Алън Уилямс

Архивът на Берия

Книга първа

Берия, Лаврентий Павлович (СССР)

Началник на тайната полиция (ОГПУ, НКВД); р. Меркаели, Грузия (29.III.1899); екзек. Москва (1953); съпр. Нина; син Сергей; обр. Бакински технически институт; дипломи по инженерство, архитектура; влиза в Болшевишката партия (1917); в ЧК (Извънредна комисия за борба с контрареволюцията, спекулата и саботажа) (1921); Първи секретар на Грузинската и Задкавказката комунистически партии (1931); Народен комисар на вътрешните работи (1938); член на Държавния съвет по отбраната (1941); по време на Великата Отечествена война организира масови депортации от освободените територии, принудителни трудовопоправителни лагери, саботажни действия зад фронтовата линия, военен контрашпионаж (СМЕРШ) и основава Еврейски антифашистки комитет; назначен за върховен надзорник на проекта за съветската атомна бомба (1945); ръководи мерките по сигурността и контрареволюцията в освободените братски страни в Източна Европа (1947-53); официално: екзекутиран след таен съдебен процес (декември 1953); неофициално: застрелян в Кремъл по време на заседание на Политбюро (10.VI.1953); гроб неизвестен. Спортни занимания: тенис, волейбол, катери.

Адреси: ул. „Малая Никитская“, Москва; бившето имение на граф Орлов, Московска област; дачи в Гагра и Сочи на Черно море.

• Налице е неточност в тази официална биография на Берия: „мерки по сигурността и контрареволюцията“ би трябвало да се чете „мерки по сигурността и борба срещу контрареволюцията“.

Личните документи на Берия

Първи документ

Гагра, юни 1949 г.

Събудено от слънцето, тялото ми преливаше от сила и изгарящо желание за жена. Черноморският въздух върши обичайните чудеса с организма ми. (Дори благодарение на снощния литър кобилешко мляко чувствах главата си съвсем свежа.) Само професорът[1] изглежда нещастен. Появи се на закуска подпухнал и позеленял като престоял труп. Оплака се, че го свивала жлъчката, но аз му заявих, че мен не може да излъже.

— Бесо, приятелю — казах му аз, — нечистото ти буржоазно съзнание е причина да се чувстваш толкова зле! Някои от нещата, които каза пред мен снощи, могат да ти докарат двайсет години!

За момент си помислих, че ще се строполи на място от инфаркт, тъй като едва ли помнеше и половината от онова, което наговори снощи. Той има слабост към сантименталната романтична литература от деветнайсети век, но мога да му призная, че поне е честен. Определено го харесвам. Наистина щеше да е жалко, ако днес го бях убил — една нещастна случка за малко не завърши трагично за Бесо. Всеки път, като се сетя за нея, ме напушва смях. (Поне няма да могат да кажат, че ми е липсвало чувство за хумор!)

Това се случи сутринта, след като бях отхвърлил обичайния куп телеграми — в това число и сума ти послания от Заркнович, този натрапчив червей, който непрекъснато ми досажда с подробности за проекта „Бородино“[2]. Не оставят човека на мира и през почивния му ден. Ще се радвам, ако мога да се отърва от него — по-лош е и от упорита жена!

След това се появи Надорая и докладва, че катерът е готов. Докарали го с влак направо от корабостроителниците в Рощок, където го строиха по поръчка германските другари, информирани, че това е последният прототип на нашите високоскоростни морски патрулни катери, с които ще държим турците под око. Смигнах на професора, който беше с мен на терасата, когато пристигна Надорая, и му казах, че е абсолютно недопустимо гладуващите другари в нашата Германия да разберат, че този шедьовър е всъщност една играчка, предназначена за мен! Мислех си, че посвещаването в някоя от моите малки тайни ще го ободри, но старикът сякаш оклюма още повече. Той като че ли наистина се чувства притеснен в мое присъствие! Така или иначе на мен ми доставяше удоволствие да се правя на щедър и го поканих да ме придружи на първото плаване, като му казах, че при скорост деветдесет възела махмурлукът му ще бъде издухан като паяжина!

Катерът стоеше на пристана, охраняваха го четирима от моите грузинци. Някакъв непознат превеждаше нещо от един наръчник и даваше инструкции на капитана. Представиха ми го като германски механик. При моята поява той застана мирно и отдаде чест, след това се вцепени като дърво. Засмях се и го попитах какво мисли за моята малка играчка. Не смята ли, че точно такова нещо много ще отива на един западен плейбой, за да забавлява приятелката си? (Германският глупак изглежда схвана нещо, тъй като се изчерви и взе да трепери.)

Обърнах се и намигнах на Надорая.

— Това ни е нужно сега, другарю полковник — две-три хубави момичета! Червенокоси девственици от Сванетия!

Моите грузинци се разсмяха с мен, но германецът така се бе втрещил, че само стоеше и ме зяпаше.

Тогава Рафик[3], който всъщност е своего рода механик, ме разведе из кораба. Трябва да кажа, че германците още ги бива в техниката. Машинката се оказа истинско произведение на изкуството. Нежна и красива като птица, бяла навсякъде, като се изключи заостреният черен като клюн нос. Корабът сякаш бе приклекнал във водата, готов да скочи и да се хвърли в атака. Корпусът е от някаква нова сплав, изобретена от американците за тяхното самолетостроене — много лека и здрава; двигателят е 125 конски сили, бордови; лостовете за управление са от неръждаема стомана, покрити с черна гума; вътрешността е с ламперия от лакиран орех. Освен това е оборудван с най-съвременен високочестотен радиотелефон, радиокомпас, дълбокомер и дори с радар.

Сигурно съм изразил задоволството си, тъй като атмосферата видимо се поразведри и не след дълго дори накарах механика да се усмихне, когато се пошегувах, че сме направили много добре, като все пак сме оставили някой и друг германец след 1945 година!

Надорая се качи с мен на катера и, придружен от механика, аз го подкарах, за да направим няколко обиколки на четвърт оборот, без да се отдалечаваме от брега. Корабът се държеше великолепно, като добре тренирано животно, но аз се дразнех от този германец, който през цялото време ме гледаше така, сякаш дебнеше аз да допусна някаква грешка.

Когато се върнахме, наредих на Рафик да вземе няколко възглавници и да ги нареди по двете пейки на кърмата, да донесе, освен това кутията с лед и четири бутилки добре охладено вино. Извиках на професора да се качи на борда и отплавахме.

Морето беше съвсем спокойно, абсолютно гладко чак до хоризонта, и ние подкарахме право навътре. Брегът се носеше зад нас, сякаш пътувахме с бърза кола. Знаех, че както обикновено охраната ни наблюдава с телескопите си и че още няколко мощни катера са в готовност, на интервали от по десетина километра, в случай че срещнем затруднения.

Бяхме почти излезли от полезрението на Гагра — намирахме се на около шест километра от брега, — когато зърнахме някакъв кораб, теглещ на буксир малка лодка. Отначало си помислих, че това е крайбрежен патрул, докато не съгледах някакво момиче, което двама мъже точно в този миг изтегляха от водата. Намалих оборотите, взех бинокъла и хубавичко я разгледах. Господи, какво създание! Същинска статуетка — златистокафява, в зашеметяващ бял бански костюм. Когато мъжете я прехвърлиха през борда на лодката, задните ѝ полукълба лъснаха нагоре като чифт зрели сливи. Професорът ми каза коя е тя — една от четирите шампионки на СССР по плуване на дълги разстояния.

Вече планирах как да подведа катера, когато тя се изправи в края на лодката и грациозно скочи обратно в морето. Наблюдавах я, докато се отдалечаваше от нас с мощен равномерен кроул, а корабът с малката лодка остана на мястото си. Изключих двигателя и описах широка дъга недалеч от момичето, но и не много близо, за да не привличам вниманието. Единствената пречка за моя план в този миг се оказа онзи нещастник Бесо. Вече се проклинах задето съм го взел и си мислех, че трябва да съм последният глупак, за да изпусна такава хубост.

Намалих скоростта до крайност, докато катерът запърпори едва, едва и казах на Бесо да отпуши бутилка вино. Сега момичето беше на около шестстотин метра от мен. Оставих Бесо да отпие една солидна глътка и му казах да отиде на кърмата и да погледне надолу, защото ми се струва, че гребният винт нещо не е наред. Аз се бях съблякъл по бански, но той още си стоеше с костюм и сандали. Наведе се през борда, главата му почти докосна водата. Подскочих напред и го ритнах с все сила по задника. Той потъна толкова бързо, че нямаше време дори да извика, а когато изплува, плюеше вода и пляскаше като тюлен.

— Помощ, Лаврентий, не мога да плувам добре — изкрещя той.

Аз се засмях и му хвърлих един от спасителните пояси.

— Ще доплуваш, друже — викнах му в отговор и отидох отпред, при рубката. Корабът с лодката бе останал встрани, но дори и от него да не го виждаха, знаех, че рано или късно някой от охраната на брега ще го забележи и ще изпрати патрулен катер да го прибере. Нямаше много да му навреди на стария глупак накисването в хубавата черноморска вода!

След това превключих двигателя на пълни обороти и се насочих право към момичето. Трябва да призная, че се гордеех с майсторството си, когато завих на косъм от главата ѝ, вдигайки висока бяла вълна, и след това се приближих на една ръка разстояние от нея. Тя погледна нагоре с озадачено изражение, близко до ужас, и за момент си помислих дали не ме е познала. Извиках ѝ да не се страхува и я сграбчих под мишницата, където почувствах приятно кичурче мокри косми.

Тялото ѝ беше още по-прекрасно отколкото ми се бе сторило в началото — атлетична снага с дълги мускулести крака, тънка талия и плосък корем, без гънка по средата и без грам тлъстина. Големите гърди напираха от банския подобно на две половини от диня. Сетих се обаче, че като привилегирована гражданка тя сигурно е навикнала на добри обноски и реших, че най-добре ще е да играя ролята на съвършен джентълмен. Нямаше начин да не е познала по катера, че съм важна личност, но тъй като бях само по бански — без очилата, униформата и медалите си, — не мисля, че ме е познала.

Казах ѝ само малкото си име и ѝ се представих като морски офицер в отпуск, от Одеса. Това изглежда ѝ направи впечатление и в същото време я накара да се отпусне. Предложих ѝ малко вино и тя прие с очарователна усмивка. След това извадих хавлиен халат от едно от шкафчетата и я загърнах с него, напълних отново чашата ѝ и я поканих да седне до мен на една от възглавниците. Тя свали плувната си шапка и тогава се уверих, че наистина е красавица. Косата ѝ беше с цвят на зряла ръж — момиче от приказките! Тогава си спомних за хората от бреговата охрана, които следяха всяко движение с телескопите си, затова се върнах обратно в рубката и насочих кораба в открито море.

Всяко момиче обича скоростта. Казах ѝ, че този кораб е най-бързият в света. Видях как очите ѝ заискряха от възбуда и почувствах, че плаването ще е приятно. С този двигател, включен на пълна мощ, ни трябваха по-малко от три минути, за да излезем от полезрението на сушата.

Съвсем бях забравил за нещастния професор и се безпокоях единствено от това, че онези от охраната можеха да изпратят някого след нас. Посегнах към радиотелефона, но го оставих, за да не събуждам подозрения у гостенката, говорейки на грузински. Накрая реших, че мога да се доверя на момчетата си и че те няма да направят някоя глупост. В края на краищата достатъчно добре ме познаваха!

Изключих двигателя едва когато на хоризонта вече не се виждаше нищо. Морето си беше все така спокойно и с внезапната тишина се възцари известна възбуда. Пошегувах се с това, като я попитах как се чувства сама с мъж толкова далеч от брега, а тя се усмихна — както ми се стори, доста загадъчно — и прие още една чаша вино. Тогава я дръпнах да седне до мен. Кожата ѝ още не беше съвсем изсъхнала от вятъра, пръхкава от морето, солена на тила. Същевременно усещах, че тя е силно момиче и се надявах, за нейно добро, че няма да се опита да се съпротивява.

Поговорихме малко и установих, че е добра комсомолка, но в същото време с опита си долових у нея известна суета, което бе окуражаващо. А усмивката ѝ ме възбуди почти неистово. Прецених добре момента, дръпнах изведнъж ципа на гърба на банския ѝ, и го смъкнах до талията. Хванах едната от превъзходните ѝ гърди и я стиснах в дланта си, като през цялото време не спирах да говоря. Говорех вежливо, но настоятелно, а тя ме слушаше изключително сериозно, отворила много широко сивите си очи, които излъчваха невинността на интелигентно дете. Скоро усетих, че се втвърдявам в банския, моят хубостник се напрегна като хванато в капан животно и не можех повече да издържам.

— Стига толкова! — извиках аз и като сграбчих тила ѝ с една ръка, а с другата горния край на банските си, се разголих пред нея, при което оня щръкна нагоре като голяма пиперница.

Натиснах главата ѝ надолу си и за мое удоволствие тя изобщо не се възпротиви, а започна да ме работи с вещина, която, да не беше мъчителната ми страст, бих приел почти за раболепна. Езикът ѝ парваше като чевръст пламък, устните ѝ се затваряха неочаквано с очарователен натиск, докато горещата ѝ слюнка се стичаше надолу по слабините, ми. Оставих се, докато почувствах, че върховият момент е опасно близко, тогава дръпнах главата ѝ за косата, тя изстена и аз я хвърлих на възглавниците надолу с лицето. Смъкнах банския през краката ѝ, проснах я по корем и, притиснал колене между бедрата ѝ, грубо влязох в нея изотзад. Отначало беше стегната, все още влажна от морето и аз я подкарах кротко, за да не я протрия. Тя обаче беше зряло момиче и скоро вече се движеше заедно с мен, от което вътрешната част на бедрата ѝ се затопли и стана лепкава, сякаш намазана със смокинов сок. През всичкото това време имах възможност да изучавам тялото ѝ под ослепителната дневна светлина — златистия мъх в основата на гръбнака, извивката на кръста и бледите лунички по раменете. И докато я изучавах, я щипех — първо зърната на гърдите, после по корема, по хълбоците и по стегнатата мускулеста плът на бедрата. Тя стана цялата хлъзгава и аз не можех повече да издържа — направо експлодирах вътре в нея. Зави ми се свят, сякаш онова, което вреше вътре в мен, беше снощният литър кобилешко мляко и него изхвърлях сега надълбоко в нея!

Тя не искаше да свърши и продължи да лежи там и да стене, така че галантно доведох докрай удоволствието ѝ с ръката си. Когато всичко приключи, тя се разплака, с което ме подразни. Дадох ѝ още вино, но тя се разрева още по-силно, така че отново ми се наложи да проявя строгост. Казах, че съм високопоставен човек и че ако се държи добре и е разумна, ще се погрижа да бъде включена в парада на спартакиадата в Москва на 18 юли. Това изглежда я успокои и след като пийна още малко вино, включих мотора. Заговори, че трябвало да се върне на кораба си, но аз ѝ казах да не се тревожи и я откарах в Гагра.

Моите грузинци чакаха на пристана. Те се отнесоха с момичето като с гостуваща знаменитост, а аз я утеших допълнително, заявявайки, че ще уредя всичко с началниците ѝ, а тя може да остане при мен до другата сутрин.

Горе на вилата ми съобщиха, че един от патрулните катери извадил от морето професора и сега той страдал от изтощение. Разпоредих се да го натоварят на първокласен спален вагон в нощния влак за Тбилиси. Мисля, че достатъчно добре познавам Бесо, за да съм сигурен, че не ще прояви каквато и да било недискретност.

Моята малка Людмила — така се наричаше тя — остана на едно великолепно пиршество същата вечер, след което наистина ѝ показах какво мога. Тя очевидно възприемаше бързо и повече сълзи нямаше.

Накарах Рафик да я изпрати сутринта, за да довърши тренировката си на кораба с малката лодка. Тя ми каза, че след една седмица е рожденият ѝ ден и аз оставих бележка да се изпратят рози и шоколади в хотела ѝ в Гагра, където е отседнала с треньора си.

Част първа

Ако знаех какво ще последва, никога нямаше да започна.

Клифърд Ървинг

Чарлс Е. Уитмор, вицепрезидент на „Атлантик, Нашънъл & Дженеръл Консолидейтид“, вдигна поглед към зеленото око, което му намигаше през бюрото, и чу механичния глас:

— Време е за обяда ви в един и петнайсет с господин Мъскин, господин Уитмор.

Бавно, с грижливостта на учен, боравещ с някакъв деликатен прибор, Уитмор остави златния молив върху полето на листа, събра машинописния текст, заключи го в чекмеджето до коляното си и едва тогава отговори на автомата:

— Слизам веднага, госпожице Кийст.

Беше едър мъж със сиво чиновническо лице и движения на инвалид. Днес прояви изключителната предпазливост да заключи вратата, преди да премине край залата с преградени зад стъкла офиси, пълни със замлъкнали пишещи машини и шеговити надписи по стените, и да се появи в един вестибюл с цвета на ментолов крем, където група красиви секретарки чакаха строени като почетна рота зад бюра с позлатени крака.

Уитмор мина безмълвно край тях. При асансьорите бе принуден да се включи в обедната навалица и няколко души му кимнаха, без в бледите очи на Уитмор да проблесне някакъв отговор. Приличаше на човек, свикнал да пътува в първа класа, за когото всички спътници са едно необходимо бреме.

Пред мраморното преддверие чакаше лимузина със запален двигател, а шофьорът стоеше на тротоара. Уитмор потъна в тапицирания полумрак, защитен зад опушените стъкла от блясъка на Мадисън авеню, докато колата пропълзя по краткия път до тихия прохладен ресторант, където зеленчуците се доставяха пресни всяка сутрин със самолет на Ер Франс.

Гостът вече беше пристигнал и се открояваше в сянката с белозъбата си усмивка. Уитмор изръмжа нещо и седна насреща му. Един келнер се появи като привидение и сложи чаша студено мляко пред него. Сай Мъскин стискаше с шепи ствола на чашата, пълна с недокоснато мартини.

— Е, сър, каква е присъдата?

Мъскин беше дребен повратлив човек с прекалено голяма глава. Когато говореше, тя се поклащаше насам-натам като на онези кучета играчки, които се пулят иззад стъклата на колите. Чертите на лицето му бяха меки и пухкави, но имаше широки алчни ноздри и сиви очи, ококорени на фона на изкуствения загар. Беше главен редактор в „Бърн Хирш“, една от уважаваните издателски къщи в Съединените щати, основана преди повече от век, но понастоящем едва ли нещо повече от интелектуален орнамент на конгломерата „Атлантик, Нашънъл & Дженеръл“. Самият Мъскин, макар и не интелектуалец, следеше съвременната литература, което ще рече текущите бестселъри, и знаеше всички литературни клюки, като си оставаше един старомоден манипулатор, упорит и ловък, особено в пробутването на евтини заглавия, което смяташе за основна цел на издателската дейност.

Репутацията му се градеше на не повече от пет-шест книги, до една лишени от всякаква литературна стойност, но с над десетмилионни тиражи в света. Мъскин беше отгледал авторите им с вещина, като се бе превърнал не само в редактор, но и в агент, мениджър и посредник за всичко: уговаряйки, подкупвайки, подлагайки им капан (съвсем законно) с примамливи насрещни предложения, перспективи за филмиране, повратливи адвокати, измишльотини за чуждестранни данъци, докато се окажеше, че те не могат да мръднат, ако не се помръдне той. А той не спираше да мърда за миг: ходеше от издателство на издателство и прибираше всички автори „в своя гардероб“, като всеки път вдигаше залога.

Беше оптимист. Притежаваше абсолютната самоувереност на преуспяващ комарджия. И ето сега голямата игра бе дошла: мизата, която изведнъж щеше да го направи прочут. Просто трябваше да убеди Уитмор да сложи на масата три милиона долара за един проект. При това трябваше да се бърза.

Уитмор отпи глътка мляко. Започна, подбирайки тежко думите, с вид на лекар, който изрича диагноза.

— Още не съм стигнал до края, Сай, прочел съм около две трети. Но засега не съм особено очарован. Половината е порнография — евтина, гадна, сензационна мръсотия от рода на онова, което ти навира под носа всеки амбулантен търговец на Четирийсет и втора улица.

Мъскин близна мартинито си. Достатъчно добре познаваше работодателя си, за да се опитва да го пришпорва. Уитмор беше предпазлив човек, свикнал на ниска печалба от висок оборот. Изобщо не би позволил някакво мимолетно отклонение в печалбите да наруши баптистките му принципи. Като вицепрезидент на „А. Н. и Дж.“ се чувстваше задължен да показва, че не само върти добър бизнес, но и че го прави по нравствен американски начин.

Мъскин замълча, докато келнерът вземаше поръчките им. Избра си обикновен стек, полусуров, а Уитмор — обичайната варена риба. Когато отново останаха сами, Мъскин се облегна напред и подхвана с кротък предразполагащ глас, споделяйки загрижеността на възрастния мъж, досущ като съчувстващ любовник:

— Напълно съм съгласен с вас, сър. Боклук е. И точно това е причината, поради която трябва да я издадем.

Уитмор гледаше през масата и чакаше.

— Да я издадем — продължи Мъскин — именно защото такива неща предлагат отрепките на пазара. Само че за такова нещо не са и сънували. Защото този наш мръсник допреди по-малко от двайсет години е бил вторият по могъщество човек в света и вероятно един от най-големите злодеи в историята.

Уитмор седеше в полумрака като безформен камък на дъното на дълбока вода.

— Стига това нещо да не излезе мистификация — каза най-сетне той. — Защото не искам отново да се окажем с някой Клифърд Ървинг на главата.

— Основно сме проверили всичко, сър. Вие сте прочели рецензията на професор Крул от Харвардския център за международни изследвания, нали? Той смята, че е автентично.

— Дали е готов да заложи три милиона долара за него? — с кисела усмивка попита Уитмор.

— Той е най-големият авторитет в тази област, сър. Освен това наехме експерт езиковед да провери оригинала и той не откри никакви грешки. Същото важи и за съдебните експерти. Хартията е най-малко петнайсет-двайсет годишна — не могат да определят с по-голяма прецизност. Проверили са и марката на пишещата машина. Отпреди войната е. За шрифта са сигурни, че е много стар. Казвам ви, автентично е!

— Тези експерти са като икономистите — изръмжа Уитмор. — Обаждаш им се и до вечерта ти изсипват повече мнения, отколкото са главите, които са ги давали. Вземи книгата на Хрушчов. Колко от твоите експерти все още разправят наляво и надясно, че не е писана от стареца, а си е просто шарлатания, скроена или от руснаците, или от нашите тук? Аз изобщо не успях да стигна до дъното на тази работа и се съмнявам дали някой е успял.

— Книгата на Хрушчов донесе пари, макар че бяха заложени два милиона долара. При това не беше кой знае колко пикантна.

— Друго е, Сай. Онова на Хрушчов си бяха чисти политически мемоари. И дори и да се бе оказало фалшификат, единствените евентуални последствия щяха да бъдат няколко разгневени физиономии в редакциите на „Лайф“ и „Тайм“ и известен дефицит в баланса на издателите. Но ако ние решим и издадем това, за което говориш ти, и излезе, че е било писано от някой измамник с мръснишко въображение, подпомогнат, разбира се, от специалист по въпроса, тогава ще загазим яко. Нямам предвид финансово нито дори от гледна точка на морала — Уитмор отпи нова глътка мляко. — Става дума за нещо по-сериозно. Като оставим настрана мръсотията, в тази книга има голяма доза политически експлозив, при това лесно възпламеним. Ако е фалшификация, „Бърн Хирш“ сериозно ще загази. И като казвам това, нямам предвид нито счетоводителите, нито дори акционерите. Имам предвид Държавния департамент. Разпространяване на клеветнически лъжи за съветските ръководители… — Той млъкна, тъй като келнерът донесе храната им. После си пое дълбоко дъх и поклати глава: — Не. Преди да се набъркаме в тази игра, имам нужда от нещо повече от простото одобрение на някоя гола харвардска кратуна и на неколцина езиковеди. Искам недвусмислено и независимо доказателство, преди да заложа на тази работа.

— Какво например?

— Някой свидетел. Някой от обкръжението, този тип Рафик например. Полковник Сак-незнам-койси…

— Полковник Саркисов. Той е покойник.

— Някой друг тогава. Дали не е останал жив някой от грузинските телохранители?

— До един са били убити през юли петдесет и трета.

— Всички?

— До последния човек. Съвсем в римски стил: при жестоко сражение с бойни части на Червената армия, като се съпротивявали до последно в имението на граф Орлов край Москва. Крул е изложил всичко това в своята рецензия.

Уитмор ровеше с вилица обезкостената риба в чинията си.

— Трябва да има и други хора, прислужници, шофьори… може би някой от лекарите? А момичетата? Навярно са вече възрастни жени, но някоя от тях все може да бъде накарана да проговори. Доларът отваря всякакви врати в Русия, не е ли така?

Мъскин пусна отработената си усмивка.

— Някога били ли сте в Русия, сър?

— Не — рече Уитмор.

Мъскин кимна.

— Няма начин да не минат седмици и месеци, преди изобщо да надушим някаква следа. Но по-вероятно е преди това КГБ да се добере до нас и да ни изтегли за ушите… Или дори още по-лошо. Възможно е пресата да успее да изрови нещо, след като го издадем, но в момента просто ни липсва време.

Мъскин погледна часовника си.

— Моят човек ще позвъни по телефона в четири, тоест в десет часа тази вечер швейцарско време. Дотогава трябва да съм готов с категорично „да“ или „не“.

— Трябва да позабавиш топката.

— Клиентът е сериозен, предупреждавам ви. И е ангажирал един от най-добрите адвокати в Цюрих.

— Швейцарските адвокати не са американските адвокати — рече Уитмор. — Освен това машинописният текст е в нас.

Мъскин си отряза парче червено месо и каза тихо:

— Само половината.

Уитмор зяпна насреща му.

— Половината ли? Половината ли каза, Сай?

Лицето на Мъскин изразяваше смирение.

— Мисля, че ви казах, сър. Моят човек постави това като едно от предварителните условия: само половината от текста да излезе извън Швейцария. Реши, че това ще ни е достатъчно, за да вземем решение.

— Тогава аз какво четох тази сутрин? Нещо като дневник, който започва от края на войната и стига до смъртта му — през петдесет и трета година, нали така каза? Аз съм вече до есента на петдесет и първа.

— Така е, но сигурно сте забелязали, че има празноти: дни, дори и седмици. Преди да ми предаде оригинала, човекът прояви предпазливостта да го раздели на две, като остави нашата половина — пилотната част, така да се каже — достатъчно пълна, за да не се къса повествованието. При него обаче остана немалка част от материала.

— Мръсник! — промърмори Уитмор, после добави: — И няма да получим втората част, докато не сключим договора, така ли?

— Точно така.

Осеяните с тъмнокафяви петна ръце на Уитмор избарабаниха няколко бавни такта по масата.

— Да речем, че му предложим по-малко? — каза той. — Да кажем, един милион налични, в брой. А след това да отпечатаме това, което имаме?

Предложението на Уитмор показваше, че той е започнал да се поддава.

— Не бих ви посъветвал за такъв подход, сър — предпазливо подхвана Мъскин. — Първо, мисля, че той няма да вземе нито цент по-малко от онова, което иска, като при това заключението на Крул само подсилва позицията му. В същото време, ако реши, че крием нещо от него, просто ще отнесе стоката другаде. Би могъл дори да сключи отделни договори в различни страни. И ако някоя от тях ни изпревари дори само с един ден, ще бъдем прецакани. Освен това — добави той с леко страдалчески тон, — мисля, че изобщо не би било добре за нас да излезем само с част от ръкописа в едно пиратско всъщност издание. В края на краищата длъжен съм да мисля и за собствената си репутация, сър.

— Добре, добре — побърза да каже рече Уитмор. — И така как стои въпросът с авторските права?

— Пускаме веднага издание на оригиналния грузински език, да кажем, 500 екземпляра, фактически аз вече съм направил необходимата подготовка. Ще ни излезе скъпо, но е единственият начин да придобием изключителни права за целия свят в рамките на Конвенцията за авторско право, която обхваща повечето уважавани страни отсам Желязната завеса.

— Кой притежава правата сега? Твоят човек в Швейцария ли?

Мъскин замълча за момент.

— Фактически да. Разбира се, не е като да имаме работа със самия автор. Тук авторът не играе и мисля, че няма нужда да се безпокоим особено относно евентуални наследници. Има една съпруга и един син, които са си сменили имената. Без съмнение ще ги накарат да пуснат обичайните опровержения: империалистически клевети срещу Съветския съюз и т.н., но не мисля, че ще се опитат да вдигат патърдия за хонорари, тъй като авторът е масов убиец и освен това не е жив.

— Притежателят очаква ли някакъв процент?

— Не. Собствеността е негова, продава я срещу заплащане в брой.

— Кой казва, че е така? Кой може да потвърди, че не я е откраднал? Или че това, което ти е дал, не е само копие, едно от няколко? Как се казваше онова, техният нелегален печат в Русия… Онези неща, които се печатат тайно и се предават от ръка на ръка?

— Самиздат. Не, нищо общо. Ако това беше стигнало до самиздат, отдавна да сме чули за него. Случаят не е такъв, сър. В сделка като тази човек трябва да разчита до известна степен на взаимно доверие.

Той млъкна, за да поръча кафе и да поиска сметката. Уитмор гледаше мрачно чинията си, олизана като от котка.

— Говориш за доверие към някакъв напълно непознат при сделка за три милиона долара.

— Именно! — извика Мъскин. — Точно затова мисля, че е честен. С толкова пари няма да тръгне да върти номера. За какво му е? Той не желае да се заплита в каквато и да било правна процедура, също както и ние. Не, той иска бърза, незабавна сделка без никакви номера, без никакви условия. И моят съвет е да му я предложим.

— Въпреки всичко имам нужда от още време, Сай. Поне четирийсет и осем часа. И не ми казвай, че няма да изчака толкова, колкото и категоричен да е. Такова бързане ме кара да мисля, че някъде е заложена уловка. Можеш да му кажеш това. Значи ще ти се обади в четири. После какво следва?

— Вземам тазвечерния самолет за Женева, пристигам утре сутринта и отивам с кола до „Отел Дьо Лак“ във Веве, където ще се срещна с него и с адвоката му. Трябва да нося договора със себе си, подписан от вас, заедно с банковия превод, или поне придружително писмо, което да потвърждава, че преводът е извършен. Той подписва, предава ми втората половина от материала и сделката е приключена.

— Договорът готов ли е?

Мъскин потупа вътрешния си джоб.

— Всичко е написано, с изключение на заглавието. Ще го попълня на място при подписването. Не искам дори нашите собствени юристи да го виждат. Името е достатъчно, за да подшушне някой на вестниците…

— Добре. Сега слушай. Кажи му, че заминаваш с утрешния самолет. Че аз още не съм го изчел до края и че имам нужда от допълнителна консултация с Крул… Обичайните извъртания. Действай хладнокръвно, без да будиш подозренията му. Просто му дай да разбере, че сме предпазливи. В края на краищата той ни потърси и ако действително е хитър, не би трябвало да очаква да сме толкова доверчиви, дявол да го вземе!

— Още нещо — добави той, след като келнерът остави пред тях кафетата. — Сигурен ли си все пак, че сме първи в списъка му? Неприятно ми е да си представя, че вече е разнасял ръкописа наляво и надясно.

Мъскин разтвори ръце и каза с насмешливо покорен глас:

— Както ви обясних, сър, имаме само неговата дума. Но можем спокойно да приемем, струва ми се, че е започнал от онези, които са на върха.

Уитмор прие комплимента с кратко кимване, след това стана, без да допие кафето си.

— Добре, Сай. Погрижи се да се качиш на утрешния самолет. Междувременно, като говориш с него, провери откъде се обажда и се опитай да разбереш къде е отседнал.

Той се обърна и си тръгна, съпроводен от цяла свита келнери. Мъскин осъзна, когато беше вече твърде късно, че не е получил подпис на договора. Уитмор беше безкрайно предпазлив негодник, който искаше договорът да бъде проучен от собствените му адвокати, напечатан със съответен шрифт и така нататък.

Мъскин се върна в офиса си, разположен в сградата от кафяв камък на Източна 44-та улица, където беше седалището на фирмата още от основаването ѝ през 1892 година, наля си едно силно уиски със сода и зачака обаждането от Европа.

Прекият телефон, за да не минава разговорът през централата на фирмата, иззвъня точно на минутата. Мъскин леко се подразни, когато гласът на телефонистката му съобщи, че обаждането е от някакъв номер в Анеси, Франция. Гласът долетя, много висок и със силен акцент:

— Мистър Мъскин?

— На телефона.

— Тук е Грегъри. Всичко наред ли е, мистър Мъскин?

— Всичко върви добре, мистър Грегъри.

— Говорихте ли с шефа си?

— Говорих.

— Значи утре пристигате в Женева?

— Изчакайте още мъничко, мистър Грегъри. Остават още няколко дреболии…

— Какви дреболии? Не е ли уредено всичко?

— Трябва да се направят още няколко дребни проверки.

— Проверки! Какви проверки?

— Моят шеф трябва да обсъди още нещо с професор Крул…

— Крул! — това беше пронизителен крясък. — Той нали остана доволен?

— Професор Крул е напълно доволен — търпеливо каза Мъскин. — Просто в случаи като този не бива да се прибързва…

— Вашият шеф показва материала на други хора! — изкрещя гласът. — Добре тогава, щом Крул не е достатъчен…

— Ще ми дадете ли възможност да довърша? — каза Мъскин.

Настъпи пукаща пауза.

— Всичко ще бъде уредено по нормалния ред. В събота сутринта.

— В събота банките не работят!

— Не се безпокойте за банките — утеши го Мъскин. — Ние ще имаме грижата за това. Само пригответе материала с вашия адвокат и веднага ще подпишем, както си му е редът.

— Мистър Мъскин — сега гласът звучеше по-тихо. — Ако има някакви неприятности, някаква измама…

— Вижте какво, мистър Грегъри, аз представлявам…

— Вие сте американски бизнесмен и аз ви продавам нещо, което струва повече от злато. Ако се опитате да ме преметнете…

— Да не сте пиян, мистър Грегъри?

Нова рязка пауза.

— Не е ваша работа! Не, не съм пиян. И така пристигате в събота, нали? По същото време, на същото място. И без никакви номера!

Мъскин се усмихна уморено в себе си.

— Никакви номера — повтори той. — Между другото, бих искал да знам къде мога да ви намеря, ако възникне нещо важно.

За момент линията онемя, сякаш някой бе сложил ръка на микрофона. След това гласът каза:

— Ще ви позвъня контролно в офиса, мистър Мъскин. Утре сутринта, по обед, нюйоркско време.

— Къде сте отседнали, мистър Грегъри?

— В движение съм — припряно отвърна гласът. — Това отлагане сега… тези уточнения с Крул…

— Съжалявам. Ще ви обясня всичко, когато се видим, мистър Грегъри. Довиждане.

Той отново чу някакво хрипливо възклицание и затвори. Сега не му оставаше друго, освен да чака.

* * *

Докато Мъскин размотаваше Грегъри по телефона, Чарлс Уитмор провеждаше срещата, която си бе уредил тази сутрин с един високопоставен служител от Министерството на финансите, в Галеонската зала на хотел „Сейнт Риджис“. Последните закъснели посетители — някакви мъже, които през цялото време се смееха на висок глас и се оглеждаха възбудено — си тръгнаха, така че цялото помещение остана на тяхно разположение.

Сътрапезникът на Уитмор, Майк Зангер, беше висок мъж с изрязан профил, облечен в гълъбовосив костюм и с неутрална вратовръзка. Завеждаше отдела за борба с фалшификации, неплащане на данъци и международно измамничество в широки мащаби — работа, която го поставяше в близък контакт с полицейските служби на повечето европейски страни. Именно като такъв, както и като близък семеен приятел, го бе потърсил Уитмор няколко часа по-рано.

Той мина веднага на въпроса.

— Както ти казах по телефона, Майк, това е една крайно деликатна и поверителна работа. Преди три седмици нашият главен редактор в „Бърн Хирш“, името му е Мъскин, беше в Европа за панаира на книгата в Монтрьо. Панаир не звучи много по швейцарски, но това е един от важните начини, по които днес се търгува с книги. Последния ден някой позвънил на Мъскин в стаята от фоайето на хотела. Някакъв чужденец, който му казал, че предлага нещо много интересно. Оказало се, че е източноевропеец… поляк или руснак. Прадедите на Мъскин произхождат някъде оттам, та той има нюх за тези хора. Човекът бил много възбуден, представил се просто като Грегъри и казал, че идва от Виена, където се сдобил с някакъв ръкопис, тайно изнесен от Унгария. Не искал да каже как, заявил само, че го предлага за продан. Цената била, и все още е, три милиона долара.

Той разбърка чая си, в който нямаше захар, финансистът чакаше, почувствал, че за пръв път в кариерата си старецът се е озовал на непозната, дори опасна територия.

— С две думи — продължи Уитмор, — ръкописът претендира да е личният дневник на Берия, шефа на Сталинската полиция.

Зангер подсвирна.

— Това трябва да е адски интересно! Стига да е истински…

— Точно затова имам нужда от помощта ти, Майк.

— Със съвет или с действие?

— И с двете. Намирам се в затруднение. Преди да си тръгне, на другия ден Мъскин се срещнал с Грегъри и с адвоката му, някаква важна клечка от Цюрих на име Детвайлер. Изглежда той няма точна представа за естеството на материала и присъствал само за да освидетелства подписа на Мъскин върху разписката за ръкописа: или по-точно, за половината от ръкописа. Написан е на грузински или на не знам какъв си там език. Нищо общо с европейските или с руския. Мъскин се поозори, докато осигури превода, най-вече защото трябваше да бъде направен във възможно най-голяма тайна. Както и да е… После Мъскин го дал на професор Крул от Харвардския университет, чието все още не съвсем окончателно заключение е, че е истински. През това време Грегъри проявява нетърпение. Иска сделката да бъде сключена до събота сутринта, когато Мъскин ще излети за там, евентуално, за да подпише. Заплашва, че в противен случай ще си търси друг купувач. Конкуренцията е доста жестока.

Зангер се усмихна накриво.

— Има си хас! Ти, разбира се, си го прочел?

— По-голямата част. Нещо като порнографски роман с всякакви ужасии в него. Изнасилвания, убийства, гаври с малки момиченца, за каквото се сетиш, този тип го е правил. Или поне твърди, че го е правил. Бих искал да добавя, Майк, че има доста политика, в това число и някои крайно компрометиращи подробности за сегашните шефове в Кремъл.

— Звучи съвършено комерсиално — сухо рече Зангер, докато изваждаше лула и кесия за тютюн от свинска кожа. — Дори прекалено комерсиално, за да е правдоподобно?

— Там е бедата. Аз съм притиснат, Майк. Ако ръкописът наистина е автентичен, колкото и да е мръснишки, просто не мога да си позволя да го изпусна. От друга страна, окаже ли се, че не е истински, самото естество на материала ще е достатъчно, за да вдигне „Бърн Хирш“ във въздуха и да мине доста време, преди парчетата да паднат на земята.

Зангер се зае да тъпче лулата си.

— Значи искаш моя съвет?

— Не е изключено да ми е нужно нещо повече от съвет — заяви Уитмор.

— Добре. Казваш, че трябва да вземеш решение до събота, което поради това че банките не работят тогава, означава понеделник. На твое място бих потърсил още едно мнение, но не от друг специалист по Съветите. Бих дал текста на някой психолог, който е наясно с политическата обстановка и ще се произнесе преди всичко за това дали тип като Берия би писал дневник. Не съм го чел, но не ми се вярва много един началник на тайната полиция да напише нещо, което звучи като сериозно самообвинение за извършени престъпления. Възможно е такъв човек, с ръце, оцапани с кръвта на милиони хора, да е бил тласкан от някакъв непреодолим подтик да се изповяда, да се разтовари от тези неща въпреки вероятността да стигнат до поколенията.

Уитмор започваше да показва признаци на нетърпение.

— Добре де — рече той, — психоаналитиците засега ще почакат. Интересуват ме фактите. Можеш ли да откриеш дирята на този Грегъри? Кой е той, къде живее, с какво се занимава? Възможно ли е да научиш нещо преди събота сутринта?

Зангер смукна дълбоко от лулата си.

— До събота сутринта! Искаш невъзможното, Чък. Освен ако Грегъри е истинското му име. В такъв случай, особено ако е чужденец или имигрант, швейцарците ще имат негово досие. Или пък австрийците. Каза, че донесъл ръкописа от Виена?

— Да. А Мъскин твърди, че разговарял свободно на немски с адвоката.

— Добре, ще накарам нашите хора да се разтичат и да проверят навсякъде, при швейцарците, австрийците, германците, французите, англичаните. Без драматизъм, просто като една обикновена лична молба. Непрекъснато правим такива неща. — Той извади един бележник. — Първо, къде ще бъде срещата в събота?

— В „Отел Дьо Лак“ във Веве, по обед. Той трябва да е позвънил на Мъскин днес следобед в четири часа. Преди да си тръгнем, ще проверя откъде се е обадил. Възможно е вече дори да е отседнал в хотела, съвсем открито.

— Възможно е — съгласи се Зангер. — В случай че е аматьор и че е честен. Да предположим обаче, че е професионалист, все едно добросъвестен или измамник, за момента това няма значение. В сделка като тази биха могли да изскочат какви ли не подводни камъни. Не само обичайната стръв за печалба, но и сериозни политически развития. Било опит да се дискредитират неосталинистките елементи в днешна Русия или, както казваш ти, някакъв заговор да се разстрои цялата система на властта в съветския блок. Доказването на връзка с Берия в миналото все още означава политическа смърт за повечето важни клечки там. Затова всеки, който посегне към това нещо, трябва да пипа страшно внимателно.

Той млъкна и недоверчиво изгледа стареца над чашката на лулата си. Знаеше, че политическите възгледи на Уитмор са последователно консервативни: тънкостите в противоречията между разните воюващи една с друга фракции вътре в комунистическата система изобщо не го интересуваха.

Уитмор изглежда съзнаваше това, защото когато заговори, в тона му прозвуча известна скромност:

— Аз съм бизнесмен, не политик. В случая просто не мога да направя пълна преценка за политическата страна на въпроса. Но ако това все пак тревожи някого, ще има достатъчно време ръкописът да се огледа преди отпечатването. Аз се занимавам с факти и с цифри. Цифрите са съвсем прости: три милиона до понеделник сутринта. Нуждая се от още факти. Какво мислиш за банките? В случай че не успеем да научим нищо за този Грегъри до изтичането на крайния срок, ще можем ли да го проследим по някакъв начин след това?

— Чрез номера на банковата сметка ли? — попита Зангер, съсредоточен в лулата си. — Това означава да си имаш работа с най-педантичния от педантите. Нали знаеш как е при швейцарците: клиентът винаги има право, при условие че си плаща.

— Мислех си, че сме успели да ги разбутаме малко в това отношение. Нима не пускат от време на време нашите момчета от данъчните служби да надникнат в някои от онези зашифровани сметки?

— Така е, но само при изключителни обстоятелства. Трябва да има решение на Върховния съд. А в случая, дори и да докажем наличие на измама, съмнявам се, че бихме могли да постигнем екстрадиране. Освен, разбира се, ако Грегъри или някой от възможните му съучастници не се окажат американски граждани.

— Добре, но този тип, Грегъри, първо трябва да открие сметката, нали така?

Зангер кимна.

— Как ще го направи?

— С пари. Точно както, в която и да е друга банка, само че при швейцарците става още по-лесно.

Уитмор махна нетърпеливо с ръка:

— Виж какво, Майк, не ме прави на глупак. Говоря за формалностите: самоличност и прочее. Той няма да влезе там с пътнически куфар, за бога!

Зангер засмука силно лулата си.

— Споменал ли е конкретно някоя банка?

— Фолкскантонале банк в Цюрих. Те имат клон в Ню Йорк.

— Познавам ги. Една от по-малките швейцарски банки. Не са имали разправии с тукашните данъчни власти.

— И значи какво ще му трябва на Грегъри, за да докаже самоличността си, без да съобщава истинското си име?

— Например едно препоръчително писмо, написано от швейцарския му адвокат.

— Само с името Грегъри?

— Може да се нарече и Йосиф Сталин, тях това не ги интересува. Важен е номерът, не името. Грегъри и толкоз, друго не им е нужно за чека.

— Предполагам — бавно изрече Уитмор, — че твоите връзки в ЦРУ не вършат работа в случая?

Зангер се засмя.

— За бога, тях не ги закачай! Само да надушат и веднага ще поискат сами да грабнат сделката и е много вероятно всичко да провалят. Хайде да се разберем, Чък: ако искаш помощта ми, няма да се забъркваме с „Компанията“.

Уитмор изглеждаше потиснат.

— Излиза, че нямаме голям избор?

Зангер изтръска лулата си.

— Имаме по един много способен човек в Женева и във Виена. Струва ми се, че днес вече не би могло да се направи нищо, но по някое време утре ще разполагаме с данни за Грегъри, ако това му е името. Ще пусна и опашка след твоя човек, Мъскин, от момента на кацането му. Имаш ли номера на полета му?

Уитмор му го даде.

Зангер затвори бележника си и двамата станаха от масата.

— Почакай за секунда, да позвъня на Мъскин — каза Уитмор. — Да разберем дали е научил къде е отседнал Грегъри.

Той се върна след малко, още по-посърнал.

— Нищо радостно. Обадил се от Анеси, във Франция. Щял да бъде в движение. Това е положението, ако Мъскин казва истината.

Зангер кимна и двамата се ръкуваха.

— Довиждане, Чък. И не се тревожи толкова. Остави на мен нещата. Ще ти се обадя веднага щом разбера нещо.

* * *

Зангер се обади на Уитмор на другия ден, малко преди пет.

— Съжалявам, но това Грегъри изглежда е някаква измишльотина. В нито един швейцарски хотел или пансион няма човек, записан под това име през последните пет дни, и в нито един от големите хотели няма резервация на името Грегъри за предстоящия уикенд. Във всички останали страни не са открили нищо.

Уитмор изръмжа, без да каже дума.

— Нещо ново при теб, Чък?

— Нищо.

— Е, ще държим връзка.

Уитмор остана дълго време загледан в кожата върху писалището на бюрото си.

Преди половин час бе дал на Мъскин последните си нареждания: десет процента от исканата цена — 300000 долара — да бъдат платени на Грегъри при подписването за едномесечна опция върху ръкописа. Уитмор реши, че така „Бърн Хирш“ ще има време за допълнителни проверки, както и за да се изчака някакво евентуално обстоятелство, което би тласнало нещата в една или друга посока. Договорът предвиждаше, че след изтичането на трийсет дни „Бърн Хирш“ са свободни да се откажат от опцията, ако възникнат сериозни съмнения относно автентичността на ръкописа. Грегъри се задължаваше през това време да не го предлага другаде.

Дълбоко в себе си Уитмор се чувстваше нещастен. В миналото, докато „Бърн Хирш“ издаваше може би по една наистина печеливша книга годишно, всички бяха доволни. Политиката не влизаше в техния обсег, освен ако не ставаше дума за нещо напълно благоприлично или за древна история. А дневниците на другаря Лаврентий Павлович Берия, както изглежда, бяха твърде далеч и от едното, и от другото.

* * *

Самолетът на „Трансуърлд Еъруейз“, с който пътуваше Сай Мъскин, кацна на летище Коантрен в Женева в 10:20, в събота сутринта. Пиер Жадо от Федералната финансова полиция проследи кацането му от терасата за посрещачи и се насочи надолу към сектор „Пристигане“, където главният имиграционен инспектор му кимна с глава, когато неговият човек мина бариерата.

Мъскин излезе от самолета с бодра стъпка. Успял бе да разкара махмурлука си от предишната вечер с половин бутилка френско шампанско и сега, свежо избръснат, трудно можеше да бъде изплашен с ядовете, които би му поднесъл Грегъри. Мина веднага през митническата и имиграционната проверка, тъй като багажът му се състоеше от една пътна чанта и черно дипломатическо куфарче. Таксито веднага потегли по автомагистралата край езерото към Лозана.

Мъскин се чувстваше напрегнат, но доволен. Дори времето сякаш предвещаваше успех с чистия и свеж въздух след застоялата жега на Манхатън. Веве ухаеше на прясно набрани цветя, улиците бяха като грижливо пометени подове. Бе едва 11:30. Той остави пътната чанта на рецепцията и изпи едно кафе с мартини в барчето. Имаше резервация за една нощ в „Отел Де Берг“ в Женева, както и билет обратно за Ню Йорк, за другия ден вечерта.

Вратата на апартамент 96 отвори набит мъжага с черна брада.

— Мистър Мъскин! Точен сте като часовник! Заповядайте.

За миг Мъскин не можа да го познае. Мъжът, който предишния път му се бе представил като Грегъри, носеше същия лъскав син костюм, но брадата беше новост. При това фалшива. Човекът се потеше и краищата на марлената основа се бяха отлепили под ушите му. Мъскин се чудеше дали трябва да му каже това. Преговорите с човек като Грегъри не бяха лесно нещо; преговорите с него, натъкмен с нелепа дегизировка, застрашаха да се превърнат в гротеска. Мъскин се страхуваше, че ще се разсмее, а пазарлък за три милиона долара не беше никак смешна работа.

Но преди да бе казал нещо, Грегъри сграбчи ръката му и махна към някакъв мъж, седнал до прозореца.

— Вие, разбира се, познавате господин Детвайлер? Можем да ви предложим малко хубаво шампанско. Или предпочитате уиски? Аз самият пия „Зубровка“, това е полска ликьорена водка, която действа много освежаващо по това време на деня!

Огромното му туловище се гънеше около Мъскин и за малко не го препъна, докато затваряше вратата.

Детвайлер се надигна бавно от креслото и подаде ръка.

— Радвам се да ви видя отново, мистър Мъскин. Надявам се, че пътуването ви е било приятно?

— Добре мина — Мъскин оголи зъбите си в усмивка. — Всичко наред ли е при вас, мистър Грегъри?

Грегъри се примъкна тромаво до едно от креслата, където имаше отворена бутилка шампанско в кофа за лед.

— Всичко е тип-топ! — провикна се той с ужасяващ американски акцент. — Желаете ли малко шампанско? — повтори той и без да дочака отговор, напълни една чаша, като пяната преля и образува локвичка. Той допълни чашата и отново разсипа половината, докато я поднасяше на Мъскин. После доля своята чаша от жълтеникавозелената бутилка, в която, както с лошо предчувствие отбеляза Мъскин, бе останало по-малко от половината. Швейцарският адвокат покани Мъскин да седне в едно кресло, докато Грегъри остана прав, без да се спира за миг на едно място.

— Не виждам никаква причина да не пристъпим направо към деловата част — започна Детвайлер. — Носите ли всички необходими документи?

Мъскин потупа дипломатическото куфарче в скута си.

— Но се чудя дали мистър Грегъри би имал нещо против да се представи малко по-изчерпателно преди това — той се подсмихна лекичко. — Някак не ми е удобно да продължавам да ви наричам мистър Грегъри, нали разбирате? Звучи глупаво.

— Защо глупаво? — Грегъри спря да крачи и се загледа в него с големите си насълзени очи, изпъстрени с червени жилчици.

Мъскин сви рамене.

— Звучи ми като малко име.

— Джон се казвам. Джон Грегъри — предизвикателно изпъчи той масивната си фигура.

— Това не е истинското ви име, нали? — попита Мъскин, този път само с едва забележима усмивка.

— Ако ви кажа, че е истинското, няма да повярвате, нали? — заяви Грегъри, при което от възбуда акцентът му още повече се засили.

Мъскин погледна към Детвайлер.

— Да разбирам ли, че това ще е подписът, който ще получа на договора?

Швейцарецът кимна.

— Точно така.

Мъскин стисна здраво устни.

— Не искам да създавам затруднения — каза той, без да сваля поглед от адвоката. — Но както споменах при последната ни среща, работодателите ми много държат да знаят с кого си имат работа. Три милиона долара не са малко пари, за да се дадат с лека ръка на напълно непознат човек.

— Мистър Мъскин — започна Детвайлер с толкова нисък глас, че на Мъскин му се наложи да се наведе, за да чува думите му, — както струва ми се споменах при последната ни среща, моят клиент действа като посредник — единствен посредник за въпросната стока. Ако сте удовлетворени по отношение на истинността на тази стока, не е необходимо да поставяте въпроси от лично естество. Аз съм повереникът на мистър Грегъри и ще говоря от негово име.

Мъскин отпи глътка шампанско.

— Съгласен съм. Впрочем едва ли е необходимо пред вас да подчертавам, господин Детвайлер, че ако възникнат някакви усложнения около тази сделка, „Атлантик, Дженеръл енд Нашънъл Консолидейтид“ ще държат вас отговорен. А те притежават дяволски силно влияние, дори и тук!

Нищо не трепна върху лицето на адвоката.

— Надявам се, че нямате намерение да ме заплашвате? — каза той със същия тих глас и главата на Мъскин се приведе напред. Той започваше да се радва на себе си.

— О, не заплашвам никого, господин Детвайлер. Оставям това на моите работодатели. А както казвате, вие сте повереникът на мистър Грегъри, което лично мен ме устройва чудесно. Просто имам усещането, че вашият клиент и на вас не е казал всичко. Той не ви е казал какво е естеството на стоката, доколкото разбирам.

Швейцарецът хвърли бърз поглед към Грегъри, който бе гаврътнал питието си и стоеше, съзерцавайки Мъскин подозрително.

— Това не влизаше в сделката! — извика той. — Миналия път обсъдихме всичко това. Казвате, че не искате да създавате усложнения, а ето че ги създавате!

— Добре, добре — Мъскин си бе доставил удоволствието: посял бе необходимото съмнение в съзнанието на Детвайлер, за да разхлаби връзката помежду им, така че от сега нататък швейцарецът щеше да действа повече като рефер, отколкото като противник. Нямаше начин Грегъри да не вдигне достатъчна врява, когато работата стигне до десетпроцентната опция.

Мъскин отключи дипломатическото куфарче и извади привързана с червена лента папка и писмо с подписа на Уитмор, напечатано върху бланка с емблемата на A. N. & G. Co.

Грегъри се изправи над него, дишайки тежко.

— Да позвъня ли в банката?

Мъскин погледна часовника си.

— Страхувам се, че банките са затворени.

— Нашата е отворена.

Мъскин го погледна с ласкава усмивка.

— Не е необходимо, мистър Грегъри. Преводът няма да може да пристигне преди понеделник сутринта.

— Понеделник! Вие казахте днес, събота!

Грегъри размаха огромните си ръчища и зяпна безпомощно към Детвайлер, който на свой ред погледна към Мъскин.

— Спокойно, господа, не изпадайте в паника. Просто малка задръжка от контрола по преводите. — Той им отправи най-белоснежната си усмивка. — Дори в Съединените щати, както знаете, трябва, да спазваме някои правила при прехвърлянето на големи суми от една страна в друга.

— Нямаше да е зле по-рано да ни бяхте осведомили за този проблем.

Мъскин сви рамене и повдигна писмото.

— Освен това трябва да отбележа, че моите работодатели внесоха известни промени в нашия оригинал.

Докато той говореше, Грегъри се хвърли с гърдите напред и изтегли листа от ръцете му.

— Само за момент, господин Грегъри! — Мъскин се изправи чевръсто. — Върнете ми това нещо, може да се повреди.

Сега беше негов ред да потърси с поглед помощ от швейцареца. Детвайлер кимна.

— Върнете го, ако обичате, господин Грегъри.

Мъскин го взе, седна отново и на няколко пъти го приглади върху коляното си. След това го подаде на Детвайлер. Швейцарецът прочете писмото, без да трепне. Подаваше го обратно на Мъскин, когато Грегъри го изтегли от ръцете му и го зачете, като лицето му ставаше все по-червено и по-червено.

— Йоб твою мать! — руската псувня се отрони от устата му полугласно, но следващите три думи излетяха с бесен рев и водопад от слюнка: — Триста хиляди долара!

Той зяпна към Детвайлер, останал без дъх.

— Това е долна измама! Три милиона, за толкова се споразумяхме! — Извъртя се към Мъскин и размаха писмото пред лицето му. — Мръсен свински номер! Американски бизнесмени! Всичките сте една долна пасмина! Ловите риба в мътна вода! Няма обаче да я хванете — той се изкикоти страховито. — Няма да я хванете, защото ще я отнесем другаде. Детвайлер, обадете се в Берлин, Париж, Лондон, Милано и на японските юнаци. Отделни сделки с всички. А тези американски кучета ще го духат!

— Не ставайте глупав — каза Мъскин и се обърна към швейцареца. — Май няма да е зле да съобщите на вашия клиент, господин Детвайлер, че дори големите американски корпорации нямат навика да дават три милиона долара без никакви гаранции…

— Гаранции! — изрева руснакът. — Имате шибания ръкопис, имате рецензията на Крул! Какво още искате? Духът на Берия да подпише договора ли?

— Млъкнете — каза Мъскин и хвърли бърз поглед към Детвайлер, но лицето на адвоката не изразяваше нищо. — И махнете тази проклета брада! — додаде той. — Кого се опитвате да баламосвате?

Грегъри извъртя очи и премигна.

— Това е, защото се страхувахме да не се появят фотографи — измърмори той, след това се обърна и излезе с препъване в другата стая.

Двамата изчакаха мълчаливо, докато се появи отново, бършейки лицето си, по което все още имаше нишки лепило, останали по потната му четина като засъхнал мармалад.

— Това, което предлага „Бърн Хирш“ — каза Мъскин, полуобърнат към адвоката, — е трийсетдневна опция за десет процента. Дори ако решим да не издаваме, парите остават за вашия клиент. Мисля, че дори и той не би могъл да оспори разумността на подобна стъпка.

За негова изненада Грегъри мълчеше.

— Разбирам раздразнението на господин Грегъри — обади се швейцарецът. — Доколкото схващам, новото условие се различава от уговорката ви по телефона?

— Изглежда вашият клиент ви е информирал погрешно, господин Детвайлер. Аз никога не обсъждам сделки по телефона. Това не е в нашия стил. Така или иначе — и той потупа писмото — сега не аз решавам. Решенията идват отгоре.

Грегъри си бе налял нова чаша зубровка и се върна с препъване, а от устата му се процеждаше тънка струйка от течността.

— Казахте три милиона! Казахте го в Монтрьо! Притежавате книга, която струва може би десет милиона. Уникална, без цена! А сега се измятате, предавате ме… — той измърмори нещо на руски, после отиде до една маса и сграбчи телефона. — Сделката се отменя — изкрещя той през рамо към Мъскин.

— Оставете това нещо, глупак с глупак — уморено измърмори Мъскин.

Грегъри се спря. От слушалката, която стискаше, в тишината се разнесе звук, напомнящ жуженето на хваната в капан оса.

— Оставете телефона — обади се и Детвайлер.

Грегъри се поколеба, сякаш се чудеше дали да не тресне апарата в ръба на масата. После бавно го върна на мястото му.

— По-добре веднага да изясним едно нещо, Грегъри — каза Мъскин. — Нямам намерение да ви подвеждам. Ние разполагаме с половината материал в Ню Йорк, което ни дава известно право на претенция спрямо него. И преди да започнете да звъните в Париж, Милано и Токио, просто помислете, че това, което ще предложите, вече е стока от втора ръка, по дяволите! Никой не обича холандски разпродажби, а дори някой да пожелае ръкописа, ще му се наложи да води битка. Нашите адвокати в Ню Йорк ще се погрижат за това — той млъкна и отпи глътка шампанско. — Предлага ви се добра сделка, Грегъри. Не я разваляте. Може да не ви се отдаде друг шанс.

Поведението на руснака се промени: той се укроти и закърши неловко ръце, сякаш не знаеше къде да ги дене, докато Мъскин подаде договора на Детвайлер.

— Няма да е зле да го прегледате. Но смятам, че преди това е в интерес на вашия клиент да изслушате някои условия, които ние съзнателно не вписахме в договора.

— Условия ли? Пак ли условия! — провикна се Грегъри.

— Досега ние не сме поставяли нито едно условие — каза Мъскин, — като изключим трийсетдневната опция. И мога да ви уверя, че ми се наложи да воювам за този срок.

Грегъри въртеше тънката чаша в едната си ръка, а с другата рошеше косата си, но не каза нищо. Мъскин продължи:

— Тъй като мистър Грегъри отказва да ни даде каквото и да било сведения за себе си, ние очевидно ще трябва по други пътища да търсим по-сериозно доказателство за автентичността на материала.

— Разполагате с доказателството на Крул — каза Грегъри.

— Разполагаме с мнението на Крул — любезно отвърна Мъскин. — Съмнявате ли се, че можем да намерим други, също толкова уважавани експерти, които ще бъдат на противоположно становище, фактът, че досега не сме го направили, би трябвало да ви говори за нашето доверие към материала.

Той млъкна. Детвайлер седеше неподвижен с длани върху скута, напомнящи салфетки. Мъскин се обърна към Грегъри:

— Казахте по време на последната ни среща, че сте получили материала във Виена от някакъв унгарски източник. Трябва ни информация за този източник. И преди всичко за това как материалът се е озовал в Унгария. От Русия, предполагам?

Докато той говореше, Грегъри се бе приближил до него, така че Мъскин вече усещаше миризмата му на пот и одеколон. Той въздъхна и приседна на едно канапе между двамата. Мъскин забеляза известно отпускане в поведението му.

Детвайлер каза:

— Нищо не споменахте за тези условия при първата ни среща.

— Не можех да зная при първата ни среща какви условия ще поставят моите работодатели — Мъскин погледна към Грегъри. — Бих добавил, че никой уважаван издател, и със сигурност нито един от онези, на които сте помислили да се обадите, не би погледнал ръкописа без по-сериозни сведения за произхода му и за пътищата, по които е доставен?

Грегъри се беше вторачил в пода, а големите му обувки от кожа на алигатор непрекъснато шаваха под масичката за кафе.

— Начинът, по който е излязъл от Унгария, не е интересен — най-после каза той. — Един западен турист го пренесе в багажа си. Рискът беше много малък. През лятото в Унгария има толкова много туристи, че граничната полиция рядко претърсва някой от тях.

— Той как се е сдобил с него?

— От един човек в Будапеща.

— Кой е той?

Настъпи мълчание.

— Трябва да зная, мистър Грегъри, иначе не съм упълномощен да подпиша този договор.

Руснакът размърда грамадното си туловище и едната му ръка направи безполезно усилие да приглади надолу косата му. Най-сетне извади от джоба си един дебел плик и го побутна към Мъскин, сякаш беше оръжие. На лицевата страна беше отпечатано с червени букви: ДО г-н С. МЪСКИН. ЛИЧНО, ПОВЕРИТЕЛНО.

— Вътре има клетвена декларация, подписана от един много добър мой приятел, унгарец — Грегъри замълча. — Сега вече не говорим като бизнесмени, мистър Мъскин, а като човешки същества. Ако името на този човек излезе наяве по някакъв начин, последствията ще бъдат страшни. Едва ли е необходимо да ви обяснявам защо…

Мъскин кимна съчувствено.

— Голям човек — продължи Грегъри, — стар комунист, воювал в Испания с Пал Малетер, един от генералите, които руснаците разстреляха през петдесет и шеста. През войната този човек се сражавал в Червената армия и получил орден „Ленин“, по-късно заемал висок пост при комунистическия режим в Унгария, до чистките в началото на петдесетте, когато си подава оставката и го хвърлят в затвора. Излиза през петдесет и пета, сега е пенсионер и пише поезия.

— От Русия ли е изнесъл материала?

— Да — дебелите пръсти на Грегъри зашариха по главата му. — В клетвената декларация е обяснено всичко.

Мъскин седеше и държеше плика, но без изобщо да посегне да го отвори. Най-сетне каза:

— Значи някакъв стар комунистически ренегат с присъда зад гърба си. И въпреки това е бил допуснат в Москва. Как става тая работа?

— Всичко е описано там — повтори Грегъри.

— А името му?

— И името му.

— И вие сте получили всичко това от туриста, от човека, който го е донесъл във Виена?

Грегъри кимна.

— Как се добрахте до този турист?

— Той е стар приятел.

— А унгарецът?

Грегъри си наля малко шампанско.

— Познавам го. Това е единственото, което има значение. Подробностите не са важни.

— Всичко е важно — каза Мъскин.

Грегъри сви рамене:

— Запознах се с него на времето в Москва — преди много години. Поддържаме редовна кореспонденция.

— Така да бъде. Каква е неговата печалба? Една тлъста комисиона, предполагам?

Долната устна на Грегъри увисна.

— Свети боже, не! Той не е някакъв търгаш, прави го само от идеализъм! Вие познавате съдържанието на ръкописа и не може да не съзнавате, че това е последният гвоздей в ковчега на сталинизма. Когато излезе на бял свят, онези сталинистки прасета никога няма да посмеят отново да надигнат глави. Затова го прави моят приятел, не заради кирливите ви долари!

— Но с вас нещата не стоят така, нали? Вие жадувате за тези долари.

— То е друго, аз съм бизнесмен! — Грегъри скочи на крака и отново закрачи напред-назад, разливайки шампанско по килима.

— Добре — каза Мъскин. — А сега западният турист. Ще ни трябва името му.

— Не е необходимо. Той е човек с име, което трябва да пази.

— За какво става дума, дявол да го вземе! Откога тук се смята за престъпление нелегалното изнасяне на ръкопис иззад Желязната завеса?

— Хм, вие нищо не разбирате! — извика Грегъри и се насочи обратно към канапето. — Когато такова нещо изскочи навън, веднага се започват всякакви мръсотии. Тези съветолози са истинска академична мафия и ненавиждат всеки, дошъл извън тяхната среда, всеки, който застрашава позициите им. Измислят конспирации, както стана със Солженицин. Тогава щяха да се пукнат от яд, защото не успяха да го спечелят на своя страна, и за да го компрометират, пръснаха най-гадни слухове: че книгите му били изнесени на Запад от КГБ и не знам още какво.

— Информацията, която ни давате, ще бъде разгледана с абсолютно доверие. Имате честната ми дума за това — каза Мъскин. За негово облекчение руснакът седна.

— Нещата са много прости — продължи Грегъри. — Можете да обявите за пред обществеността, че източникът е поверителен и че ръкописът е изнесен през една от страните сателити. Хората не са толкова глупави. Всъщност онова, което би ги направило подозрителни, са прекалено подробните обяснения.

Мъскин седеше, хванал с четири пръста запечатания плик.

— Добре, да забравим договора за миг. Само че това — той кимна към плика — подлежи на проверка. Тя ще бъде направена при най-голяма дискретност, не се безпокойте. Вашият човек не бива да се страхува от нищо. Но трябва да ви предупредя, мистър Грегъри — и той се вгледа многозначително в Детвайлер, — че ако нещо не е наред, ще си имате неприятности. Фактически ще смятаме всяка неточност за явно нарушение на договора.

— Нямате основания за опасения. Проверявайте колкото си искате! — извика Грегъри. — Само че аз също ви предупреждавам: ако името на този човек излезе някога на бял свят… достатъчна ще бъде една дума да се промъкне в пресата, аз ще ви спипам, мистър Мъскин! Ще ви спипам и ще ви счупя врата!

Мъскин се опита да запази спокойствие.

— Ще го имам предвид, Джон. Но първо трябва да прочета това — той размаха плика. — Имате ли нещо против да използвам спалнята?

Грегъри кимна към вратата.

— Но никакви копия, никакви снимки.

Мъскин се усмихна.

— Нямам навика да ходя с джобен ксерокс в себе си.

Пет минути по-късно той се върна, седна и внимателно постави плика в куфарчето си, под договора.

— Добре звучи. Както казах, налага се да проверим някои неща. Но мисля, че това ще е достатъчно, за да удовлетвори моите работодатели, що се отнася до опцията.

— А големият договор, всичките три милиона?

— За това може да имаме нужда от нещо повече. Нещо наистина решаващо… и публично.

— Като например?

— Например от свидетел. Някой, който да се изправи открито и категорично да заяви, че въпросните дневници… — той свари да хвърли един бърз поглед към Детвайлер, тъй като все още не беше сигурен до каква степен адвокатът е наясно с точното естество на материала. При първата среща.

Грегъри се държеше твърде потайно с него. — Някой напълно независим човек, който може да потвърди под клетва и публично, за пресата и пред телевизията, че дадени случки в тази книга са истински.

Беше готов за избухването на Грегъри, но такова не последва. Руснакът просто кимна. Но на лицето му бе изписана отсянка на задоволена хитрост като у дебела котка, току-що облизала паничка с мляко. Това събуди тревога у Мъскин — той дотолкова беше свикнал с пристъпите на ярост у Грегъри, че сегашното ненадейно спокойствие го смути. Той връчи договора на Детвайлер.

— Може би ще пожелаете да прегледате това.

Мъскин се обърна към Грегъри и се усмихна, като за негова изненада руснакът също му се усмихна в отговор.

— Не е написано наименованието на стоката — каза Детвайлер.

Мъскин не откъсваше очи от Грегъри, чийто поглед беше едновременно дружелюбен и изпитателен. Руснакът избърса с ръка устата си.

— Наименованието на стоката — повтори той. — О, да. Нещо… — той се поколеба, търсейки английската дума.

— Неангажиращо — каза Детвайлер и Грегъри енергично кимна.

— Струва ми се — обади се Мъскин, — че би било разумно да се доверите изцяло на господин Детвайлер, Джон.

Адвокатската практика навярно бе преситила Детвайлер от подобни сложни сделки на чужденци. Но мотивът на Мъскин бе друг. Той искаше още повече да привлече швейцареца на своя страна, тъй като въпреки всичко нямаше пълна вяра на Грегъри. Грубото кратко нравоучително слово на Мъскин за това, че издателите не обичат холандските разпродажби, си беше до голяма степен блъф: той бе наясно, че повечето големи издателски къщи на Запад сигурно охотно биха участвали в евентуално наддаване за дневниците на Берия. Детвайлер без съмнение също го знаеше, но пък в негов интерес беше сделката да приключи колкото може по-бързо.

Грегъри се мотаеше из стаята, сплел длани в щръкналата си коса.

— Нужно ни е заглавие, което да не е по никакъв начин двусмислено — каза Мъскин. — Имам предвид за договора. Над издателското заглавие можем да помислим по-късно — той погледна към Детвайлер. — Името на автора трябва да се спомене. Аз предлагам нещо просто. Защо не „Лични документи на Берия“? — Докато говореше, той наблюдаваше Детвайлер, но лицето на адвоката отново не издаде нито изненада, нито интерес. Мъскин се обърна назад към Грегъри. — Ако, разбира се, го приемате, Джон…

— Чудесно е, едно наистина пазарно заглавие. То ще ви донесе добри пари, мистър Мъскин.

— Е, щом възнамеряваме да заложим на него три милиона долара, надявам се да е така! — откликна Мъскин, обръщайки се към руснака със самодоволната усмивка на познавач.

Детвайлер прочете договора с бързо професионално око. Той зададе няколко въпроса, но адвокатите на Уитмор не бяха оставили никакви празноти и накрая швейцарецът беше удовлетворен. Той подаде договора обратно на Мъскин, който го нареди до останалите три екземпляра върху масичката за кафе. След това седна и се усмихна на Грегъри.

— Така! Сега останалата част от стоката.

Руснакът кимна. Детвайлер влезе в спалнята и се върна с едно куфарче, от което извади пакет, увит в кафява хартия.

— Желаете ли да видите съдържанието?

Мъскин сви рамене.

— Само заради протокола.

Грегъри скъса лепенките, разтвори кафявата опаковка и показа на Мъскин грубата пожълтяла хартия на вече познатия неразбираем ръкопис, избеляла и разграфена на две, тук-там с поправки с молив.

— Не бихте ли желали първо да ви го преведем?

Мъскин се изсмя:

— Мисля, че на този етап ще трябва просто да се доверя на думата ви. Той вдигна купчината листа, както си беше с опаковката, и я сложи в куфарчето си. След това се облегна назад и извади една златна писалка. — И така подписите, господа.

Подписаха последователно — Мъскин, Грегъри, после Детвайлер: първо горния екземпляр с червена лента, след това трите копия на по-тънка хартия, които подписаха в същата последователност. Мъскин си отбеляза, че Грегъри изписва прекалено четливо името си за нормален подпис.

Когато приключиха, руснакът предложи нова бутилка шампанско. Мъскин погледна часовника си. Беше почти един.

— Не искам да прозвучи грубо, Джон, но трябва да обядвам с един от нашите автори, който живее край езерото. Вече закъснявам! — Докато говореше, ръцете му бързо събираха договорите, като оставиха един екземпляр за Детвайлер. — Нали ще ме извините? И не мислете прекалено лоши неща за нашите груби американски делови нрави: всъщност всички ние сме меки и нежни като ангели! — Той протегна ръка. — Беше ми приятно да поработим с вас, мистър Грегъри.

* * *

От креслото си, разположено срещу асансьорите във фоайето, Жадо видя излизащия Мъскин, но не направи никакъв опит да го последва. Указанията бяха да се увери, че първият обект, Мъскин, е провел срещата си с Детвайлер в „Отел Дьо Лак“ във Веве. След това трябваше да поеме наблюдението на другия обект, който се бе качил в апартамента на Детвайлер половин час преди пристигането на първия. По уговорка с управителя служителят на рецепцията щеше да го информира незабавно за появата му.

Жадо чакаше вече час и четирийсет минути, когато Грегъри най-сетне се показа. През това време преследвачът бе инструктирал служителя на рецепцията да засече всички телефонни обаждания от и до апартамент 334. Бяха общо две, и двете до Цюрих. Жадо провери в службата си в Женева и научи, че това са домашният и служебният номер на Детвайлер.

В два без петнайсет служителят от рецепцията се приближи, за да му каже, че таксито го чака — уговореният сигнал, че неговият втори субект се е появил. Инструкциите на Жадо бяха да установи в кой хотел ще отседне или през кой граничен пункт ще излезе и да установи самоличността му, както и всичките му особени белези. В тези инструкции не влизаше непрекъснато наблюдение над обекта.

Той се измъкна навън и влезе в колата си, като очакваше, че мъжът ще вземе такси. Вместо това обектът тръгна бавно по брега на езерото и спря пред кейчето за туристическите корабчета, които кръстосваха между Женева и Шильон. Едно от тях беше пристанало и палубата му гъмжеше от излетници.

Човекът погледна часовника си, след това сякаш се поколеба. Жадо го задмина с колата и паркира малко по-нататък под дърветата. В огледалото видя, че обектът гледа към езерото, където друго корабче се приближаваше откъм Шильон. Мъжът сякаш внезапно взе решение, стъпи на кея и се качи на борда. Преди Жадо да стигне до него, второто корабче спря, пътниците се засуетиха във всички посоки и Жадо в един миг изгуби човека от погледа си. Той си запробива път през навалицата и блъсна някаква жена с кошница. Тя му кресна нещо на немски и Жадо, по природа плах човек, загуби пет жизненоважни секунди, за да се извини. Тълпата пътници вече се оттичаше. Второто корабче наду свирката и Жадо отново съгледа обекта. Беше се качил на него, като междувременно бе нахлупил твърде малка за главата му барета. Но маскировката бе свършила работа за момента и Жадо се замисли дали е била преднамерена, докато отново си запробива път напред, стиснал полицейската си карта в ръка. Успя да прескочи разстоянието между двата борда. Двигателите бумтяха, корабчета вече се отдалечаваха едно от друго и тогава пред очите на Жадо обектът бързо отиде към кърмата и със слонска пъргавина скочи през парапета върху палубата на другото параходче, все още долепено с единия борд до пристанищната платформа.

Безполезно беше да се опитва да го следва. Вместо това Жано изтича нагоре към мостика. Намираха се вече на стотина метра от брега, когато капитанът се съгласи да се върне назад. Жадо не хранеше никакви надежди. Цели три минути изтекоха, преди отново да се озове на кея, откъдето първото корабче също бе потеглило. На кея бяха останали само няколко души, от обекта нямаше следа.

Жадо се върна с колата в „Отел Дьо Лак“ и се обади в службата си, свеждайки обясненията до минимум. По негово мнение поведението на обекта представляваше достатъчно основание за налагането на наблюдение от втора степен над всички летища и гранични пунктове, автомагистрали и железници в цялата страна. Ако наблюдението дадеше отрицателен резултат, следваше да бъде разпространено описание на обекта до всички полицейски патрули, до хотелите и пансионите.

Прекият началник на Жадо още не се бе прибрал от обяд и мина почти половин час, преди да успее да се свърже с него. Началникът обаче не прояви готовност да се разпореди за такива сериозни мерки, без да се е посъветвал с по-горното началство. Тъй като беше краят на седмицата, съобщителният механизъм действаше по-тромаво от обикновено и едва деветдесет минути, след като Жадо бе изпуснал обекта, най-после бе разпоредено наблюдение от втора степен.

Представителството на Федералната финансова полиция в Женева изпрати по телекса доклада си до Министерството на финансите в Ню Йорк в 16:20 европейско време. Майк Зангер се намираше в морето с десетметровия си ял, когато дежурният започна да звъни в крайморската му вила в покрайнините на Уестпорт, Кънектикът. Връзката се осъществи едва късно вечерта. Майк включи телефонния секретар и накара дежурния да изчете телекса. Двайсет минути по-късно се обади на Уитмор в ранчото му край Таунърс и му пусна записа, без какъвто и да е коментар.

Когато свърши, Уитмор простена:

— Значи са оплескали работата. Що за полиция е това? Преследвачът отива за зелен хайвер и рибата се измъква от мрежата!

— Така е — съгласи се Зангер. Чувстваше се уморен и най-малко му се искаше да защитава колегите си в Европа. Още повече че правеше на стареца просто една услуга. — Съгласен съм, че не звучи много весело, Чък. Но спомни си, че ти настояваше преди всичко за дискретност. Е, това е положението. Все пак има голяма вероятност Грегъри да е още в Швейцария, но ако искаш швейцарците да продължат издирването му, работата трябва да се отнесе по-нагоре, което означава — до Криминалната полиция, което на свой ред означава да направим официални постъпки.

— Но според този доклад от Женева те вече са се включили! — викна Уитмор.

— Само наполовина — предпазливо отвърна Зангер. — За да наложат продължително наблюдение по границите си, трябва да им представим солидни основания. Те трябва да мислят за туристическия си бизнес. Освен това не обичат да ги притесняват. Досега винаги сме го избягвали.

Уитмор се озъби.

— Най-напред, защо им са били нужни близо два часа, преди да съобщят в граничните си пунктове?

— Трябвало е да минат по съответния ред, а тъй като случаят е неофициален, това е отнело време. Швейцарците обичат да съблюдават правилата.

— По дяволите правилата! — изръмжа Уитмор. — Просто ми намери този Грегъри. Може да ми се наложи да платя три милиона долара на този тип. Всъщност както излиза, аз съм вече вътре с триста хиляди. И това не са държавни пари, Майк, а на корпорацията!

— Добре — каза Зангер, — какво точно искаш от мен сега?

— Прати по дирите му швейцарците… и всички останали. Англичани, германци, французи, италианци, австрийци… Някой все трябва да има представа кой е той!

Последва пауза.

— Слушай, Чък. Мисля, че подхващаш неправилно въпроса. Ти искаш едва ли не международно издирване преди понеделник сутринта, без да разполагаш с почти нищо, като изключим едно бегло описание. Нямаш дори негова снимка. А междувременно ще се наложи да дадеш някакви обяснения, не подробни може би, но достатъчни, за да оправдаеш необходимостта от тази мярка. При всички случаи ще бъдат въвлечени много хора, а не всички от тях ще са така дискретни както моите познати в Женева. Рано или късно, особено ако разкрием кой е този Грегъри, ще си напъхат носа и момчетата на ЦРУ. Те доста плътно присъстват там. За повечето Швейцария е един туристически рай, но по красивите склонове със ски писти буквално гъмжи от специалисти в занаята. А захапят ли веднъж онези от ЦРУ, вече няма да го изпуснат. Ти не искаш това, нали?

Уитмор се размърда на стола си и изруга едва чуто.

— Какво ще кажеш за тоя адвокат, Детвайлер? Той би трябвало да може да ни отведе до Грегъри.

Зангер притвори очи и каза:

— Чък, адвокатите са като лекарите. Освен ако не представим обвинителен акт, който предполага екстрадиране, не можем да накараме швейцарците да му направят дори едно посещение на вежливост.

Последва по-продължителна пауза. После гласът на Уитмор прозвуча отново, леко дрезгав и агресивен:

— Майк, имам адски основателна причина да се откажа от цялата сделка. Да анулирам договора въз основа на подозрителното поведение на Грегъри. Швейцарците биха ни подкрепили, нали?

— Имаш предвид пред съда ли? — отново настъпи мълчание. — Чък, ти ме помоли за съвет. Давам ти го веднага. Картите са раздадени и най-доброто, което можеш да направиш сега, е да играеш. Сложил си своя залог за трийсет дни. През това време можеш да изровиш нещо. Според мен това е разумен търговски риск.

Уитмор въздъхна дълбоко по телефона.

— Е, Майк, изглежда, че трябва да се съглася с теб, да оставя залога и да разиграя картите. Благодаря ти все пак.

— Съжалявам, че не можах да направя нещо повече. Ще държим връзка.

* * *

В понеделник, в 10:20 часа сутринта швейцарско време, във Фолкскантонале Банк, Цюрих, се получи превод от Банк ъв Америка за 300000 щатски долара на името на Джон Грегъри. Бенефициентът трябваше да се представи с препоръчително писмо от вицепрезидента на „Атлантик, Нашънъл енд Дженеръл Консолидейтид“ в присъствието на Лудвиг Детвайлер, адвокат от Цюрих.

Част втора

И в края на краищата какво в лъжата? Нищо друго, освен маскирана истина.

Лорд Байрон

Втори документ

Москва, декември 1949 г.

Чувствам се като риба на сухо до море от водка и шампанско. Наистина се повеселихме по празниците, въпреки времето и икономическите затруднения.

Хазаинът[4] нареди честванията на неговата седемдесетгодишнина да продължат до Нова Година и градът е залят от истерично низкопоклонничество. Тълпите изпадат във възторг при всяко споменаване на неговото име в кината и театрите. Децата пеят коледни химни, в които вместо Христос и Бог се споменава неговото име! Никой не би се изненадал, ако Стария се появи на трибуната на Мавзолея, нахлупил царската корона!

За мен обаче празненствата се вгорчиха от онази мръсна история с Костов[5]. Началството през цялото време на процеса беше в мрачно настроение и при най-малкия намек лицето му ставаше червено канелено, сипаничавото му чело се покриваше с пот и той се разтреперваше, сякаш ще получи инфаркт. Не съм го виждал така възбуден от Титовата история насам — а това говори много!

Успокои се едва от вестта за обесването на предателя и аз успях допълнително да го ободря, като му описах как моите момчета в София по личните ми указания са нагласили примката така, че се е гърчил цели петнайсет минути, преди да умре. Но ми остана кисел вкус в устата, тъй като всичко това има непосредствено отражение върху Службата. (Разбира се, подробно разпитах момчетата. Действали са според указанията, но май доста са подценили К. Твърдоглавият българин се показал не като някакъв мекушав буржоазен интелектуалец. Изглежда е бил със сериозна закалка от побоищата в полицията по време на войната, с чугунен организъм. Така или иначе този случай хвърли сянка върху вечерята по случай рождения ден на Стария. Гадината сякаш ми се хилеше от пресния си гроб.)

Гощавката в Кунцево си я биваше: свинско, агнешко, патици, фазани, най-добри френски вина и дори плодове от фашистките държави — дини от Испания, портокали и ананаси от Южна Африка. По този повод Хазаина неведнъж пускаше шеги на масата.

Както обикновено помещението беше затоплено до задушаване, но на никого и през ум не му минаваше да разхлаби яката си, да не говорим за сваляне на сакото. Напоследък Стария е станал привърженик на официалното облекло, независимо от шутовщината, която често следва от това.

Той подхвана вечерта настроен за размисъл и ни поднесе дълга поредица от спомени — най-вече за западните ръководители, с които се е срещал. И въпреки че бяхме чували повечето от тези неща, слушахме внимателно, защото в подобни случаи колкото и да изглежда потънал в собствените си мисли, той не пропуска нищо! Разказа ни, че най-много му харесвал канадският милионер Бийвърбрук, когото англичаните направили лорд. Той притежава най-влиятелните буржоазни вестници на Запад и е голям привърженик на старата Британска империя, която бързо запада. Това сякаш забавлява Началството. Той ни каза, че смята Бийвърбрук за хитър негодник, но че в сърцето си той не е антисъветски настроен и двамата си разменили няколко хубави шеги. Дори добави, че би могъл да работи с човек като Бийвърбрук в Политбюро.

Чърчил бил прекалено непоколебим в позициите си — роден антисоциалист, когото можел само да се опитва да надхитри, но не и да се сприятели с него. Рузвелт бил просто един слабоумен паралитик — твърде показателно за американската буржоазна класа. А към Де Гол изпитваше отвращение: казваше, че бил върлинест тъпоглав досадник, бъкащ от помпозни идеали за онази негова нация от сибарити, неспособен да изпие дори чаша вино, без да направи физиономия, сякаш някой му навира под носа мръсен чорап.

По-нататък, с напредването на вечерта, Началството насочи хапливите си остроумия към сътрапезниците около кръглата маса — най-вече към блюдолизеца Ворошилов[6]. Напомни му какъв подарък е бил за него Парадът на победата след изпълненията му през 1941 г. и нещастникът — лъскав, блеснал в маршалската си униформа, цялата в медали — стана пепелносив.

Нататък играта още повече загрубя, когато Батюшката реши да ни ощастливи с допълнителна доза от своите разсъждения за войната, хвалейки се както винаги, че социализмът направил своите най-значителни крачки чрез меча. Всъщност самоувереността му все още е силно разклатена не само от историята с Тито, но и от берлинския провал и той непрекъснато обмисля начини за отмъщение. Щом излее някой и друг литър вино в търбуха си, разрешението започва да му се привижда като някакъв славен Армагедон. Веднъж след официалния тост за победата при Сталинград се обърна към мен с вълчата си усмивка и каза:

— И така, драги ми прокуроре, очаквам, когато окачиш на бесилката и последния от титовската банда, да ми поднесеш няколко от онези твои хубавички нови бомби[7], та веднъж завинаги, казано на четири очи, да освободим нашите другари на Запад!

Подобни приказки никога не се казват просто така — прекалено добре познавам Хазаина, за да съм наясно с това. И кой би могъл да се закълне, че тазвечерните подмятания няма да се окажат разпоредбите за утрешния ден? Той дори се увлече и вдигна наздравици за „руските ни предци Петър Велики и Иван Грозни и за техните исторически подвизи“ — сякаш сам вече се бе превърнал в чистокръвен руснак!

Честно казано, от подобни приказки дори и моята кръв се смразява! Тези маршали и техните помощници са такива плужеци, че по-скоро ще се довлекат по корем до собствения си гроб, отколкото да поставят под въпрос дори и най-безумното хрумване на Стария. А страшната истина е, че независимо от Берлин и бомбата той все още сериозно подценява буржоазните сили. Американците според него били прекалено влюбени в своя начин на живот, за да се вдигат отново да помагат на Европа; англичаните били свършени; същото се отнасяло и до французите и италианците, където нашите другари са вече толкова силни колкото бяха в Чехословакия. А Германия била така размазана, че изобщо оставала извън играта.

Аз се опитвам да възразя, че макар по суша да имаме надмощие, ядрените ни възможности са все още слаби. Началството обаче само маха с ръка и заявява, че американците са такива страхливци, че никога няма да посмеят да пуснат бомба над Майка Русия. (Япония, казва той, беше съвсем друго нещо: низша раса, жълтугери, а американците си оставали непоправими расисти.)

Междувременно стръвните му лисичи очички се взират в Средиземноморието, в белите английски брегове и в палмите в Африка… може би дори в пясъците на Арабия и в хималайските снегове! А през това време, докато той яде, пие и се отдава на налудничавите си приумици, нашата страна лежи наоколо трепереща от студ и полугладна.

Към края на тържеството ме обхвана меланхолия. Поскребишев[8] и Арменян[9] естествено се натряскаха като диреци и трябваше да ги мъкнат до тоалетната. Аз самият доста се бях наквасил и почувствах облекчение, когато се озовах в колата, препускаща обратно към столицата. Като премислям всичко, вечерта можеше да мине и много по-зле. Защото както понякога се шегуваме помежду си, на тези събирания с Хазаина може както да ти подхвърлят развалено яйце под стола, така и да ти пуснат куршум в тила!

* * *

Москва, януари 1950 г.

Новата година започна с един хубав номер, който погодих на онази усойница Поскребишев. Става ми много смешно само като се сетя!

Той си го заслужаваше, разбира се, този червей, който пълзи наоколо с високите си прегърбени рамене и сивата сипаничава кожа. Като бактериологическа бомба е. Не разбирам защо го търпи Стария — може би защото е безкрайно угодлив лакей.

Непосредствено преди Нова година Хазаина ме извика да обсъдим положението на Поскребишев. Батюшката беше умислен, смучеше незапалената си лула и почти не се докосваше до виното. Това негово настроение ми е добре познато — много спокоен и решителен и в същото време смъртоносен като стара лисица, преди да разкъса плячката си. Затова си помислих; че с П. е свършено. Старият изглежда бе решил, че протежето му прекалено е навирило нос и докато с нас винаги е мазен, самата му поява сред онази банда блюдолизци, министрите, всява истински ужас.

Началството даде да се разбере, че иска да бъде натрит носът на П. Нещо изтънчено и на лична основа, като предостави всичко на моята фантазия. Тръгнах си и сам се погрижих за организирането на всичко, до най-малките подробности, като предоставих на Рафик само техническата страна.

Планът, който измислих, бе наистина класически прост, достоен за самия Хазаин!

В новогодишната нощ П. се прибира от обичайното празненство в Кремъл, където се бе влачил като сянка след господаря си, лочейки всяка чаша вино, която Стария му наливаше. Както обикновено в края на вечерта се бе превърнал в пияна свиня. Прибирайки се обаче в апартамента си на Арбат, изведнъж открива, че жена му я няма. (Тя е скромна, дребна женица, талантлива изпълнителка на пиано, особено добре свири сонатите на Шопен.) Оставихме П. да се поизпоти до ранните часове на утрото, след което наредих на Рафик да му позвъни и да го уведоми, че жена му е била прибрана по заповед на Хазаина за противодържавна дейност. Бяхме сложили подслушвателни устройства в апартамента и чувахме как нещастникът рида известно време, след което започна да се моли. Той наистина се молеше, като поповете едно време!

Но на другия ден беше на работното си място както обикновено — без да закъснее дори минутка, — и се умилкваше покорно на господаря си, само още повече грохнал, като престарял пес! Старият беше особено развеселен вечерта, описвайки поведението на своя секретар с цветисти подробности, а аз само проклинах нашите инженери, че са толкова некадърни, та не можаха да инсталират миниатюрни камери в апартамента, така че да наблюдаваме цялата комедия!

Оставих П. да се мъчи два дни, но той нито веднъж не направи дори намек за нейното изчезване — въпреки че сигурно на бавен огън се е пекъл, чакайки гневът на Стария да се стовари върху него. И в нощта на третия ден от Новата година дойде окончателният удар.

П. се прибира късно в апартамента си, след като го бяхме напомпали догоре с шампанско пряко волята му и го изпратихме, както обикновено, доста пиян. Можех да си го представя как се тътрузи нагоре по онези стълби до четвъртия етаж и как най-сетне, когато стига до последната площадка, чува музиката от пианото. Той се спуска презглава вътре, а там, пред пианото, седи момичето — едра яка блондинка, и блъска по клавишите сонатите на Шопен.

Чухме гласа на П. от магнетофоните, почти нечленоразделен, когато изкрещя:

— Коя си ти?

А тя отвърна, без да спре да свири:

— Другарю Поскребишев, аз съм вашата нова съпруга, изпратена ви като новогодишен подарък от другаря Берия, с поздрав от службите за сигурност.

О, беше наистина красиво! Чухме как П. се разрида като дете — а после момичето ме информира, че той всъщност паднал на колене и започнал да скубе оскъдната си коса! Изглежда в този момент е бил напълно изкукал, защото дъртият сплетник май наистина обича жена си.

На следващия ден го освободихме от нещастието му. Аз го извиках на Лубянка[10] и лично го приех в кабинета си. Казах му, че жена му е прекарала приятно времето си, настанена в една от най-хубавите килии в старото крило, с голям прозорец, с изглед към двора. Казах му, че може да си я прибере, при което той отново се разрева, още преди да го изхвърля навън.

Репортажът на Малори

Денят започна както обикновено. Събудиха ме новините по Би Би Си на руски, като почти нищо не се чуваше през бученето и пиукането на съветските заглушители, чийто обхват стига чак до Мюнхен.

Борис Дробнов, моят руски съквартирант, вече трополеше из малката кухничка, докато си приготвяше закуска от черен чай, кървавица и две сурови яйца, разбити във винена чаша с добавка от сос „Форсестер“, както и чаша перцовка.

Докато лежах в задната стая, горе-долу с размерите на голям долап и почти толкова тъмна, усещах нещо като махмурлук, макар да бяха изминали повече от пет месеца, откак за последен път близнах алкохол. Оставаха точно две седмици до изтичането на шестмесечния ми договор с радио „Свободна Европа“.

Името ми е Томас Малори. По времето на въпросните събития бях на трийсет и седем години, с диплома от факултета по съвременни езици на Кингс колидж в Кеймбридж, с пет издадени романа, краткотраен бурен брак и скромна, но обещаваща кариера като журналист на свободна практика. В момента имах 450 долара спестявания от работата ми в РСЕ, отдавна просрочен кредит в банката ми в Лондон, петгодишен „Ситроен DS 21“ с рибешки очи и никакво постоянно обиталище, като изключим клетката, в която лежах сега и която Борис великодушно назоваваше „Гостната на Сталин“.

Тази сутрин той закъсняваше с кафето ми. Когато предаването завърши, го чух да ругае под нос на руски, след което до ушите ми стигна тракането на неговата „Оливети“. Когато най-после се появи пред мен, държеше в ръка два листа и гледаше гневно.

— Том, прочети това. Отново го е направило, копелето му с копеле! — каза той и тикна под носа ми един от листовете.

Беше отпечатано на машина писмо на немски върху бланка на Имоти Мансхолд, Мюнхен. Зачетох:

Уважаеми господин Дробнов,

Вчера, докато бяхте на работа, инспектирах ап. C, на Елизабет щрасе 25, чиито наемател сте вие. Установих, че жилището е в страшно занемарено състояние. Освен това количеството хартия, складирано в апартамента, представлява сериозна заплаха от случаен пожар. В случай че упоменатото състояние не бъде променено, ще трябва да си намерите друго жилище, без допълнително предизвестие.

С уважение:

Адолф Щолц (хазяин)

Щом го прочетох, Борис ми подаде втория лист, на който беше написал в отговор на немски:

Господин Щолц,

Когато решите да се обърнете към мене цивилизовано, и аз ще ви отговоря по този начин.

Борис Дробнов

— На твое място не бих се карал с него. Едно местене за теб ще бъде страхотно главоболие.

— Онова, което това тъпо германско говедо нарича „хартии“, са моят архив, библиотеката ми, всичките ми скромни средства за съществуване! — изрева той.

От горчив опит знаех, че да спориш с Борис е безполезна работа. Освен това донякъде съчувствах на хер Щолц. Апартаментът на Борис беше може би уникален — миниатюрна репродукция на космическия хаос в Русия. Имаше малко мебели, тъй като той не вярваше в постоянството на вещите, но за сметка на това всеки квадратен сантиметър от стените и една голяма част от подовете — в това число банята, кухнята и килерите — бяха покрити с книги, списания и жълтеещи вестници.

Моята стая беше до половината зарита с броеве на „Правда“ от последните десет години, а през цялото време от полиците се ръсеха хиляди вестникарски изрезки, напомнящи някакви странни повехнали растения. Единствените ценни предмети в апартамента, освен радиото му и пишещата машина „Оливети“ бяха една икона, старинна руска пишеща машина, голяма колкото касов апарат, с нещо като птичи скелет във вътрешността ѝ, някога принадлежала на екзекутирания съветски ръководител Лев Каменев, който я дал на бащата на Борис; освен това една оплескана с петна от чай мраморна масичка за шах.

Борис продължаваше да стои край леглото и да ме гледа намръщено. Беше нисък мъж с широко месесто лице и коса, която беше едновременно гъста и оредяваща, съвършено неподатлива за гребен или четка. Големите му изпъкнали очи, все едно топчета, набити под тежките клепачи, притежаваха обезпокоителна склонност: когато изпаднеше във възбуда, започваха да се въртят така, че се виждаше само бялото. Сякаш гледаш чифт яйца на дъждосвирец.

Беше извънредно силен физически, макар и много пълен — имаше плещи на миньор и бедра на борец. Носеше готови костюми от изкуствени тъкани, които вечно се разпаряха под мишниците и на чатала, увисваха като торби на коленете и на масивния задник. Потеше се обилно и макар че полагаше известни грижи за тоалета си, никога не изглеждаше свежо избръснат или напълно чист.

Трите му големи страсти извън съветологията (в която беше признат авторитет) бяха яденето, пиенето и комарът. В първото се отличаваше с ненаситна лакомия и изтънчен вкус, беше поносим готвач и вещ международен гастроном, който държеше пътеводител Michelin на нощното си шкафче и никога не тръгваше без него, където и да било, като често се задълбочаваше в задълбочено изучаване и кроене на планове за различни гастрономически приключения. Освен това редовно посещаваше разпродажбите на вина, откъдето мъкнеше съкровищата си, за да ги трупа под леглото си като златни кюлчета.

Третата му страст, комарът, не беше така безметежна. В началото, след като напуснал страната си (като избягал в Западен Берлин точно преди да вдигнат стената през 1961 г. от Източна Германия, където се озовал с някаква студентска делегация), той заминал за Щатите и спечелил немалко пари с четене на лекции, писане на статии и предоставяне на информация за ЦРУ. През последните три години, откак работеше за „Свободна Европа“ в Мюнхен, спестяванията му се бяха стопили под ръцете на крупиетата във всички по-големи казина на Западна Европа. За щастие, най-близкото до Мюнхен беше в Гармиш, където не го допущаха, защото веднъж повърнал върху колелото на рулетката. Според него причината за този инцидент било не преяждане или преливане, а „отвращението от вероломството на съдбата“.

По този повод Борис влязъл в конфликт с някакво виеше американско началство в РСЕ, когото заплашил със съд, защото онзи бил казал за него, че „светските му маниери са като на бабуин“.

Сравнението не беше безпочвено. Аз живеех и работех вече пет месеца в непосредствена близост с Борис и знаех, че не е човек, на когото се отдават светските маниери. Беше тромав, нетактичен и винаги настроен да спори агресивно. „Ако имаше палми във Варшава и негри в Прага, вие американците щяхте да отблъснете Червената армия чак до Урал!“ — изтърсил по време на някаква вечеря във Вашингтон, обръщайки се към домакина, някакъв сенатор, изявен либерал. Подобни изблици бяха още по-смущаващи, поради това че често бе трудно да се определи дали е пиян или не. Пиеше много, но имаше желязна глава и аз не си спомням някога да съм го виждал махмурлия.

При това липсата на такт не се ограничаваше само до отношенията му с непознати. Аз самият бях започнал да го опознавам и разбирам като всеки друг човек, но имаше моменти, когато и мен изкарваше от кожата. Питах се: след като Борис принадлежи към онзи един процент от руското население, което бе добре образовано, добре информирано и доста пътувало по света, какви ли трябва да са останалите деветдесет и девет! През петте месеца, откак живеехме заедно, се бях примирил с избухванията и сръдните му, с лошите му маниери на хранене, с отвратителните миризми, които изпускаше в тоалетната, с пиенето, рева и ръмженето му, с безкрайните спорове и оплаквания. Зад цялата тази славянска неразбория в крайна сметка се криеше един интелигентен, чувствителен и дори нежен характер, както и безумно верен приятел, когото бях започнал да обичам като свой по-голям ексцентричен брат — до такава степен, че независимо от комарджийската му страст му поверявах парите си до последното пени.

През тези пет месеца работехме в една и съща редакция на радио „Свободна Европа“ — една уж „независима“ организация със седалище тук в Мюнхен, която излъчваше предавания за сателитните страни в Източна Европа. Двамата с Борис бяхме „оценители на информация“. В моя случай това означаваше да изчитам всички сериозни западни вестници и списания и да правя всекидневна сводка за тяхното съдържание. Борис вършеше същото, но със съветската преса — една по-трудна задача, тъй като предполагаше както четене между редовете, така и внимателно проследяване на всевъзможни дребни факти, чието съпоставяне позволява да се направи подробен анализ на някое важно събитие, едва-едва загатнато в официалната съветска преса.

Така че получавахме американска заплата, но Борис определено не бе доволен, защото имаше чувството, че прахосва таланта си. Всички наоколо, с много по-малки знания и опит от него, получаваха повишения, в това число и нашият непосредствен шеф, Главният оценител — един весел глупав естонец, който през 1939 г. направил грешката вместо на Запад да избяга на Изток и прекарал за награда десет години в лагер.

Част от проблема на Борис се дължеше на самия него, на характерната му способност да дразни хората, особено американците от персонала — надути перковци със закопчани догоре ризи, които не желаеха да разберат славянския характер. Но пред него стоеше и една друга, по-коварна пречка. Баща му е бил изтъкнат учен по време на сталинския режим и още от детството си Борис е бил тъкмен за висок пост, което автоматично го правеше подозрителен в очите на по-фанатичните служители от РСЕ. На Борис не му беше лесно да обясни защо е отхвърлил охолството и властта за сметка на по-несигурните облаги на Запада: като студент в Московския университет се отвратил от безчестието, тъпотата и интелектуалната клаустрофобия на комунистическата система. Сега непосредственото и енциклопедично познаване на съветската действителност му даваше явно предимство пред домораслите съветолози, като тяхната завист и злоба се ожесточаваха още повече от факта, че повечето от тях никога не бяха стъпвали в комунистическа страна.

В онова мартенско утро двамата с Борис, без да знаем, се бяхме озовали на кръстопът — мъжката менопауза, която зове за радикални, дори революционни промени.

В осем и половина той ми донесе кафето, все още сърдит заради хер Щолц. В това време аз бях станал и се бях избръснал пред едно мътно, изпръскано с пяна огледало. Полях се с канче топла вода, тъй като нямаше душ, облякох онова, което минаваше за работното ми облекло — старо велурено сако, пуловер с поло яка и кафяви джинси, — глътнах две таблетки антидепресант, който вземах от осем месеца, и двамата с Борис излязохме. Отидохме до гаража на гърба на блока, където държах ситроена, и потеглихме през Енглишер Гартен към дългата сива сграда, прилична на кръст, разположена между една частна клиника и някакво строго секретно военно ведомство — седалището на радио „Свободна Европа“.

* * *

Същата вечер се заехме с разчистването на апартамента. Най-напред Борис обяви, че не бива да се пипат никакви книги или вестникарски изрезки. Западни списания отпреди година и повече подлежаха на изхвърляне. Възникна малък спор за старите броеве на „Правда“, които стояха в спалнята ми на три облегнати една на друга купчини, стигащи до тавана, и една четвърта, с току-що положени основи. Накрая се взе решение да изхвърлим всичките, с изключение на един-единствен брой — този от 23 ноември 1963 година с набързо преправена първа страница, на която се виждаше черна рамка с портрета на убития президент Джон Ф. Кенеди и нецензурираната информация на АП от Далас.

Борис направи кафе и отвори бутилка „Мутон Ротшилд“, реколта 1967, което пиеше от чаена купа, защото презираше разните буржоазни измишльотини като стъклени чаши и почти незабавно ги чупеше, ако се случеше някой да му подари. Действаше по някакъв много особен свой метод и апартаментът скоро се оказа в още по-голям безпорядък, отколкото беше преди.

Аз бях насочен към по-маловажния архив в моята спалня, в банята и килерите. Работата ми се състоеше в това да струпам всичко във вестибюла, за да го прегледа Борис, преди да отиде долу в кофите за боклук. Работейки, мислех за неясните си перспективи за бъдещето. Имах намерение да използвам спестяванията си от РСЕ и да прекарам пролетта и лятото в една частично преустроена селска къща в по-необитаемата част на Тоскана — собственост на единствения ми наистина богат приятел, който направи състояние по време на австралийския никелов бум. Част от него хвърли за строежа на плувен басейн и водопровод до къщата, после загуби всякакъв интерес и я остави да се руши върху покрития с лозя скат, като от време на време даваше ключа на приятели.

Там, в монашеско уединение, исках да напиша шестата си книга. При това различна от другите, тъй като бях загубил всякакви илюзии по отношение на интереса към литературата в Англия: хвалби в неделните издания, после незначителен оборот и мизерна печалба. Пазарът беше задръстен и изчерпан. Дори порнографията се намираше навред и вече не носеше почти нищо. Затова бях решил да приложа друга хватка. Щях да напиша характерния универсален съветски пропаганден роман, включващ всички клишета на комунистическия катехизис — разпродажбите на едро и бляскавите отзиви не ми мърдаха! Щях да имам банкови сметки в рубли, злоти, форинти, чешки крони, леи, левове и динари. Щях да прекарвам зимите на Черно море, летата — във Варшава и Ленинград, уикендите в Будапеща и Прага. Щях да си живея като принц и тъй като парите щяха да бъдат блокирани, нямаше да плащам никакви данъци.

Възнамерявах да поканя Борис с мен в Италия за едномесечна почивка, за да мога да се наслаждавам на неговата ученост и на готварското му умение. За книгата говорех преднамерено уклончиво.

В девет без малко почувствах глад. Бях разчистил Гостната на Сталин, разтребил кухнята и измил банята, в която под купчина „Крокодил“ зад тоалетната открих едно бурканче с противозачатъчен гел, на което пишеше „Срок за годност: VI 1964“. (Сексуалният живот на Борис бе една от малкото му наистина строго охранявани тайни.) Поразмислих малко, върнах се обратно в гостната и издърпах леглото. Отдолу намерих счупена чашка, пълна със същия гел, кутия мухлясали руски бонбони, някакви неплатени сметки и два дебели пакета, увити в кафява амбалажна хартия с подлепени краища. Изхвърлих останалите боклуци и отнесох двата пакета в дневната, където Борис тъкмо допиваше последната глътка вино. Сложих единия пакет на бюрото и започнах да разкъсвам другия, за да го отворя. Показа се топче неизписана хартия за машина, дебела и груба почти колкото амбалажната, и въпреки опаковката пожълтяла по краищата.

— Това няма да ни трябва, нали? — попитах аз.

Борис се приближи и се облещи отблизо в хартията.

— Божичко! — прошепна той. — Гледай какво съм мъкнал оттам! На времето нахвърлях в багажа си всичко, което ми попадна. — Той гальовно прокара късите си дебели пръсти по най-горния лист. — Добрата стара съветска машинописна хартия! Използвахме я в клозета. По-добра е от „Правда“ — ухили се той, — не лепне толкова!

— Е, сбогувай се с нея — казах аз, вдигнах двата пакета и се отправих към вратата.

— Трябва да запазим поне единия — извика той подире ми, — като сувенир.

— За бога, всичко в тоя апартамент е някакъв шибан сувенир! — отговорих аз и хвърлих двата пакета върху купчината боклук. Когато се върнах, Борис стоеше в средата на стаята с ръце, преплетени над главата, и ме гледаше със слонска лукавост.

— Знаеш ли, mon cher, наистина не бива да изхвърляме тази хартия. Човек би могъл хубавичко да се позабавлява с такова нещо.

— Не разбирам.

— Така ли? — той се наклони и погледна към машината на Каменев върху бюрото. — Чудя се — бавно каза той, — чудя се само колко ли време ще им трябва на експертите, за да се оправят? — Той се отръска, сякаш беше някакво голямо куче, и рече: — Стига толкова работа! Отиваме да хапнем някъде.

И днес не съм сигурен дали идеята се пръкна за пръв път тогава и дали и на двама ни хрумна едновременно.

По време на вечерята нищо не споменахме за машинописната хартия. Борис ме заведе в един от любимите си ресторанти — някакво грузинско заведение в Швабинг, тапицирано като вагон-ресторант от деветнайсети век с виненочервено кадифе, с трима музиканти в грузински носии, които свиреха на лира, флейта и балалайка. Борис поръча блини със сметана, шашлик и бутилка скъпо грузинско вино.

Изборът на ресторанта беше случаен и все пак, ако бяхме отишли, където и да е другаде, нещата може би нямаше да се развият по този начин. Решаващият елемент се оказа виното.

— Чудесно мукузани! — възкликна Борис, оглеждайки току-що донесената бутилка. На етикета бе изписано нещо със странната грузинска писменост, напомняща едновременно стенография, санскрит и арабски. — Едно от любимите вина на чичко Сталин — добави той. — Случвало му се е да пресуши по три-четири бутилки за една вечер.

— Откъде знаеш?

Борис важно сви рамене.

— Баща ми понякога е вечерял с него на дачата му.

Той задържа виното в устата си и кимна енергично. Този момент по принцип е напрегнат, понеже пред мен е връщал вина в ресторанти по два-три пъти без каквато и да било основателна причина.

— Всичките до един са били страхотни къркачи — продължи той, грабвайки шепа солени бисквити. — Берия, шефът на полицията, бил най-лошият: не само заклет пияница, но и убиец и изнасилвач. Особено си падал по съвсем млади момичета, между дванайсет и четиринайсет години. В антуража му ги наричали „джанчици“ — той се изкикоти шумно. — Бил с много либерални възгледи по отношение на възрастовата граница! Личната му охрана проследявала момичетата, случвало се да ги спре на улицата и да ги откара в дома му в Москва, където той ги обладавал. В случай че се съпротивявали, той им сипвал приспивателно във виното и после те изчезвали. След това Държавна сигурност привиквала родителите. Ако се покажели разумни, получавали пари и нов апартамент, понякога дори и дача на Черно море. Повече не ги закачали, при условие че си държали езиците зад зъбите. В противен случай цялото семейство отивало в лагер.

— И това ли ти го знаеш от баща си?

— Не само. Хрушчов споменава за това в мемоарите си. Според него това било първоначалното обвинение към Берия при ареста: повече от сто случая на изнасилване.

Той жадно вдигна поглед, когато блините пристигнаха. Последваха няколко мига благоговейно мълчание, докато келнерът изгребваше от пламтящия тиган полетите със сметана палачинки. Борис се нахвърли със зверски апетит върху яденето, като че ли още преди келнерът да успее да остави чинията му на масата.

— Берия беше грузинец като Сталин — продължи той, докато аз наблюдавах как по брадичката му се стича струйка сметана. — Удивително е, че този очарователен народ е родил две такива чудовища. При това в Грузия ги обичаха. Там наистина обичаха и двамата касапи! — той тупна по масата със свободната ръка и пресуши чашата си. — Знаеш ли, че в Тбилиси, столицата на Грузия, имаше бунтове, когато Никита разобличи Сталин на Двайсетия конгрес? От разстрела на Берия бяха почти също толкова разстроени. Така се случи, че бях във ваканция в Грузия, когато съобщиха за свалянето на дъртия изнасилван. Това беше на единайсети юли, петдесет и трета. И знаеш ли какво направи шофьорът на таксито, когато обявиха по радиото? Обърна се към нас и закрещя: „Берия! Берия! Падна последният закрилник на нашия народ!“

— Много неща ли знаеш за Берия? — попитах аз. Бях престанал да се храня и го наблюдавах напрегнато.

— Вероятно колкото всеки друг — отговори той с изискана скромност. — Баща ми работеше известно време при него върху проекта за атомната бомба. Оттогава обаче всичко, свързано с него, е заличено. Знаеш ли историята със съветската енциклопедия, изданието от петдесет и трета година? Един месец след публикуването ѝ издателите изпратиха писма до всички абонати в страната и в чужбина с инструкция да махнат четирите страници за Берия с приложено бръснарско ножче и да вмъкнат на тяхно място четири нови за Беринговия пролив. — Той се разсмя и отново напълни чашата си.

— Мислил ли си някога да напишеш книга за Берия? — попитах аз.

— О, мислил съм, но няма достатъчно материал. Никога не е излизала каквато и да е негова официална биография. Разбираш ли, дори и в Русия! Бил е много потаен човек, същински византийски царедворец. Дъщерята на Сталин твърди, че накрая той държал баща ѝ изцяло под своя власт. Божичко господи, ако беше написал нещо, например дневник, каква страхотна сензация би било!

— Каква сензация, наистина — измърморих аз и отпих глътка минерална вода.

* * *

— Чувал ли си някога за тримата белогвардейци в Париж — казах аз, — които фалшифицирали „настолните беседи“ на Сталин след неговата смърт? Просто седнали един ден и изтракали всичко на една руска пишеща машина, след това го пробутали на някакъв френски издател за петдесет хиляди долара.

— Петдесет хиляди долара за настолните беседи на Сталин? — Борис поклати глава. — Това е смешно!

— Това било само авансът. Но нали са си белогвардейци, те се напили и разказали на всички.

— Арестували ли ги?

— Не точно. Но се наложило да върнат парите или каквото било останало. Нали са си белогвардейци, те си палели пурите с тях.

Борис кимна с разбиране.

— Обаче Берия — отсече той, — това е друга работа. Върхът на злото. Нещо средно между Борджиите и испанската Инквизиция, само че с танкове и телефони на разположение.

— Толкова ли е бил по-лош от своите предшественици? — попитах аз.

Борис дъвчеше замислено.

— Въпросът е по-скоро за личността, отколкото за степента — каза той. — Трябва да си наясно с обстоятелствата, mon cher. Бащата на всички съвременни тайни полицейски служби е Наполеоновият Фуше, който е бил либерал. Най-вече руснаците са усъвършенствали професията, първо по времето на царете, след това при Ленин и ЧК. Дори Гестапо е създадено по съветския образец, Феликс Дзержински е първият: полски благородник, станал комунист, освен това страстен, садистичен идеалист. И ако някой някога ти каже, че Ленин е светецът на социализма, просто си спомни, че Дзержински е рожба на Ленин и се изплюй в лицето на такъв идиот. После идва Ягода, който поема поста през трийсет и четвърта. Химик с лице на плъх и убиец, който слага началото на масовите депортирания и завършва разстрелян през трийсет и седма. Тогава се възцарява Ежов. Висок под метър и петдесет и известен като „Кръвожадното джудже“. Говори се, че Сталин се бил пошегувал с неговото назначаване, защото този Ежов наистина е бил психопат. От устата му буквално течали лиги като на бясно куче! Той е човекът, който ръководи Големия терор, така наречената „Ежовщина“, при която загиват десет милиона души. Казвам ти, Хитлер и Химлер са любители в сравнение със Сталин и с неговото побъркано джудже.

— Какво е станало с него?

— А, има много версии. Официалната е, че умира в приют за душевноболни. Но чух, преди да напусна Русия, че някъде през петдесет и втора го виждали да работи като лодкар на Дон. Представи си само как този побъркан низкорасъл олигавен убиец гребе напред-назад през реката като някакъв демоничен Харон!

Той допи виното си, аз запалих пура.

— Затова е важно да разбереш — продължи той, — че когато Берия идва на неговото място в края на трийсет и осма, бива посрещнат като либерал. Колкото и да е чудно, наистина е така. Берия е човек на парадоксите. Както казах, той слага края на най-страшните ексцесии по време на терора, а когато поема НКВД, дори въвежда реформи в лагерите: разрешава на затворниците да играят карти и шах. При това е бил доста културно копеле и много обичал класическата музика. Казват, че веднъж се разплакал, докато слушал някакъв голям московски пианист да изпълнява Втората прелюдия на Рахманинов.

— Чувал съм, че и Хитлер бил луд по „Веселата вдовица“ — вметнах аз.

Борис си поръча ликьорена водка и шоколадови бонбони, докато аз се наслаждавах на пурата си — едно от последните удоволствия, които си позволявах, откак бях принуден да оставя алкохола заради кризата на панкреаса.

— Слушай, Борис, какво ще кажеш да седнем двамата с теб и да напишем няколко страници лични дневници на Берия? Ти ще ги преведеш на руски, ще ги натракаш с машината на Каменев върху онази стара съветска хартия. След това ще ги занесем на някой американски издател — разбира се, само за да видим как ще реагира.

— Свети боже! — Очите на Борис се извърнаха и устата му увисна отворена, пълна с полусдъвкан шоколад. — Знаеш ли какво ще стане? Ще се побъркат! Място няма да могат да си намерят! Шегичка… — бавно допълни той. — Страхотна шегичка!

— Мислиш ли, че можем да минем между капките? Искам да кажа, много ли ще е трудно да убедим експертите, съветолозите?

— Онези видиотени тъпанари! — Борис изплю малко шоколад, но го вдигна от покривката с долната си устна. — Палячовци и шарлатани, те нищо не знаят! Ще се сдавят за такова нещо като кучета за кокал и ако някой заяви, че е фалшификат, останалите непременно ще се закълнат, че е истинско. Знам ги аз тях. Освен това са ми известни такива подробности от биографията на другаря Берия, че на специалистите свят ще им се завие. Например баща ми беше много близък с една прочута московска актриса, жена вече на възраст, но все още много красива и елегантна, която Берия чукал от време на време и никога не забравял да ѝ изпрати цветя за рождения ден. Но това е само за „пробуждане на апетита“, както казват американците. Знам безброй други истории, фантастични, ужасяващи, но вероятно истински. Невъобразими ти казвам! — Той плесна ръката ми през масата. — Това е прекрасна идея, mon cher, страхотен удар!

— И смяташ, че бихме могли да го направим? — попитах аз, без да съм сигурен сериозно ли говори Борис или не. По природа не съм предпазлив човек, но следващите думи на Борис ме накараха да се завъртя на стола.

— Разбира се, че бихме могли, mon cher! Ще се наложи да правим доста проучвания, но тук всичко ни е под ръка, в архива на радио „Свобода“. Там се съхраняват материали за цялата обществена дейност на всички съветски ръководители или членове на Политбюро. Единственото, което трябва да направим, е да прегледаме досието на Берия и да внимаваме пасажите в неговите дневници да съвпадат с известните факти. За останалото ще ни трябва просто развинтено въображение. А най-забавното е, че всичко това би могло да е истина. Носеха се слухове за някакви дневници на Берия. Чувал съм го в Москва, горе-долу по времето, когато го свалиха. Разбира се, официално всички негови документи са били унищожени. Но със съветската бюрокрация човек никога не знае. Страхотни са, когато става дума да се скъта нещо, като хамстери са: не е изключено да са заврели нещо в някой килер и да са забравили за него.

— Въпросът е, човек като Берия би ли водил дневник?

Борис замълча.

— Не знам. Съгласен съм, че такъв човек, шеф на тайната полиция, би трябвало да се пази като дявол от тамян от всякакви отпечатъци черно на бяло. Но Берия е бил особен. Хем много потаен, хем страхотно суетен… особено за сексуалните си подвизи. Обичал да се хвали с тях пред всички, дори и пред чужденци. Доста западни държавници се чудели къде да се дянат, когато започвал да се хвали. Сталин го насърчавал, за да се забавлява с тяхното смущение. Същевременно Берия е бил голям циник и подобно на Сталин е имал вкус към зловещия хумор. Баща ми разказваше една история за него и твърдеше, че я бил чул от някакъв грузинец, който присъствал на място. Една нощ в Кунцево, Сталин и Берия били много пияни, особено Берия, който внезапно се обърнал към Сталин и му казал на грузински: „Знаеш ли, Хазаин…“ (Той никога не го наричал „другарю Сталин“, винаги „Хазаин“.) „Знаеш ли, Хазяин, едно нещо не е наред в Съветския съюз“. И когато Сталин го попитал какво е то, Берия отговорил: „Че човек като мен може да стигне до поста, който заемам!“ Сталин се смял през цялата вечер, страшно му харесала шегата.

— От кого си чувал всички тези истории? — попитах аз.

Борис сви рамене.

— От преподаватели в университета, от партийни апаратчици. Но това не бяха точно слухове, а просто клюки. Разправяха, че ако Берия си е водил дневник, той щял да бъде чиста порнография. Просто бил от ония хора, на които им доставя удоволствие да пишат за всичко, което са правили, с всичките мръсни, гадни подробности. Нали знаеш, има такива, които обичат да гледат себе си как чукат, заснети на филм? Берия е бил точно такъв. Не знам дали е правил нещо пред камера, но е притежавал точно такава ексхибионистична нагласа. Но не си мисли, че се задоволявал само с воайорство. Имал е обичая лично да разпитва своите жертви и често пъти ги е изтезавал и е наблюдавал последните им мигове. По същия начин се е отнасял и с жените, и с „джанчиците“.

Борис се облакъти на масата и потри ръце.

— Имам една идея за теб, Том. Защо не зарежеш ония твои планове и не вземеш да напишеш нещо друго, за двама души като нас, които фалшифицират дневниците на Берия? От това може да излезе страхотен роман!

Защо роман? Защо да не напишем самите дневници?

* * *

— Никакви съучастници, Борис. Само ние двамата.

— Само ние двамата — повтори Борис. — Да, добре звучи. Дори много добре, по дяволите! Но ако някога изтървем дори и думичка! — той наведе още по-ниско глава и измърмори нещо заканително.

Бяхме се прехвърлили в някаква нощна кръчма в Швабинг, пълна със студенти, които се кълчеха под звуците на немска попмузика, и трябваше да се крещим през масата, за да се чуваме.

— Можем да се сврем в някое тихо местенце, например в оная тосканска колиба, за която си ми говорил. Няма да виждаме жив човек в продължение на половин година и ще измайсторим едно дневниче на Лаврентий Павлович, прокажената дясна ръка на Сталин. — Той се протегна и ме тупна яко по рамото. — Бога ми, добра шегичка би било!

— Колко мислиш, че можем да поискаме за такова нещо?

— Милиони долари, mon cher. Милиони.

— Сериозно те питам.

— Милиони — изкриви уста Борис. — За мемоарите на Никита платиха два милиона. За Берия ще платят много, много повече. Особено ако е нещо по-така, с много „джанчици“…

Погледнах към задимения подиум, където танцуващите се въртяха като пумпали. Едно хубаво девойче с прилепнала минипола и широк кожен колан се подрусваше с гръб към нас, при което дъното на белите му гащички се мяркаше на десетина сантиметра от лицето на Борис. Той погледна косо натам и в следващия миг звучно стовари тежката си длан върху едно от изцяло оголените полукълба. Момичето изпищя от болка. Партньорът ѝ, едър млад мъж с черна брада и кубинска барета, се появи от мрака и се разкрещя. Още няколко души спряха да танцуват и ни заобиколиха, ръкомахайки. Борис се облегна назад на стола си, а очите му се въртяха като на някаква чудовищна механична кукла. Аз се изправих, тъй като прииждаха още и още брадати младежи, всичките с ленти през рамо, на които пишеше „Не на Бомбата!“ По някое време обаче те неочаквано се разпръснаха. Момичето и мъжът с брадата не се виждаха никъде. Седнах си обратно на мястото.

— Това място трябва да го кръстят „Че Гевара“ — промърморих аз, когато пред масата се изправи рус мъж, облечен в костюм.

— Моля, напуснете.

Сякаш изобщо не бе повишавал глас, за да надвика гърмящата музика. Борис спря за момент погледа си на него, след което изрева:

— Къде е управителят?

— Аз съм управителят — кротко заяви човекът. — Хайде, излизайте.

— Аз съм от пресата! — извика Борис и бръкна за портфейла си. — Ето, ето! Виждате ли, журналист съм! — крещеше той и размахваше омачканата си журналистическа карта.

Мъжът направи знак с ръка и, сякаш пръкнали се от въздуха, изникнаха двама келнери. Аз бързо станах и подпъхнах малко пари в ръката на единия от тях.

— Да си вървим, Борис.

Русият мъж изглеждаше доста як.

Борис продължи да бълва ругатни, докато аз го повлякох с препъване към вратата и взех палтата от гардероба.

— Това е възмутително! Направо възмутително! Някаква сбирщина от дребнобуржоазни свини ще ми разиграват неделна гериля. А и това не е никакъв бар, никой не носи вратовръзка.

Той продължи да крещи, докато излязохме навън и се напъхахме в ситроена.

За момента дневниците на Лаврентий Павлович Берия бяха забравени.

* * *

На другата сутрин се събудих с някакво особено въодушевление — нещо неизпитвано отпреди нервната ми криза. Скочих от леглото още преди Борис да ми донесе кафето. Той вече беше закусил и ми се стори, че се е събудил отдавна, тъй като в хола безпорядъкът бе нараснал: в средата на стаята цъфтеше нова купчина книги с камара вестници наоколо, разпръснати като изсипан чакъл. Вече на излизане забелязах, че двата пакета руска машинописна хартия са изчезнали от купчината боклук във вестибюла.

Чак когато влязохме в колата, Борис наруши мълчанието.

— Помниш ли за какво си говорихме снощи? — небрежно подхвърли той. — Е, аз поразмислих още малко. За проблема с езика… имам предвид мингрелския диалект, на който е говорел Берия. И ми се струва, че намерих разрешение. Познавам едни стари грузинци в Париж, които държат много добър ресторант. Поне единият със сигурност е мингрелец, а повечето имат пишещи машини с грузинската азбука. Всички грузинци обичат да пописват в свободното си време, най-вече поезия. Знаеш ли, че Берия е писал стихове на младини, макар че никога не са били публикувани? Дори и Сталин е надраскал няколко стихотворения, докато е учел в семинарията в Тифлис.

— Чакай малко — извиках аз. — На какъв диалект казваш, говорел Берия?

— На мингрелски.

— Мили боже! Има една рускиня или по-точно грузинка, която в момента пише дисертация в Кингс колидж, в Кеймбридж. По едно време четох за нея във вестниците. Доста силно впечатление ми направи. А един приятел оттам ми разказа, че дразнела всички стари преподаватели от Висшия катедрен съвет, като им цитирала изказването на Сталин: „Няма такава крепост, която болшевиките да не могат да сринат“.

— Значи е някоя мръсна комунистка?

— Точно обратното. Измъкнала се от Русия преди известно време, като се омъжила за лекар, съветски евреин. Двамата емигрирали в Израел. Но съпруга ѝ го убили в Шестдневната война и сега тя пише дисертация за руската дисидентска литература.

— И казваш, че е мингрелка?

— Сигурен съм. Никога преди не бях чувал за тази народност, затова ми се е запечатало в главата.

— Свети боже, ако си прав! Как се казва тя?

— Бернщайн — Татяна Бернщайн.

— Би трябвало да е Татана, така е на грузински. Познаваш ли я?

— Не.

— Изглежда знаеш доста неща за нея? — подозрително попита той.

— Заинтригува ме. Миналото ѝ ми се стори доста романтично… Като малко момиче учила в едно от първокласните московски балетни училища. И ако се съди по снимките ѝ, е доста хубава.

Борис се усмихна.

— Значи предлагаш вместо някакъв деветдесетгодишен собственик на ресторант да наемем една хубава млада студентка от Кеймбридж?

— Аспирантка. И вероятно ще е заета през лятото. Но можем да опитаме.

Борис седеше, притиснал длани към коленете си, когато се вляхме в натовареното движение по Леополд щрасе.

— Можеш например да ѝ пишеш и да ѝ предложиш една много доходна, но строго поверителна преводаческа работа — замислено изрече той. — Но не виждам някакви особени предимства пред моите парижки приятели, а и е далеч по-несигурна. Освен ако… — той млъкна и остана с широко отворена уста. — Освен ако! — и нададе някакво пронизително възклицание на руски. — Том, измислих го! Няма грешка! Това е подробността, решаващото доказателство, което и най-подозрителният съветолог не може да отхвърли! Слушай. Ще опишем в дневника на Берия един епизод, в който той изнасилва някаква ученичка в балетно училище, същото, което е посещавала младата дама. Ще направим така, че всички подробности да съвпадат. След това срещу някакъв процент, примерно пет или дори десет, ще накараме тази млада жена да излезе публично и да заяви, че тя е истинската жертва на Берия!

Беше толкова възбуден от своя замисъл, че започна да подскача нагоре-надолу върху седалката от пореста гума.

— Боже милостиви, това е върховно! Абсолютната, безспорната автентичност. Дрънчи отвсякъде, mon cher! — Той продължи да подскача, сплел ръце над главата си, и да тананика нещо на руски. — Трябва веднага да ѝ пишеш — добави той. — Представи ѝ се за някогашен студент от Кингс колидж и я накарай да закопнее за този превод. Сигурно е бедна като църковна мишка!

— Не бива да прекаляваме — казах аз. — Във всички случаи това означава въвеждане на трето, напълно непознато лице. Няма ли да е много по-лесно ти да напишеш окончателен вариант на руски? Предполагам, че Берия си е служел добре с руския.

Борис разпери ръце и поклати глава.

— Далеч по-неубедително е и рискът е по-голям. Берия би писал таен дневник единствено на родния си език. На руски, това означава, че трябва да е бил преведен, тоест че са замесени и други хора и евентуално, че има още екземпляри, дори циркулиращи в самиздат. Пазарната цена веднага ще падне. Освен това мингрелският е толкова рядък диалект, че на когото и да го покажем, веднага ще налапа въдицата! А с онази вехта съветска хартия нямаме грешка.

— А какво ще кажеш за печатането? Сигурно има начини да се установи кога е писан даден текст?

— Просто ще използваме стари ленти, много избелели. В бюрото ми се търкалят поне десетина.

— А аз какво ще правя?

— О, ти ще си основна фигура, mon cher! Аз ще осигуря фактите, а ти ще напишеш дневника. Някога писал ли си порнография?

— Само по някоя сцена, колкото да могат да лепнат гола мадама на корицата.

— Е, сега вече ще се развихриш! Пълен простор на въображението. Просто влизаш в кожата на Берия. Ти си вторият човек в Русия и е достатъчно да щракнеш с пръсти, за да ти докарат, което момиче си пожелаеш. И няма нещо, което не можеш да направиш с тях, включително и с онази малка мингрелка, балерината ученичка. Няма такова нещо! — той изгрухтя от удоволствие. — После ще се явим пред някой стръвен американски издател и ще поискаме два милиона долара, платими в швейцарска банка по сметка, и то без да питат за нищо. Какво ще кажеш?

— Добре звучи — казах аз, — като изключим това, че те ще искат да знаят как, по дяволите, сме се добрали до тези дневници.

— Много просто. Ти самият си ги изнесъл нелегално иззад Желязната завеса от една от източноевропейските страни. Това е начинът, по който всички нелегални руски ръкописи стигат до Запада. Но естествено твоята връзка трябва да остане в тайна. Разбираш ли, това е най-красивото! Колкото по-загадъчно остане всичко, толкова е по-убедително. Освен това, ако текстът стане както трябва, ония американци сами няма да ровят прекалено старателно, за да доказват, че не е истински. Но запомни — каза той, когато спрях пред сградата на „Свободна Европа“, — нито думичка на когото и да било!

— Нито думичка — повторих аз. — Тайна до гроб.

— До гроба на Берия! — извика Борис и не спря да бърбори, докато влизахме вътре и се разписвахме в присъствената книга.

* * *

— Преди всичко, трябва да направим възможно най-подробен план за евентуалните усложнения — нареждаше Борис, докато сърбаше шумно своя бульон с яйце.

През последните дни бяхме започнали да ходим на обед в един малък ресторант в средата на Енглишер Гартен, винаги полупразен по това време на годината.

— Например да не забравяме шибаното ЦРУ — продължи той. — От издателите можем да не се страхуваме толкова, те ще захапят. Но ЦРУ е друго нещо. Не е изключено да стигнат до нас, но с малко повече късмет ще ни приемат просто за посредници. Важно е в ЦРУ не само да повярват, че книгата е истинска. Трябва да ги накараме да се зарадват, че са научили откъде и как е дошла. Дори и за момент да се усъмнят, ще си имаме истински неприятности! Може и да не ни екстрадират или да не ни съдят, но юнаците много ги бива да те стиснат за гушата. Току-виж, издействали забрана за пребиваването ни в редица страни, а и нищо чудно да се опитат да се спогодят с швейцарците и да блокират сметката ни.

— Защо смяташ, че ЦРУ ще прояви такъв интерес?

— ЦРУ си вре носа навсякъде. А от личните спомени на Берия хрътките в главната им квартира в Лангли могат да научат маса полезни неща. Особено — добави той с лукава усмивка, — ако в тях се съдържат пикантни подробности за настоящи ръководители на Кремъл!

— О, не! В такива неща да не се бъркаме, Борис. Това е работа за пропагандните отдели. ЦРУ да си го правят сами! Интимни спомени, прелъстяване, изнасилване — това да. Хайде да не се занимаваме със съветското правителство. Досега говориш за ЦРУ. А какво ще кажеш за КГБ? Те как ли ще реагират?

— Не мисля, че тяхната реакция има някакво значение — отвърна Борис, някак прекалено забързано, както ми се стори. — Винаги, когато на Запад излезе нещо от този род, те запяват една и съща песен: контрареволюционен заговор на ЦРУ. Спомняш ли си документите на Пенковски?

— Мислех си, че са фалшификация на ЦРУ?

Борис сви рамене.

— Кой знае? Там е въпросът: кой знае нещо за каквото и да било в тези неща? Същото беше и със стария Никита: никой никога няма да узнае със сигурност каква част е била наистина негова и каква е била добавена от ЦРУ, от КГБ или от двете. Но в случая с Берия повечето от хората, които биха могли да докажат, че е фалшификация, са в гроба. А другите вероятно ще гледат да се снижат колкото може повече, мръсниците! Така че каквото и да кажат от КГБ, кой ли ще им обърне внимание?

— Не ме е грижа какво ще кажат, Борис, а какво ще направят.

Борис красноречиво сви рамене.

— Е, и какво могат да направят? Да пречукат няколко американски издатели на Пето авеню ли?

— Може би не издателите, а нас…

— Хайде де! И какво: ще ни проследят, за да ни убият, както направиха с Троцки ли? По времето на Берия, може би, но вече не е в техния стил.

Чаках да продължи, но той насочи цялото си внимание към своя „Бьоф Строганов“. Помислих си, че за човек, избягал от съветския режим и получил задочно обичайната десетгодишна присъда, е съхранил в себе си невероятен оптимизъм. Някак не ми се вярваше, че съветското правителство и разузнавателните им служби ще наблюдават със скръстени ръце издаването на вероятно най-сензационните политически мемоари на съвременността — в случай че нарастващият ми ентусиазъм се оправдае — и че ще се задоволят с обичайните стереотипни опровержения и нищо друго.

Опитах друг подход.

— Казваш, че няма начин ЦРУ да не стигнат до нас. Как?

Борис вдигна глава и изтри с ръка устата си.

— Чрез издателите. Виж какво, доста си блъсках главата над някои неща. Например над произхода на ръкописа. Както казах, ти ще направиш едно кратко пътуване до някоя от източноевропейските страни. Предлагам да бъде Унгария — и той вдигна мазната си ръка. — Чакай! Днешна Унгария е най-либералната от всички ония страни, независимо от твоите преживявания през петдесет и шеста. Всъщност те са достатъчно основание за завръщането ти там, когато американците започнат да питат. А с унгарците е лесно. Те посрещат близо един милион западни туристи годишно и не са в състояние да проверяват всеки. Освен това не си направил нищо чак толкова страшно като студент. Просто си предал няколко бутилки пеницилин. Но има и друга причина, за да избера Унгария. Нали помниш, казах ти, че колкото по-загадъчен остава източникът на книгата, толкова по-добре? Е, може би се налага да поукрасим загадъчността с известна доза достоверност. Просто за да помогнем на хрътките да захапят по-здраво. Да им дадем една клетвена декларация от някой в Унгария, който описва как точно книгата е попаднала в ръцете му. И аз мисля, че познавам такъв човек. Един стар унгарски комунист. Ветеран от Испания, бил се е срещу Хитлер в Червената армия, за което получил чин полковник и орден „Ленин“. Издигнал се доста при режима на Ракоши, преди да си подаде оставката през петдесет и втора и да прекара няколко години в затвора. Много смел човек, освен това голям шегаджия! Знаеш ли, че той е арестувал по грешка твоя стар декан на Кентърбъри, Хюлет Джонсън, през петдесета, когато бил на посещение в Унгария с държавна командировка. Трябва да го накараш да ти разкаже тази история, истинска класика е!

— И искаш аз да се срещна с него?

Той кимна.

— Сигурно добре ще се разберете. Той е бил един от ръководителите на въстанието и го депортирали в Русия за шест години. Сега живее в Будапеща с пенсията си от Червената армия и пише стихове.

— Как се запозна с него?

Борис мълча известно време и си чопли зъбите.

— Бяха големи приятели с баща ми през войната. Аз още учех в отделенията, когато го видях за пръв път. И след като избягах, продължихме да поддържаме връзка чрез трети човек. Докато миналата година… — той замлъкна отново и тежките клепачи наполовина закриха очите му. — Трябва да те предупредя, Том, това е нещо, което не съм споделял с никого досега. Тайната е страшна. Ако кажеш една думичка… — той неочаквано се обърна и си поръча една бира.

Аз чаках.

— Миналата година този унгарец се свърза с мен. Успял по много хитър заобиколен начин да измъкне един ръкопис от Русия. — Той сниши глас и спомена името на един руски писател, все още на съмнителна свобода, чиито творби бяха забранени в Съветския съюз, но се издаваха на Запад и вече бяха придобили световна известност. — Та този унгарец донесе със себе си неговия последен роман, който ще излезе тази есен. Това, което ни интересува, с как е промъкнал ръкописа. Използвал е много изобретателен път, който, ако си тактичен с него, евентуално би се съгласи да опише в една клетвена декларация, собственоръчно подписана. Ще свърши работа пред американците: ще заявим, че така са били изнесени дневниците на Берия.

— Как се казва този унгарец?

— Ласло Ласло. Това не е истинското му име, но така е известен сред своите приятели. Имаме си с него една шега, че е роден в Баден Баден през хиляда деветстотин и деветнайсета! — Борис се засмя шумно.

Изчаках го да свърши, след което казах:

— Борис, не си ли прекалено самонадеян? Първо, освен ако този човек не е маниак, никога няма да напише черно на бяло как е изнесъл нелегално един ръкопис от Русия и при това да даде написаното на някакъв непознат.

— Аз ще се свържа с него и ще те препоръчам. Не се безпокой. Той е човек на честта и ще се довери на всеки, на когото се доверявам аз. Ние, естествено, ще му предложим известна сума заради главоболията, но той вероятно ще откаже.

— Добре. Но да предположим, че името му излезе наяве? Горкият човек може доста да си изпати, ако комунистите научат какво е правил.

За момент Борис ми се стори почти изваден от равновесие: очите му се въртяха във всички посоки, обхождайки ресторанта.

— Не — каза той с повече самоувереност, отколкото издаваше видът му. — Клетвената декларация ще бъде съхранявана от американски адвокат в най-строга тайна. А ако дори и най-смътната догадка се изплъзне навън, ще вкараме в международния черен списък и адвоката, и издателската къща!

— А ЦРУ?

Борис изръмжа.

— Да си чувал ЦРУ някога да са давали нещо на някого? Те не бутнаха дори един магнетофонен запис на Министерството на правосъдието при оная история с Пентагона. Стиснати са като змийски задник.

— Надявам се да е така — казах аз. — Значи и издателите ще са доволни, и ЦРУ. И какво ще стане с нас при това положение?

— Ще станем дяволски богати — каза Борис и целият засия в усмивка.

— Имам предвид сделката. Чрез посредник ли ще преговаряме?

— Никакъв посредник! — извика Борис. — Не можем да си позволим да въвличаме външни лица. Освен грузинския преводач. Както и да е, нямам намерение да плащам грешни пари на някакъв литературен паразит. Действаме пряко: аз с издателите, ти с Ласло Ласло.

— Един посредник ще ни бъде от полза — казах аз, — за да останем на сянка. Ти сам каза, че те имат начини да разберат кои сме. Със сигурност работата ни в РСЕ ще ги направи двойно по-подозрителни. Да не говорим за твоя произход и за моите белетристични забежки. Много бързо ще надушат следата.

Борис се облегна назад и поглади корема си.

— Не е задължително. Това е нож с две остриета. Те и така ще бъдат подозрителни, които и да сме. Но в такъв случай ще разсъждават по следния начин: кой може се добере до нещо от този род и как? Явно не всеки. А РСЕ е място, където не е изключено някой да научи за подобна сделка. Освен това за един руснак или източноевропеец, който не познава добре Запада, е нормално да използва някого от РСЕ за връзка. Но едва ли този проблем изобщо ще възникне.

Той отпи малко бира и се наведе над масата, при което усетих в дъха му мириса на наденицата, с която бе закусил.

— Когато казах, че могат да се доберат до нас, имах предвид ЦРУ, не издателите. Няма причина издателите да научат каквото и да било, преди да снесат парите. А ако всичко върви както го мисля, сделката би трябвало да бъде опечена съвсем набързо… За няколко дни, може би седмица. Те знаят, че конкуренцията ще бъде страхотна и няма да се размотават, след като веднъж стигнат до някакво решение.

Кимнах с глава, но не казах нищо. Звучеше ми опасно просто, но нима всички велики измами в историята не са били прости — като случая с онзи, който продал Айфеловата кула за вторични суровини, а след две седмици се върнал, за да я продаде отново? И аз трябваше да призная, че от пръв поглед не откривах никакъв очевиден пропуск в разсъжденията на Борис. Но все още не можех напълно да преглътна факта, че цялата идея вече не е някакъв необуздан изблик, среднощна фантазия пред бутилка хубаво грузинско вино, а сериозна конспирация, която е всеки час узряваше логически и в подробности. Несъмнено Борис би хвърлил вината за това върху моето буржоазно възпитание. Несъмнено би бил прав.

Когато се върнахме обратно в службата, той настоя да влезе след мен и най-напред се отби в стола.

— По-добре да не ни гледат непрекъснато заедно — промърмори той, подобно на свръхпредпазлив любовник.

Той вече започваше да се вживява в конспирацията.

* * *

Пет дни по-късно Борис предприе първата безвъзвратна стъпка: подаде едномесечно предизвестие за напускане до радио „Свободна Европа“. За човек в неговото положение, без гражданство и без средства, ходът бе наистина драстичен, ала Борис вече така се бе вдал в собствената си самоувереност и убеденост в нашия налудничав проект, че не изглеждаше ни най-малко развълнуван.

За тази стъпка допринесе и бързият отговор на госпожа Татана Бернщайн, пристигнал същата сутрин, спретнато изписан на машина на чист английски върху бланка от Кингс колидж, с който тя ми благодареше за моето писмо и ми съобщаваше, както и очаквах, че имала намерение да поработи през ваканцията, но независимо от това предложението ми за някаква специална преводаческа работа я заинтригувало. Предлагаше, когато времето наближи, да се срещнем и да поговорим по-подробно.

Писмото превърна ентусиазма на Борис в трескава възбуда. Той се запретна да разчиства апартамента, тоест да събира своята, както я наричаше, „подвижна информационна банка“. Стотици книги, списания и камари вестникарски изрезки бяха разхвърляни върху пода на хола, така че стана почти невъзможно да се влезе там. През следващите четири седмици той проучваше, преписваше, извличаше, подреждаше и преподреждаше, съставяйки безкрайни поменици от бележки, докато през това време аз се чувствах притеснен и безполезен. Не само защото не можех да направя кажи-речи нищо, понеже почти всичко беше на руски, но и защото все още не бях решил окончателно какво ще правя, макар на теория да се бях отказал от идеята за новия си роман.

Борис ми бе предоставил куп книги на английски и немски за сталинската епоха и от време на време ми тикаше снопче бележки на английски, написани с много грешки на машина. Аз също започнах да правя записки и към края на втората седмица вече се смятах за прилично информиран относно основните събития в Съветския съюз между края на войната и 1953 година, датата на сгромолясването на Берия — периода, който бяхме решили, че ще покриват „дневниците“.

Отделните части трябваше да следват хронологически, но самите те да бъдат хаотични, изпълнени със случайни спомени, бележки в телеграфен стил и непреднамерени откровения, примесени с пиперливи вицове, много от които явно написани под влияние на алкохола. Никой от двама ни не спомена повече за предложението да включим подробности, уличаващи сегашни съветски ръководители.

Сега Борис прекарваше вечерите си в библиотеката на радио „Свобода“ — сестринската станция на РСЕ в покрайнините на Мюнхен, която работеше само за Съветския съюз. Библиотеката бе една от най-богатите в света в своята област и съдържаше всекидневни бюлетини за всяка страна на съветския живот от войната насам. А системата за класификация на материалите беше толкова ефективна, че Борис без затруднения се добираше до всичко, което решаваше, че му е необходимо. Материалите за Берия бяха едни от най-оскъдните в сравнение с тези за останалите съветски ръководители, включително и за далеч по-незначителните. Това, от една страна, улесняваше непосредствената задача на Борис, а от друга, щеше впоследствие точно толкова да затрудни експертите при търсенето на опровержения за автентичността на „дневниците“. Единственият малък риск беше в това, че всички посетители на библиотеката трябваше да удостоверят самоличността си, след което да попълнят един формуляр. Съвсем рутинна предохранителна мярка срещу някой фанатик, който би хвърлил сградата във въздуха, поверена на един млад сержант от американската армия, който в края на първата седмица така се бе сближил с Борис, че му махаше да влиза без обичайните формалности.

По онова време никой от нас не обърна внимание на тази подробност.

* * *

Последната вечер преди заминаването ни за Италия, където щяхме да се възползваме от къщата на моя приятел богаташ в Тоскана, Борис ме заведе на вечеря в един от най-изисканите мюнхенски ресторанти. По време на яденето стана покровителствено великодушен.

— Ти си един беден драскач, mon cher! Аз поемем разноските по това дребно начинание. Ще ми върнеш парите после, когато сметката ни в Швейцария се напълни!

Не възразих, финансите на Борис, подобно на сексуалния му живот, си оставаха загадка за мен. Досещах се, че са разнопосочни и космополитни, с банкови сметки в различни страни — с приходи най-вече от преводаческа работа, — но подробностите той не разкриваше пред когото и да било, а най-малко пред баварските данъчни власти. Тази вечер обаче имах благоволението му и той извади пред мен 3000 щатски долара в пътнически чекове на „Американ Експрес“, като ме увери, че има още 3000, за всеки случай. След това ми подаде един незапечатан плик, в който имаше десет нови банкноти от по сто долара.

— За Ласло Ласло. Както казах, много е вероятно да не ги приеме, но човек винаги трябва да е подготвен. На мингрелката или на когото хванем да извърши превода, ще платим отделно.

Моите собствени спестявания от 450 долара изглеждаха доста окаяно до това богатство.

Прибрахме се в апартамента и приключихме с опаковането. Въпреки пренебрежението си към вещите Борис тръгваше с огромен багаж. Основното беше един грамаден куфар, натъпкан докрай с неговата „подвижна информационна банка“. Наложи се двамата да го смъкваме на почивки до колата. Освен това имаше няколко охлузени дипломатически куфарчета, трите пишещи машини и една брезентова чанта с летния му гардероб, състоящ се от купчина окъсели ризи и едни бермуди с цвета на италиански сладолед. В последния момент той грабна две бутилки перцовка и буркан полски мариновани гъби.

На другата сутрин, веднага щом свършиха новините на руски по Би Би Си, потеглихме за Гармиш Партенкирхен и оттам — към австрийската граница. Борис, който твърдоглаво бе отклонявал всички предложения да се откаже от съветското гражданство, притежаваше само Fremdenpass, паспорт без гражданство, което означаваше, че трябва да иска виза за всяка страна, през която минаваше, дори и транзитно. И немските, и австрийските граничари се занимаваха с нас повече отколкото с обичайните туристи. Слава богу, към багажа не погледнаха.

Обядвахме в Инсбрук и влязохме в Италия през прохода Бренер. Късно следобед пристигнахме във Верона и Борис настоя да прекараме два изтощителни часа в разглеждане на „пламтящия барок“, както го нарече той. Нощувахме в Болоня, а на следващата сутрин не миряса, докато не отбихме от Аутострада дел Солс във Флоренция и не разгледахме забележителностите. Не беше лесно да се пътува с него: неуморим и капризен, той непрекъснато ме подканяше да бързам, след което пропилявахме часове в обилен обед, щедро поливан с вино и ликьори.

Най-после продължихме на юг, като отново се включихме в магистралата за Рим. Слънцето вече клонеше към залез, когато стигнахме кръстовището при Валдарно, откъдето тръгва нагоре пътят към провинция Кианти. Спрях в градчето Гаойле и Борис измъкна списък за покупки — по-скоро инвентарна книга за складовата наличност в някое интендантство, — който ни струваше един час мотаене и 50000 лири в брой. Нататък черният криволичещ път се заизкачва по един стръмен скат, целият обрасъл в лозя и непроходими като джунгла храсталаци. Настилката беше наполовина отмита от зимните дъждове и единственият намек за човешко жилище, който зърнахме, бе горният край на една бледорозова стена зад редица високи кипариси. Борис потри ръце.

— Mon cher, ти си гениален! Това е рай божи: никой никога няма да ни открие тук!

Селската къща, наречена „Фрабечи“, гледаше към долината на Арно. Състоеше се от две грубо иззидани каменни постройки с покриви от жълти керемиди. По средата имаше покрито с плочи дворче, засенчено от надвиснали лозници. В края на второто, по-малко дворче сивееше басейнът, пълен със застояла вода, в която плаваха безброй измрели насекоми. Обясних на Борис, че има един грохнал генератор за филтъра на басейна, но иначе няма нито топла вода, нито електричество, а само петромаксови фенери. Генераторът се включваше сутрин само за един час от общия работник, синьор Гоки, който поддържаше имота и подкастряше лозниците.

Цялата вътрешност на едната от постройките бе превърната в огромна дневна стая с френски прозорци, които извеждаха на терасата. От двете страни на грамадна камина стояха два дивана, отрупани със скъпи везани възглавници, два люлеещи се стола, няколко дървени столчета, чифт гравюри с изгледи от Сиена и стерео уредба с три тонколони. Както казах обаче, електричество нямаше.

Лятната кухня, прилепена отвън, бе оборудвана с печка, хладилник и фризер, както и с празни бутилки за газ. Втората постройка бе на два етажа и се състоеше от четири спални и две бани. В спалните нямаше друго, освен неоправени двойни легла. Баните бяха целите в мрамор — вани, бидета, двойни мраморни мивки…

Денят стремително догаряше. Запалих два фенера, те пръснаха равномерно жълто зарево и докато Борис се подвизаваше в кухнята, където вече си бе отворил четирилитровата дамаджана с кианти, аз намерих чаршафи и одеяла в един тъмен долап под стълбата и оправих две от леглата. След това се окъпах със студена вода и слязох да чакам Борис. Реших, че при слънчево време най-доброто място за работа е една дълга маса от шуплест мрамор, разположена на горната тераса, точно под лозниците.

Взех единия фенер и двата люлеещи се стола и ги изнесох навън. Скоро и Борис се присъедини към мен с чудовищната си дамаджана. Седяхме и леко се полюшвахме, наблюдавайки как здрачът извира от тъмнеещата стена на хълмове и ни покрива със синя мъгла. За пръв път от много месеци насам се почувствах напълно щастлив.

— Том, mon cher, ще ти кажа нещо, което не съм споделял с никого тук, на Запад — гласът на Борис бе приглушен и напрегнат. — Трябва да ми обещаеш, че ще го запазиш в пълна тайна: все едно не си го чувал.

Аз кимнах и за миг настана тишина, нарушавана само от проскърцването на столовете ни.

— Аз съм виждал Берия. Дори съм прекарвал цяла вечер с него. Беше през септември четирийсет и девета, непосредствено след първия руски опит с атомна бомба. В Кремъл дадоха прием по този случай и баща ми беше един от почетните гости. След това доведе Берия в нашата дача край Москва. Берия пристигна с адютанта си, полковник Рафик Саркисов, един красив арменец, който му доставяше жени. И двамата бяха порядъчно пийнали и в добро настроение. Берия бе донесъл половин килограм хайвер от моруна и макар че всички бяха сити, го ометохме. Аз бях на осемнайсет години, в отпуск от казармата, и още не носех много на пиене. Берия настоя всички да се наливаме с перцовка, от която според него тестисите на мъжете пораствали. Направи ми впечатление на вулгарен човек, досущ като Сталин. И той като Сталин говореше със силен грузински акцент, само че онзи умееше да му придава своеобразно очарование, докато приказката на Берия звучеше лигаво и курвенски. Разбираш ли, те двамата със Сталин бяха чужденци за нас руснаците? Все едно Англия да има двама пакистанци за министър-председател и министър на вътрешните работи.

— Как изглеждаше? — попитах.

— Отблъскващо. Винаги носеше едно малко пенсне, а устата му бе постоянно извита надолу в гнусливо изражение. Напомняше ми за един педиатър, който ме е преглеждал от ранно детство. Беше много добре облечен, много по-добре от останалите членове на Политбюро: с тъмносив двуреден костюм от Лондон и с италианска копринена вратовръзка. Спомням си също, че имаше много малки длани и ходила и превзета походка като на педераст. Само че не беше педераст. Както и да е, още като ме видя, той каза: „А, значи това е бъдещият гений!“ — защото преди да ме вземат в казармата, бях влязъл с отличие в Московския университет. След това ме попита дали възнамерявам да стана учен и да помогна за създаването на следващата бомба, която щяла да направи Русия владетелка на света. Когато му казах, че ще уча филология, той се присмя на баща ми: „Значи твоят хубостник иска да учи, за да е по-близо до чужденците!“ Сякаш самият Берия не бе чужденец. След това добави, обърнат към мен: „Казармата скоро ще ти избие тези глупости от главата!“ Аз не посмях да кажа нищо. Той обаче подхвана темата и попита: „Много лайна ли те карат да ринеш?“, при което употреби характерната руска дума. И тогава му разказах, че няколко седмици преди това съм си имал неприятности със старшината, защото бях закъснял със ставането и ме накараха да изчистя една борова гора от всички шишарки в нея. „Това не е наказание — заяви Берия, — това си е просто една разходка из гората“. „Така е — отвърнах му аз, — само че гората беше дълга двайсет километра“. Всички се разкикотиха гръмогласно и от този момент нататък Берия изглеждаше доста приятелски настроен. По-късно същата нощ ни накара всички да играем на една игра. Постави на масата пълна бутилка перцовка, всеки поред трябваше да я завърти като пумпал и когото посочеше гърлото, трябваше да изпие чаша от нея на един дъх. На няколко пъти Берия изобщо не си направи труда да върти бутилката, а направо я обръщаше към себе си. Изпи огромно количество, но това нито за миг не се отрази на ума или на поведението му. След това поиска от Саркисов да докара някакви момичета, а на нас обясни, че играта ставала много по-интересна, когато посоченият от шишето свалял по една дреха. Едва на разсъмване успяхме да се отървем от двамата. Берия настояваше той да шофира. Имаше нов брониран пакард и за малко не се блъсна в портала на излизане. По-късно научихме, че направил катастрофа по новото шосе за Москва и едва не убил двама души с кон и каруца. И след като те излезли от болницата, ги изпратил в затвора, защото това шосе можело да се използва само от високопоставени партийни апаратчици, когато отиват на дачите си.

Борис вдигна дамаджаната с две ръце и отново напълни чашата си.

— Не си ли разказал това на американците, когато те разпитваха? — попитах аз.

— Опазил ме господ! Разбери, човече, всяка връзка с Берия е като целувка на вампир, независимо дали си в Русия или извън нея. Достатъчно е само да си го срещал, за да си имаш неприятности. Но пък и американците вече не се интересуваха от Берия след отстраняването му.

— Но може и да се заинтересуват, ако се разбере, че някой от сегашното ръководство е бил свързан с него — неволно промърморих аз и начаса съжалих за думите си.

— Това е друго.

Вече се бе стъмнило. Чувствах се капнал от шофирането, но Борис настоя първата ни вечеря във „Фрабечи“ да бъде тържествена. Бави се дълго, докато я приготви, и накрая се зададе с поднос, който сложи пред мен с церемониалността на скулптор, който смъква покривалото от последния си шедьовър:

— Пиле по кралски, както са го поднасяли някога на английската кралица — заяви той.

Количеството беше достатъчно за четирима. Борис изяде три порции и когато свършихме, аз бях толкова отпаднал, че дори не си запалих пура.

Тази нощ спах блажено и не сънувах никакви сънища.

* * *

В седем часа Борис беше вече на крака и набиваше кървавица, последвана от салам, поливайки всичко с кафе и отровно „Ферне Бранка“.

— Рано пиле рано ние! — ухили се той и се затътрузи с препъване от кухнята в голямата дневна, където се зае да изпразва огромния куфар и да разполага информационната си банка. Запълни до един празните книжни рафтове и задръсти една трета от пода с всевъзможни изрезки и бележници.

В това време аз сложих две табуретки в двата края на мраморната маса под лозниците и измъкнах тежката машина на Каменев. Поставих я между двете ни портативни „Оливети“ сред топове машинописна хартия, ленти за машина, папки и перодръжки. После се настаних в един от люлеещите се столове с някаква кожена папка, която Борис напъха в ръцете ми.

— Изучи това, mon cher. Биографична справка за Берия. Съдържа сума неизвестни факти от живота му, които ще вмъкнем в спомените. Но не съм включил никакви лични истории — сексуални мръсотии и безумни приключения, — защото там ще размесим факти и измислица. Тук са само фактите.

Това бяха четири гъсто изписани на машина страници. Най-отгоре се мъдреше заглавие:

А. П. БЕРИЯ, ПОВЕРИТЕЛНО ДОСИЕ

СОБСТВЕНОСТ НА Б. ДРОБНОВ И Т. МАЛОРИ

Звездичките означават:

• Незначителни, малко известни или напълно неизвестни факти.

•• Важни, дочути от слухове, но непотвърдени факти.

••• Много важни факти, известни на неколцина привилегировани.

ОБЩИ БИОГРАФИЧНИ ДАННИ:

Роден В Меркаели, Грузия (1889), екзекутиран в Москва (1953). Баща, местен правителствен чиновник по време на „либералния“ царски режим. Получава добро буржоазно образование. Присъединява се към болшевишкото движение (1917) Не е бил на действителна военна служба по време на войната. Заема висок пост В ЧК и ОГПУ в Задкавказието (1921-1931). По време на Гражданската война (1919-1922) е заподозрян, че е английски агент, работещ за азербайджанското националистическо движение. (Хрушчов го твърди в тайния си доклад пред XX конгрес през 1956). Случайно знам •••, че по това време Б. е имал връзки с ирландско-германски двоен агент на име Дитер Райън (известен още под псевдонима Райен) от Дъблин, бивш боец на ИРА, който отива в Русия като наемник. Твърди се, че той и Б. са получили големи суми пари, доставени от английското военно разузнаване и от белогвардейци срещу информация, довела до задържането на високопоставени болшевики.

През 1928 и 1929 става главен агент на Ягода в Женева и Париж, натоварен с изпълнението на план• за разпространяване на фалшиви щатски долари чрез германски комунистически агенти, много от които евреи. Наред с другото, това трябвало да налее допълнително масло в разгарящата се нацистка антисемитска пропаганда. (Говори се, че в крайна сметка Сталин бил отменил този план.)

От 1929 до 1938 отговаря за подривната дейност срещу западните страни, особено в известни университети •••. Вербува, наред с много други, Бърджис, Маклийн и Филби.

От 1932 до 1938 е първи секретар на Грузинската и Задкавказката комунистическа партия. На 20 юли 1938 е назначен за заместник-началник на НКВД, една седмица преди юлската чистка сред грузинските комунисти — вероятно за да се покаже, че подобно на Сталин, Б. не проявява към своята собствена нация по-различно отношение от това към другите.

През декември 1938 поема пълния контрол над НКВД с длъжност Народен комисар на вътрешните работи.

През август 1940 НКВД организира убийството на Троцки в Мексико — след един неуспешен опит, който едва не струва на Берия поста му. •

През юни 1941, след нахлуването на Германия в Съветския съюз, става член на Държавния съвет по отбраната. Изявите му тук са печални — сравними по твърдоглавост и некадърност единствено с тези на Ворошилов (когото Сталин по-късно освобождава от длъжността Комисар на народната отбрана, като го нарича „специалист по отстъпленията“).

Самият Б. едва не става причина за загубата на битката за Москва през октомври 1941, когато получава радиограма от един съветски летец разузнавач, който твърди, че е забелязал двайсет и пет километрова колона от немски танкове да се приближава към Москва по Варшавското шосе. Б. заповядва докладът да бъде унищожен като „неубедителен“ и заплашва летеца с военен съд и разстрел „за песимизъм“.

По време на войната е отговорен за масовото депортиране и разселване на национални малцинства — предимно волжки немци и татари, — повечето от които били унищожени. Същевременно отговаря и за военнопленниците.

През май 1940 организира избиването на 10000 полски офицери в Катинската гора ••. Основателен изглежда слухът, че когато чул за толкова много полски офицери, събрани на едно място, Сталин заявил, че подобна концентрация е опасна за сигурността и гнездото трябва да се отстрани. (Той употребил грузинска дума, която може да означава както „да се разпръсне“, така и „да се унищожи“.) Б. приел, че Сталин има предвид хората, а не лагера и взел съответните мерки. На него се приписва също убийството — чрез разстрел, глад и нечовешко отношение — на 270000 полски войници, пленени по време на съветското нашествие в Източна Полша през септември 1939.

Предполага се, че като началник на ГУЛАГ (Главно управление на трудовите лагери) през 1945 е използвал робския труд на петнайсет милиона души.

••• През юли 1943 организира чрез СМЕРШ убийството на генерал Владислав Сикорски, ръководител на Временното полско правителство в Лондон, особено опасен за Сталин, след като германците отхвърлят версията, че са извършили разстрелите в Катинската гора през април. Сикорски загива в самолетна катастрофа при излитане от Гибралтар: официалното заключение е злополука. По това време старши офицер на британското военно разузнаване за района на Гибралтар е Харалд („Ким“) Филби, един от вербуваните от Б.

През 1943 — Герой на Съветския съюз, през 1945 — Маршал на Съветския съюз. Оглавява проекта за създаване на съветска атомна бомба, като първия ядрен опит, известен на Запад като „Джо 1“, вероятно е извършен през август 1949, макар че става известен през септември. (Тъй като мнозинството западни експерти предвиждаха, че руснаците няма да имат ядрено оръжие преди средата на петдесетте, това е важна победа за Б.)

През следващите няколко години ръководи подривните действия и тероризма в „освободените“ страни на Източна Европа, които без изключение до 1949 стават 100% комунистически сателити. ••• През февруари 1948, след комунистическия преврат В Чехословакия, организира чрез изобретателното използване на новото лекарство кортизон „самоубийството“ на Ян Масарик, чешкия външен министър.

През следващите години на засилващ се сталински терор Б. скрито направлява или обръща в своя изгода „Ленинградския случай“, „Кримската афера“ (насочена срещу евреите) и „Мингрелската афера“, За която се смята, че първоначално е била насочена срещу самия Б.

От 1952 до смъртта на Сталин през март 1953 Б. започва все по-ясно да осъзнава, че се превръща в основна мишена на Сталин и укрепва защитата си, състояща се от над едномилионна войска и полиция.

Арестуван през юни 1953, четири месеца след смъртта на Сталин, и ликвидиран. Съществуват три версии за смъртта му:

(1) Официално и най-малко вероятно: арестуван във вътрешния град на Кремъл, след като е бил разобличен на заседанието на Политбюро от 27 юни 1953; изправен на съд пред таен военен трибунал през декември 1953 с обвинение, че е „империалистически агент и предател на отечеството“ и разстрелян заедно с останалите от неговата „грузинска шайка“.

(2) •• Убит в извънградското си имение край Москва при истинско сражение, което той и грузинската му охрана водят с войските на маршал Конев, който се явил, за да го арестува.

(3) Най-вероятната версия: •• Застрелян във вътрешния град на Кремъл след заседанието на Политбюро от маршал Конев и други военачалници, които изчаквали скрити в задна стая. (Хрушчов разказва тази версия на една делегация от френски социалисти през 1956, а по-късно, през 1964 — на Харалд Уилсън и други.) Б. е бил единственият член на Политбюро, на когото е било разрешено да носи оръжие вътре в Кремъл. Държал го в куфарчето си и се смята, че Маленков (на когото се доверявал като на съюзник) му го отнел. Достъп до вътрешния град са имали само членовете на Политбюро, но Б. е разполагал със своя собствена елитна гвардия от 200 грузинци, които са му били предани като на племенен вожд и са загинали до един, защитавайки имението му. По време на заседанието на Политбюро на 27 юни командир на дежурната охрана (около двайсет души) в Кремъл бил полковник Надорая. Чувал съм, ••• че Конев е убил Б. с 22-калибров пистолет, за да се вдига по-малко шум, и се наложило да стреля пет пъти, преди Б. да умре. На Надорая отвън казали, че изстрелите били във въздуха, хората се веселили (не необичайно събитие). Освен това обяснили, че на Б. му прилошало от пиене. Оставало да решат проблема с изнасянето на тялото покрай гвардейците на Надорая, готови да избият всички при най-малкото подозрение. Говори се, че трупът стоял два дни в Кремъл и започнал да се вмирисва, преди да успеят да го изнесат в някакъв сандък, уж пълен със секретни документи.

ЛИЧНИ НАВИЦИ

Обичал хубавия живот. Единствен от членовете на Политбюро се наслаждавал на истински лукс от западен образец, включително и пакард, изработен по поръчка и доставен в края на войната от съветското посолство във Вашингтон. Притежавал голяма къща на ул. „Малая Никитская“ В Москва, която преди това била посолство на Тунис. Наемателите я напуснали с оплаквания, че се явяват духове. (Мазетата са били запечатани.) Разполагал и с извънградско имение, някога собственост на граф Орлов, което било оборудвано със закрит басейн и тенис корт, с билярдни зали, волейболни площадки, стрелбище и частен киносалон. Б. имал високо мнение за себе си като любител спортист — смятал се за особено силен волейболист. Имал и няколко дачи, в това число огромен мраморен палат недалеч от Сочи. • Обичал класическа музика и притежавал оборудване, последна дума на техниката, а също и най-добрата колекция грамофонни плочи в Русия. • Много се палел по бързи коли и катери. • Гардеробът му бил извънредно богат, изцяло поръчван в Лондон и Рим. • Непушач, но кажи-речи алкохолик: пиел най-вече водка, френски коняци и грузински вина. • Голям почитател на хубавото ядене и особено на плодовете. • Четял само историческа и биографична литература, както и романтична поезия от деветнайсети век.

Работел в богато мебелиран кабинет в затвора „Лубянка“ — в крилото, където по царско време се помещавали канцелариите на някаква застрахователна компания. Там са извършени множество от неговите изтезания и убийства.

Често разговарял на грузински със Сталин, което вбесявало останалите членове на Политбюро. • Когато Молотов направил опит да научи езика, Б. арестувал учителя му и Молотов схванал намека.

СЕКСУАЛНИ НАКЛОННОСТИ

Силно хетеросексуален, с влечение към много млади момичета. Харесвал и зрели жени, особено актриси и балерини, с някои от които поддържал продължителни любовни връзки. Винаги играел кавалерска, джентълменска роля пред своите „жертви“ — при условие че те проявявали сговорчивост. В противен случай използвал или лекарства, или сила. Много щедър на подаръци и прояви на специално внимание към онези, които харесвал. Много обичал и спортистки, които неговият адютант, полковник Саркисов обикновено му доставял чрез председателя на Комитета по спорта на СССР. Имал особена склонност към червенокоси сванетинки — племе, пословично с нравствената безупречност на своите жени — и това създавало проблеми на адютанта му.

Женен за Нина, известна като „най-красивата грузинка“, която е все още жива. Има един син, Сергей, инженер, женен за внучката на Максим Горки.

ОБЩИ ЗАКЛЮЧЕНИЯ

Вероятно Б. е най-умният съветски началник на полицията, с безспорно най-голям авторитет пред Сталин, който през последните години от живота си започнал да се страхува от него. В идейно отношение е бил вероятно не толкова фанатизиран колкото мнозинството съветски ръководители. Голям интригант. Ненавиждан от двама изтъкнати съвременни сталинисти — Михаил Суслов (водещият партиен теоретик) и Александър Шелепин (бивш шеф на КГБ и на Комсомола) — и двамата строги пуритани, които не одобрявали моралната разпуснатост на Б.

Известно е, че след смъртта на Сталин е планирал изтегляне на Съветите от Берлин и Източна Германия, вероятно за да се представи като либерал пред Запада. Планът му бил осуетен от източногерманския сталинистки ръководител Валтер Улбрихт, който провокирал източноберлинското въстание през 1953 година, потушено от съветските танкове. Този план на Б. вероятно му е струвал живота.

• Носели се и слухове, че възнамерявал да постигне помирение с Тито и да премахне колхозите. С други думи, както предполага Хрушчов, възможно е той изобщо да не е бил истински комунист — поне в идеологически план. (Смятам, че от това можем да направим страхотна пиеса.)

Досието свършваше тук. Отидох с него в дневната, където Борис беше почти приключил с разполагането на информационната си банка.

— Е, готови ли сме да започнем?

Той вдигна някакво снопче с бележки на кирилица от бъркотията на пода и ме изведе на терасата. Още нямаше осем часът, но слънцето вече приличаше от безоблачното небе.

— Както сигурно си забелязал — каза той, — конспектът обхваща главно живота на Берия до края на войната. Оттогава до смъртта му за него се знае много малко — като изключим онова, което успях да изровя от архивите на радио „Свобода“. — Той отвори друга кожена папка и ми показа нещо, което напомняше преписано на машина руско жп разписание, с колонки от дати вместо часове. — Това, mon cher, е основният план на цялата ни работа. Това ще бъде скелетът, около който аз ще извая вътрешните органи и мускулите, а ти, плътта на книгата — той се засмя дяволито. — Обилна красива и млада плът, какво ще кажеш, другарю! — и ме тупна по рамото. — Сега ще начертаем оперативния план.

— Тези неща за Сикорски и Филби — подхванах аз — и за Масарик…

Той вдигна ръка.

— Почакай! Ще потънем изцяло в подробностите, когато стигнем до тях. Берия ще си спомня за своите успешни операции, включително и за тези политически убийства. Но преди да стигнем до дреболиите, ни предстои да навлезем в духовния мир на стария главорез. Дневниците му трябва да звучат непринудено, да се леят като самохвалства на дърт развратник и същевременно като самопризнания на убиец. Той не би имал време да ги изглажда или коригира, затова стилът не е важен, макар че като на грузинец можеш от време на време да му позволяваш поетическо велеречие. Само да бъде в рамките на разумно допустимото. Освен в случаите, когато е пиян разбира се, а той е пиян много често — добави той. — Започваме с няколко бегли мисли за положението му във властта след четирийсет и пета година. Русия вече е погълнала половината Европа и Берия се надява да укрепи тази власт. Да ликвидира останалите в Източна Европа буржоазни влияния, като затегне примката около шиите на старите политици, все още подкрепяни от Чърчил. Струва ми се, че няма да звучат зле в устата му няколко отровни подмятания по адрес на Чърчил — колкото да заскърцат със зъби твоите съотечественици! Разсъжденията му биват прекъснати от полковник Саркисов, който влиза, за да му съобщи, че е намерил една рижа хубавица от онова планинско племе, които наистина трудно лягат. А Берия страхотно си пада по тях!

Споразумяхме се, че Борис ще напише встъпителните текстове, почти изцяло технически, дори отегчителни.

— Ако от началото започнем прекалено пикантно, хората ще го посрещнат с подозрение. Но пък трябва да заложим някоя апетитна фактологическа мръвка, на която като мухи на мед да налетят празноглавите съветолози! Издателите винаги могат да го съкратят.

Тъй че в крайна сметка аз трябваше да опиша как Берия прелъстява младото момиче от Сванетия.

Работихме яко целия предобед, прекъснати само от пристигането на сеньор Гоки — дребен човечец с фигура, напомняща хилаво маслиново дръвче. Той пристъпи странишком на терасата, ухилен, при което единственият зъб в устата му стърчеше като ръждясал пирон. Аз му представих себе си и Борис, а той се поклони и избърбори няколко думи, а през цялото време краката му, обути в обувки без връзки, потракваха в игрив степ върху пода на терасата. Борис изчезна в кухнята и се върна с две чаши грапа. Тикна едната в ръцете на сеньор Гоки, който я пресуши на един дъх, отново се поклони и сви зад къщата, вероятно за да се погрижи за генератора и за останалата домакинска работа.

За обед Борис изнесе чинии със сланина, диня и сирене, изпи бутилка местно червено вино и чаша стрега с кафето си, а след това ми прочете творението си. Както бе обещал, то беше съвсем техническо, пълно с неизвестни за мен имена и с огромен брой инициали. Това, каза той, било хубав номер, защото нямало начин експертите да проверят всичките, а едновременно звучало автентично, като среднощни записки на изключително зает човек.

След това и аз му дадох моята работа. Той се зачете с нарастващ ентусиазъм, като през цялото време потта се стичаше в гънките на косматия му корем, лъснал като степано кече от водорасли.

— О, великолепно, mon cher! Майчице мила, ако продължаваш по същия начин, аз ще се превърна в отчаян онанист!

Отдъхнах си с облекчение. Помислих си, че съжителството с Борис може би нямаше да се окаже толкова трудно.

Следващите няколко дни минаха без инциденти. Времето продължаваше да е хубаво, настроението ни също, храната нямаше грешка и книгата напредваше с около петнайсет страници на ден.

Скоро установих, че причината да не се караме беше в различните роли, които си бяхме разпределили, така че просто отсъстваше терен за пряк конфликт. И наистина, всеки от нас все по-дълбоко се вживяваше в характера на Берия, затваряйки се в себе си. В началото на всеки ден Борис ми представяше резюме на факти и дати със строгостта на учител. След това се нахвърляше върху писането с някаква догматична злоба, сякаш тези чужди „изповеди“ по особен начин заличаваха една негова собствена неистова, скрита вина — може би факта, че баща му е бил много по-тясно свързан със сталинския режим, отколкото бе готов да приеме.

На този етап работата ми се струваше изненадващо проста. Нямах никакви проблеми със сюжета, тъй като всички факти ми предоставяше Борис — често пъти дори без да му се налага да рови в своите източници, — а при описанието на характерите Борис отново ми се притичаше на помощ, обикновено с кратка цветиста характеристика на един или друг от приближените или враговете на Берия: примерно „дебелобузеста гадина“, „подсмърчащ сополив бюрократ“ и т.н. В същото време с известно притеснение долавях, че започвам да влизам в кожата на моя човек и да усещам известна наслада от циничната греховност на нашата съвместна творба. Изпитах — много по-силно отколкото при всеки друг герой от романите ми — някакво особено сливане с Берия, с неговия безпощаден опортюнизъм, примесен със земна страст, с презрението му към ближния и дори към партията, на която е служил и с която нерядко си е служил, с целенасочения му стремеж към властта и удоволствията. Струваше ми се, когато препрочитах написаното, че Берия не би останал съвсем недоволен от тези „дневници“: те биха удовлетворили неговата самонадеяност.

От друга страна, веднага след като покажех на Борис някой от последните си еротични опуси, цялата му личност се променяше. Наставническите обноски изчезваха, той изпадаше в почти женска пасивност и ме караше да чета на глас, а през това време огромните му бедра в раираните бермуди клатеха стола, устата му се отпускаше и малко оставаше да му потекат лиги при всяка дума.

От време на време се опитваше все пак да си възвърне доминиращата „мъжка“ роля в онова, което бяхме започнали да наричаме „развратните сцени“, но само за да даде някакви предложения.

— Напиши как прелъстява една дебела циганка, певица в московския цигански театър — рече той една сутрин, докато си пиеше кафето. — Напъхал се анонимно в театъра, защото той е леко компрометиращо място, което започва да изпада в немилост още преди декретите на Жданов. Берия праща един от своите хора от НКВД да я му докара и после я чука в кабинета си на „Лубянка“. Направи я едра и знойна! — добави той. — Бедрата и задникът ѝ да са като копринени възглавници! И да речем, малко мирише и затова се полива обилно с евтин парфюм от магазина на Мосторг. След като я оправя, той изхвърля всичките ѝ дрехи в задната стая и ѝ казва да се облече и да се омита. И че ако изтърве и думичка пред някого, ще заповяда да арестуват цялото ѝ семейство и да ги пратят в лагер.

Понякога нашият задружен ентусиазъм ни караше да продължаваме работата и докато се хранехме, при което наставаше страхотна неразбория от изписани на машина листа и бутилки вино, машинописни ленти и кафета, купчини справочници и чинии с бъркани яйца: планирахме, дъвчехме, дращехме, плюнчехме, докато така омазвахме и изпокапвахме всичко, че вечерта се налагаше да го преписваме отново.

От време на време Борис прекъсваше оглушителното блъскане върху старата машина на Каменев и нахвърляше нещо с едри кирилски букви, изписвани с химикалка, тъй като мастилото би се размазало от потта, която обилно капеше върху страниците от носа и брадичката му. Когато изпишеше, да речем, десетина страници така, вдигаше ръка, правеше ми знак да спра и започваше да чете, превеждайки в момента. Четеше почти без паузи, с някаква неистова съсредоточеност, едновременно заразителна и смущаваща, а умът му препускаше по преплитащите се линии като експресен влак, който пресича мрежа от стрелки. Често сякаш забравяше за мен и започваше да говори сам на себе си, като дори преминаваше на руски с възбудени подвиквания или повтаряше по няколко пъти едно и също име, дата или случка от безкрайните лъкатушения на сюжет и контрасюжет, арести, обвинения, убийства и екзекуции, докато всичко се превърнеше в нещо като монотонна заупокойна молитва. За мен това беше най-трудната част от работата, тъй като трябваше да го карам да уточнява всяка подробност, защото не можех сам да се справя със записките му на руски, а нерядко — след разточителния обяд и безбройните чаши грапа от сутринта и вино на масата — сведенията му, макар и все още изричани членоразделно, ставаха неточни.

Следобед почивахме два часа, макар че конските дози кафе, изпити сутринта, обикновено не ми даваха да заспя и аз прекарвах времето си, заровен в информационната банка на Борис. Във всичките дебели томове обаче почти напълно липсваха по-подробни данни за Берия. Дори и в най-изчерпателните трудове на съвременни историци за периода името му се споменаваше рядко и бегло, със съвсем повърхностни позовавания. През петнайсетте години на терор и заговори, които Берия лично подхваща и ръководи, от 1938 до 1953 г., той си е останал от гледна точка на хрониста един шифър. Видях само една негова снимка: плешиво лице с пенсне, което би могло да принадлежи на някой международен банкер или управител на хотел — студено, самоуверено, безстрастно.

Освен мемоарите на Хрушчов, които разглеждахме като отделен случай, попаднах само на две книги с някакви непосредствени спомени за него: „Двайсет писма до един приятел“ на Светлана Алилуева и „Разговори със Сталин“ от югославския комунист ренегат Милован Джилас. И в двата английски превода се използваше думата „замъглени“ за описание на очите на Берия. „Безпогрешен образец на коварния царедворец — пише Светлана. — Въплъщение на ориенталската перфидност, ласкателство и лицемерие… Неговото лице, отблъскващо и в най-добрите моменти, сега (край смъртното ложе на Сталин) се бе разкривило от страстите му: амбиция, жестокост, коварство и жажда за власт, за все повече власт“. Джилас — може би по-жизнерадостен и обективен наблюдател — описва един обяд в Кремъл през 1947 година, по време на който направили впечатление „подигравателната вулгарност“ и „грубият език“ на Берия, докато фиксирал събеседника си „със своите замъглени, зелени и вторачени очи, в това време квадратната му слабохарактерна брадичка се стичаше някакъв полускрит сарказъм“. Тъй или иначе Хрушчов разкриваше най-драстичните подробности, в това число и женкарството на Берия, оргиите и изнасилванията на млади момичета. Но въпреки убедеността на Борис, че тези мемоари са автентични, накрая постигнахме съгласие да подхождаме към тях с изключителна предпазливост — дори само заради това че беше най-очебийният източник, достъпен за евентуалния фалшификатор. Хрушчов потвърждаваше „високомерието“ и „самонадеяността“ на Берия: „Голям майстор във всички мръсни, коварни дела… Вълк в овча кожа, който се бе докопал до доверието на Сталин и бе успял да си осигури висок пост с измама и предателство…“ Но в хода на разпаленото просторечиво повествование, с решимостта да се стоварят всички престъпления на комунизма върху Сталин и Берия, неговия „зъл гений“, Хрушчовият портрет на Берия почти не излизаше от клишираната представа за злодея: нямаше и помен от блясъка на един Медичи, от интелектуалната изтънченост на Макиавели или Савонарола. Берия си оставаше без лик интригант зад смразяващия бастион на съветската държавна политика.

За личния му живот нямаше нищо. Това като че ли ни предоставяше две важни предимства: не само дневниците щяха да представляват още по-голям интерес от историческа гледна точка, но и ние можехме да си позволим да разгърнем фантазията си за интимните навици на Берия почти до безнаказаност. Така обаче аз се оказах изправен пред едно особено предизвикателство. През първите няколко дни работата ми се бе сторила не особено трудна, почти лесна и дори ми изглеждаше, че по-голямата част от нея се пада на Борис, докато моята задача бе едва ли не синекурна с тези описания на английски, които впоследствие трябваше да бъдат преведени обратно на грузински. Постепенно започвах да осъзнавам, че за да бъде книгата наистина убедителна, ще е нужно творческо писане на равнище, защото докато Борис осигуряваше основната информация, от мен се искаше не само да поднасям похотливи описания на сексуалните приключения на тиранина, но и да ги потвърдя с убедително проникване в характера на този човек. Той се очертаваше като жесток, циничен, негодник егоист, който бе успял да се добере до върха с намерението да се забавлява колкото може, докато е там. А препрочитайки онова, което бях написал, открих обезоръжаваща откровеност, на места дори известна насмешлива свенливост в неговите изповеди, сякаш той разбираше що за чудовище е и не искаше да лицемери или да се опитва да се защити.

Започнах да се убеждавам, че тази част от „дневниците“ е не толкова мистификация, колкото негативен опит да се обясни характера на един голям злодей. Задачата на Борис бе по-привлекателна — тя включваше изкуството на фалшификатора да реши кои от общоизвестните факти да включи и да покаже част от тях изкривено възприети в съзнанието на Берия?

Спомних си, че бях чел едно унищожително опровержение на мемоарите на Хрушчов от някакъв водещ съветолог, който цитираше редица фактологически грешки. Но нали Хрушчов — ако е вярна официалната версия — е вадил напосоки онова, което си е спомнял с отслабващата си памет на пенсиониран старец. По същия начин се предполагаше, че Берия не е писал за пари или за поколенията, а просто се е забавлявал през свободните си минути с хаотични откровения. Той едва ли би се връщал — особено след тежък нощен запой и преди изтощителния следващ ден — да коригира написаното, като сверява всяка дата и факт с официално приетите версии.

Накрая се спряхме на един компромис. Докато аз извайвах личния му живот — като и двамата бяхме сигурни, че фактически няма начин нещо да бъде проверено или поставено под съмнение — Борис щеше не само да сглоби скелета на книгата около доказаните факти, а и да вмъкне един поток от размити подробности: някои отчасти правдоподобни или поне вероятни, други направо съчинени. Записки за тайни срещи и телефонни разговори, съчетание между факти, измислици, алюзии и инсинуации — всичко това щеше яко да издъни, парче по парче, голяма част от научните възстановки, оставяйки други не само непокътнати, но дори заздравени; щеше да потвърди необоснованите предположения и упоритата убеденост ad hoc на някои историци и в същото време да преобърне други теории, като им се противопостави или направо ги отхвърли. Без съмнение много изследователи биха изказали съмнения в автентичността на творбата по чисто лични съображения, но други пък биха побързали да я приветстват като безценно „потвърждение“ на онова, което те открай време са твърдели.

На Борис принадлежеше идеята да вмъкнем в повествованието измислени герои с правдоподобен руски или грузински произход, които Берия щеше да споменава по традиционния славянски обичай само с малките и бащините имена, а на места със съкращения, инициали и цветисти прякори, което според него щеше направо да подлуди съветолозите, да ги обърка и разколебае.

Тези подробности, едновременно автентични и измислени, щяха да бъдат разкрасени със случайни вметки и наблюдения на Берия, насочени предимно към неговите съучастници или врагове, без да има начин да бъдат потвърдени или опровергани въз основа на известните факти. Например че Абакумов, главният оръженосец на Берия и по някое време началник на контрашпионската организация СМЕРШ, използвал френски одеколони, за да задушава миризмата на пот, след като е играл волейбол с Берия; или че Влодзимирски, началник на Особения отдел, винаги нагласял така нещата, че да губи на билярд срещу Берия, дори когато залагал значителни суми.

Ден след ден Борис също попълваше две тетрадки — едната червена, другата черна — с колони славянски завъркулки и цифри. Както обясняваше, те представлявали ключът към успешното увенчаване на всичките ни усилия; и всяка сутрин, когато изваждахме ръкописите, книгите и машините под сянката на лозниците, тъкмо тях държеше непрекъснато под ръка и прилежно ги отнасяше в стаята си, щом приключехме с работата за деня.

В червената тетрадка бяха жертвите, черната съдържаше списък на всички известни членове на „Шайката на Берия“, редом с по-незначителните сподвижници и съучастници; цифрите срещу имената бележеха датите на тяхното издигане и падане или на смъртта им, като в повечето случаи това означаваше, че са били разстреляни след отстраняването на самия Берия през петдесет и трета. Но нещата невинаги бяха толкова прости, тъй като част от имената присъстваха и в двата списъка. Един съвсем не рядък случай беше например този с Рапава и Рукадзе, двама изтъкнати членове на грузинския Централен комитет, всеки от които е бил арестуван от другия и подложен на изтезания за изтръгване на лъжливи показания през 1951 г. — видимо по заповед на самия Берия. После и двамата излезли на свобода и оттеглил показанията си само за да бъдат разстреляни две години по-късно като „предани съучастници“ на Берия. Подобни усложнения създаваха необходимост от усложнена система за кръстосани препратки, която Борис внасяше и в двете тетрадки с калейдоскоп от звездички, кръстчета, питанки, зачертавания, чавки и заврънкулки, докато пред смаяните ми очи страниците заприличваха не толкова на влаково разписание, колкото на записките на усърден, но нескопосан счетоводител, работещ с шифрована стенография. Надявах се само, че когато работата ни най-после бъде завършена, тези тетрадки щяха да ни помогнат да направим проверка, за да не се промъкне някоя дребна, но съдбоносна грешка, която да разплете цялата тъкан на нашата измама.

* * *

След две седмици при средно десетчасов работен ден, удължен от подробни дискусии на трапезата и до късно вечер, бяхме стигнали до началото на 1948 година. В Москва страшният пияница Жданов току-що е разобличил група еврейски интелектуалци като „космополити и антипатриоти, толкова вредни за Съветския съюз, колкото паразитите за някое растение“. Берия като основател на военновременния Еврейски антифашистки комитет няма поводи да се радва. В чужбина нещата вървят по-добре. По-голямата част от Източна Европа е вече захлупена под режима на еднопартийната система, планът Маршал е блокиран и въпросните страни се управляват от съветски инструктори, съветски генерали командват армиите им, а момчетата на Берия от органите за сигурност контролират тяхната полиция. Само Чехословакия под управлението на президента Бенеш и Ян Масарик продължава да поддържа една съмнителна правителствена коалиция, в която влиза и чешкият сталинистки водач Клемент Готвалд.

През последните пет месеца хората на Берия тихомълком се намъкват в чешката полиция и във въоръжените сили, докато правителството на Бенеш подава оставка в знак на протест на 20 февруари. В политическия вакуум доминираните от комунистите профсъюзи насочват своите въоръжени отреди към Прага и завземат властта. Няколко дни по-късно Масарик — за когото се знае, че е бил дълбоко потиснат от станалите събития — е намерен мъртъв под прозореца на тоалетната в апартамента си, откъдето или е скочил, или е бил блъснат.

— Една от големите политически загадки на нашето време е кой го е извършил — каза Борис. — Бил е убит, естествено: твърде много въпроси са останали без отговор, за да се обясни смъртта му със самоубийство. По времето на Дубчек, преди съветското нашествие през август шейсет и осма, в чешкия печат започнаха да се появяват редица статии, които представяха нови доказателства. Нашествието предотврати цялостното разкритие, но изнесеното беше достатъчно, за да оправдае и най-лошите догадки. Например присъствието в Прага по онова време на един от най-приближените до Берия оперативни работници на НКВД — майор в цивилно облекло, — както и на още няколко негови колеги, които веднага след смъртта на Масарик изчезват. Пък и останалото, което се изнесе — това, че трупът на Масарик е лежал по пижама на два и половина метра от стената, с напълно разтрошени крака. Това като че ли е потвърждавало версията за самоубийство — ако са го блъснали, по-вероятно би било да падне на главата си. Но пък по перваза на прозореца на тоалетната открили изпражнения и дълбоки драскотини, а в апартамента царял страхотен хаос. Аптечката била изсипана на пода, цялата стая била покрита със стъкла от разбити шишенца, най-странно е, че вътре в тоалетната било постлано за спане.

— И ти смяташ, че можеш да обясниш всичко това? — попитах аз.

— Да. С помощта на нашия унгарски приятел Ласло Ласло. Както ти казах, на времето той е бил висш функционер в комунистическото правителство на Ракоши в Унгария. Няколко години по-късно обаче, по време на масовия сталински терор, насочен срещу евреи и заподозрени титовисти, той предприел безпрецедентната стъпка да напусне партията. Това разбира се било проява на самоубийствена смелост, но Ласло Ласло си е такъв. По-късно, по времето на Хрушчов, като полковник от Червената армия имал възможността да посети Москва, където разказал на баща ми една много странна история. Когато подал оставката си, унгарските шефове били толкова смаяни от постъпката му — почти равнозначна на самоубийство по това време, — че първоначално не знаели какво да правят. Ласло Ласло не фигурирал в официалния московски списък за инсценираните показни процеси, освен това той бил стар боен другар на Ракоши от Москва. В крайна сметка Ракоши поискал от него да изложи десет основания за оставката си. Старият Ласло Ласло седнал с бутилка барацк — местната сливова ракия — и като първа причина посочил факта, че смята полицейския терор при Ракоши за по-лош от терора при фашисткия режим на адмирал Хорти през войната. Като втора причина изтъкнал, че сталиновата антисемитска кампания с нищо не е по-добра от унищожаването на евреите от страна на нацистите. След това дълго не могъл да измисли друга причина. Пресушил бутилката до дъно и най-сетне написал: „Трето: Комунизмът не дава ефект“. След това запечатал написаното и го изпратил лично до Ракоши.

— И после?

— Ами една седмица не се случило нищо. През онова лято било много горещо и той грабнал жена си, вече покойница, и сина си, който избяга в Америка през петдесет и шеста, и всички заминали за Балатонското езеро. Ласло Ласло разправяше, че едва ли е изтрезнявал за повече от няколко часа през цялата онази седмица. Не щеш ли, сутринта на осмия ден срещнал някакъв литературен критик, когото познавал от Будапеща. Стар партиен слагач, според Ласло Ласло доста безобиден. Двамата изпили някоя и друга чашка, след което на Ласло Ласло неочаквано му станало зле. Отишъл да поплува и го обзело някакво необикновено усещане. Имал желание да се удави. Естествено и дотогава не му било весело, чакайки всеки миг ченгетата да го подберат, но както ми каза, това било съвсем различно усещане. Не обикновена депресия, а някаква самоубийствена лудост. Единствено мисълта, че онези също искат той да се удави, го накарала да не се предаде и да не се остави да потъне във водата. Когато излязъл на брега, от критика нямало и помен, но депресията на Ласло продължила и дори се задълбочила. Три дни не бил в състояние нито да говори, нито да се движи, само седял и плачел. И всяка една минута от тези три дни имал едно-единствено желание — да свърши със себе си. Едва когато се върнал в Будапеща и отишъл при своя лекар, който му дал някакви силни лекарства против депресия, усещането започнало да се разсейва. След още два дни ония дошли и го арестували. Осъдили на десет години тежък поправителен труд за противодържавна дейност.

Впрочем Ласло Ласло бил чувал, че полицията използва медицински препарати. Едно от лекарствата било кортизон или някаква много примитивна негова форма, с остра самоубийствена депресия като един от множеството странични ефекти. Ласло Ласло се кълне, че онзи критик не само бил сипал огромна доза в питието му, но и че същият номер е бил приложен с Масарик. Ако това е вярно, mon cher, много от въпросите около смъртта на Масарик намират отговор. Той наистина е скочил, но едва след като преобърнал наопаки аптечката си, опитвайки се да намери някакви хапчета — навярно успокоителни, — за да облекчи депресията си. После, изпражненията по перваза на прозореца: Ласло Ласло ми разказваше, че от лекарството три дни поред тичал през десет минути до тоалетната. Масарик е имал толкова силна диария, че дори си постлал в тоалетната, за да е по-близо.

— А драскотините по перваза на прозореца?

Борис сви рамене.

— Вероятно в последната минута се е опитал да се изтегли обратно. Или може би се е появил някой от хората на Берия и му е помогнал с едно последно блъсване?

— И Берия ще потвърди всичко това?

— Разбира се. Ето ти една сензацийка, при това няма начин да бъде проверена.

— Сигурен ли си в медицинската страна на нещата?

— Сигурен съм в Ласло Ласло — предизвикателно заяви Борис. — Той може да е чешит, но не е лъжец.

Не спорих. Аз също бях чувал разни неща за първоначалната употреба на кортизона и за страничните му ефекти, освен това не се налагаше да уточняваме какво точно е било лекарството. Дори и в онези години на пазара е имало достатъчно препарати, които биха могли да причинят подобен ефект.

През този ден написахме почти 20 страници, а по залез-слънце решихме да се почерпим с една разходка до Сиена. Седнахме в едно кафене с изглед към залятия от светлината на прожектори амфитеатър на площада с високата камбанария, която стърчеше като ръждивочервен молив в черното небе. Борис си поръча коктейл, който обаче се оказа приготвен с местно пенливо вино вместо с шампанско и той отказа както да го изпие, така и да го заплати. Избухна яростна разправия, в която аз не се намесих, тъй като предпочитах Борис да си го изкарва на непознати келнери вместо на литературния си сътрудник.

* * *

Работата продължи със същия темп близо месец, преди да се появят първите предизвестия за неприятности.

Лятото наближаваше и дните ставаха все по-горещи. И двамата бяхме почернели от слънцето — Борис в петнисто тухленочервено, като носът му се белеше на парцали и напомняше буца розов восък.

Книгата беше вече 120 страници, което според нашите намерения би трябвало да съставлява от една четвърт до една трета от цялото. Бяхме описали скъсването на Югославия с Москва, когато Берия с огромна енергия се заема да организира убийството на Тито — първоначално като инфилтрира агенти в обкръжението на маршала, след това чрез нападение над вилата му на остров Бриони и накрая с един отчаян опит да вдигне във въздуха яхтата му. Но всичко се проваля. Берлинската блокада претърпява фиаско. Надеждите във франция и Италия комунистите да победят по същия начин както в Чехословакия се оказват само една химера. У дома Сталин остарява и полудява, обзет от прогресивна параноя, и подобно на непоправим наркоман мечтае не само за все по-големи дози публична възхвала — „Правда“ го нарича „най-великият гений на историята“ и „сияйното слънце на човечеството“, — но и за още кръв.

Евреите и интелектуалците не са достатъчни. Идва редът на партийната номенклатура. И в тази отровна атмосфера се захваща онова, което е описано като „най-мрачната глава в следвоенната съветска история“ — Ленинградският случай.

Между края на 1949 и лятото на 1950 г. са арестувани и екзекутирани повече от хиляда изтъкнати ленинградски комунисти, а други хиляда потъват в неизвестност. На Берия е поверено изфабрикуването на необходимите обвинения и извършването на арестите. Установихме, че Ленинградският случай е доста подробно документиран, благодарение на „тайния“ доклад на Хрушчов пред XX партиен конгрес през 1956 г., както и на сервилните доноси от комунистически източници, порицаващи „отклоненията от социалистическата законност“.

Тогава дойдоха неприятностите. Цяла сутрин бяхме описвали обстановката през погледа на Берия: той проявяваше доблестта да си признае, че е използвал случая, за да разчисти стари сметки с комунисти, които са му били неприятни, или пък са знаели твърде много за него. По пладне аз прекъснах работата си, за да отида до Гайоле и да попълня запасите ни с провизии, преди да са затворили магазините. (Лакомията на Борис, съчетана с развихрената му гастрономическа фантазия, пресушаваше запасите за няколко дни и ние харчехме много повече от очакваното при селския ни живот, но Борис всеки път махаше безгрижно с ръка и измъкваше поредната пачка с банкноти по 10000 лири, като повтаряше, че ще се разплатя с него после, когато се сдобия със сметка в швейцарска банка.)

Когато се върнах, го заварих да клечи под едно маслинено дръвче съвсем гол, ако не се смята хавлиената кърпа, препасана около кръста му. Напомняше някакъв космат Буда, докато дъвчеше хляб и салам и час по час надигаше едно шише кианти в компанията на синьор Гоки. Ръкомахаше и крещеше нещо с пълна уста, без дори да вдигне очи, когато аз минах край тях и паркирах колата до къщата.

В крайна сметка с мъка успях да го накарам да ми помогне при пренасянето на провизиите в кухнята.

— Тоя нещастник, Гоки, е един много симпатичен изкукуригал идиот — каза той. — Членува в комунистическата партия.

— Срещат се и такива в Италия — казах аз, докато нареждах пилетата във фризера.

— Поне не одобрява съветското нахлуване в Чехословакия — продължи Борис, — макар че и това е така само защото ония в Рим са му го втълпили. — Той продължи да трополи насам-натам, докато поразтребихме кухнята и накрая заяви: — Ще си направим кафе. След това искам да обсъдя нещо с теб, Том. Един изключително интересен въпрос.

Той си наля пълна чаша с грапа, излезе навън и вдигна някакво снопче бележки от масата. Слънцето беше в зенита си и той ми кимна да отидем към басейна, където седна на ръба с крака във водата и се загледа в гигантското си отражение по вълничките.

— Направих едно важно откритие — най-после проговори той, като се огледа наоколо, за да се увери, че не го подслушва никой. — Една малка подробност, но изключително важна в контекста на това, за което пишем. Подозирах го от известно време и тази сутрин, докато ти беше в града, открих доказателството. В един стар съветски сборник с биографии, издадена в Москва през 1951 г.

Той извъртя към мен кървясалите си очи и продължи с нисък глас и дъх, вонящ на чесън и грапа:

— Сегашният съветски министър-председател Алексей Косигин — той изговори името шепнешком — има дъщеря, която е омъжена за сина на генерал Гвишиани, един от малцината оцелели от така наречената „шайка на Берия“ и един от най-жестоките му главорези.

Той замълча. Аз чаках, без да кажа нито дума.

— Съветските ръководители държат личния си живот в строга тайна — продължи Борис. — Вероятно малцина на Запад знаят дори, че министър-председателят има дъщеря. Но този Гвишиани е истинско чудовище. Сега е пенсионер, но досието му е едно от най-ужасяващите в руската история след тези на Сталин и Берия. Да, живичък е. И, знаеш ли, те имат син на име Дзермен. Дълго време това беше загадка за мен, тъй като нито името не е руско, нито изобщо прилича на име, ако питаш мен. И тогава открих: това е изкуствено име. Съставили са го от сричките „дзер“ и „мен“, първите в имената на Дзержински и Менжински, основателите на ЧК и първите епични комунистически убийци. Представи си само, да кръстиш детето си на такива хора!

— Това едва ли е престъпление — небрежно казах аз, — дори и в Съветска Русия.

— Престъпление! — изрева Борис. — Ти не схващаш най-важното, дявол да го вземе! Косигин е смятан за либерал според комунистическите стандарти, един вид противотежест на железните глави в Президиума. Но ако излезе наяве, че е бил свързан по някакъв начин с човек от шайката на Берия, с него е свършено.

Този път изрекох далеч не така небрежно:

— Нали не възнамеряваш да сложим това в дневниците?

Борис се ухили лукаво:

— О, възнамерявам да направим нещо много повече, mon cher. Питам се защо Косигин и Гвишиани са все още живи? Един стар сталински убиец и един ревизионист либерал? Така е, защото по различно време всеки от тях е разполагал с твърде много компромати за другия. Да вземем министър-председателя, който е стар ленинградски партиен функционер. През четирийсет и девета Сталин решава, че ленинградските партийни водачи набират прекалено голяма сила — били по-умни и не толкова корумпирани колкото грузинската шайка. Арестува ги и ги разстрелва. Но сред тях е имало и няколко именити личности и въпреки обичайните самопризнания Сталин се е нуждаел от някакво по-сериозно „доказателство“. Разбира се, Косигин със сигурност никога не е бил приближен до Сталин. Знам, че след войната в разговор с Майски, бивш съветски посланик в Англия, е нарекъл Сталин „оня сипаничав касапин“. И въпреки това Косигин не само е жив, но и още е на власт. Е, защо? Защото — и той затупа с ръка по мраморния ръб на басейна, отмервайки всяка своя дума, — защото именно той е доставил доказателството, от което се е нуждаел Сталин! Косигин е предал своите другари. Било му заповядано да натопи останалите ленинградски водачи. В противен случай… — той зацапа с крака в басейна и се ухили. — Ето това ще разкаже Лаврентий Павлович Берия в своите дневници, mon cher!

Аз станах.

— Чуй ме сега, Борис. Да изпързаляш някакъв американски издател е едно. Опитът да унищожиш един от съветските ръководители в момента е съвсем друга работа.

— Смяташ, че е неморално ли?

— Смятам, че е опасно — казах аз, като се опитах да избягна веселото презрение в очите на Борис — Освен това сам казваш, че човекът е либерал. Или най-малкото, че е по-добър от останалите в тайфата. Защо да го унищожаваме?

— Ами! Всичките са от един дол дренки! Когато казвам „либерал“, нямам предвид ония стари кримки от британската Лейбъристка партия. Днешните приятелчета в Кремъл не са пасли агънца по време на последните сталински чистки. Освен това един си отива, идва друг. Нещата не се променят.

— Тогава защо е нужно да си правим труда?

— Книгата ще стане много по-сензационна, с всичкия този секс и с политическия скандал ще се превърне в страхотен бестселър! Мисля, че бихме могли да поискаме три милиона долара? — добави той, ритна във водата и потърка ръце една в друга, сякаш ги миеше.

— Ами защо направо не ги предложим на ЦРУ и на КГВ едновременно за двайсет милиона! — каза аз и станах. — Защо изобщо да си играем с някакви си издатели?

Целият бях плувнал в пот и отидох в кухнята да си взема от хладилника минерална вода.

Бедата беше там, че в този случай не ми идваше наум как да обуздая Борис. Обикновено когато започваше да се репчи или изпаднеше в мрачно настроение, аз отивах да поплувам, понякога слизах до Гайоле на пазар и когато се върнех, той обикновено бе забравил за какво се е заяждал. Но сега беше друго. Борис бе налетял на тлъста плячка и за да му я изтръгна от ръцете, бе необходимо малко повече време, отколкото за едно пазаруване. Знаех, че опитите да го разубеждавам с разумни доводи са безполезни. Реших, че най-добре ще бъде да отклоня вниманието му с друг, също толкова щекотлив, но не толкова опасен скандал.

Когато се върнах при басейна, казах:

— Слушай, Борис, искам да поговорим за времето, когато Берия ръководи подривната дейност на Запад, за парижко-женевския му период. Нали той е отговарял за вербуването на агенти в университетите? Е, какво ще кажеш да намекнем нещо за прочутата загадка за Четвъртия човек? Онзи, който накрая казва на Филби да предупреди Бърджис и Маклийн? Това би понагнетило нещата!

Номерът като че ли мина. Същия следобед се върнахме прегледахме няколко от готовите глави и скоро аз вече фабрикувах спомени на Берия за дейността му на Запад, като си позволих удоволствието да вмъкна нещичко от ранните си десняшки изблици срещу една част от интелектуалците на трийсетте години, срещу глупостта и лековерието на Шоу, на съпрузите Уеб и на други разни — добронамерени мъже и жени, пропътували Съветския съюз в навечерието на големите чистки и донесли у дома блестящи отзиви за неговата „мощ“ и „младежката чистота на усилията му за постигането на истински социализъм“. Берия, разбира се, не би пропуснал да се надсмее над подобен идиотизъм.

Накрая — не без известен умисъл — мимоходом включих името на един рядко споменаван литератор, вече покойник, който е бил постоянен член на научния съвет в един от водещите колежи в Кеймбридж и е приятел както на Бърджис, така и на Маклийн. Борис беше силно заинтригуван, но от предпазливост — или може би за допълнителна автентичност — накарахме Берия да изпише името на човека с малка грешка. До края на този ден роднинските връзки на Косигин сякаш бяха забравени.

Трети документ

Не от лъжата, минала през ума, а от лъжата, попила и уталожена в него, истински боли.

Франсис Бейкън

Москва, януари 1950 г.

Още един ден с ядове, с Влодзимирски[11], който ми се оплаква от случаите на пневмония и мрънка отново да съм опитал да убедя началството да възстанови смъртното наказание — поне за най-разпространените престъпления.[12] Аз обаче зная, че Стареца е непреклонен по този въпрос. Той твърди, че не бивало да отнемаме бляновете на западната социалистическа интелигенция!

Но в себе съм съгласен с В. Тази постоянна нужда от дискретност, налагана от Министерството на правосъдието (отново заради празноглавите чужденци, разбира се!), само затлачва службата с нови камари бумащина. Един от заместниците на В. дори предложи миналата седмица да започнем да прилагаме двойни щатни таблици, за да оправдаем допълнителните разходи — заплати на палачите, гробарите и т.н. Тази бюрокрация започва вече да се превръща във фарс!

А като капак на всичко в петък вечер имах едно изтощително преживяване и макар че последната дума бе моя, случката ми развали настроението.

В четвъртък вечер бях на голям прием в Музея на революцията по случай премиерата на един лигав филм, „Кубански казаци“. (Очевидно киното изпитва някаква нужда от моята протекция или просто хората там горят от желание да покажат, че имат правилно социалистическо мислене!)

Кинаджиите обикновено са страшно досадни с опитите си да блеснат пред мен и да ми направят впечатление, а сборищата им са поносими единствено заради женския състав, който обикновено е добър, както съм установил от личен опит. Тогава, в четвъртък вечер, особено ми хареса една млада блондинка на име Наташа З. — московчанка, която играе незначителна роля във филма, но както ми каза Рафик, била доста обещаваща. Беше свила скромно дългата си руса коса на кок, тялото ѝ изглеждаше закръглено и налято.

Представих ѝ се ѝ поведохме много приятен разговор, макар че за мое разочарование тя пиеше само плодов сок. Подтиквах я да пийне малко кавказко вино, но тя отказа твърдо. (Очевидно произхождаше от добро, макар по всяка вероятност не високопоставено семейство и аз поръчах на Рафик да направи обичайните проучвания.)

Приказвахме си много приятно, като на мен през цялото време ми правеше впечатление нейната скромност. За да я накарам да се поотпусне, ѝ казах, че не съм без известно влияние в киното! Реших, че трябва да действам кавалерски и преди да тръгна (Рафик придаде известна церемониалност на заминаването ми) я поканих за следващия ден на вечеря. Тя се изчерви до ушите, а големите ѝ сини очи горяха от възбуда, когато прие.

В петък вечерта, точно в седем и трийсет, моят шофьор я взе от Черьомушки, където живее с родителите си. (Рафик ме осведоми, че баща ѝ е дребен чиновник в Министерството на транспорта.) Но видях, че с пристигането си на „Малая Никитская“[13] се сепна, явно смутена от факта, че ме заварва сам. Очевидно бе очаквала някакъв голям банкет, запознанство с влиятелни хора!

Аз обаче се държах много коректно с нея и когато седнахме да вечеряме на масата, подредена за нас двамата, изпитах облекчение, когато не отказа поне чаша френско шампанско, макар едва да близваше от него, сякаш можеше да я отрови. Установих, че разговорът върви много по-трудно от предната вечер и започнах да ставам нетърпелив. Попитах я за семейството ѝ, но тя говореше с неохота за родителите си и аз си помислих, че навярно се срамува от тяхното положение. Жалко — аз бих могъл да помогна много на един скромен железничар! Стигнахме до кафето и десерта (пресни ягоди от Африка) и ми се наложи почти насила да я накарам да приеме чаша зелен шартрьоз. Изведнъж загубих търпение. Подметнах нещо за роклята ѝ (беше се облекла наистина елегантно, потвърждавайки най-оптимистичните ми догадки за фигурата си), но въпреки че забележката ми беше почти невинна, тя я прие едва ли не като обида. Разбирах, че трябва да се действа внимателно. Станах, долях чашата си с ликьор и я поканих на дивана. Тя видимо не изпитваше особена охота да напусне масата и когато накрая все пак стана, аз я сграбчих изотзад. Напипах прекрасните очертания на тялото ѝ под роклята и за миг така се разпалих, че известно време не можах да реагирам на онова, което се случи в следващия момент. Тази кучка ме зашлеви през лицето!

Ще бъда съвсем откровен. Не си спомням, още от първите ми дни в Грузинската партия, някой — за жена да не говорим — да ме е удрял. Бях така сащисан, че отначало застинах, иначе сигурно щях веднага да се разправя с нея. Нещо обаче ме накара да се сдържа. Вместо това я изгледах с най-студения си, най-властен поглед — той е карал несравнимо по-значителни простосмъртни от нея да се разтреперват и да падат на колене с молба за милост. Тази кучка обаче беше или много смела, или просто глупава. Тя се обърна към мен и ми каза, че била „сериозно момиче“ и не се поддавала на ухажванията на възрастни мъже.

Боя се, че като чух това, изтървах нервите си и изражението на сурова непоколебимост. Можех да ѝ възразя, че ние грузинците на седемдесет лазарника сме в разцвета на силите си, че грузинските мъже живеят по сто и петдесет години и почти дотогава правят деца! Но повече не бях в настроение да разговарям. Вместо това просто я изтиках да си върви.

Последвах я до стълбите и останах да я наблюдавам, докато тя с показно достолепие слизаше бавно надолу. Когато стигна последните стъпала, излязох на балкона към улицата. (Почувствах, че е по-подходящо да изпратя малката глупачка отгоре, а не да слизам на улицата, тъй като тя беше доста висока.) Облегнах се на парапета. Шофьорът отвори вратата пред нея, тя се наведе, за да влезе, и забеляза розите, оставени на седалката. Погледна назад към къщата и ме видя.

— Благодаря за букета — откликна тя.

Аз ѝ извиках в отговор:

— Това не е букет, момиченце, това е венец.

Видях, че побледнява, а шофьорът също чу шегичката ми, набута я отзад и потегли.

Не чаках яростта ми да се уталожи, а веднага се обадих в централата и се разпоредих да я откарат направо в Лубянка. На сутринта издадох необходимите нареждания, така че тя да си получи заслуженото.

Мисля си, че трябва да проявя мъдрост и да погледна на цялата случка като на още една възможност да надникна в странностите на човешката природа.

* * *

Москва, ноември 1951 г.

Една уморителна седмица, тъй като празненствата[14] тази година съвпадат с десетгодишнината от битката за Москва и началството се е постарало всичко да е както трябва — не само за обикновените хора, но и за чужденците.

Като оставим поредицата от балове и приеми за военните и за гъзолизническия дипломатически кръг, снощи нашата служба също проведе своята сбирка в хотел „Москва“. (Трябва да отбележа, че това е едно наистина безобразно място, позор за нашата столица, чиито архитекти до един трябва да бъдат наказани! Отоплението постоянно спира, гипсовите стени са напукани или покрити с петна плесен, отвред стърчат снопове жици като черва, водопроводната инсталация боботи, сякаш се намираш на някоя гара, на половината бани вратите не се затварят добре, а казанчетата на тоалетните обикновено не работят. При това той минава за един от най-изисканите в града — не само за западни буржоазни гости, но и за делегати от братските страни! Впечатлението, което оставя у тях, трябва да е наистина срамно.)

Празненството беше в банкетните зали на третия етаж. Аз пристигнах късно и в лошо настроение заради разрастващите се последици от малодушното бягство на двамата англичани.[15] Те са закоравели педерасти и пропаднали алкохолици, поради което продължавам да се отнасям изключително предпазливо към всичко, свързано с тях. До мен обаче стигнаха сведения, че тяхното изчезване не само държи нащрек нашите врагове относно заплахите в техните среди и ги прави още по-бдителни, но и е довело до освобождаването на Ф. от официалната му длъжност — една загуба, която не е за подценяване. Най-лошото е, че това застрашава и…[16]

Англичаните, разбира се, до такава степен следват закона, че не са арестували Ф. Неговото уволнение от британското Външно министерство обаче не само представлява сериозен провал, но ако бъде проведено разследване с необходимото усърдие, то би отвело и до…, което би могло да се окаже във висша степен неприятно за мен. Засега мога само да благодаря на бога, че Ф. не е последвал останалите двама в Москва.

Както и да е, снощи, когато пристигнах в хотела, забавата беше вече в разгара си — масите бяха отрупани с бутилки и захаросани плодове, от които поне половината бяха вече изядени. Но един специален ъгъл бе запазен непокътнат за мен и тълпата се дръпна, образувайки пътека през средата на залата.

Цялата стара тайфа се бе подредила, за да ме приветства — освен Абакумов[17], Деканозов, Гвишиани, Багиров, Меркулов, Бакрадзе[18] присъстваха и много млади служители от провинцията, всичките натъкмени и с грейнали лица, предано облещени в мен. Трябва да кажа, че ми призля от техните изражения, защото си помислих: ето го цвета на службата за сигурност — специално отбраните пазители на социализма и на съветския народ. А какво всъщност виждах, освен една банда раболепни лакеи, напарфюмирани и потни, в скърцащи нови обувки и старателно изгладени костюми, които приличаха на ученици, изгубили ума и дума на първия си бал.

Както бе обичайно, неколцината съпруги на по-старшите служители си бяха тръгнали след първите наздравици и сега в залата имаше само мъже, които чакаха да поведа празненството. Приех чаша „Особая“ и огледах лицата на тези всеотдайни копои — напрегнати и почервенели — и единственото ми желание в този миг бе за разтоварващо женско присъствие, но пък това би противоречало на всякакъв протокол.

Така че неизбежно се озовах в обкръжението на Абакумов и хора от псалмопевци. Той бе един от малцината присъстващи в пълна униформа — гъстата му черна коса бе пригладена мазно назад, а грубото му лице вонеше на парфюм. Надут като недодялан церемониалмайстор. Пиеше предпазливо както винаги, когато е с мен, и веднага се зае да ме забавлява с тъпите си лафове за различните количества кръв, които могат да се открият в урината на човек след бой по бъбреците.

Както казва Началството: „От лайна са направени принцовете“. Е, Виктор Семьонович определено е тези принцове! Когато Хазаина говори за „интелектуални саботьори и космополити без корен“, човек може да е сигурен, че няма предвид нашия любим Абакумов!

Търпях го колкото можах, но скоро започна да ми се повръща от него, защото знам, че макар и да изглежда толкова предан и сериозен, той е истински негодник и улична отрепка, готов да продаде честта на сестра си за ново пагонче или медал, най-после го прекъснах по средата на едно изречение — наблюдавайки го с крайчеца на окото как се изчерви до ушите, — обърнах се към кръга около нас и вдигнах чашата.

— За патриотичните служители от държавните служби за сигурност! — извиках аз и всички лавнаха в хор думите ми като глутница хрътки. — А сега — продължих аз, все още с чаша в ръката, — да проверим находчивостта си, другари! Ще играем на търси се микрофонът. (Това е една стара игричка, чиято цел е да бъде намерен скритият в помещението микрофон и едновременно сигнал, че празненството е навлязло в неофициалната си част.)

Трябва да кажа, че винаги ми доставя удоволствие гледката на тези пъплещи мъже, които разкъсват килимите, катерят се един на друг по раменете, за да стигнат до полилеите и да ги разглобят крушка по крушка, чукат по стените, човъркат с джобните си ками зад дървената ламперия, разпердушинват стаите като банда весели професионални вандали.

Но снощи шегичката доби особен размах. Възможно е пиенето да им е дошло в повече, но моите хора наистина се разбесняха в пършивия хотел. На около се мотаеха извънредно много жици и непрекъснато ги отвеждаха по лъжливи следи. Момчетата се връщаха час по час зачервени и потни, за да напълнят отново чашите си преди поредния набег. Скоро стаите потънаха наполовина в мрак, а въздухът натежа от гипсов прахоляк, но търсенето все още не даваше резултат. (Обикновено в подобни случаи оперативният агент, отговарящ за територията, знае мястото и изчаква подходящия момент, за да извади пиленцето. Снощи обаче отговорниците за хотела или бяха много пияни, или наистина бяха забравили.)

Имаше опасност играта да се изпорти, когато трима яки мъжаги затътрузиха един голям позлатен диван, за да го отдалечат от стената — чудовищен батал в стил деветнайсети век, сигурно сто и петдесет кила тежък. Изведнъж нададоха тържествуващ рев и ме извикаха да погледна, докато неколцина други вече се бяха притекли и коленичеха на пода с извадени ножове.

Отидох при тях и видях сред прахоляка на мястото, където бе стоял диванът, метална решетка, приблизително с размера на книга джобен формат. Мъжете въртяха с върховете на камите като с отвертки и аз изчаках да извадят всичките, общо дванайсет винта. Когато излезе и последният, нещо се откачи под решетката и в следващия миг чухме отдолу страхотен трясък.

Известно време мъжете се гледаха озадачено, после един от тях изтича и след малко се втурна обратно като побъркан, за да съобщи, че полилеят в долното помещение паднал от тавана и се разбил на пода! (Жалко наистина, че в този миг долу не е имало никой, за да стане майтапът пълен!) Трябва да призная, че отдавна не се бях смял така.

Репортажът на Малори

Дните се нижеха един след друг, лятото беше вече в разгара си. Три четвърти от първия вариант на ръкописа, на английски и руски, бяха готови и ние с Борис все още се спогаждахме.

Развитието на този писачески брак беше неравномерно и на моменти мъчително. И все пак успявахме да съхраним определен ритъм, диктуван от Борис с поредното въплъщаване в пасивна, „женска“ роля при сътворяването на сексуалните подвизи на Берия или в тази на доминиращия мъжкар, докато се промушвахме през дебрите на политическите разкрития.

После дойде кризата. Както при всички бракове, където единият от партньорите с всички сили се стреми да запази търпение, за да не се разпадне връзката, настъпва моментът, когато търпението се изчерпва: една погрешна дума, една речева неточност и цялата постройка се сгромолясва. И подобно на всички развития от този род кризата между мен и Борис дойде изведнъж, без предупреждение.

Започна се в една ранна сутрин. Борис бе вече излязъл и седеше на терасата, гол до кръста и по бермуди, а раменете и темето на главата му червенееха като току-що сварени скариди. Той чу шляпането на сандалите ми по стъпалата и вдигна глава към мен от купчината бележки.

— Добро утро, другарю. Днес ще сътворим една истинска мерзост!

— Мерзост ли?

Пристъпих внимателно. Както обикновено, неговата работа беше тъмна Индия за мен — море от драски, кръгчета, подчертавания и зачерквания на кирилица. Той ми намигна хъшлашки и посегна към обичайната си чаша с „Ферне Бранка“.

— Една наистина забележителна мерзост — изрече той и гаврътна питието си, без да му мигне окото.

— Каква мерзост? — попитах аз и приседнах на ниския парапет пред него.

— Оо! — той се плесна силно по бедрата. — Ще спипаме цялото съветско ръководство. Всички, до последното копеле, ще ги измъкнем в светлината на прожекторите, най-отгоре в списъка на световните бестселъри, и ще серем отгоре им от страхотна височина.

Той целият се задави от смях, напомнящ кучешки лай.

— Ще серем отгоре им, mon cher, докато ги погребем под огромен смърдящ куп. Ще ги унищожим!

— Имаш предвид сегашното ръководство ли?

— Разбира се. До последното копеле! Ще ги пипнем много ловко, разбираш ли: нищо очевидно, тъй като повечето са били дребосъци по времето, когато старият Берия е стоял на върха. Но ние все пак ще подметнем тук-там по някоя думица за всеки от тях, нали се сещаш, нищо особено. И в един момент всеки от тях ще завони като престоял труп!

Той се облегна назад, широко ухилен. Наблюдавах го и усещах как ме затиска огромна умора. Предстоеше един дълъг горещ ден.

— Ние вече сме се изсрали върху тях — казах аз най-после. — Върху министър-председателя при всички случаи, с ленинградската история.

— О, това беше глупост! Разбираш ли, проумях, че в тази игра, очернянето, никога не трябва да забравяме с кого си имаме работа. Ленинградският случай е стара история. Наистина Берия спокойно може да изложи своя собствена версия за случая, но това няма да е нищо повече от неговата версия, нали? А той е доказан лъжец, това е известно на всички и точно затова е гениален.

— Но щом това се знае от всички, никой няма нищо да повярва — казах аз, но не изпитах никакво облекчение от този любопитен, двусмислен довод, тъй като усещах, че в него може би се крие допълнителен, дяволски мотив.

— Така е, наистина — съгласи се той, — но само до известна степен. Разбираш ли, ако искаме да уличим сегашното ръководство във връзка с престъпленията на Берия и Сталин, трябва да подходим не само откъм политическата страна. Днес на върха всички до един знаят политическите си тайни — и престъпленията, и по-безобидните опущения. Те сигурно са наясно например дали наистина дъртият Косигин е бил набъркан в Ленинградския случай и доколко. Когато това нещо се появи в нашата книга, то сигурно яко ще го изпоти — но няма да го погребе! После дори и книгата да се появи в самиздат, тя ще стигне само до няколко хиляди души в цяла Русия. А и истории като Ленинградския случай са вече стара работа.

— Преди няколко седмици не говореше така.

— Вярно е. Но оттогава имах време да размисля. И стигнах до извода, че не ни е работа да хвърляме срещу висшата номенклатура престарели политически истории. Имаме нужда от нещо по-фино, по-лично — нещо, което ще проникне през пролуките на броните им и ще се лепне за кожите им като катран!

Не казах нищо. Борис се разкърши, кръстът му изпука като сноп пръчки и той продължи да излага доводите си:

— Както виждаш, mon cher, за да ги засегнем истински, трябва да открием нещо, което останалите от ръководството не знаят. Обаче не такова, за което с лека ръка да заявят, че е поредната пропагандна фалшификация на ЦРУ и за което и без това знаят истината. А такова, на което те ще се хванат, нещо хем просто, хем умопомрачително. Нещо много трудно за опровергаване — дори и излязло от устата на самия Берия — поради великолепната причина че спокойно може и да е истина!

Той се облегна назад и заблещи насреща ми искрящите си от възбуда кървясали очи.

— Схващаш ли към какво се стремя, mon cher!

— Прекрасно.

Той потри ръце и се изхили.

— Има една руска поговорка: „Най-добрите лъжи са като маргарина, който трябва да съдържа поне десет процента масло“. Маслото е истината и всичките наши лъжи ще съдържат най-малко десет процента истина. Съгласен ли си?

— Не. Ти говориш за това, че трябва да оклеветим някого и колко добре трябва да го изпипаме. Аз мислех, че задачата ни се свежда до изработването на една мистификация, предназначена за широката западна читателска публика и като частен случай, за съветолозите. Така ли е?

— Така е. Но каква е ползата от една мистификация, ако не оклеветим някого?

— Защо, по дяволите, изобщо трябва да оклеветяваме някого!

— Защо, по дяволите, изобщо пишем тази шибана книга! — изрева той. — Хайде кажи, от какъв зор?

— Заради парите, Борис. — Станах и се обърнах към стълбите. — Заради парите и сигурността. За да мога да си платя пресрочените сметки, да си купя нова кола и да се просна на някой пуст плаж с едно красиво гадже, без непрестанно да си блъскам главата откъде ще получа следващия си хонорар… Но и без да се потя всеки път, когато отварям някой вестник или когато попълвам адресната карта в някой хотел, вечно готов да си събера багажа и да хукна посред нощ, за да не изпусна първия самолет за възможно най-отдалеченото място, следван може би по петите от агенти на Интерпол. — Спрях се в горния край на стълбите. — Това ми е зорът, Борис.

Той изрева:

— Какво общо има с това Интерпол?

Не му отговорих. Не го направих, поради простата причина че имаше само един отговор и Борис го знаеше във всичките му варианти — по-добре и от мен. Той просто ме предизвикваше за безсмислен спор. Гласът му прогърмя след мен в кухнята, кънтейки оглушително между каменните стени:

— Ти просто си уплашен като кирлив пубер!

Сварих едно канче кафе, налях го в една глинена кана, сложих я на един поднос с две супени купи и го изнесох навън. Борис бе потънал в мълчание и забързано драскаше нещо, прегърбен над листчетата си. Изчака, докато оставих подноса върху масата, след което ме погледна лукаво усмихнат.

— Какво знаеш за Александър Шелепин?

— Шелепин ли? — свих рамене аз. — Не много, виждал съм негови снимки. Красив, студен, желязна глава. Бил е шеф на КГБ, сега е председател на техните, с извинение, профсъюзи. — Засърбах кафето си, хванал купичката с две ръце. — Защо питаш? С него още не сме се занимавали — добавих предпазливо аз, наблюдавайки как цялата му уста се ухилва до ушите.

— Още не, mon cher. Но имаме време — и той очерта неправилен кръг около едно от имената върху листа хартия. — Шелепин е първокласен мръсник, сталинист от най-чиста проба. Достатъчно стар е, за да е помагал по време на чистките, но не е бил достатъчно важен, за да намаже сам ножа. През петдесет и втора година, в разгара на втория сталинистки терор, става шеф на Комсомола и член на Световната федерация на демократичната младеж, в която завежда борбата срещу буржоазната диверсия. През петдесет и осма го слагат начело на КГБ, докато старият Никита го натирва през шейсет и първа. В момента е смятан за един от най-амбициозните и опасни младотурци в Кремъл. Няма никакво съмнение, че се стреми да се завърне във властта.

Той замлъкна за известно време, гризейки кокалчетата на палците си.

— Мисля да разиграем някой и друг ход с другаря Шелепин. Бил е на достатъчно години и достатъчно издигнат, за да е останал извън полезрението на Берия като шеф на Комсомола. Може би младият Саша Шелепин много е обичал своите млади комунисти? И дори просто младите момчета… — Той се приведе напред, докато ме облъхна със застоялия мирис на „Ферне Бранка“. — Как ти се харесва тази идея?

— Никак.

Отстъпих на около метър от него и отново си напълних купата с кафе. Съзнавах, че следващите минути ще са критични.

— Идеята е забавна — казах най-сетне аз, — но от нея няма да излезе нищо.

— Защо? Защото никой няма да повярва ли? Ами! Захапат ли веднъж въдицата, ще бъдат готови да повярват на всичко, особено на подробности за сексуалните навици на апаратчиците.

— Отново си противоречиш — казах аз. — Току-що говореше, че не е изключено никой да не повярва на Берия, защото е доказан лъжец.

— Да, но само за политическата страна, mon cher! Когато опре до секса, хората са много по-доверчиви, особено пуританите. А руснаците по душа винаги са били много пуританска нация и в не по-малка степен, високопоставените им партийни апаратчици.

— Кого се опитваме да убедим, Борис, читателската публика в свободния свят или началниците в Кремъл?

— Това ли е според теб въпросът? Не по врат, а по шия, както би казал ти. Но защо ми се струва, че не си весел?

— Тревожа се, че ще провалиш цялото ни начинание, Борис.

— Да го проваля ли?

— Да, ще го провалиш. Напълно.

Оставих празната купичка на масата, наведох се напред и заизреждах на пръсти доводите си:

— Първо. Единодушни сме, че на когото и да покажем този ръкопис, той от самото начало ще е предразположен да гледа на него като на фалшификация. Така ли е? А калянето на сегашните съветски шефове с мръснишки подмятания за сексуалния им живот е тъкмо от типа простащини, достойни за перото на някой посредствен драскач от ЦРУ — или по-вероятно, на някоя групичка побъркани емигранти. Не, Борис. Много е евтино, много е лесно и е съшито с бели конци, по дяволите! Второ. Да предположим, че някой се върже — тогава ще разбуним цяло гнездо от институции срещу нас. На първо място, Държавния департамент. Те никак не обичат някой да клати лодката. Някой друг, освен тях, искам да кажа.

Борис кимаше и върху бележките му се отцеждаха капки пот.

— Да, да, mon cher, мисля, че бихме могли хубавичко да се позабавляваме с тези хубавци! — Той се облегна с длани на масата и се изправи. — Ще накараме цялото Политбюро здравата да се изприщи, до последния шибан мръсник!

— Борис, откъде си сигурен във всичко това?

— А! — Той се усмихна и се отправи към кухнята. — Имам си свои източници, другарю. Както ти казах, навремето баща ми е бил много приближен до ръководството. Макар, разбира се — побърза да добави той, — никога да не е бил канен на някоя от оргиите при Александров.

— Има си хас.

Сега беше мой ред да се засмея, макар че изобщо не ми беше до смях.

Борис се спря на стълбите.

— Баща ми беше учен — намръщено рече той. — Напълно аполитичен. Не си е пъхал носа в тези неща.

Аз кимнах утвърдително.

— Убеден съм, че приносът му за създаването на атомната бомба за чичко Сталин е нещо напълно аполитично…

Видях как един мускул трепна под бузите му и потта отново потече по лицето му като по неизбърсано автомобилно стъкло.

— Това е обида — тихо изрече той, — долна обида! — И юмруците му се свиха, като придобиха размерите на кокосови орехи. — Повтори го и ще те дам под съд.

— Побързай да повикаш синьор Гаки за свидетел — казах аз.

Борис пристъпи крачка напред. Очите му се превъртяха, коремът му се разтресе, той изрева и след това най-неочаквано се разсмя.

— Том, копеле с копеле! Отивам да взема бутилка вино и се залавяме яко за работа!

Знаех, че е безнадеждно. Жлъчната ни престрелка не можеше да доведе до друго, освен до още по-дълбоко затъване в авантюрата. След малко Борис седеше под лозниците с огромна бутилка местно вино до лакътя и усърдно пишеше — този път на английски. Не изглеждаше ни най-малко разколебан от моето назидателно слово за опасностите от световните полицейски служби, напротив, сякаш бе получил свеж стимул от него. Неразбираемите му драсканици този път бяха предназначени за мен: това беше дълъг поменик на съветски ръководители, повечето от тях познати в цял свят, останалите със значително задкулисно влияние.

Той зачете списъка като на вечерна проверка, заграждайки в скоби всяко име, придружено с лични сведения, биографични данни и най-малките дреболии, които биха могли дори и бегло да установят някаква връзка между него и сталинския терор. Това бяха впечатляващи клинични, дори научно издържани диагнози. Докато слушах, аз се чудех как биха ги възприели онези бляскави еманципирани дами високо над Мадисън и Пето авеню, които си лакират ноктите, докато съобщават мненията си на своите главни редактори. Или онези момчета с кремъчни очи от централата в Лангли, Вирджиния, сред звънтящите си шифровъчни апарати, докато привикват всички съветолози и университетски драскачи, за да проучват всяко име, дата и подробност въз основа на изобилие от архивни материали и досиета, подир които остават умърлушени физиономии и купища розови конфети от канцеларски бумаги. Не се и запитах каква ли би била картинката в онази шестетажна сграда на площад „Дзержински“, тъй като в този миг много по-силно ме тревожеше фактът, че не мога да понасям Борис. Всички изпитани номера — плуване, ходене до града, опитите да го отвлека с пикантни описания — нямаше да свършат работа. Той очевидно добре се забавляваше.

— Смятам за особено деликатен момент — говореше той — портретът на другаря Брежнев, усвояващ правоверните възгледи за социалистическия реализъм в обкръжението на Александров и Михалков, които му позволяват днес да обвинява Солженицин в предателство, докато в същото време дебелата му зурла е завряна между бедрата на някое момиче и езикът му работи юнашки…

— Говориш за държавен глава — с укор казах аз.

— Подгорни е държавен глава, mon cher. Брежнев е първи секретар на партията.

Знаех, че трябваше да скъсам с него тогава. Да му кажа, че това не е книгата, която се бях съгласил да му помогна да напише, да се разплатя за онова, което му дължах, да си събера багажа и да си тръгна.

Вместо това се съблякох и скочих в басейна. Започнах да плувам редовните си шест дължини и в края на петата, докато още не бях решил могат ли съветски граждани да предявяват иск за клевета в британски и американски съдилища, когато извадих главата си от водата, дочух тракането на руската пишеща машина на Борис. Избърсах се и се облякох. Той дори не вдигна поглед, когато се качих по стъпалата на терасата. Не спираше дори за да отпие глътка вино, а продължаваше да удря клавишите с един пръст, напомнящ чуканче, сгърбен над машината, дишайки тежко. Когато се спрях срещу него, той високо извика името на маршал Гречко, съветския министър на отбраната:

— Още един от главните насилници на Чехословакия — каза той. — През четирийсет и пета Гречко се намира в Германия с военна част, която поддържа връзка с британските и американските окупационни войски. Берия проявявал специален интерес към Германия и не е изключено да е имал някаква връзка с Гречко или по-скоро с неговите началници. Нищо чудно, освен това бъдещият министър на отбраната да е имал и лични мераци — например да припечели малко незаконна западна валута, като спазари военни тайни? Берия разбира за това и сключва сделка с него. Младият Гречко е трябвало да се разплати, ставайки двоен агент, които предавал сведенията лично на Берия. Ще кажем, че негова връзка е бил човек на име Харви — в средните чинове на американската армия няма начин да не се намери някой Харви. Не е нужно да бъдем прекалено точни — достатъчна е просто една вметната бележка. Но ако в това има дори само частица истина, той ще бъде съсипан.

— Защо Берия не го е разстрелял?

Борис отпи малко вино и се замисли за момент.

— Бил му е полезен. Берия обичал да държи край себе си полезни лакеи и разстрелвал само предани хора с принципи. Или хора без принципи, обаче лакеи на някой съперник.

— Накрая би го разстрелял — казах аз и дръпнах от цигарата, докато Борис беше зареял поглед към размитите от маранята хълмове. Дори високите кипариси се мержелееха неясно на фона на пепелявосивите маслинови дървета.

— Ще приемем, че бъдещият министър е извадил късмет. А може би Берия просто го е харесал? — Той най-после се обърна усмихнат. — Да те хареса Берия е абсолютно проклятие!

Аз се отдалечих към гърба на къщата, където държах ситроена, паркиран до бараката за инструменти на Гоки. Влязох в него и затръшнах вратата. Почти бях повдигнал хидравличното окачване на колата достатъчно, за да се справи със стръмния път, когато видях в огледалото Борис да тича към мен.

— Имаме достатъчно храна за обед — задъхано каза той и напъха лицето си през страничното прозорче. — Вземи обаче малко хубаво телешко. Довечера ни чакат стриди със сметана!

Дръпнах крака си от спирачката и колата потегли. Зад мен остана облак прах, който се изви като змия нагоре по хълма и после образува жълта димна завеса. Зад пушилката остана един напълно откачил впиянчен руски фанатик, който изглеждаше неспособен да разсъждава и да преценява нормално. Но може би най-неприятният проблем, с който се сблъсквах след неколкоседмичното ми сътрудничество с Борис, бе липсата на какъвто и да било ясен критерий, който да въведем в нашата работа. За разлика от романа, тук стойността не се определяше от динамиката на действието или от сюжетните обрати, от елегантния стил, от прецизното изграждане на характерите. В същото време това не беше чиста документалистика, която се опира на задълбочено проучване и внимателна проверка на фактите. Не, до момента нашият труд се свеждаше до купчина истини, полуистини, измислици, лъжи и дреболии, всяка от тях напомняща част на космическа ракета. Дефектът, в която и да е можеше да причини мигновена катастрофа на цялото.

Ние с Борис се бяхме забъркали в литературна измама — едно благородно, но сравнително рядко изкуство, чиито правила оставаха неясни. Чудех се в кой точно момент авторството на фалшифицирания дневник на един починал убиец се превръща в престъпление? И би ли могла творбата, веднъж демаскирана, да претендира за някаква литературна стойност сама по себе си? Или успехът само би увеличил степента на престъплението от юридическа гледна точка? Но в такъв случай каква ще е тази гледна точка, изразяваща стандартите на международното право?

Опитах се да си спомня подробности за съдебното развитие на случая Хюз — Ървинг, докато влизах в Гайоле. На главната улица беше много тихо и много горещо. Малцина туристи рискуваха да се залутат в това кътче на Тоскана, дори през лятото. Седнах пред единственото кафене в сянката на стената и поръчах кафе на един небръснат старец с бяла престилка. Някаква котка излезе отвътре и ме стрелна с очи, след което се отдалечи пълзешком, като измършавелият ѝ корем почти помете прахта. Мислех си за нашия обемист ръкопис на английски и руски и за Борис, който блъскаше потен по клавишите на машината си, пиеше и проваляше цялото ни съвместно творение. А ако не го провалеше, щеше да го превърне в нещо толкова опасно, че да избухне в ръцете ни, преди да сме имали време да осребрим и един швейцарски чек.

Съзнавах, че съм безпомощен в тази нова игра на политическо оклеветяване: Борис не само държеше всички козове — обширната информационна банка, от която почти си нямах понятие и трябваше да приемам всичко на доверие, — но също и джокера: езика. Защото когато се стигнеше до окончателния вариант, той можеше да налее в руската версия колкото отрова му хрумне — сводничество, блудство с деца, содомия, държавна измяна, вкарвайки я в плътта на творбата като смъртоносна инжекция. Без да имам понятие от руския език и съвсем бегло — от азбуката му, аз изобщо нямаше да разбера дали тъканта е била нарушена.

Нямаше да е така, ако Борис се интересуваше само от парите. Но при цялата му разпътна екстравагантност — алчността, комарджийската страст и безпорядъчното прахосничество — той сякаш напълно бе забравил основния подтик за труда ни. Вече не пишеше за една смесена публика, а за да унизи ограничена клика от университетски учени и друга, още по-ограничена шайка апаратчици, които управляваха втората по могъщество страна в света. Вече можех да си представя какво ще каже, когато допише последните думи в книгата: „Навих часовника — сега искам да го чуя как цъка!“

Потръпнах в прашната жега. Бях изпил прекалено много кафе и ръцете ми трепереха.

* * *

Сварих Борис да яде в кухнята. Хранеше се прав и с пръсти, а босите му крака бяха оставили мокри следи по каменния под. Забелязах, че връхчетата на показалците му са на ранени до кръв от обкованите със стомана клавиши на руската пишеща машина.

Взех си една вилица, набодох парче диня и казах:

— Знаеш ли, че британците все още пазят досиета за всички англичани, воювали в Испания? При това ние не сме полицейска държава.

Той се разсмя, както бе налапал парче пармска шунка.

— Същите онези идиоти, които плащаха заплата на Филби и изпратиха Гай Бърджис във Вашингтон, а?

— Американците съхраняват своите досиета в огнеупорни тунели — продължих аз, — дълги няколко километра, на около двеста метра под земята и извън обхвата на атомна бомба със средна мощност в центъра на Вашингтон. Едно полароидно око те фотографира, когато влизаш в асансьорите, и снимката се вкарва в компютър, който я проверява, преди да си стигнал долу. Запознах се с един американец в Сайгон, който е слизал там, и казваше, че дори нямало никаква охрана. Ако компютърът не хареса физиономията ти, стоманените врати просто не се отварят, задейства се някаква алармена система и асансьорът те изхвърля обратно на повърхността.

Борис натъпка голямо парче шунка в устата си, изтри пръсти в раираните си бермуди и се отправи към вратата. Отвън на масата се виждаше купчина напечатани на машина страници, разгърната като счупено ветрило. Той седна, погледна докъде е стигнал, чукна няколко букви на кирилица и блъсна валяка на машината назад, а той изтрещя като зле смазана тресчотка.

— Нека да ти кажа нещо, mon cher. Вие англичаните и американците оценявате работата на тайните ви служби според това какви шпионски романи сте прочели. При това въпросът е дали вашият герой пие полска водка или злодеят си поръчва червено вино с рибата. Чиста фантазия! Ти не знаеш нищо за истинското състояние на нещата, независимо какво ти е разказал твоят приятел в Сайгон.

— А ти наистина ли знаеш? За КГБ например. — Седнах отново върху парапета на терасата срещу него. — Разкажи ми за КГБ, Борис.

Той ми хвърли един подозрителен поглед, след това си сипа остатъка от виното — облачножълто като проба урина.

— Аз не съм специалист, нямам никакъв личен опит — предпазливо започна той. — Но мога да ти кажа, че те не са така безпогрешни, както си мислят повечето хора на Запад. Ето да кажем типичен пример с една случка, свързана със съветското нашествие в Чехословакия през шейсет и осма. Министър на външните работи по онова време е Иржи Хайек, който бил в Югославия, когато научил вестта, и отлетял направо за Ню Йорк, изправил се на трибуната в ООН и се нахвърлил срещу агресорите. Това засегнало Москва и от КГБ се разтичали, опитвайки се да изнамерят някакви компромати за министъра. Решили, че са извадили късмет, тъй като според архивите им Иржи Хайек бил псевдоним на някакъв автор, чешки евреин, чието истинско име било Карпелес и той се прочул по времето на „Дубчековата пролет“ със своите, така да се каже, „либерални“ възгледи. Съветската преса веднага го изобличила като ционистки шарлатанин и подкрепила обвиненията си с цитати, показващи неговото „антисъветско отношение“. Сякаш всичко вървяло по мед и масло — особено като се вземе предвид антисемитската струна, която винаги се слуша с удоволствие в Русия, — докато външният министър не заявил, че Карпелес е съвсем друг човек, емигрирал в Израел доста преди нашествието на руснаците. КГБ просто били объркали архивите си. В крайна сметка те се извинили на министъра — нещо немислимо по времето на Берия.

— Да не би да се опитваш да ми кажеш, че КГБ са не само некомпетентни, но и вежливи?

— Казвам ти просто, че като всички големи организации и те понякога стават жертва на собствената си бюрокрация. Мислят си, че ако нещо го няма в архивите им, то не съществува изобщо. А влезе ли нещо в тези архиви, вече се превръща в евангелие. Нямат никаква гъвкавост и въображение, от един момент нататък са повече чиновници, отколкото тайни агенти. ЦРУ са същите. Сигурно си срещал хора от ЦРУ във Виетнам?

Кимнах утвърдително.

— Обикновено бяха или с бради а ла Че Гевара, или с бели чорапи и кафяви обувки. Но какво е накарало КГБ неочаквано да прояви такава цивилизованост?

— Не цивилизованост, mon cher. Предпазливост. Вече е друго. По времето на Берия те бяха държава в държавата, своего рода мафия, отговорна единствено пред Боса. Случвало се е екзекуторите да бъдат екзекутирани, инквизиторите да бъдат инквизирани, но никога не се случвала някой да бъде привлечен към отговорност вън от организацията. И ето че се явява Никита пред Двайсетия конгрес с прословутите си „отклонения от социалистическата законност“, след което вече нищо не е съвсем същото. Съветският Наказателен кодекс е доста изчерпателен документ и има един член — седемдесети, за разпространяването на антисъветска пропаганда, — който може да се извърта така, че да приляга всеки път, когато режимът реши. Но момчетата са длъжни вече да внимават. Сбъркат ли някъде, вече няма никаква гаранция, че някой хубав ден грешката им няма да се обърне срещу тях. Това до голяма степен разваля удоволствието им.

— Не се и съмнявам, че е така. И, предполагам, сега искаш да ми кажеш, че е нормално да има пропуски и в досиетата на другарите Шелепин, Гречко и Брежнев? И може би разчиташ те да решат, че досиетата им са непълни? На това, че никога не са водили досиета на педерастите в Комсомола? Че разузнаването на Червената армия и СМЕРШ са пропуснали всички подробности от дейността на Гречко в Германия през четирийсет и пета? Че не разполагат с цели купища филми, заснети по време на оргиите в дома на Александров — вероятно по разпореждане на самия Берия? А какво ще кажеш за горкия стар Алексей Косигин? Ти самият каза, че те сигурно знаят всички подробности за ролята му в Ленинградския случай. Тогава защо да не знаят и за другите? Разчиташ на шанса ли? Надявайки се, че някой американски издател просто няма да може да устои на изкушението или че ще бърза на всяка цена да изпревари другите?

Замълчах, останал без дъх в жегата.

— Борис, ти знаеш как стоят нещата. Захванали сме със сериозна работа. Нека да я доведем докрай.

Той се усмихна.

— От какво си толкова изплашен, mon cher?

— Изплашен ли?

Думата отекна в мен подигравателно, горчиво, подтиквайки ме да избухна. Трябваше да се овладея на всяка цена. Да остана спокоен, но да не отстъпвам. Изобщо да не проявявам страх или гняв — все едно че си имам работа с дете или с опасно животно. Опитах се да го погледна с безразличие, но слънцето грееше прекалено силно и клепачите ми лепнеха от пот.

Прекалено горещо беше, за да се спори, прекалено горещо беше, за да може толкова да мисли.

— От какво си изплашен, по дяволите! — кресна отново той.

Направих опит да отговоря, но устата ми бе пресъхнала, а когато премигнах, клепачите ми залепнаха.

— Върви на майната си! — прошепнах аз. — Ти искаш да провалиш целия проект и да ни натресеш обвинение в измама.

Но дори не бях сигурен, че изобщо ме чува — все едно дали крещях или шепнех думите в глуха ярост, — защото той през цялото време се надсмиваше.

— Теб просто те е страх, че можем да разстроим онези мръсни гангстери в Кремъл. Мислиш си, че понеже носят костюми и вратовръзки и пият наздравици с вашите западни дипломати под искрящи полилеи, са добри хора? Ами! Нима си въобразяваш, че някои от онези свини щяха да надживеят Сталин и днес да са на власт, ако ръцете им не бяха до лактите в кръв?

Отново проумях, че всичко е безполезно. Той изглеждаше така, сякаш се наслаждаваше на някаква страхотно весела шега.

— Бедата ти, mon cher е, че си по душа плейбой. Единственият ти мерак е един голям скучен чек. За да можеш да си купиш гаджета, шампанско и ситроен ферари.

— Мазерати — поправих го аз. — А ти какво искаш? — попитах. Не ми харесваше да ме наричат плейбой.

— Да им го начукам на тези копелета от Кремъл, — извика той. — Да им начукам в задниците най-големия политически скандал, който е видял светът!

— Няма да ти повярват, знаеш това. Ти самият каза, че в КГБ не може да няма образец от почерка на Берия. Нищо чудно да пазят някои от неговите секретни документи, дори дневници. Така че какъв е смисълът да се занимаваме с една клевета, съшита с бели конци?

Борис се изхили.

— Забравяш за десетте процента масло. Старата тоталитарна максима — пълната лъжа се приема по-лесно отколкото цялата истина.

Аз се обърнах уморено и се заизкачвах с препъване по стъпалата към къщата.

— Ти нямаш повече нужда от мен, Борис. Аз си свърших порнографската част. Свободен си да напъхаш вътре всичката политическа мръсотия, която ти хрумне. Само трябва да си намериш нов шофьор, който да пазарува.

Столът му изскърца зад гърба ми, когато бях стигнал до вратата, и той изрева с необичайно дебел глас:

— Не можеш да избягаш сега! Ние сключихме договор! Изцяло те издържах през това време. Без мен щеше да умреш от глад.

Аз забързах към банята и се пъхнах под хладкия душ, като се опитах да мисля спокойно. Всякакъв спор с Борис само укрепваше ината му. Трябваше да се сложи край. Влязох в спалнята, все още мокър от душа, и започнах да си събирам багажа. Хвърлях нещата както дойде, прекалено измъчен от жегата и прекалено уморен, за да ме интересува нещо друго, освен мисълта да се махна.

Бях почти приключил, когато той да се появи. Все още не знам какво го тревожеше най-много. Перспективата да остане без кола? Моят дял от разноските? Помощта ми? Или просто унижението от един загубен спор? Той стоеше в рамката на вратата със свити юмруци и посивяло, напомнящо на сюнгер лице.

— Бягаш, а? Бягаш при домашния лекар? При шибания си психиатър? Да се заредиш отново, а, да потърсиш утеха!…

Тогава го ударих. Лицето му бе плувнало в пот и аз го почувствах меко и влажно под юмрука. Той изкрещя, аз замахнах отново и го улучих в рамото. За няколко секунди настана пълен хаос. Той се хвърли върху мен и ме блъсна назад, както бях гол, върху леглото. Ритнах инстинктивно, с единия, с другия крак и улучих нещо. Чух го как изгрухтя, докато се изправях, и видях, че по лицето му тече кръв. Той извика нещо на руски, а аз се шмугнах край него, грабнах дрехите си от леглото, както бяха на куп, и когато посягах за куфара, усетих тъп удар в тила.

Лежах по очи в локва вода, плочките бяха осеяни с диви маргарити и строшените останки от една глинена ваза — подарък от Борис, за да освежи голотата на стаята ми. Изправих се на крака и напипах една голяма буца на темето си. Виеше ми се свят и ми се гадеше. Борис нито се виждаше, нито се чуваше. Влязох в банята и си измих главата, облякох се и отнесох багажа си в колата. Раната пулсираше болезнено. Включих двигателя и подкарах бавно по хрущящия чакъл към черния път. Борис все още не се появяваше. Преди къщата да се скрие от погледа ми, сякаш мярнах за миг раираните му бермуди в огледалото и си спомних с известно злорадство, че днес е ден за пазар и че в къщата има храна колкото за един сандвич. Борис оставаше сам, на пет километра пеш от градчето. Това ме държа весел до автострадата, където завих на север към Флоренция. Карах бавно, без никакъв план. Градът беше душен, претъпкан с автобуси и туристи с ръце и крака, обгорели от слънцето, с цвят на розова шунка. За момент болезнено ми напомниха за Борис и аз проклех всички руснаци.

Паркирах колата пред хотел „Екселсиор“. Вътре беше хладно и тихо, аз седнах в едно дълбоко кожено кресло и си поръчах някакъв коктейл, наречен „Монсеньор“, чиято най-слаба съставка беше шампанско. Това бе първото питие, до което се докосвах през последните осем месеца, и аз се отдадох на сладостта от съгрешаването. Вкусът му беше прекрасен и невинен. Изпих го и си поръчах още един. След него се почувствах успокоен и вял. Следобедът отлиташе безметежно. Вече не ме беше грижа: миналото се замъгли, бъдещето бе празно. Поръчах си трети „Монсеньор“ и в този момент запалиха осветлението. По-късно платих с пътнически чек сума, с която бих могъл да изкарам цяла седмица във „Фрабечи“. Тъй като не се доверявах на шофьорските си рефлекси, взех едно такси до ресторант „Сабатини“. Беше страшно претъпкано и ме накараха да изчакам. После главният келнер ме преведе през облицованото с ламперия помещение до един отдалечен ъгъл. На съседната маса Борис бе заврял нос в голямо парче джолан с мозък.

* * *

— Сядай, другарю.

Той кимна към стола срещу него и махна да му донесат нова бутилка фраскати. Изглеждаше спокоен и удовлетворен, следобедният побой личеше само по една драскотина на лявата буза и несръчно прикрита с лепенка раничка на горната устна.

— Как се добра дотук? — най-после попитах аз.

— С такси. Гоки ме откара до града с моторетката си — той очевидно знаеше, че съм пил и наля остатъка от виното в моята чаша. — Май си в по-добро настроение, mon cher? Достатъчно добро, за да поговорим сериозно.

— За какво?

Той повика един минаващ келнер и, без да се допита до мен, поръча коктейл от раци и джолан. След това се наведе над масата и рече:

— За убийството на Сталин.

— Убийство ли?

— Точно така. Като пряк резултат от Лекарския заговор.

— Кой го е убил?

— Берия, разбира се. За да спаси собствената си кожа. Нали си спомняш девиза на Сталин: „Членовете на Политбюро трябва често да се сменят“? Е, идвал редът на Берия и той е взел съответните мерки.

— Къде откри това?

— У самия Берия. В дневниците му, къде другаде? — Той се ухили и чукна с ножа си по чашата ми. — Пийни малко вино, mon cher. То ще те направи по-възприемчив за деликатността на плана ми.

Той омете изцяло чинията си, след това извади едно снопче от печатните си бележки на руски.

— Първо трябва да вникнеш в подробностите на Лекарския заговор. Това е последният гърч от втората вълна на сталиновия терор, прекъснат от смъртта на Стария на пети март петдесет и трета. През целия си живот той не е вярвал на лекари, особено ако са били евреи и като Хитлер предпочитал самолечението и народната медицина. Фактически през последните си дни е бил точно толкова луд колкото и онова куче Хитлер. Само че може би по-умен от него.

Той се облегна назад и започна да превежда от напечатания машинописен лист:

— Сценарият на заговора е следният: През есента на петдесет и втора някаква лекарка изобличава петнайсет от най-изтъкнатите си колеги в открито писмо до властите. Наред с други престъпления тя ги обвинява, че са отровили Шчербаков и Жданов, стари пияници, починали от сърдечен пристъп. Всичките петнайсет лекари правят самопризнания, че са работили за британската, американската и израелската разузнавателни служби. След като направили самопризнания, изтръгнати с мъчения, Сталин разгръща широкомащабна кампания срещу евреите, твърдейки в неподписана статия за „Правда“, че ционистките агенти подкопават страната и „унищожават ръководните кадри на държавата“. Това е бил началният залп на замислената от Сталин масова антисемитска чистка, при която евреите е трябвало да бъдат депортирани в Северен Казахстан — уж по тяхно собствено желание, за да бъдат защитени от „гнева на масите“. Но Лекарският заговор е имал и по-изтънчени цели. Така например в списъка на ръководителите, които лекарите възнамерявали да убият, подозрително отсъстват имената на редица старши членове на Политбюро: Молотов, Микоян, Ворошилов… и Берия. Скритият смисъл бил, че обвинените лекари са получили заповед от своите чуждестранни господари да запазят тези хора и това развързвало ръцете на Сталин сам да им предяви обвинение в шпионаж. Сталин подчертава и това, че заговорниците възнамерявали „да подкопаят здравето на висшия команден състав на армията“, с което подсказвал, че ударът не е насочен срещу Червената армия и че дори ще я освободи от опекунството на някои могъщи партийни лидери. В този случай сценаристите на заговора били избрани лично от Сталин извън системата на Бериевия НКВД. Само няколко дни след смъртта на Сталин тринайсет от оцелелите лекари — двама починали по време на разпитите — са освободени и целият заговор публично е отхвърлен като „отклонение от социалистическата законност“.

Той се огледа внимателно наоколо и скри листовете обратно в джоба на сакото си.

— Нали виждаш колко на време идва смъртта на Стария? Останалите членове на Политбюро са без значение. Достатъчна е била една дума на Сталин, за да изчезнат от хоризонта. С Берия обаче е друго. При смъртта на Сталин той е командвал над един милион въоръжени мъже, като седемдесет и пет хиляди от тях са били съсредоточени в Москва и са разполагали с танкове и катюши. Помня ги всичките, в специалните им сини униформи, застанали на всеки ъгъл със заредени автомати. Личната армия на Берия.

— В такъв случай — защо не е предприел нищо, вместо да чака четири месеца и накрая да загуби главата си?

— Това, mon cher, е една от загадките на съвременната история. Съществуват няколко ключа за разгадаването ѝ. Най-вероятната версия е, че Червената армия се е страхувала от Берия колкото и всяка друга групировка и в критичния момент го е убила във вътрешния град на Кремъл.

Той млъкна, за да долее чашата ми от новата бутилка фраскати, която току-що бе цъфнала на масата. Аз не обърнах внимание на това.

— И как Берия е убил Сталин?

На Борис му бяха нужни няколко секунди, за да отговори, подобно на актьор, подчертаващ с пауза своята реплика.

— Като на романист ще ти допадне изтънчеността. Това ще бъде неочакваната развръзка на цялата книга!

Той се наведе над масата.

— Ще поддържам тезата, че Лекарският заговор е бил истински! Не проектираният от Сталин, а друг, от самия Берия. Знаем от няколко източника, в това число от Хрушчов и Светлана, че на старини Сталин е страдал от високо кръвно и флебит. От Светлана знаем, освен това, че край леглото му са се въртели някакви странни лекари, които му слагали пиявици на врата и му биели инжекции, докато накрая се задушил до смърт. Знаем също, че при смъртта му Берия единствен не е показал никакъв признак на скръб, дори се изсмял, заповядат да приготвят колата му и заминал. Както разбираш, по онова време всеки лекар, който се намирал в близост до ръководството, треперел за кожата си. И какво е трябвало да направи Берия? Просто да привика един от тези лекари и да му каже: „Докторе, или, или!“ И какво по-просто от тук нататък — малко отрова за Стария със сипаничавото лице, може би дори чрез една от пиявиците във врата му!

Той щракна с пръсти и поръча захаросани орехи и две стреги.

— И ти смяташ, че можем да скърпим всичко това? — казах аз.

— Да го скърпим ли? Ще прилепне като пиявица, mon cher! А ние с теб ще си поделим едно състояние. Три милиона… най-малко.

— Не по-малко — съгласих се аз.

Бях пиян и му вярвах. И защо не? Та нали, както той непрекъснато подчертаваше, доказаните факти съвпадаха до един. Останалото, макар и догадки, се свързваше в толкова правдоподобна версия, че изследователите волю-неволю щяха да се отнесат сериозно към нея. В края на краищата не изглеждаше по-нелепо от разните предположения за убийството на Кенеди.

Към края на вечерята започнах да изразявам ентусиазъм по отношение на това, което Борис продължи да нарича своята неочаквана развръзка. Помогнах му да довършим виното, изпих си стрегата и му позволих да плати сметката. Бях се предал безусловно.

* * *

Две седмици по-късно първият проект беше готов, а след още една седмица стана готов и окончателният вариант. Пристигна второ писмо от Кингс колидж, този път адресирано и до двама ни, което потвърждаваше определената среща с госпожа Татана Бернщайн в Кеймбридж, десет дни по-късно.

След сбиването ни с Борис бяхме установили някакво неловко примирие. Той беше с приповдигнат дух и от ранни зори до късна вечер блъскаше по машината на Каменев, докато аз да се занимавах с трудоемкото редактиране, доукрасявайки или туширайки непристойните и гнусни сексуални изстъпления на Берия. Повече не стана дума за политическата страна на версията: грижливо отпечатана на руски, тя очакваше госпожа Бернщайн. Нямах никаква охота отново да започвам спор. Сякаш махмурлукът след вечерта във Флоренция ме преследваше през следващите две седмици с упоритото усещане за проклятие. Тревогата ми стана постоянна. Веднъж дори се събудих през нощта, плувнал в пот, с онова лице с рибешките очи и пенснето пред очите. Излизаше от някакъв анонимен гроб, за да се опита да ни превърне с Борис в свои последни жертви.

Дойде и сутринта, когато грижливо подредихме в багажника на ситроена двата опаковани обемисти ръкописа и за последен път се спуснахме по тесния път до Гайоле. Не почувствах нищо от онзи възторг, който обикновено съпътства завършването на някой роман. Борис настоя да се отбием в „Харис Бар“ във Флоренция, за да отпразнуваме случая, аз се съгласих неохотно и през цялото време пих портокалов сок.

До Болоня стигнахме за пет дни, като спряхме в шест ресторанта с две звезди и в два с три звезди според пътеводителя „Мишлен“. Всеки път, когато оставяхме колата, Борис мъкнеше куфара с ръкописите и го държеше между коленете си под масата или го пъхаше под леглото си в хотелите.

* * *

Заварихме Кеймбридж окъпан от летен дъждец. Майската седмица беше отминала, от сергиите нямаше и следа, подгизналите ялове стояха навързани като рибарски лодки край фабриката. Срещата ни с госпожа Бернщайн беше в пет часа. Паркирах ситроена до един от страничните портали, водещ в Уебския двор.

— Ако не беше тоя шибан дъжд — рече Борис, — можехме да проведем разговора си на някой ял: някъде, където няма да ни виждат.

— За бога, кой очакваш да ни види? И гледай да не изплашиш жената от самото начало — добавих аз, когато влязохме в двора и тръгнахме край входовете към стълбищата, обозначени по азбучен ред. — Нищо чудно да предпочете да завърши аспирантурата си, вместо да се занимава със закононарушения.

Стигнахме до стълбище „E“, където името госпожица Т. Шумара бе трето поред в един списък с шест имена.

— Това трябва да е! — извика Борис. — Шумара е грузинско име, сигурно така се казва по баща.

И той пое навътре в познатия ми тъмен проход, а аз си помислих как ли колежанските власти се справят с проблема за тоалетните при това женско нашествие.

Госпожа Бернщайн ни извика да влезем. Лежеше свита на едно неоправено легло, закрило почти изцяло едната от стените, пушеше и четеше евтин френски роман.

— Господин Малори? Господин Дробнов? — Единственото движение, което направи, бе да загаси цигарата си и незабавно да запали нова от един пакет, оставен до главата ѝ на възглавницата. — Не мога да ви предложа нито чай, нито кафе, печката отвън е развалена. Желаете ли уиски? Или ликьор?

Английският ѝ беше спокоен и самоуверен, акцентът ѝ звучеше по-скоро като френски, отколкото като руски. Борис си поиска уиски и тя посочи полупразната бутилка върху една лавица до газовата печка. Аз се намърдах в креслото. Борис си наля питие и остана прав. Нашата домакиня все още не бе помръднала.

Дори и легнала, личеше, че е висока жена с едър кокал — по-скоро впечатляваща, отколкото хубава. Беше облечена с джинси и черен пуловер, без сутиен отдолу. Ноктите на босите ѝ крака бяха кървавочервени, широкото ѝ лице излъчваше увереност. Имаше прав нос и тежка коса с цвят на лъскави кестени. Изглеждаше на около трийсет, трийсет и пет години.

— Ако искате вода — обърна се тя към Борис, — отвън има чешма. — Той поклати отрицателно глава. — Можете да сипете едно и на мен — добави тя.

Докато той ѝ наливаше, аз огледах стаята. Беше малка, спалня и дневна едновременно, с изглед към двора и толкова мрачна, че лампата светеше. В наредбата нямаше нищо женско и за момент ми напомни за кът от апартамента на Борис в Мюнхен: отрупаното с хартии бюро и задръстените с издания на френски и руски полици.

— Значи вие сте написали заедно някаква книга — каза тя и сплете пръсти зад тила си.

— Половината на английски, половината на руски и искате от мен да я преведа на грузински?

— На мингрелски диалект — каза Борис.

— Значи знаете, че съм мингрелка?

— Разбрах го от вестниците — казах аз.

Тя ме погледна със сънени черни очи.

— Това не е разпит, нали? Официален, искам да кажа?

Но преди да отговоря каквото и да е, тя каза нещо на руски на Борис, който в момента пристъпваше от крак на крак като животно в клетка. Той изрече нещо в отговор и то прозвуча като порой от руски ругатни. Тя сви рамене и отново се обърна към мен.

— Нека да се разберем, господин Малори. Вие сте възпитаник на Кингс колидж и пишете на мен, съвършено непозната ви, от Западна Германия, като ми предлагате да извърша някакъв специален превод. Сега идвате и ми казвате, че искате книгата да бъде преведена не на грузински, а на мингрелски диалект. Правилно ли съм схванала?

Аз кимнах, а Борис отпи глътка уиски.

— Много добре. В момента може би няколко хиляди грузинци живеят извън Съветския съюз, повечето от тях в Париж. Едва неколцина от тях говорят мингрелски. Съгласете се, че не мога да не се запитам: каква е целта на всичко това? Да не би възнамерявате да пренесете книгата нелегално в Съветския съюз?

Борис, който бе започнал да крачи насам-натам по оскъдното подово пространство, спря и отвори уста, но тя вдигна ръка:

— Моля ви, оставете ме да довърша. Защото дори и в това няма никакъв смисъл. Всички мингрелци в Съветския съюз говорят грузински и повечето от тях знаят руски. Та защо трябва да бъде на мингрелски?

Борис изпи уискито си и без да пита, си наля още. Лицето му бе силно почервеняло.

— Много питате! — извика той. — Още не сме споменали и думичка за условията. — И той изля нов порой от руски.

Тя му отвърна нещо, от което той почервеня още повече, и се обърна към мен:

— Господин Малори, вашият приятел не изглежда особено сговорчив. Аз не съм сътрудник на никаква разузнавателна служба и предположението, че бих могла да бъда не ме засяга особено. От друга страна, не разполагам с никакъв начин да разбера вие кои сте. В края на краищата, ако става въпрос за нелегално пренасяне на някакъв ръкопис в Съветския съюз, тези неща се вършат непрекъснато. Не това ме безпокои. Но аз наистина имам да довършвам дисертация и да защитавам аспирантура и ако вие желаете да ви помогна с някаква тайна работа, свързана с мингрелския диалект, трябва най-малкото да бъдете честни от самото начало. Както и да ми заплатите някаква прилична сума. По-малко от лира на страница е мизерия!

— В случая става дума за дискретност. Тя е колкото в наш, толкова и във ваш интерес. Но мога веднага да ви кажа, че книгата няма да бъде пренасяна нелегално в Съветския съюз. Във всеки случай, не и от нас. Ние сме написали триста и петдесет страници, които искаме вие да преведете на мингрелски, след което ще се опитаме да ги продадем на някой американски издател.

Тя седеше почти неподвижна, загледана в пръстите на краката си. Запали нова цигара, разгъна бавно краката си, отиде до полицата при газовата печка и напълни отново чашата си, върна се в леглото и лежа известно време, вдишвайки дълбоко дима и отпивайки от уискито. Накрая седна в леглото и кимна с глава. Когато заговори, не гледаше към никого от нас.

— Ние грузинците не сме играли много голяма роля в руската история. През повечето време сме се пъхали под полата на Матушка Рус, за да се спасим от персийците. Едва преди около петдесет години сме проявили самостоятелност, излъчвайки шайка управници, с която Иван Грозни би се гордял. Най-лошият от тях беше синът на един обущар пияница, Йосиф Джугашвили, по-известен като Сталин. Но той не е мингрелец, макар край него да са се навъртали неколцина мингрелци. Най-прочутият е бил „деперсонифициран“, както се казва, през петдесет и трета. — Тя се усмихна. — На прав път ли съм?

Никой от нас не проговори. Дори Борис бе замръзнал на мястото си.

— Колко очаквате да получите за това? — попита тя.

— Три милиона долара — рече Борис. — Вие ще получите процент… ако проектът успее.

Устните ѝ се открехнаха и издухаха дима в стаята.

— Три милиона долара — тихо повтори тя. — И ще подпишем договор, естествено.

— Естествено — казах аз. — При условие че нито дума от този разговор и дори самият факт, че сте се срещали с нас, никога няма да стане известен на никого.

Тя тихичко се разсмя.

— А вие какво предполагате, че ще застана зад катедрата и ще разкажа всичко пред дългокосите студенти и изкукуригалите професори? Та повечето от тях дори няма да разберат за кого говоря, ако наистина става дума за него, за Берия. — Тя произнесе името по мингрелски, с дълго и. — Най-много да решат, че това е цвете или може би някоя тропическа болест. — Тя отново се засмя, после добави сериозно: — Аз не съм глупачка, разбирате ли?

— Виждам — казах аз, а Борис допи уискито си.

— Берия има живи роднини в Русия — продължи тя. — Кого сте избрали?

— Самият Берия — казах аз. — Неговите дневници от четирийсет и пета до смъртта му.

— Вие експерт по Берия ли сте?

— Борис е експертът. Аз просто помагах при писането.

Тя кимна:

— Попитах само защото много малко хора знаят нещо за него. Добре сте улучили, стига наистина да пипнете някой американски издател, който ще клъвне. Но като че ли в днешно време те кълват на всичко. — Тя погледна часовника си. — Най-добре е да се срещнем по-късно, за вечеря. Сега имам среща с научния си ръководител, един стар глупак, който се смята за професор по руска литература. Много е мил, но установих, че по-скоро аз трябва да го уча, отколкото той мене.

Тя се изправи.

— Вече съм запазил маса — казах ѝ аз.

— Ще се срещнем на едно дискретно място в седем и половина — каза Борис.

— Нека да е в „Синия глиган“. И можете да ми купите нова половинка уиски. — Тя отвори вратата с усмивка. — Искам да ви кажа, че и двамата сте много доверчиви. Или може би просто оптимисти. Става дума за три милиона долара…

Тя остави думите да заглъхнат в коридора. Затвори вратата след себе си и се ръкува с нас.

— Ще се видим в седем и половина.

Махна с ръка и изчезна в главния двор.

— Свястна, много волева грузинка — каза Борис, като че ли на себе си. — Освен това и умна.

— Умна не е точната дума. Но щом тя ни разкри толкова бързо, представяш ли си колко ще затрудним професионалистите?

— Не се тревожи, mon cher, — заяви той, докато влизахме в колата. — Да, мисля си, че сполучихме с нея.

— Е, и да не е така, вече е късно да се отказваме.

Завихме към Кралския плац.

* * *

Ресторантът беше на една поляна с изглед към Кеймбридж. Борис прекара първите петнайсет минути в изучаване на менюто, докато Татана — както я наричах — ми разказваше за живота си в Париж, където преподавала руски в един лицей, и за това как като дете учила три години в Московското балетно училище при Болшой театър.

Борис върна една бутилка бургундско, защото в нея имало корк от тапата и поръча вечеря за всички ни. След това се разколеба, отново мисли и поръча пак същото и всичко това с глас, който кънтеше из цялото заведение. Татана не показваше каквато и да било изненада от поведението му и пушеше една от друга френски цигари, пиейки чаша след чаша, наравно с Борис.

Вечерята потръгна. Скоро Борис пое инициативата да я посвети във всичко — или поне в онова, което трябваше да се разкаже. За договора се споразумяхме, че моят лондонски адвокат — компетентен юрист, лишен от въображение — ще състави един типов договор, който предвижда за преводача десет процента от печалбите.

На пръв поглед нашето споразумение изглеждаше съмнително, дори безполезно, тъй като обвинението за измама със сигурност щеше да се разпростре върху всички съучастници, но Татана показа здрав философски поглед към въпроса. Единствената ѝ цел бе при успешна развръзка да разполага с някакъв документ черно на бяло, за да може да ни заплаши, ако се опитаме да пренебрегнем ангажимента си. Тя направо употреби думата „шантажирам“ без каквито и да било задръжки, дори с гордост. От друга страна, Борис изобщо не трепна при тази заплаха, очевидно приемайки я като допълнително доказателство за сериозността на нашата уговорка.

Чак към края на вечерята заговорихме за необходимостта тя да засвидетелства автентичността на книгата.

— Един малък инцидент в Московското балетно училище при Болшой театър… — подхвана Борис.

— Не ми говорете за това училище. Изхвърлиха ме оттам, защото бях прекалено висока, с прекалено големи крака!

— Иска ми се да ти обясня някои неща, преди да прочетеш ръкописа — казах аз. — Книгата фактически се състои от две части: политически раздел, написан предимно на руски от Борис. И английски, написан от мен.

— Английският е отвратителен, чиста порнография! — провикна се Борис.

Аз не му обърнах внимание.

— Всъщност ние желаем от теб, Татана, да представиш някакво доказателство пред издателите, че написаното е автентично.

— Американските издатели не се нуждаят от доказателства — каза тя. — Достатъчна им е надеждата за голяма печалба.

— Съмнявам се, че с тази книга нещата ще стоят точно така. Борис е включил материали за сегашните ръководители в Кремъл, които могат да доведат до сериозни политически сътресения. В Русия, имам предвид.

— Браво на Борис! Колкото повече неприятности им създадете, толкова по-добре. Стига, разбира се, да не правите това, като изкарате, че Берия си е останал един неразбран човек и че за всичко е бил виновен единствено Сталин.

— Ни най-малко — казах аз. — Той пише съвършено откровено за всичко и особено за мераците си по съвсем млади момичета.

— Колко млади?

— Дванайсетинагодишни.

— А, да. Това всъщност е зряла възраст за южните народности в Съветския съюз. Но къде ме виждате мен във всичко това?

— Ти си една от жертвите му.

— Аз?

— Берия те вижда на улицата и един от неговите адютанти те отвлича. Докарват те в къщата му в Москва и той те изнасилва.

— Когато съм била на дванайсет години?

Аз кимнах, а тя се замисли за момент и лицето ѝ стана сериозно.

— Да, предполагам, че съм била горе-долу на тази възраст тогава. Приятно ли ми е било?

— Разбира се, че не.

— И ще се наложи ли да се навлиза в подробности?

— Да. А по-късно, или преди книгата да излезе от печат, в случай че издателите проявят недоверие, или след това, ако възникнат някакви спорове, ти с голяма неохота ще се съгласиш да дадеш интервю за пресата и да потвърдиш автентичността на епизода.

Борис се намеси:

— Ние пишем, че баща ти е бил застрелян лично от Берия, защото отказал да мълчи, дори и след като му предложили пет хиляди рубли годишно и дача край морето.

Тя го погледна с любопитство.

— Откъде знаете, че баща ми е убит от Берия?

— Убит от Берия? — зяпна насреща ѝ Борис.

Тя кимна.

— По време на така наречената Мингрелска афера, през петдесет и първа. Той беше училищен директор и го обвиниха във връзка с националистически настроени интелектуалци. Арестуваха го и повече не се върна.

Борис плесна с ръце.

— Това е страхотна новина!

Нетактичността му не предизвика никаква реакция у нея.

— Предполагам, че всичко това е част от сделката? — попита тя.

— За триста хиляди долара — каза Борис — не би могла да очакваш, че ще ти предложим само някаква „преводаческа работа“ за месец-два.

Тя отново кимна.

— Нека обаче не забравяме нито за момент: ако всичко мине успешно, дори и с моята помощ. Има стотици начини да бъдете разобличени. Например помислили ли сте за хартията и машината?

Борис ѝ обясни как стои въпросът с хартията и че е уредил да заеме една стара грузинска пишеща машина от свой приятел в Париж.

Това ѝ направи впечатление.

— Това ми харесва. Така изящно просто е.

— А какво ще стане с дисертацията ти? — попитах аз.

Тя се засмя.

— Смяташ ли, че има дисертация, която да струва триста хиляди долара?

— В такъв случай кога можеш да започнеш?

— Утре.

— Не тук — каза Борис. — В един университет, дори и по време на ваканцията, се клюкарства твърде много. Ще отидем в един малък хотел в Северна Франция, близо до Абвил. В „Мишлен“ е отбелязан с една звезда. Но е много тихо място, дори през лятото.

— В такъв случай ще ми трябват няколко дни — каза тя. — Тук ще кажа, че ми се налага да правя проучвания в Париж.

— Някой в състояние ли е да разкрие самоличността ти, в случай ще историята се разчуе?

— Да не би да мислите, че може да ми се наложи да изчезна?

— Не е изключено.

— Мога да го направя — каза тя. — Вече ми се е случвало. Аз съм „един космополит без корени“, както наричаха евреите по времето на Сталин.

— Все още ли си с израелски паспорт?

— Да. Но това не е проблем. Само не мога да посещавам арабските и комунистическите страни, но и без това не вярвам да отидем точно там.

— В такъв случай като че ли всичко е наред? — казах аз. — С изключение на договора, разбира се.

На лицето ѝ се появи лека загадъчна усмивка.

— Имам по-добра идея. Хайде да забравим за договора и просто да си имаме доверие. В края на краищата това ще трябва да направят и горките американски издатели. Ако си нямаме доверие… — Тя млъкна и се пресегна през масата към мен.

Стиснахме си ръцете един по един, в тържествена последователност, след това Борис поръча два големи коняка. Аз се присъединих към тоста с халба бира.

* * *

Татана прекъсна учебните си занимания и пет дни по-късно ние се качихме на автомобилния ферибот за Болоня. Пристигнахме в малкото градче Льо Кротоа точно за обяд, който Борис организира с обичайната си агресивна взискателност. Собственичката на „Отел Дьо ла Бе“, мадам Мадо Понсле, беше грамадно женище, отрупано със скъпоценности. Ходеше със синя перука и тъмни очила, неотлъчно я придружаваха две неприветливи източноевропейски овчарки. Тя се оказа страшно предизвикателство дори за Борис, но гастрономическите им вкусове съвпадаха и нашето първо хранене на новото ни работно място можеше да се нарече успешно.

Същия следобед Борис взе влака за Париж, където си бе уговорил среща със стария грузинец, съдържател на ресторант, за да вземе пишещата машина. Татана се настани на балкона си под лъчите на залязващото слънце и започна да чете ръкописа.

Като че ли бяхме единствените чужденци в градчето — купчина къщи, миролюбиво струпани край дървения рибарски пристан в края на широкото устие на река Сома. Повечето от останалите гости на хотела бяха парижани, пристигнали за лов на патици из блатата или за да прекарат един тих уикенд за двама. Същата вечер някакъв младеж седеше на бара с приятелката си, а мадам Мадо, следвана по петите от овчарките, мина край двамата и погали младежа по рамото с думите: „Как върви любовта?“ След това отмина с клатушкане, без да дочака отговор.

При положение че клиентите ѝ изглеждаха доволни и добре нахранени, тя сякаш изобщо не се интересуваше от тях. Докато попълвахме регистрационните фишове, тя не прояви никакъв интерес към паспортите на Борис и Татана, макар в неговия като месторождение да бе посочена Москва, а в нейния — Зугдиди, Грузия, СССР. Аз обаче щях да се радвам изобщо да не се бе налагало да ги попълваме (това като че ли беше първото ни представяне като съучастници) и се питах какво ли става с тях, след като ги изпратят в местната префектура. През лятото броят им сигурно надхвърля един милион само във франция. Дали ги унищожават в края на сезона? Или ги оставят да плесенясват в някакво чудовищно хранилище, за да може да бъдат изровени месеци по-късно и да кацнат върху бюрото на някой следовател?

В седем часа се качих в стаята на Татана. Тя лежеше върху леглото и четеше ръкописа. Пепелникът върху нощното шкафче беше препълнен, въздухът не се дишаше.

— Би ли ми донесъл едно питие? — каза тя. — Голямо перно с много лед.

Когато се върнах, тя отмести ръкописа и аз с облекчение забелязах, че е стигнала до средата на един от руските пасажи. Чудех се какво впечатление ѝ правят останалите.

— Много ми харесва — каза най-после тя. — Единствената ми съществена забележка е, че на моменти правите Берия почти забавен: някакъв весел похотлив дърт пръч, който използва положението си просто за да се забавлява с пиене и разврат и от време на време с по някой разстрел, а на това отгоре и се перчи с тези неща. Разбира се, във всичко това може да има и известна истина. Безспорно, хванали сте много от атмосферата. И, боже мой, прав си, когато казваш, че някои от днешните управници ще се изприщят, когато прочетат това. Само се надявам данните на Борис да са достатъчно точни.

— Смяташ ли, че някой издател ще клъвне?

Тя си запали нова цигара.

— Аз съм предубедена. Зная истината. Но от това, което прочетох дотук, не виждам защо не, при положение че сте в състояние да поднесете убедително обяснение за произхода на ръкописа.

Тогава ѝ разказах за нашия план да замина за Будапеща и да установя връзка с приносителя. Отначало тя ме слушаше с недоверие.

— Единствено на думата на Борис ли разчиташ, че този човек ще го направи?

— Неговата дума обикновено значи нещо — казах аз.

Тя не се върна на този въпрос.

— Ще трябва много да внимавате — каза накрая тя. — Всички ще трябва много да внимаваме. Ако оставим дори и най-малката следа, и най-дребната улика… — тя отпи малко перно. — Това не е просто измама — добави тя, като кимна към ръкописа на леглото. — В Съветския съюз това ще се разглежда като държавна измяна.

— Смяташ, че ще стане опасно ли? От страна на руснаците, имам предвид?

— То се знае. Нали не си мислиш, че ще гледат със скръстени ръце как се разпространяват подобно нещо? Те не могат да си го позволят. Репутацията на половината от ръководството ще бъде поставена на карта. Но, разбира се, ще трябва първо да ни открият.

Седнах и се заслушах в рева на прилива, който долиташе над блатата. Всъщност докато влизах в стаята ѝ, ме интересуваше единствено как възприема порнографските ми творби, а тя дори не спомена за тях. Вместо това пробуди всичките ми опасения, припомняйки ми загубената битка срещу Борис и неговите необуздани пориви за отмъщение. Тя също е била съветска гражданка, беше наясно с всичко и именно затова ме безпокоеше липсата на възбуда у нея, спокойното възприемане на опасността като неотменима част от условията на играта. Както бе казал Борис, никой не получава 300000 долара хонорар само за един превод.

Докато вечеряхме, тя ми разказа за живота си в Русия и в Израел. След като приключила с балета, се снимала в няколко филма, но отказа да говори за това с думите:

— Играех келнерки и барманки, филмите бяха изцяло пропагандна бълвоч.

На двайсетгодишна възраст се омъжила за офицер от Червената армия и три години по-късно се развела с него.

— Той беше един самонадеян пуяк и обичаше единствено да се перчи в униформата си.

Нямали деца. По-късно станала учителка — първо в едно сиропиталище, после в някакъв московски техникум, и там се запознала с един възрастен евреин, който по време на по-либералните Хрушчовски години се сдобил с емиграционна виза за Израел.

— Задушавах се в Русия. Исках да се измъкна, където и да било, затова се омъжих за него. Той беше твърде стар. Единственото забавно нещо, свързано с него, беше, че откри ресторант на Тивериадското езеро, в който пробутваше на туристите свински пържоли, представяйки ги за овнешки.

— Четох, че загинал в Шестдневната война.

Тя се изсмя рязко.

— Вярно е. И знаеш ли как? Блъснал се с една полева кухня в танк. Целият екипаж се състоял от лекари, петима души. Но не могли нищо да направят. Умрял на място.

Палеше цигара от цигара, разказваше и непрекъснато пиеше, редувайки вино с горчиво кафе. Апетитът ѝ също го биваше. Забавно ми беше с нея, харесвах я, но бе някак неспокойна. Трудно бе да се каже дали се тревожи от нещо или е просто умислена или отегчена. Не можех да разбера.

Останахме на масата и след като приключихме вечерята, тя продължи да пие кафе и коняк и да ми разказва за Кеймбридж. Коментарите ѝ бяха съвсем немногословни.

— Спокойна застояла вода с прекалено стари или прекалено млади хора. Повечето от студентите са недозрели идеалисти. Въобразяват, че за да си революционер е достатъчно да се тъпчеш с наркотици и да лепнеш на стената си снимки на Джейн Фонда и на сталинистката дева Анджела Дейвис. А дълбоко в себе си са така невинно буржоазни!

Поръча нов коняк и ми предложи да я придружа на балкона ѝ, където да го изпие. Тръгнах след нея и щом вратата се затвори, тя остави чашата на нощното шкафче, притегли главата ми и ме целуна в устата. Аз разплисках половината от кафето си.

— Съблечи се — каза тя и миг по-късно самата беше гола.

Тялото ѝ, така успешно прикривано под убогото облекло, се оказа прекрасно. Любеше се почти свирепо и в същото време всеотдайно и с въображение. Накрая изви глава настрани и захапа възглавницата, за да не вика. Когато свършихме, тя ме целуна нежно зад ухото, след което стана и се изми. Като се върна в леглото, каза:

— Смятам да почета малко, нали не възразяваш? — и се напъха под чаршафите с гръб към мен.

Не възразявах, но аз самият нямах какво да правя. Нямах нищо за четене и надникнах през рамото ѝ. Тя започваше един от моите пасажи. Зачете се мълчаливо. Скоро ми се доспа.

Събудих се късно на другата сутрин и я заварих на терасата да пие кафе и да чете втората част от ръкописа. Не спомена нищо за предишната нощ, дори и с намек, но нямаше вид на смутена или на такава, която иска да забрави. По-скоро сякаш възприемаше случилото се като нещо естествено, което не се нуждае от коментар. Странна жена.

Борис се обади по телефона едва късно следобед, а когато го посрещнах на гарата в Абвил, веднага се оплака от махмурлук: нещо нечувано за него, доколкото го познавах.

— Тия стари грузинци са невероятни — измърмори той. — Яденето бе неописуемо, така не съм се гощавал от години насам. Накрая собственикът ми подари бутилка водка за сметка на заведението.

Носеше нещо, което напомняше малък олющен куфар: пишещата машина, модел 1938 г., както ми обясни.

— Собственикът много ли те разпитва? — попитах аз.

— Изобщо не ме е разпитвал. Беше пиян. Той през цялото време пя. Дори ми каза, че мога да я задържа като подарък. Чудесни хора са грузинците!

Мълчаливо се съгласих: чудесни и фатални. Изпитвах известно безпокойство за реакцията на Борис, когато научи за мен и Татана. По време на вечерята двамата почти през цялото време си говориха на руски и това силно ме подразни, но се стараех да не проличи. Махмурлукът на Борис скоро отмина и двамата с Татана си поръчаха тумбести чаши с ликьор, които изпиха отвън на терасата, която гледаше към залива. Аз се почувствах неловко, едва ли не им пречех, седейки там със своята минерална вода, докато те си бърбореха за ексцентричностите на грузинците в Париж. Станах да си вървя. Татана се усмихна и ми пожела лека нощ, Борис само кимна.

По някое време след полунощ дочух гласовете им и смеха на Татана, когато минаваше пред вратата ми. Не можех да заспя и на няколко пъти бях сигурен, че чувам звуци от нейната стая. Накрая станах и се опитах да отворя вратата ѝ. Беше заключена. Извиках я и след малко се чу гласът — сънен, но нетърпелив:

— Какво искаш? Късно е.

Върнах се в стаята си, по-скоро объркан, отколкото ядосан. На другата сутрин тя се появи почти по обед. А беше първият ни работен ден! Промърморих нещо за това, докато тя пиеше кафето си на терасата.

— Сърдиш ли се? — попита тя. — Защо? Да не би да ревнуваш?

— Да ревнувам ли? Какво искаш да кажеш?

Тя сви рамене.

— Толкова трудно е да ви се угоди на вас, мъжете.

Взрях се в нея и осъзнах, че онова, което ме бе държало буден, измъчвайки ме почти до сутринта, бе представата за нейното тяло и звукът от гласове. Чувствах се уморен и настроен за свада.

— Не и с Борис, нали? — казах най-после.

— Защо не с Борис? Това, че не е хубав като теб, не значи, че му липсва страст. Не бъди нетолерантен, моля те. Аз не принадлежа на никого.

— Къде е Борис?

— Мисля, че отиде да се разходи. Нали няма да вдигаш скандали?

— Значи предлагаш да те споделяме?

— Защо не. Толкова сте различни като характери. Ти никога ли не си имал връзка с две жени едновременно?

Изправих се.

— Това няма нищо общо с онова, за което сме тук. Щом си вършиш работата… — погледнах часовника си. — Не знам как Борис ще възприеме всичко това.

— Борис проявява голямо разбиране.

— По-вероятно е да е просто благодарен — злобно казах аз и понечих да се обърна, когато тя ме хвана за ръката.

— Моля те, не се сърди, Том. Това би развалило всичко, а беше толкова хубаво.

— По-добре се хващай за работа — казах аз и забързах към рибарския пристан и вълнолома.

Може би трябваше да приема положението така както Борис бе приел безплатната бутилка водка в грузинския ресторант. Грузинците бяха създали Сталин и Берия, а също и Татана Шумара, аспирантка в Кингс колидж, чието тяло желаех.

Тази нощ отново се любих с нея, неистово и неколкократно. Тя ми каза, че ѝ харесвало да я щипят и да я пляскат. Удрях я, докато ме заболя ръката, а тя пищеше. По някое време Борис започна да блъска по вратата. Тя му викна нещо на руски и той изчезна.

— Помислил е, че се отнасяш зле с мен! — изкикоти се тя, притегли ме навътре в себе си и продължи да се клати напред-назад, да стене и да хапе възглавницата, отново и отново.

По-късно, докато лежах и слушах пукотевицата на ловджийските пушки някъде сред блатата, осъзнах, че съм готов да загубя престижа си, само не и нея. Бедата бе там, че Борис очевидно мислеше същото.

* * *

Следващите няколко седмици не бяха от леките. Трудовите навици на Татана се оказаха едва ли не по-хаотични и от тези на Борис, а двамата заедно изискваха огромно търпение и такт от моя страна и това ме изтощаваше много повече отколкото самата работа. Тя се състоеше главно в повторно редактиране на ръкописа в преводния му вариант, като Борис се пазареше за всяка подробност, а Татана спореше за тънкостите на езика. Тя работеше бавно, в свой ритъм, и негодуваше срещу всеки намек да побърза. Техните спорове често преминаваха на руски и това ме вбесяваше. През цялото време се борех с Борис, за да не вмъква допълнителен компрометиращ материал.

Той бе станал друг човек. Ходеше веднъж седмично да се подстригва, бръснеше се педантично всяка сутрин (понякога и вечер), неизменно ухаеше на скъп одеколон, а ноктите на ръцете му бяха изрязани до месото и приличаха на розови зъби. В края на първата седмица го попитах между другото какво мисли за Татана.

— Обичам я като сестра — каза той. — Освен това обичам и тялото ѝ, то е съвършен instrument d’amour. — След което добави със злост: — Но трябва да те предупредя, mon cher: не я преследвай. Грузинците са много страстен народ, но са и много независими. Понечиш ли да ги обвържеш, хващат гората и изчезват. Знаеш ли, че Тбилиси е бил строен наново повече пъти, от който и да е друг град по света?

Не можех да доловя какво общо има това с поведението на Татана, като изключим твърдението на Борис, че никой не е успявал да подчини Грузия за по-дълъг период от един човешки живот.

Любехме я през нощ и страстта и умението ѝ сякаш не знаеха предел и не се изчерпваха нито за миг. Аз се влюбих в нея. Това беше самотна неудовлетворена любов, която не можех да призная нито пред нея, нито пред Борис, тя се превърна в моя скрита болка, уталожвана на редовни интервали от спазми на удоволствие, следвани от горчиви часове на очакване, докато отново ми дойде редът.

Междувременно спомените на Лаврентий Павлович Берия бавно и със запъване зазвучаваха на родния му диалект — така далечен и чужд, както самата Татана.

* * *

След около два месеца преводът бе завършен — редактиран, поправен, подкастрен и изгладен. Представляваше две пъпки, пълни с груба жълта хартия, грижливо опаковани в картон и запечатани, но без никакъв надпис.

Борис и Татана се почерпиха с три бутилки от най-доброто шампанско на мадам Мадо, след което ме накараха да ги откарам до Казино де ла Форе в Ла Тюке, където преживях страха от най-лошото. Борис упорито залагаше само на червено — „любимия цвят на Берия“, докато Татана напук залагаше на черно. Най-неочаквано само след половин час и двамата се оказаха с печалба. Аз загубих двеста франка, прилагайки една сложна система, които не доведе до нищо добро.

Двамата продължиха веселбата с шампанско, като този път принудиха и мен да изпия една чаша с тях, но и това не разпръсна острото усещане за самота и чувството, че съм натрапник. На връщане Татана ни учеше да пеем грузински песни, които Борис повтаряше страхотно фалшиво с гръмотевичния си бас. Минаваше три часът, когато пристигнахме в хотела и се наложи да будим главния келнер, предизвиквайки в същото време яростния лай на овчарките. Горе Татана целуна и двама ни по бузите и се скри в стаята си. Сякаш искаше в тази празнична нощ да покаже, че никой от нас не стои по-високо от другия в нейната обич. Борис се прибра в стаята си и аз го чух как се блъска в тъмното, опитвайки се да намери ключа на лампата. Той вземаше това, което му даваха, и нищо повече. Беше щастлив.

На другата нощ — последната, преди да замина за Унгария — Татана ме покани в стаята си, макар че, строго погледнато, беше ред на Борис. Може би понеже бях целият напрегнат и изпълнен с тревога за бъдещето, този път не се получи. Докато лежахме един до друг и бегло си разменяхме ласки, аз се опитах да поговоря с нея, да разбера намеренията ѝ. Не можах да изкопча нищо.

— Да видим първо как ще реагират американците — каза тя. — Ако забогатеем, ще можем да чертаем някакви планове.

— Ако забогатееш, ти вероятно ще поискаш да вървиш по свой път.

— Ако американците купят стоката — отвърна замислено тя, — ще имаме по-сериозни проблеми от това да решаваме какво да правим с парите си. — Тя ме целуна и ми обърна гръб.

Спомних си онова безсмислено сбиване с Борис в Тоскана и опитите да го разубедя да не клевети съветските управници. Чудех се дали и тя не е говорила с него за това. Попитах я и тя ми отвърна сънено:

— Аз съм само преводачка, Том. Това зависи от теб и от Борис.

Призори аз я събудих и този път се любихме както винаги. Закусихме рано тримата, аз прибрах багажа си и потеглих на изток през плодната земя на Шампан, през Нанси и Страсбург към Щутгарт, а оттам по аутобана към Мюнхен и Виена.

Книга втора

Част първа

Кажи ми какво мислиш за Унгария и аз ще ти кажа какъв си.

Из уводна статия на „Трибуна люду“, орган на Полската обединена работническа партия, октомври 1956 г.

Четвърти документ

Москва, август 1952 г.

Сутринта Рафик донесе вести за нови тревожни събития. Старият трупал при себе си още досиета. От седемнайсетте потвърдени имена шест са на видни московски лекари, останалите — на интелектуалци, близки до партийното ръководство. Поне петима от тях са евреи.

Вестите стават все по-зловещи: научавам, че въпросът няма да се придвижва по обичайните канали и че Хазаина е прехвърлил цялата работа на онази марионетка Игнатиев[19]. Това значи, че поне за момента положението е извън моя контрол.

Би трябвало открито да поставя въпроса пред Стария. Но нещо ми подсказва в случая да действам изключително предпазливо. Той става все по-непредсказуем, снощната вечеря в Кунцево беше особено изтощителна. Отново хвърляше злостни закачки, които през последните седмици са насочени главно срещу Молотов, който ги понася с крива стоическа усмивка. По едно време Стария изтърва нервите си и замахна с лулата си, от която изхвърчаха въгленчета към онзи блюдолизец Ворошилов.

В малките часове се захвана с мен — нещо, което не се бе случвало почти никога досега.

Говореше за Израел — „онова ционистко гнездо на зарази, снесено от американците току на нашия азиатски праг“, — после се обърна към мен през масата и рече:

— Естествено далеч не всички от нас са нащрек срещу тази опасност. Има например такива, които са работили за организации като Еврейския антифашистки комитет!

Усетих как останалите се закискаха вътрешно на предполагаемото ми притеснение. Само че мен не е толкова лесно да ме объркаш. Погледнах старата лисица право в очите и заговорих на грузински (което обикновено вбесява останалите):

— Батоно — казах аз, — хубаво ще е междувременно да приключим с онази мингрелска афера, да свършим другото гнездо на зарази, цъфнало току под носа ни!

За момент си помислих, че ще избухне. Но той се изсмя гръмко и се обърна към останалите с пламъче в очите:

— Прокурорът е прав! Както обикновено той си дава пълна сметка за всички опасности. Запомнете думите ми, той е по-умен от всички вас, взети заедно! — След това ме перна приятелски по ухото.

В този миг осезателно чувствах омразата им навред около мен. Те знаят, че аз единствен се осмелявам да се изрепча на Стария и че това не му е неприятно. И въпреки това продължавам да съм неспокоен. Неговото растящо предубеждение към ционизма все повече започва да ми напомня за някогашните неприятности. Сигурно е, че ни предстои една дълга и трудна зима.

* * *

Москва, септември 1952 г.

Горещините продължават. Градът е напечен до бяло. Дори младите фиданки на територията на Кремъл са се сгърчили и вехнат, макар че ги поливат два пъти дневно.

Настроението ми е паднало, нервите ми са опънати. Лекарят ми — който сам е дълбоко загрижен от усилващите се слухове — отдава състоянието ми на прекаленото пиене и ми е предписал една неприятна диета от плодове, кисело мляко и горчиви сърдечни стимулатори.

Нина и Сергей са все още в Сочи. По-добре да са далеч от Москва. Историята с Игнатиев и еврейските лекари още не е стигнала критичната си точка, но на мен ми се иска да обсъдя този въпрос с Никита Сергеевич[20] лично, тъй като двамата с Игнатиев са близки като две мишки в хамбар.

Между другото вчера се случи един малък инцидент. Връщах се с пакарда на „Малая Никитская“, когато се наложи да спрем на кръстовището на Арбат. Улицата пресичаха момичета, строени в редица по две, много спретнати и хубавички в тъмносините си престилки, къси рокли и бели къси чорапки. Рафик, който седеше до мен, прочете мислите ми и обясни, че това са ученички от Юношеското балетно училище при Болшой театър.

Едно от момичетата ми направи особено силно впечатление. Беше по-висока от останалите, мургава, с изящно маслинено лице и с онзи облагороден орлов профил, характерен за мингрелците. Тя определено ме заинтересува и на следващата пряка аз заповядах на Рафик да направи обичайните проучвания.

Един час по-късно той ми позвъни на „Малая Никитская“ и съобщи, че момичето, както и предполагах, е грузинка от Зугдиди. Баща ѝ бил учител. Била на дванайсет години, макар да изглеждаше на повече.

Виждах, че Рафик не прелива от възторг в случая, но изпълни както трябва задълженията си. Накарах Анна да приготви маса за двама в малкия кабинет на горния етаж, където е френският диван. Вечерята бе скромна, придружено с младо вино, подходящо за случая, и кутия швейцарски шоколадови бонбони с ликьор.

Рафик пристигна с момичето в седем часа вечерта с неофициалната „Победа“. Баща ѝ бе информиран, че аз съм служител в Министерството на културата и че срещата ни е в интерес на дъщеря му. Е, моята любов към музиката трябваше да направи нещата по-гладки.

Казва се Татана, разпространено грузинско име, което много отива на очарователната ѝ външност: обикновена бяла рокля, повдигната от леките девичи хълмчета на гърдите, две тъмни плитки, които се спускаха по раменете ѝ.

Когато влязоха, тя изглеждаше далеч не толкова нервна колкото Рафик и на мен ми стана забавно, настроението ми се повдигна. Държеше се много възпитано, в приятните ѝ сдържани обноски личеше зрелост. И все пак мога да се закълна, че сърцето ѝ пърхаше от притеснение пред една толкова важна личност.

Обстановката очевидно ѝ направи впечатление, макар да съм сигурен, че не се досещаше кой съм всъщност — дори и да беше политически просветена, — тъй като, както обикновено, Рафик я бе докарал по заобиколен маршрут и бе паркирал пред задния вход.

Качих я направо в кабинета и ѝ предложих портокалов сок с две хапчета приспивателно в него. След това ѝ показах грамофона „Грундиг“ с двата вградени високоговорителя и колекцията си от дългосвирещи плочи. Тя очевидно не беше виждала подобни неща и смайването ѝ все повече нарастваше, така че не ми беше трудно да приема доверителен, почти бащински тон. Пуснах ѝ Чайковски, Бородин и Втора прелюдия за пиано от Рахманинов, за която ѝ казах, че ме е разплакала, когато я чух за първи път.

Тя седеше на дивана и слушаше много внимателно. После ѝ предложих вино — отначало не искаше да пие и се съгласи едва след известно настояване от моя страна. След това вечеряхме, тя ми разказа, че искала да стане голяма балерина като Павлова и Уланова и искрено се развълнува, когато ѝ казах, че мога да я представя на Уланова. Този момичешки възторг, в съчетание с девствената ѝ красота, започна наистина да ме омайва и аз я сравнявах с някоя от припрените знойни женища, които Абакумов непрекъснато ми навира. Редом с тях Татана беше една малка светица, чиста като току-що навалял сняг. Когато стигнахме до шоколадовите бонбони, забелязах, че започва да ѝ се доспива. Но за мое голямо облекчение сякаш продължаваше да се чувства в пълна безопасност с мен и не настояваше да си ходи у дома. Беше изцяло в моя власт.

Отново пуснах музика и след малко тя заспа. Повдигнах изящните ѝ глезени на дивана, свалих ѝ обувките и след това мушнах ръка под роклята ѝ. Бедрата ѝ бяха тесни, много нежни и възпламениха сетивата ми. Тя се поразмърда, когато дланта ми докосна малкото ѝ девиче хълмче, но аз внимавах да не проявявам прекалено голяма напористост. Отдалечих се и запалих лампите. След това бързо се разсъблякох и седнах до нея. Съчетанието от приспивателното, виното и ликьора от шоколадовите бонбони я беше замаяло силно и тя само полусъзнателно усещаше началните ми милувки. Пуснах отново прелюдията на Рахманинов, това я унесе допълнително, а аз се залових да свалям дрехите ѝ. Сутиенът ѝ беше от онези новите, с малка кукичка на гърба, и не ме затрудни ни най-малко. Скоро тя беше гола, с изключение на гащенцата. Галех я по цялото тяло, спирайки се на едва напъпилите гърди.

Може и да беше от музиката, но изпитах някакво много особено усещане: страстта, която напираше с кръвта в слабините ми, като че бе извисена от някакво благоговение пред нейната красота. Подобни чувства съм изпитвал само пред някое голямо произведение на изкуството или когато съм слушал велика музика. Едва ли не със срам дадох воля на животното в себе си.

Внимателно се качих отгоре ѝ, по-скоро се сведох над нея, опрян на колене и лакти, и нежно разтворих с пръсти нежните устни на вагината ѝ. Точно тогава тя се събуди изведнъж и нададе остър вик. Това промени коренно нещата. Настървих се, направо полудях. Запуших с длан устата ѝ и я заплаших, че ако не престане да вдига шум, ще я набия. Това не даде никакъв резултат. Веднага щом махнах ръката си, тя започна отново да крещи.

Тогава вече се ядосах. Скочих, при което моят хубостник се разклати като милиционерска палка, и грабнах кожения ремък, който държа под ръка в шкафа до дивана. След това повдигнах тялото ѝ — тя беше много лека — и я обърнах, като натиснах лицето ѝ във възглавницата. Шибнах я набързо четири пъти по кълките, не толкова силно, че да разкъсам кожата ѝ, но достатъчно, за да останат червени резки върху нежната като праскова кожа.

Тя крещеше през цялото време, но когато я пуснах, неочаквано млъкна и цялото ѝ тяло започна да се тресе от глава до пети. Обърнах я отново и придърпах една възглавница под задника ѝ. Очите ѝ бяха широко отворени и се взираха в мен, при което аз разпознах признаците на наближаващата истерика.

Вече бях напълно възбуден, но се владеех дотолкова, че да се намажа с вазелин. Нахвърлих се, без да се интересувам повече дали ще я нараня, и мощно наблегнах под нежното момичешко кичурче. Тя отново извика, този път някак гъргорещо, сякаш звуците идваха много от дълбоко. Усещах как тесният ѝ ханш се напряга, за да устои на моя див напън. В същото време осъзнах, че възглавницата под нея е цялата мокра и топла от урина и това още повече засили възбудата ми. Единственото, за което съжалявах, беше, че всичко свърши толкова бързо. Бях освирепял като бик и така и не усетих разкъсването на химена ѝ, но когато най-после излязох от нея, видях, че оня хубавец е целият в кръв. Кръв имаше и по възглавницата и от вътрешната страна на бедрата ѝ.

Влязох в банята и се измих, след което изнесох един леген с топла вода и кърпа. Тя бе загубила съзнание и лежеше бяла като мъртвец. Измих я отдолу и насила излях малко вода между устните ѝ, след което тя взе да идва на себе си. Започна да плаче като бебе и така се разтрепери, че зъбите ѝ затракаха. Носът ѝ потече отвратително. Сега вече изгарях от желание да приключа по-бързо с нея. Дадох ѝ да пийне нещо с още две хапчета приспивателно и я пренесох в една от другите спални.

Почувствах се уморен и си сипах една чаша от коняка 1906 година, който Балмадзе ми бе донесъл от френското посолство в Техеран.

* * *

Москва, септември 1952 г.

Нещата вървят към развръзка — убеден съм. Тази сутрин се срещнах с Хрушчов, но не останах особено доволен от разговора. Той е един груб недодялан селяк, притежаващ всичката лукавина на украински мужик, съчетана с упорита амбиция. Досега е играл ролята на впрегатно добиче, което се е стремило да остане колкото може по-незабележимо, докато се промъкне при нас, в най-предните редици.

Най не ми хареса неговата самонадеяност, стигаща почти до наглост. Мисли си, че държи под ръка онази другата марионетка, Игнатиев, явно усеща, че Началството го подтиква да се пъха в новите разследвания и затова си въобразява, че може да вири нос дори пред мен!

Бях откровен с него още от самото начало, може би прекалено откровен.

— Нали знаете, че сега е взел на мушка евреите? — подхванах аз, тъй като бях осведомен, че в досието на Хрушчов не са отбелязани прояви или изказвания срещу евреите и че дори преди войната се е обявявал срещу най-крайните случаи на антисемитизъм в Украйна.

Но през целия ни разговор той упорито избягваше и най-дребното признание. Напомня играч на покер, който стиска картите си съвсем близо пред гърдите, и малките му светли, свински очички остават съвършено безизразни през цялото време. Заяви, че евреите не са свещени крави в Русия, че пролетарската законност не може да проявява особено отношение към една или друга група граждани. Разбира се, знае какво назрява, както и всички останали, но докато продължава да си мисли, че е застанал до дясното коляно на Началството, няма да изтърве нищо.

След това обядвах с Надорая и двамата пийнахме доста. По-късно следобед възникна един отвратителен проблем — усложнение, свързано с малката балерина. Рафик доведе баща ѝ в кабинета ми на „Лубянка“. Бяха го повикали през нощта от Грузия: красив мъж, висок и изпънат като царски офицер. Още щом го видях, разбрах, че с него няма да е лесно. Разбира се, моето присъствие и самото място имаха обичайния отрезвяващ ефект, но в очите му прочетох гняв, който надделяваше над всякакъв страх.

Предложих му коняк и кафе и му заговорих като на мъж. Отправих му стандартното си предложение: пенсия от 5000 рубли месечно и дача край Черно море, както и влиятелната си подкрепа за професионалното израстване на неговата малка Татана. Но почти веднага разбрах, че си губя времето. Изслуша ме с високомерна студенина, беше направо обидно, а когато свърших, избухна злобно. За момент си помислих, че ще се хвърли върху мен, защото такъв бяс не ми се беше случвало да видя. Той изля поток от гнусни псувни. За щастие, Надорая беше в съседния кабинет и дойде, преди онзи да бе излязъл от контрол. Аз треперех от възмущение, но бях решен да се владея. Казах му, че това не е лично оскърбление, а обида на държавен и партиен ръководител, че по такъв начин той обижда и самата Партия, а това не може да бъде търпяно.

Надорая го сграбчи, без той да окаже съпротива. В този момент забелязах, че единият му крак е сакат, но аз не изпитвах никакво съчувствие към дебелоглавия глупак. Направих знак на Надорая и той го изведе. В този момент гневът ми беше толкова голям, че реших лично да го очистя. Извадих пистолета си от чекмеджето и тръгнах след тях към килията за екзекуции. Надорая му каза да се изправи с гръб към стената, като главата му застана на равнището на малкото прозорче[21]. Онзи и сега не се съпротивляваше, явно беше решил докрай да играе ролята на мъченик. Инатът и високомерието му ме влудиха. Надорая го удари в стомаха, след това го свали с два удара на пода. Но едва когато го ритна здраво в чатала, глупакът изкрещя и започна да вие като куче. Изправихме го отново, но той не бе в състояние да се държи на краката си, така че нямаше смисъл да се опитвам да използвам прозорчето. Стрелях два пъти в главата му, но стрелбата ми, за разлика от друг път, не беше точна. Първият ми куршум проби бузата му, вторият премина през врата му и кръвта се разплиска наоколо. Смазах черепа му с приклада на пистолета си, но дори и тогава дебелоглавият му дух не го напусна лесно.

Когато всичко свърши, се почерпих с един силен коняк. Надорая повика двама от моите грузинци да отнесат тялото в мазето и да го погребат там. Понечих да издам необходимите разпореждания да вземат момичето от дома ѝ, но в последната минута се смилих. Тя вероятно и сега няма представа кой съм, освен това исках да избегна усложненията с овдовялата майка. Стигат ми другите неприятности, за да си навличам допълнителни домашни кризи.

Репортажът на Малори

Още преди обед стигнах до австро-унгарската граница — два километра изорани минни полета с ограда, по която тече електричество, и редици противотанкови заграждения, опрели в ръба на хоризонта като гигантски бетонни зъби.

В граничния пункт при Хегешалорн почувствах облекчение. Спомнях си го от 1956 г., натъпкан с измършавели студенти с трицветни кокарди на ушанките и момичета с дълги палта, нарамили трофейни руски леки картечници. Сега ме посрещнаха двама спретнати и усмихнати граничари, които вежливо ме поканиха в едно прясно боядисано помещение с мека мебел и плакати с изглед на Дунав и Балатонското езеро. Приличаше повече на представителство на туристическа агенция, отколкото на врата през Желязната завеса.

Проверката бе чиста формалност, визата ми важеше за трийсет дни. Единият граничар надникна в багажника и на задната седалка на ситроена, отдаде чест и ми махна да карам — с плика с десетте стодоларови банкноти, прибран във вътрешния джоб.

Подкарах на изток през еднообразната пуста, през градове, чиито имена кънтяха през петдесет и шеста по целия свят. Сега изглеждаха спретнати и скучни, никъде не личеше и следа от руски войски. По обед навлязох в предградията на Будапеща. Сиви грамади от жилищни блокове, безрадостни дори и при ясно небе; опашки от хора в безформени дрехи; камиони, старовремски трамваи и грозни източногермански и чешки леки коли; петолъчната червена звезда над една административна сграда; няколко лозунга.

Пред погледа ми се мярна Дунав — блестяща лента между хълмовете на Буда и бледожълтия дворец на Хабсбургите и готическото кубе на сградата на Парламента на отсрещния бряг. Улиците бяха в лишен от лустро барок, тук-там с по някоя съвременна сграда, напомняща довоенен радиоприемник. Всичко беше тихо и мирно. Когато ги видях за последен път, улиците бяха задръстени с павета и овъглените скелети на бронетранспортьори, стените бяха с изкъртена от куршумите мазилка, навред зееха дупки от снаряди. Малкото реверанси пред западното изобилие се свеждаха до внушителен брой рекламни табла на „Кока-Кола“ и огромния нов хотел „Дуна Интерконтинентал“, приличен на обърната нагоре устна хармоника. Там, в барчето на партера, в един часа трябваше да се състои уговорената от Борис среща с Ласло Ласло. Когато спрях колата отпред, се изненадах от редиците изискани автомобили със западни номера, в това число и няколко ролс-ройса. На входа се появи портиер с угрижен вид и попита:

— Господине, вие за тазвечерното парти ли сте?

За миг се обърках, тъй като вместо парти чух партия и си помислих, че той ме приобщава към комунистическата партия. Стъкленото фоайе гъмжеше от безброй непролетарски физиономии. Едва на рецепцията успях да разбера за какво става въпрос. Огромен надпис на английски гласеше: „Умоляват се всички гости на мистър Шон Фланагън да се обръщат към мистър Уолтърс, апартамент 527“.

Актьорът Шон Фланагън — женен за красавицата Вики Бърд — празнуваше четирийсетия си рожден ден в Будапеща, където снимаше някакъв филм и бе поканил за събитието неколкостотин гости. Преди две-три години, когато работех в пресата, бях взимал интервю от него. Помня, че двамата се напихме юнашки и по-късно той ми писа, за да ми благодари за интервюто. Оттогава бе станал звезда и връзката му с Вики Бърд се беше превърнала в част от романтичния фолклор на шоубизнеса. Сега двамата водеха скитнически живот, освободен от данъци, и скачаха от континент на континент, следвани от пълен фургон прислужници — секретари и секретарки на секретарите, агенти, адвокати, фризьори, шофьори, масажисти и телохранители, — както и от настървена глутница журналисти. Почудих се дали това ще затрудни срещата ми с Ласло Ласло или напротив, улеснява нещата, като предоставя възможност впоследствие да се разчуе, че именно по време на паметното тържество дневникът на Берия е преминал в ръцете на един западен куриер.

Качих се в стаята си — познатата климатизирана клетка със запечатани прозорци, радио и телевизор на нощното шкафче, румсървис при повикване и американски батерии в банята. Изкъпах се, избръснах се и слязох в барчето. Макар че имаше много посетители, никак не ми беше трудно да разбера кой е Ласло Ласло: той единствен нямаше самодоволния вид на знаменитост, която очаква да я познаят.

Ласло беше слаб мъж с „очи на лагерник“, както ги бе описал Борис — тъмнеещи ями над подпухнали като гъби торбички — и зъби като потрошени клавиши на пиано. Костюмът му висеше около тялото, все едно бе шит за много по-едър от него мъж. Седеше на едно столче пред бара с бутилка водка до себе си. Представих му се и очите му веднага светнаха в дълбоките орбити. С едната си ръка така здраво стисна моята, че аз едва не извиках от болка, а с другата повика бармана.

Обясних, че не пия, а той ми каза, че имал куп приятели, които скапали черните си дробове в служба на Червената армия и по партийни банкети. Английският му течеше свободно и бързо. Заговори жадно — за Борис, за въстанието през петдесет и шеста, за тиранията, за състоянието на литературата… Равнището на водката в шишето стремително се спускаше надолу, аз пиех петата си кока-кола, когато пристъпихме към по-щекотливите въпроси.

— Хиляда долара, — казах аз. — В брой. И допълнително още десет хиляди, ако и когато творбата бъде публикувана.

— Слушай, приятел, парите не ме интересуват. Борис ми обясни, че става дума за някаква книга с доста сложна съдба, която би могла да е пристигнала в Унгария отвън. От Русия например. Доколкото разбирам, на някои хора там, в Русия, никак няма да им хареса…

Аз му разказах всичко, в това число и за коварните нападки срещу съветските управници, които Борис беше включил въпреки неодобрението ми. Докато говорех, той се подсмихваше в чашата си.

— Добре! — заяви той. — Много добре! Трябва да успеете! Тези касапи достатъчно дълго време стоят на върха, време им е да се разкарат.

Тогава му обясних какво искаме от него: едно собственоръчно написано изявление, в което подробно да разкаже как е изнесъл ръкописа от Русия. Не биваше да бъде прекалено обстоятелствен по отношение на онзи, от когото го е получил: в края на краищата има тайни, които трябваше да останат недостъпни за един американски издател, дори и когато залага три милиона долара. В случая беше важна техническата страна.

Ласло изглеждаше удовлетворен, освен това изглеждаше и трезвен. По-късно се преместихме в една винарска изба под хълмовете на Буда, пълна с млади двойки — мъже с дълги до раменете коси и момичета с миниполи и с още някакви дрехи, които взех за домашно шити кафтани. Беше весело.

— Недей да си мислиш, че това е нещо, веднъж завинаги дадено — каза той, сякаш четеше мислите ми. — Свободата, както казва Ленин, е ценно нещо и затова трябва да се раздава на порции. Днес ние се радваме на нашата. Но утре Москва може да реши да прехвърли дажбата на Полша или дори на Чехословакия. Москва все още държи конците като кукловод и ние подскачаме според това как ги дърпа тя.

Долових известна нотка на алкохолно униние и смених темата. Попитах го за дребното премеждие с декана на Кентърбъри и той веднага се оживи, като се разсмя хрипкаво.

— А, онзи дърт идиот! Да, това се случи по времето, когато бях един от слугите на партията. Една вечер видях в партийния вестник „Непсабадшаг“ снимка на тоя дърт, полуплешив белокос глупак, облечен в църковните си одежди, и реших, че това е епископът на Гьор, който активно е сътрудничил на нацистите. Извиках моите хора и им наредих: „Момчета, искам да пипнете тази фашистка свиня, жив или мъртъв!“ За щастие, го хванаха жив. В четири часа сутринта ми звънят по телефона и докладват: „Хванахме епископа, но той разправя, че е англичанин и се преструва, че не знае унгарски“. А аз им казвам: „Е, момчета, тия вече сме ги чували!“ Половин час по-късно отново ми звънят и казват: „Трябва да има някаква грешка, епископът на Гьор е умрял през четирийсет и трета“. Тогава си спомних, че нашият ръководител Ракоши беше поканил този английски идиот на приятелско посещение като почетен гост. Скочих от леглото, извиках колата си и отпраших към полицейското управление — тук, на улица „Андраши“. Заварих стария декан тикнат в една килия, с доста окаян вид. На другия ден трябваше да пиша лични извинения — не само на декана, но и на самия Ракоши.

Преди да си тръгнем, аз казах:

— Слушай, Ласло, ти поемаш голям риск в цялата тази работа.

Той сви рамене:

— Аз съм вече стар. Жена ми почина, синът ми е в Америка. Какво ще ми направят?

— Добре. Хайде тогава да се позабавляваме. Знаеш ли, че довечера има голям купон в хотел „Дуна“? Е, там ще има журналисти. И фотографи. Ще имаш ли нещо против да те видят там заедно с мен? Евентуално и да ни снимат заедно?

Той се изсмя тихо.

— Да ни снимат ли? С актриси? В колко часа?

Разбрахме се да се срещнем в барчето на „Дуна“ в седем и половина. Аз платих сметката, а той ми благодари с желязното си ръкостискане и заизкачва съвсем стабилно каменните стъпала към улицата.

* * *

Малко след седем Шон Фланагън влезе в барчето на хотел „Дуна“. Веднага се почувства онази вълна от мълчаливо очакване — приповдигнатостта, пораждана от второстепенно величие, — която го съпровождаше навред. Зад него се появи телохранителят му, тъмножълт мелез между китаец и негър, роден на остров Мартиника.

Фланагън прекоси бара и се озърна свойски наоколо. Посетителите жадно търсеха погледа му. Неочаквано той се вторачи в мен. Беше много висок, облечен в дрехи, с които би изглеждал еднакво добре както на плажа, така и в бара на някой хотел. Изсветлялата му до бяло от слънцето коса бе привързана на тила с масивна златна халка, голяма колкото детски юмрук, което му придаваше пиратски вид.

Аз му се усмихнах в отговор, опитвайки се да прикрия удивлението си, че ме е запомнил. Появи се някакъв секретар с една бира, която той взе, без да погледне към него.

— Да ти кажа за последната ти книга, Малори. Хареса ми. Ти естествено си продал правата за филмиране?

— Не съм.

— Не си ли? В такъв случай трябва да поговорим за това. Тази вечер имам купон. Заповядай.

Погледнах часовника си.

— Трябва да се срещна с един приятел унгарец. Прекарал е четири години в лагер, а сега пише стихове. Може би ще ти е приятно да се запознаеш с него?

— Разбира се. Обърни се към секретаря ми — той стана и махна с ръка към един дребен мъж, застанал прав до вратата. — Той ще ти даде пропуск. Нали знаеш, трябва да се пазим от навлеци.

Отправих се към секретаря.

— Мистър Уолтърс?

Той кимна с глава. Обясних му кой съм и какво искам.

— Казвате, че мистър Фланагън ви е поканил? — Беше американец, говореше тихо и изискано. — Мистър Фланагън не ми е споменавал за вас.

— Казах ви, покани ни. Ако имате някакви съмнения, попитайте го — кимнах назад към бара.

— Аз си зная работата — тихо отговори дребният мъж.

Той извади някакъв портфейл и една платинена писалка и измъкна две твърди картончета, на които с релефен курсив пишеше: „Пропуск за партито на Фланагън. Не може да се преотстъпва.“.

— Имената ви? — рече той.

Казах му ги, изговаряйки буква по буква името на Ласло Ласло, взех пропуските и се върнах на мястото си.

— Том Малори, дърто копеле!

Обърнах се и погледът ми попадна на две розови очи, познати от множество весели обеди в „Ел вино“ по времето, когато работех като вестникар. Франк Смолет, вече почти легендарна фигура в пресата, беше минал през почти всички вестници, като обикновено го уволняваха заради някаква пиянска история. Винаги се изненадвах, когато го виждах жив, а на това отгоре и работещ. По някакъв начин непрекъснато се изхитряваше да оцелее — в случая като енергичен репортер на „Сънди“.

Намърда се мигом до мен, стиснал в ръка голяма чаша с някакво тъмно питие.

— Надявам се, че не си дошъл заради скапаното джамборе?

— Тук съм по работа — отвърнах аз, оглеждайки се с крайчеца на окото за Ласло Ласло. В главата ми започваше да се мъти нещо. Независимо че пиеше много, Смолет беше истински професионалист и на него можеше да се разчита, най-вече поради две качества, които притежаваше — надушваше отдалече новината, но и умееше да пази тайна.

— Нова книга ли пишеш? — попита той.

— И да, и не — казах аз и бързо добавих. — Предполагам, че мога да ти помогна като на стар приятел. Сигурно не са те поканили за тази вечер?

— Онези двама палячовци мегаломани ли? Ти си правиш майтап. Аз не мога да се докопам до пълния списък на гостите, дори на пролетариите от шоубизнеса, камо ли на звездите. — Той отпи солидна глътка от питието си. — Ти да не би да имаш покана?

Подадох му пропуска си. Той кимна и го плъзна обратно по масата.

— Обясни на стария чичо Франк какво значи всичко това.

— Просто сме добри приятели с Шон Фланагън — казах аз, — от много отдавна, още от времето, когато работех в пресата. Съдбата ни срещна веднъж и аз направих едно интервю, което му се хареса.

— Той ли ти пое пътните разноски?

— Той ме покани едва днес следобед.

— Просто така? — той се заоглежда за келнера.

— Казва, че се интересувал от филмовите права за последната ми книга.

— Мога ли да използвам това?

— Добре дошло за мен. Малко реклама няма да ми навреди, дори и нищо да не излезе.

Продължавах да наблюдавам вратата за Ласло Ласло, разсъждавайки дали е разумно двамата със Смолет да се срещнат. По някое време реших, че всичко се нарежда чудесно.

— Слушай — казах аз. — Обещавам ти да ти съобщя, ако там стане някакво скандалче, като за твоята рубрика.

— Стига да е нещо по-така… И да не е по-късно от единайсет, иначе броят е заминал.

— Не по-късно от единайсет — повторих аз и видях Ласло Ласло, който се приближаваше през претъпканото помещение.

Представих го на Смолет като поет. Унгарецът неочаквано заговори доста уклончиво, като пред западен журналист. Мисля, че Смолет не пропусна почти нищо. Той имаше познания за международното положение — включително и за комунистическия свят — от непосредствен опит. Известна беше една случка, станала с него по време на съветското нашествие в Чехословакия през 1968 г., която сега го накарах да разкаже на Ласло. Смолет и още няколко журналисти били арестувани от руските войски в Прага за неспазване на комендантския час. Журналистическите им карти не направили никакво впечатление на руснаците и положението започвало да се напича, когато Смолет открил един полковник, който говорел английски. Той изгледал руснака с кървясалите си очи и викнал: „Полковник, ако един косъм падне от главата ми, само един, лондонските кореспонденти на «Правда» и «Известия» утре сутринта ще увиснат обесени в Хайд Парк“. Добавил и няколко думи за това как „в Темза ще тече руска кръв“ и в края на краищата полковникът започнал да се извинява и се разпоредил да ги откарат до хотела им с военна кола.

Оттук нататък разговорът потръгна много по-лесно. Тримата вечеряхме заедно в ресторанта на хотела и аз платих сметката.

— Ще те потърся долу в бара в единайсет без петнайсет, ако се е случило нещо — казах на Смолет.

Той ни махна вяло с ръка.

— Приятно прекарване в светая светих!

След това се отдалечи, залитайки по дебелия килим.

— Странен човек — рече Ласло. — Винаги ли пие така?

— Винаги.

— Всички журналисти ли са такива? Може ли да му се има вяра?

— Абсолютно. Стар приятел е.

Ласло погледна часовника си с избелял жълт циферблат.

— Почти девет е — каза той. — Може би е време да се присъединим към твоите приятели?

* * *

Приемът беше в подземията на хотела. Стълбището се пазеше от трима телохранители на Фланагън, облечени в смокинги. Първият провери пропуските ни, вторият ни връчи една гигантска оранжева свещ в покрита с восък ваза и ни предложи да си изберем стъклена чаша за шампанско или каменна халба за бира. Третият само ни кимна. Долу беше вече претъпкано и задушно, с тежка миризма на парфюм, кубински пури и едва доловим дъх на коноп. Чашата на Ласло се пълнеше на няколко пъти, преди да се доберем до свободното ъгълче на една маса в някаква ниша, драпирана с изкуствени паяжини.

Помислих си, какво, по дяволите, правя тук, като оставим това, че един евентуален договор за филмиране не би ми дошъл зле. Мислех си за Татана и се чудех как ли би се чувствала тук. Мислех си и за тях двамата с Борис, сами в „Отел Дьо ла Бе“, когато Фланагън спря при нашата маса.

— Добре ли се забавлявате? — осведоми се Шон.

Някаква звезда в проект се спусна напред и извика:

— Партито е страхотно, Шон!

Всички се усмихнаха, с изключение на госпожа Фланагън. Беше дребна жена със зашеметяващи, плътно очертани под прилепналата зелена коприна гърди, с грижливо направена фризура и очи, полуприкрити зад мигли, напомнящи железни оградки. Напомняше ми красива торта, отрупана с изкуствено оцветен крем и ярки камъчета. Представих я на Лаело Лаело, който стана и ѝ целуна ръка. Усмивката ѝ лъсна за миг като светкавица на фотоапарат.

Съпругът ѝ обаче изглежда се чувстваше като риба във вода. Той ни показа подаръка от жена си: червеникавокафяв диамант в рамка от рубини — цялото с размера на слива, увиснало на тежка златна верижка.

— Тя искаше да ми купи съкровището на Тутанкамон! — извика той и я целуна звучно по бузата, а изгряващата звезда се дръпна, за да им направи място.

Ласло седеше съвсем неподвижно.

— Вие снимате някакъв филм тук, нали? — тихо попита той.

Шон Фланагън кимна, докато жена му надяваше скъпоценния камък на шията му.

— Аз познавам много от тукашните кинаджии — каза Ласло. — Срещнахте ли се с някои от тях?

— И още как! — бодро заяви Фланагън. — Нищо обидно не казвам, но ние работим с унгарски екип. Не се безпокойте, филмът е изключително за външна консумация. Оргии в стари крепости, историческо порно. Или поне вие комунистите, с вашето пуританство, няма начин да не го окачествите като порно.

— Аз вече не съм комунист — каза Ласло.

— Разбира се, че не сте. Никой в Унгария вече не е. Като всички добри германци, нали така? — Той се изсмя и отпи шампанско. — Наздраве, Ласло! — Той вдигна отново чашата си, но унгарецът не помръдна.

— Поканили ли сте изобщо унгарци? — попитах аз.

— Поканил съм мои приятели — каза Фланагън.

В този миг изпуснах нервите си.

— За бога! — извиках. — Тук не сте в Бевърли Хилс! Нямате ли поне някакво чувство за такт? Унгарците са ваши домакини.

Фланагън нацупи уста.

— Майната ви — тихо каза той и аз почувствах огромната маса на бодигарда зад себе си. — Не искам да виждам повече тези муцуни — разпореди се Фланагън.

През цялото това време Ласло отпиваше от шампанското си, сякаш нищо не се бе случило. Аз се изправих. Бодигардът ме блъсна встрани, след това се наведе и хвана Ласло за рамото. Той започна да се дърпа.

След няколко секунди бяхме изтласкани във фоайето на хотела. Светкавиците на два фотоапарата блеснаха, докато Ласло падаше до мен на четири крака. Той се изправи и се усмихна уморено.

— Добре ли си? — попитах аз.

— Ако от толкова ми ставаше зле, да съм умрял още преди много години — каза той.

— Да си потърсим по-цивилизована компания — предложих аз.

Разблъсках неколцина фотографи и поведох Ласло към бара. Беше единайсет без двайсет. Смолет пиеше с група журналисти, но щом ме видя, се отдели от тях.

— Бягай горе в стаята си, Франк! Ще си получиш скандалчето.

Бързо поведох Ласло обратно към асансьора.

— Британски писател и унгарски поет, изхвърлени от партито на Фланагън — изрекох аз, когато вратата на стаята се затвори. Смолет беше извадил една тетрадка и изглеждаше почти трезвен.

— Разказвай.

Десет минути по-късно го свързаха с Лондон.

Бръснех се, когато телефонът иззвъня. Беше Смолет.

— Снощната история беше страхотна! Аз съм долу и закусвам. Защо не слезеш?

Ресторантът беше почти празен. Очевидно щеше да мине известно време, преди гуляйджиите да се размърдат. Франк Смолет седеше сам и ядеше татарски бифтек със сурово яйце отгоре, поливаше го с горчиво кафе и с унгарска сливова. Беше едва осем.

— Следващите пет дни мога да си седя с ръце в джобовете — заяви той. — Предполагам, че едва ли ще ми кажеш какво търсиш тук. Като оставим това, че гледаш да пробуташ книгата си на киното, разбира се.

— Зарежи това — казах аз, поемайки чашата кафе от ръцете на келнера. — За момента е деликатно.

— С Ласло Ласло ли е свързано?

Смолет стискаше вилицата си и мачкаше каймата, от което се получаваше някаква гнусна каша. Аз отместих поглед и казах:

— Познаваме се отдавна, Франк. Снощи ти бутнах хубаво скандалче…

— Първа страница, приятел. Първа страница — и той напъха сместа от месо и яйца в устата си.

— Добре. Искам да ти кажа нещо строго поверително.

Той взе една салфетка и попи потта от горната си устна.

— Не мислиш, че това място се подслушва, нали?

— Едва ли в днешна Унгария. Освен ако не държат да записват стотици хиляди часове туристическо дърдорене. Слушай сега — казах аз, — ако си налягаш парцалите за това, което имам да ти кажа, в продължение на няколко месеца… възможно е и по-малко… може би бих могъл да ти предложа една наистина голяма история. Световна новина.

Смолет се вторачи в мен с малките си червени очи.

— Строго поверително, така ли?

— Абсолютно. Имаш яйце на брадичката си.

Той кимна.

— Знам правилата.

— Добре би било да си ги припомниш. Защото ако нарушиш тайната, ще прецакаш не само мен, а и още доста народ. Освен това ще провалиш най-хубавата история, която си сънувал през последните години.

— Добре де, добре, не ми чети нотации! Давай фактите.

Отпих от мътното горчиво кафе.

— Този унгарец, Ласло Ласло… впрочем това не е истинското му име.

— Благодаря. Аз го използвах в снощната история. Просто се надявам, че редакторът ми има източноевропейско чувство за хумор.

— Миналата есен Ласло отишъл в Русия, където се сдобил с някакъв ръкопис.

— Нобеловата награда за догодина, предполагам?

Поклатих отрицателно глава.

— Авторът на това писание няма да получи Нобеловата награда, дори и да беше жив. А той не е. Нито пък писанието му е точно литература. Това е един дневник, тайните мемоари на един висш съветски държавник.

Смолет спря да дъвче.

— Кой е той?

— На този етап не мога да ти кажа. Единственото, което ти обещавам, е, че ако не ме хързулнеш, ще ти предоставя изключителна информация след около два месеца.

— Напоследък от Русия излязоха страхотно много мемоари — замислено каза Смолет. — Пенковски, Светлана, Хрушчов. Доколкото знам, не всичко е съвсем автентично, с изключение на Светлана…

— Това е издателски проблем, не твой.

— Ти чел ли си ги?

— Дори не съм ги зървал още. Ще ги получа днес от Ласло.

— И ще ги прехвърлиш нелегално в Австрия, така ли?

— Точно така. Махни най-сетне това яйце от лицето си.

— Ами ако те хванат? — попита той и избърса със салфетка брадичката си.

— Просто ще внимавам.

Настъпи пауза.

— И защо трябва тази история да чака два месеца? — попита накрая Смолет.

— Заради безопасността на някои хора, между другото и на Ласло Ласло. Освен това дневниците може да засягат някого на Запад. Току-виж се наложило да се търсят свидетели, за да защитят публично автентичността им. Затова е страхотно важно да не правим нищо прибързано. Просто ми имай вяра и изчакай, докато ти дам знак.

Смолет изпи сливовата докрай.

— Това, което не мога да разбера, е защо предлагаш тази история на мен? Защо, по дяволите, не седнеш ти да напишеш за нея?

Аз се усмихнах. Франк Смолет може да беше пияница, но в никакъв случай не беше глупак.

— Виж, Франк, аз не съм просто куриер и човек за връзка. Задачата ми е да убедя издателите, и по-точно американските, защото там са истинските пари, че ръкописът е истински. Не мога да забърквам Ласло в тези пазарлъци, освен ако не напусне страната, което той едва ли ще направи. Затова ми трябва поне един независим свидетел. И този свидетел ще бъдеш ти.

Смолет бавно кимна.

— Само едно ме притеснява, Том. Снощи ти направи всичко, за да ви забележат с Ласло. И глухите чуха, че си в Будапеща и че си приятел с този унгарец. Защо сега разказваш всичко това и на мен?

— Защото освен че ти имам доверие, искам да имаш пълна представа за нещата, когато историята се разчуе. Както ти казах, възможно е да се намерят няколко свидетели на Запад и да се наложи да им се прави интервю.

— И ти искаш аз да свърша това, а не ти?

— Нали ти казах, че аз ще трябва да убеждавам разни хора, че всичко е истинско. Няма да прозвучи убедително, ако аз сам открия свидетелите и ги интервюирам.

Смолет кимна отново и се изсмя.

— Имаш голям късмет, че попадна на мен, наясно ли си? Искам да кажа, че бих могъл да поразмишлявам аматьорски както всеки друг. А и вие двамата с Ласло Ласло сигурно не сте единствените, които знаят за въпросния ръкопис.

Аз станах и му подадох ръка.

— Ако провалиш нещата, Франк, ще изпортиш най-хубавата сензация, на която си попадал от години насам. Благодаря ти за кафето, ще се видим по-късно.

Обърнах се да си вървя, но той извика след мен:

— След като съм вътре в нещата, няма ли начин да присъствам, когато Ласло ти предава материалите?

— В никакъв случай. Ако той разбере, че на по-малко от километър наоколо има някакъв журналист, всичко ще отиде на кино.

— Ти очевидно си позволяваш известни волности с горкия човечец. Особено ако не знае за мен.

— Нали ти казах, доверявам ти се като на баща, Франк.

— Я върви на майната си! — ухили се той.

Докато излизах от ресторанта, го видях как размахва празната си чаша към келнера.

* * *

Същия следобед срещнах Ласло Ласло пред входа на минералния басейн на хотел „Гелерт“ в Буда, изграден върху една скала над Дунав. Той изглеждаше много по-свеж от предишния ден, почти конте, с отворена бяла риза, фланелени панталони и сандали.

— Ще отидем с твоята кола на остров Маргит — каза той. — Там можем да разговаряме спокойно.

Очевидно той не споделяше моята увереност в липсата на мерки за сигурност в Унгария, но аз отдадох подозрителността му по-скоро на навик.

Беше горещ и безоблачен неделен ден, улиците бяха претъпкани, трамваите скърцаха и пръскаха искри по широките булеварди, с увиснали от вратите гроздове хора. Когато стигнахме на острова, той ми каза да спра колата под едни дървета, съвсем близо до моста. По полянките се разхождаха или лежаха на слънце двойки. Той ги наблюдава известно време, после измъкна от страничния си джоб някакви листа хартия, които изглади на коляното си. Бяха четири изписани на машина страници на унгарски. В края на последната се виждаше нечетлива завъртулка с мастило и аз реших, че това е подписът му.

— Нали това искате от мен? — каза той и ми ги подаде. — Написал съм всичко каквото ви трябва. Тук няма нито една думица, която да не е истина.

Аз прибрах внимателно листовете във вътрешния джоб на сакото си, до плика с хилядата долара, които ми бе дал Борис. Ласло не помръдна от седалката до мен.

— Нашият приятел Дробнов каза ли ти нещо за тази работа? — след доста дълго мълчание попита той.

— Спомена ми, че си помогнал да бъде изнесена някаква забранена литература от Русия — отвърнах аз, но не му казах, че зная от Борис и името на автора.

Той кимна.

— Да се поразходим — предложих аз.

Сякаш се поколеба, преди да отвори вратата.

— Няма да те отегчавам с незначителните подробности — подхвана той. — Само съществените факти.

Излязохме от колата и поехме по една пътека между лехите с цветя.

— Миналото лято ме потърси един стар приятел, журналист, който тъкмо се бе върнал от Русия, съпровождайки три месеца официална делегация. Там се свързал с някакъв мъж, живеещ на петдесетина километра от Москва, известен дисидент интелектуалец, успял досега да избегне затвора. Та този човек искал някакви негови неща да стигнат на Запад, но приятелят ми не посмял да ги вземе, понеже подозирал, че от КГБ вече са го засекли. И ме попита не искам ли аз да помогна. Аз подадох молба за виза до съветското посолство тук, в Будапеща. Минаха два месеца без отговор и накрая се обадих по телефона. Казах ми, че не е получен отговор на молбата ми. — Той се усмихна криво: — „Другарю Ласло — викат ми, — липсата на отговор е отговор!“ Е, аз очаквах това и написах до съветския комитет на ветераните от Червената армия, изразявайки желание да посетя Москва, за да видя парада на Седми ноември. Председателят на комитета е голяма клечка, маршал на Съветския съюз, и аз получих много бързо отговор лично от него заедно с пропуск за Трибуната на ветераните на Червения площад и самолетен билет първа класа до Москва и обратно. Предполагам, че в КГБ са си изгризали лактите от яд, но ако изобщо от нещо имат някакъв страх, това е Червената армия. Като куче и котка са. И така отлетях за Москва, там ме посрещнаха официално, все едно бях армейска делегация, и десет дни ме носиха на ръце. Разбира се, бях под непрекъснато наблюдение. Но трябва да ти обясня нещо за съветската система. В днешно време КГБ може да арестува, когото си иска, но когато се отнася до нас, гражданите от „братските социалистически страни“, първо трябва да съгласуват това с властите в съответната страна, което ни предоставя известен имунитет. Зная, че това не изглежда логично, но в Русия нищо не е логично. А гражданин от социалистическа страна и при това официален гост на Червената армия е почти недосегаем. Както и да е, последния ден се качих на електричката, за да отида при онзи писател дисидент. Знаех, че ме следят, сигурен съм също, че са знаели къде отивам. Но не можеха да ме спрат, затова заповядаха на машиниста на влака да подмине спирката, където живее онзи човек! — Той замълча и се разтресе от дрезгав смях. — Естествено, това не ме обезпокои. Слязох на другата спирка, върнах се обратно с един камион и се видях с човека без каквито и да било усложнения.

— Продължаваха ли да те следят?

— О, да. Хората от КГБ набързо мобилизираха колата на някакъв местен партиец, но въпреки това не можеха да направят нищо законно. Просто чакаха пред къщата. Аз останах за вечеря и хванах последния влак за Москва. Той не ми даде материала тогава, а ми каза някакъв адрес в града, откъдето да го взема. На другия ден аз изпратих един от старите си приятели от армията да го вземе и същия следобед се отправих с багажа си, в който беше и материалът, към представителството на „Малев“, за да си запазя място за обратния полет насам. Но щом видя името ми, момичето заяви, че самолетът бил пълен. Знаех, че лъже: полетите от Москва никога не са пълни, особено пък първа класа. Тогава отидох в един хотел наблизо и позвъних на стария си приятел, маршала, като му обясних какво е станало и че е възможно да имам малко неприятности с багажа. Не ми се наложи да му обяснявам повече, той ми каза да си поръчам бутилка водка и да го чакам в хотела. След един час се появи някакъв млад лейтенант и ми каза да тръгна с него. Върнахме се в представителството и още щом се появихме, същото момиче каза: „Имате късмет, другарю Ласло, току-що се освободи едно място в първа класа!“ А младият лейтенант ме попита тихо вярно ли е, че съм имал свръхбагаж. Разбира се, ограничението не важи за пътниците в първа класа, а и всичкият ми багаж се състоеше от един куфар. Но той ми обясни, че куфарът ще бъде изпратен на другия ден с военен самолет и че ще мога да го получа от базата на Червената армия в Сегед, Южна Унгария, на около осемдесет километра оттук. Не ми оставаше друго, освен да заверя билета си и да се кача на автобуса за аерогарата. Макар че вече нямах никакъв багаж, митничарите решиха да не рискуват. Обикновено не си губят времето с нас, „братските“ посетители, но по отношение на мен направиха изключение. Разкъсаха обувките ми на парчета, опипваха ми задника, дори ми направиха рентгенова снимка на стомаха! Общо взето, задържаха самолета близо с час. Не намериха нищо, естествено. Докато пресичах бариерата, зърнах ония от КГБ. Честно ти казвам, изглеждаха така, сякаш им се бяха пукнали жлъчките! А аз си долетях до Будапеща, на другия ден отидох до Сегед, казах си името на дежурния офицер и той ми връчи куфара, без каквито и да било усложнения.

Той спря до една пейка и седна. Задъхваше се, лицето му бе загубило цвета си.

— Независимо от армейските ти приятели, ти безспорно си поел огромен риск — казах аз.

Той се усмихна:

— Драги приятелю, често си повтарям една стара мъдрост: „Въжето на живота е толкова дълго, че когато го дръпна, не мога да усетя края му“.

— А какво стана с материала?

— О, един турист го отнесе във Виена. Както знаеш, границата с Австрия не се охранява особено строго, освен ако нямат сигнал за някого.

— И ти си описал всичко това тук? — попитах аз и се потупах по джоба.

— Всичко, без на имената на маршала и на дисидента.

Аз кимнах, ние седнахме на пейката и се загледахме в момичетата, които се разхождаха край нас под слънцето.

— И какво излиза: че Червената армия ти е помогнала да го изнесеш — казах най-после аз.

— Старите войници винаги са готови да си помагат… Особено когато нещата опират до КГБ.

Аз внимателно извадих запечатания плик от джоба си и му го подадох. Той го разпечата и се взря във веселите черти на Бен Франклин, който го гледаше от новичките стодоларови банкноти. После много спокойно затвори плика и ми го върна.

— Вече ти казах, приятелю, аз не правя това за пари. Дори и за хубавички американски долари.

— Шепа долари няма да ти дойдат в повече — меко казах аз, държейки плика между коленете си. — Ако някога дойдеш на Запад — добавих аз.

Очевидно почувствал неудобството ми, той ме потупа по рамото.

— Ако някога дойда на Запад, приятелю, ти ще ми предоставиш всичко най-хубаво: шампанско и ростбиф, и толкова много английски момичета, колкото да обичам до края на живот си!

Опитах се да се засмея и установих, че не мога дори да се усмихна. Неговият отказ, макар и не неочакван, ме смути и ме накара да почувствам неудобно. В този миг идеализмът му особено силно контрастираше с нашите користни мотиви. Припомних си как Борис ме уверяваше, че мога да поверя живота си на този човек… Далеч по-леко ми бе да се оправям с пиянското користолюбие на Франк Смолет.

След малко той стана.

— Трябва да вървя, приятелю. Ще вървя пеш, ти се върни с колата. Сигурно пак ще се срещнем. Може би тук, може би в Англия.

Аз стегнах мускулите си в отговор на здравото му ръкостискане и ние се прегърнахме, като допряхме страните си.

— Желая ти успех! — казах аз.

Той махна леко с ръка и закрачи, отдалечавайки се към Дунав. Никога повече не го видях.

* * *

Напуснах Будапеща на другата сутрин и до обяд пристигнах във Виена. Борис ме чакаше в кафенето на хотел „Захер“, според уговорката. Седеше сам, в електриковосин костюм и с чисто нови обувки от крокодилска кожа и нагъваше огромна торта, представляваща три пласта хрупкав блат с бадемов шоколад и бита сметана между тях. Поздрави ме с вдигната вилица и пълна уста.

— Е, взе ли документите?

После преглътна блажено и посочи с омазаната си вилица стола срещу себе си.

Подадох му плика с изложението на Ласло Ласло и хилядата долара. Бях го пренесъл през границата, скрит в брой на „Таймс“ отпреди два дни, който бях купил в „Дуна Интерконтинентал“ преди заминаването.

— Всичко мина чудесно — казах аз. — Като изключим това, че той отказа парите.

Борис сви рамене.

— Много е горд. Хора като него се срещат един на милион. Как е със здравето?

— Ако се съди по количеството водка, което поглъща, добре. Предполагам, че си прочел за дребната неприятност, която ни се случи на партито на Фланагън?

Борис се намръщи.

— Естествено. Имаше го във всички австрийски вестници. Уважавам чувствата ти, но си проявил лудост, като си се изложил на показ по такъв начин. И особено като си замесил и Ласло Ласло.

— Може ли да има по-несъмнено доказателство, че съм се срещал с него в Будапеща?

— Точно това ме безпокои. Като че ли е прекалено. — Той замлъкна, за да оближе пръстите си. — Поръчай си една торта — каза внезапно той. — Тук правят най-хубавите торти в цял свят.

— Предпочитам едно кафе. Къде е Татана?

— Спи. Иначе е добре. В страхотна форма е. Мисля, че и късметът ни проработи. В началото на другия месец има голям панаир на книгата в Монтрьо. Ще дойдат всички големи издателства, от цял свят. Хвърлил съм око на една нюйоркска фирма, на име „Бърн Хирш“. Специализирани са в документалистиката и през последната година са издали два големи бестселъра. Струва ми се, че е по-малка вероятността да се уплашат от някой гаф като с Ървинг — Хюз.

— И кой ще установи връзката?

Борис наново заби вилицата си в тортата.

— Аз. По-добре руснак, отколкото англичанин. Така тайнствеността се засилва, американците са чувствителни към тези неща. Ще бъда леко маскиран, може би ще си сложа изкуствена брада и ще се представя с псевдоним.

— Смяташ ли, че си в състояние да водиш преговори с един американски издател? Доста са костеливи понякога. А за толкова пари, колкото възнамеряваме да им поискаме, сигурно ще пратят цял батальон първокласни адвокати.

— Мога да се справя с тях — рече Борис, мляскайки самоуверено. — Славянският темперамент е по-подходящ при такива преговори от англосаксонския. Човек не трябва да бъде прекалено спокоен, по-добре да проявява безскрупулност и хитрина, както Сталин с Рузвелт. Просто остави тази работа на мен. Аз ги разбирам американците.

Тогава му казах какво съм подготвил с Франк Смолет. Веднага щом издателите се съгласят да подпишат договор, ще публикуват съобщение, че притежават личните дневници на Берия. В този момент аз ще организирам среща между Татана и Смолет и тя ще излее душата си пред него, разказвайки как е била изнасилена от Берия на дванайсет години, след което изчезва. Евентуалните търсачи могат да тръгнат по пет възможни следи: моя милост, Борис, Татана, Ласло Ласло и Смолет — макар че последните двама познават само част от историята.

Рисковете щяха да останат, но също и доказателствата — саморъчно написаното изявление на Ласло Ласло и публичното изявление на Татана. Никое от двете не би било решаващо обстоятелство за пред съд, но по моя преценка без неоспоримо доказателство за противното, издателите щяха да бъдат удовлетворени в достатъчна степен, за да се решат да рискуват. За момента основната опасност идваше от непредсказуемите реакции на Борис по време на преговорите. Дали неговият буен темперамент щеше да се окаже предимство пред онези сухи юридически мозъци или щеше да доведе до катастрофа? В крайна сметка приех неговия довод, че може би един руснак ще предразполага към повече доверие от един англичанин.

Беше вече почти обед и аз го оставих да си поръча още една торта и се качих да потърся Татана. Отвори ми след продължително чукане. Стаята зад гърба ѝ тънеше в мрак и тя примижа на светлината, притиснала някаква тънка нощница към гърдите си. Когато ме разпозна, ме дръпна вътре, ритна вратата с крак, впи устни в моите и ме събори на леглото.

— Стените са много дебели — каза тя. — Можеш да правиш с мен каквото поискаш, можеш да ме разкъсаш на парчета!

Краката ѝ ме обхванаха през кръста, юмруците ѝ забарабаниха по леглото, главата ѝ се мяташе насам-натам, тя плачеше и се смееше едновременно, докато накрая нададе такъв рев, че сигурно срина целия коридор, потрепери и застина неподвижно.

— Това беше по-хубаво от всичко — каза тя и остана с отворена уста. — Сигурно си мислиш, че съм ужасна курва, но това беше най-хубавото от всичко досега.

Никога не ми беше говорила така и си помислих, че може би нещата между нея и Борис не са били чак толкова идилични, както ги представи той.

— Ти наистина си мислиш, че съм курва, нали? — настоя тя, но преди да измисля някакъв уклончив отговор, тя се изкикоти в тъмното. — По-добре страстна курва, отколкото отегчена домакиня!

— Не само страстна, но и скъпа — казах аз и, движен от някакъв импулс, станах, взех плика с десетте стодоларови банкноти и го пуснах върху възглавницата. — Un petit cadeau, cherie.[22] Нашият унгарски приятел бе прекалено горд, за да ги приеме.

Тя запали лампата върху нощното шкафче и ги разгледа, при което очите ѝ се отвориха широко.

— Искаш да кажеш, че мога да взема всичко това?

— При положение че ни платиш вечерята. Борис ще избере ресторанта.

— Аа! — Пръстите ѝ се сключиха върху плика. — Дори и да съм курва, нали пак ще бъдеш довечера с мен, Том? Моля те.

— Ще бъда — казах аз. Но и сега не можех да кажа, че я разбирам.

Мина още половин час, преди да успея да я уговоря да слезем долу, където Борис разсичаше поредната торта — този път с пияни вишни, орехи и ананас.

Част втора

Човек не може да бъде много внимателен при избора на враговете си.

Оскар Уайлд

Пети документ

Барвиха[23], Подмосковието, октомври 1952 г.

Реших да стоя настрани от конгреса, тъй като симптомите са очевидни. Политбюро е отстранено и е заменено от Партиен президиум, включващ най-малко шестнайсет нищожества, лакеи на Хазаина, които несъмнено ще откликват на всеки негов каприз. Всъщност ясно е, че той възнамерява да ни очисти до един: ново начало с една нова Партия, може би дори с изцяло обновена политическа философия.

Най-зловещото в конгреса е неговата неизменна тема: бдителността. По-точно липсата на такава. Един подир друг на трибуната излизат тъпашки ухилените партийни блюдолизци и заклинателно повтарят едно и също, като катехизис. Бдителност и терор. И, естествено, евреите. Евреите са навсякъде — микроби на обществото, космополити без корен, саботьори в икономиката и вредители в културата, предани слуги на Израел и на ционистко американските си господари. И кой им е позволил на тези паразити да се развъдят, да проникнат във всяко скъпоценно кътче и гънка на съветската действителност — кой друг, ако не службите за сигурност?! Вече чувам да се шушука, че не само съм покровител на евреите, но и че самият аз съм евреин!

И още нещо, истински трън в очите ми. Гадината Поскребишев отново се появи, този път в центъра на вниманието, като председателстващ целия конгрес, докато Стария скромничи на третия или четвъртия ред и приема овациите. Мислех, че съм дал добър урок на П. преди три години. А може би това е някоя шегичка на Началството — да накара гърбавия си наемник да ме обвини в бездействие, а защо не и в предателство. П. е прекалено голям страхливец, за да оспори и една думичка на господаря си, но с удоволствие би излял върху мен цялата злоба, от която ще се пукне!

Така или иначе гордея се, че все още не съм стъпкан. Какво ли не опита старата лисица — особено по време на Мингрелската афера и смяната на моя човек Абакумов с оня гнусен червей Игнатиев! Аз обаче още дишам и съвсем не стоя със скръстени ръце.

Бдителност и терор. Могат да го повтарят ковкото си искат, във всяко изказване пред конгреса. Всъщност едва ли някой съветски гражданин — в това число и Стария — познава по-добре от мен значението на тези две думи!

* * *

Барвиха, Подмосковието, ноември 1952 г.

Сутрешните новини от Прага са много лоши[24]. Ако нямах до себе си сладката предана Нина, наистина можех да рухна. Изглежда дори старият Рудолф[25] напълно се е предал пред нечуваните фалшификации и е направил публични самопризнания. И всичко това в една страна, която доскоро се гордееше със своята така наречена цивилизована демокрация от западен тип и в която няма съветски войски!

Макар че не аз съм този, който трябва особено да съжалява за подобни събития, а по-скоро добре да се поучи от тях. Смятам се за опитен и ловък изпълнител в игричките на Стария, но тази чешка афера ми мирише на гаф. Така е, като не ми дадоха да си помръдна и пръста!

Няма съмнение, че оня хитър арменец Микоян е свършил основното, а приятелчето Лихачов[26] — когото не съм удостоил и с поглед, въпреки покровителството на Началството — е довършил работата. Бога ми, чехите явно не са от толкова здрав материал като стария Костов или проклетия Йосип Броз, „глашатая на Уолстрийт“[27]!

Изглежда Стария се опитва да надмине себе си, замисляйки втора Ежовщина[28]: една зловеща заключителна шегичка, която ще види сметката не само на Партията, но и на цялата История. Разбрах, че в Прага дори са принудили нещастния момък Фрейка, син на един от обвиняемите, да напише открито писмо до „Руде право“, в което иска смъртно наказание за баща си, „моя най-голям и най-непримирим враг“. Не са ми по вкуса такива необмислени ходове, особено в цивилизована страна като Чехословакия — не надценяваме ли козовете си? Едно е терорът, друго е абсурдът. Но изглежда правилото днес е абсурдът, а не е в стила ми да рискувам.

Обмислям различни възможни варианти. Накарах Рафик да изготви пълен отчет за нашите сили. Числеността на спецчастите наброява 300000 души и мисля, че мога да разчитам изцяло на командирите им — ако не за друго, поне защото знаят, че падна ли аз, заминават и те!

Имаме 250000 души в автотранспортните и жепе частите, над 300000 души в граничните войски и други 200000 униформени и цивилни агенти в цялата страна, подчинени на различни отдели в Министерството на вътрешните работи. Разполагаме и със седем бронирани дивизии в Московска област, с други две край Ленинград и с четири в Украйна.

Но срещу всичко това ще застане над петмилионна армия, военновъздушните и военноморските сили, чиито главнокомандващи ще останат верни на централното ръководство. (Съставил съм план за привикването и арестуването на възможно най-голям брой маршали и генерали, но ми се струва, че ще е прибързано да се пристъпи към това приживе на Началството.)

Заповядах на Рафик да държи в готовност 250 средни танка и 300 катюши, като броят им може да бъде удвоен при еднодневен поход към столицата.

Като крайна мярка съм съставил план и за прехвърлянето ми на Запад. Докато граничните войски са под мой контрол, това няма да е трудно. Очевидно ще трябва да използвам самолет и напоследък проучвам възможните маршрути: Финландия, Западна Германия, окупираната Австрия, дори Турция или Персия. Основният проблем ще бъдат противниковите гранични войски, тъй като е немислимо да изпратя предизвестие.

Не бива обаче в никакъв случай да изпадам в положението на заек, който сам изскача от бърлогата си и хуква още преди хрътките да са пуснати. Аз не съм страхливец. Засега съм тук и нямам намерение да се давам.

* * *

Москва, януари 1953 г.

Най-после бурята се разрази. Бесовете на унищожението са пуснати на свобода.

Вчера „Правда“ публикува пълния списък на лекарите — деветима професори, сред които и главният лекар на Кремъл, петима от тях евреи. Заклеймени са като „убийци в бели престилки“ и този израз би могъл да излезе единствено изпод параноичното перо на самото Началство. Обвинението е, че са отровили онзи впиянчен пън Жданов[29] и неговата мазна подлога Шчербаков[30], както и половината Генерален щаб — всички по заповед на британското и американското разузнавания!

Естествено и деветимата направили самопризнания. Игнатиев собственоръчно се е старал за целта, с помощта на Рюмин[31]. Много добре ми е известно какво може да направи страхът за собствената кожа, затова не ми е чудно, че Игнатиев непрекъснато гълтал силни успокоителни след недвусмислената заповед на Началството: „Бой, бой и пак бой, Игнатиев — накарай ги да признаят или ще те скъся с една глава!“

Изумително е, че Стария все още успява да убеди страшно много хора. Не само тукашните, претръпнали от тези взривове на омраза и национална паника, но дори и онези на Запад са готови да преглътнат всяка налудничава лъжа в мига, когато Хазаина им я сервира.

Всяка сутрин ми носят пълна сводка на западната социалистическа преса и понякога ми иде да се разплача от отвратителните пасквили, на които попадам! Французите са най-зле — не само старите правоверни партийци, готови да играят по свирката ни, но и немалко образци на великата парижка интелигенция! Гълтат каквото им се поднесе, както слепи котета млякото си. Що за хора! Тъпкани от Хитлер, а сега раболепничещи пред Стария!

В нормално време сега щях да съм в Кунцево и да си умираме от смях с Хазаина, защото него нищо не го забавлява така както гледката на тези буржоазни отрепки, климащи одобрително и подрипващи при всяка негова прищявка. Уви! Този път шегата може да ми излезе през носа. Ако не си отварям очите на четири, именно аз ще съм следващият, върху когото ще излеят тонове катран в марионетката си преса, пеейки в хор какъв предател съм, как съм измамил доверието им! Един господ знае какви престъпления ще реши да ми припише Началството…

* * *

Барвиха, януари 1953 г.

„Правда“ продължава да превъзнася онази пачавра Тимашук[32], междувременно я закичиха и с ордена „Ленин“. Във всяка дума личи почеркът на Стария, народът е обилно поливан със злоба и ненавист, с гръмотевични заклинания срещу „трижди проклетите доктори убийци“.

Нещо по-лошо: всеки ден се печатат филипики срещу „гнусните шпиони, убийци и скрити врагове, които трябва да бъдат смазани като гниди“, като всички тези писания задължително завършват с призиви „веднъж завинаги да се сложи край на липсата на бдителност в нашите редици“. Само на малоумните не е ясно какво се крие между редовете!

А ловът на презрените евреи се развихря. Измъкват ги от министерства, от университети и училища, от Академията на науките; нахвърлят се върху тях дори по кафенетата и танцувалните зали[33]. Дори Георгий Максимилянович[34] — комай единственият, който се радва на благосклонността на Началството — започва да губи присъствие на духа. Той е интелигентен мъж, студен като риба, но доказано предан помощник, в когото имам голямо доверие. Горещо ми препоръчва да прекъсна мълчанието си и да се появя в Кунцево, показвайки способностите си във венцехвалението на Началството над няколко бутилки вино. Георгий дори стигна до гениалното прозрение, че Стария се чувства самотен и копнее за откровена приказка.

Но вчера, когато наистина му се обадих по един текущ проблем, свързан с новите планове за ГУЛАГ, единственото, което чух, беше мазният ехиден глас на Поскребишев. Той ми съобщи злорадо, че Стария бил зает, прекалено зает, за да разговаря със стария си другар, земляк и страж на социалистическата сигурност, както често ме е наричал в миналото.

Така че трябва да продължа да се спотайвам и да чакам удобен момент. Той ще настъпи, сигурен съм, както съм сигурен, че ще настъпи пролет след тази дълга и мъчителна зима.

* * *

Барвиха, февруари 1953 г.

Страх и паника са стиснали страната като в клещи.

Москва е притихнала мъртвешки под дебелата снежна покривка. Половината министерства тънат в мрак, а входовете на Кремъл зеят като врати на гробница. Дори старата лисица в Кунцево изглежда се е спотаила — напоследък почти не напуска бърлогата си, освен при случайни появявания в киното[35].

Георгий, който е мой постоянен посетител през тези дни, ме ядоса снощи, заявявайки, че се страхувам от Стария. Сякаш всички ние не се страхуваме от него! За хората от простолюдието да не говорим, те са направо като хипнотизирани от змия.

Каза ми, освен това, че онзи дръвник Молотов и палячото Ворошилов са почти отписани. Очевидно Хазаина сега е абсолютно убеден, че те наистина са агенти на западните сили, при това дългогодишни. Значи е започнал да вярва на собствените си измислици! Излиза, че най-голямата държава на земята е управлявана от един изкукуригал маниак!

Утроих охраната в имението и изпратих Нина и Сергей в Гагра. По-добре да са далеч от Москва.

Отново започнах да се потя и ръцете ми треперят. Явно трябва да намаля пиенето. В момента е по-лесно да уредиш хиляда аборта[36] отколкото да изнамериш някой примиращ от страх московски лекар, който да те прегледа. (Пуснали са дори виц, че ръцете на лекарите, оставени на свобода, толкова силно треперят, че не могат да държат стетоскопа. А Георгий ми се оплака, че три дни търсил зъболекар, който да направи пломба на дъщеря му.)

На всичкото отгоре жалкият Деканозов[37] пристигна да хленчи и да се оплаква, че охраната на Спаската врата[38] не го пускала повече от час. Този човек е по-глупав отколкото предполагах! Не смее да припари на по-малко от километър до Кремъл, когато Стария е вътре, и ей го сега, идиотът му с идиот, разиграва обидена гордост! Понякога си мечтая да имам край себе си мъже от по-друго тесто, на които да мога да се облегна в тези трудни времена. Благодаря на бога за Надорая и за преданите му грузински момчета!

* * *

Барвиха, февруари 1953 г.

Нещата като че ли вървят към по-добро. Тази сутрин Рафик ми докладва, че поделение от спецчастите проникнало в Кремъл и момчетата застреляли Косникин[39] — уж заради оказана съпротива при арест, — след което обезоръжили всички негови хора. Това означава, че районът на Москва, с изключение на Кунцево е сравнително овладян. Така ми се иска да поговоря с някои от маршалите и хората от Генералния щаб и да им припомня 1938 г. — да не обезумяват от любов и преклонение пред Стария. Но всички военни са тъпаци, със слаба памет и без никакво въображение. Готови са да вървят като стадо овце на заколение!

Кампанията в пресата през последните четирийсет и осем часа затихва. (Послушните копои явно започват да надушват кръвта и се опитват да разберат накъде духа вятърът!) Старият никакъв не се показва от бърлогата си. От време на време се питам дали след повече от трийсет години блюдолизничество край себе си не е станал по-доверчив на стари години? Абсурд — подозрителността е негова втора природа и дори повече! Като всички нас и той дебне момента, за да нанесе удар.

Тази внезапна тишина обаче, след вилнялото седмици наред безумие, е наистина зловеща. Нина и Сергей са в Гагра и понякога се чудя дали ще ги видя отново. Опитвам се да поддържам духа си с жените, които Рафик редовно ми доставя, но това са обичайните вулгарни, прекалено предприемчиви проститутки от министерството. Никъде не е останал и помен от деликатност!

В имението държа момчетата в постоянна бойна готовност: дори и в свободното си време не престават да се упражняват в стрелба. (Самият аз съм станал толкова точен, че мога да улуча мишена в главата от петдесет метра с „Тулский 32“ — и това с моите треперещи ръце!) Снабдих се с няколко нови записа на прелюдиите на Шопен в изпълнение на Дино Липати, които са ми разтухата в дългите нощи.

Продължава да ме мами възможността за бягство на Запад: наистина ми е интересно да си представям реакцията на ония самодоволни американски буржоа, когато пред тях цъфне зловещият архитект на комунистическия терор! Несъмнено дори само тези безразборни записки биха ми осигурили едно прилично състояние — кой би твърдял, че някакво количество долари са за пренебрегване, особено с напредването на годините? Да не говорим за възможността да приключа дните си в някоя колиба във Воркута!

Съществуват и опасности обаче: мисля не толкова за повторение на аферата с Троцки, колкото за случая с нациста Хес. Може ли някой да ми даде гаранция, че на ония буржоазни малоумници няма да им хрумне да се отнесат с мен като с престъпник? Защото докато много хора оттатък все още виждат в лицето на Стария героичния съюзник от Великата отечествена война срещу фашизма, аз съм само един полицай с окървавени ръце. Лесно мога да си представя как тъй наречените социалдемократи се излъчват върху своите амвони от нравственост и започват да каканижат благочестиви проповеди за правата на човека, припомняйки, че именно аз съм убиецът на последната им любов, Ян Масарик. Да не говорим за Катинската афера! Безполезно би било да прехвърлям вината върху Хазаина — съществува прецедентът от Нюрнберг. Просто чувам кадифения лукав глас на Стария, докато им предлага да ме разменят в някоя изгодна дипломатическа далавера — например фалшиво посредничество в Корейския проблем… Ще им раздава бонбони със собствените си ръце, докато те изцедят цялата информация, която могат да получат от мен, и ме изхвърлят като изстискан лимон.

И все пак приятно ми е да убивам времето, представяйки си колко много неща бих могъл да кажа на тези западняци! Доста биха се замислили!

Нищо подобно! Вече съм решил, имам само един избор. Властта е презрял, разкапан плод. Трябва само някой да раздруса дървото.

* * *

В колата имаше трима души. Шофьорът беше младок, облечен с яке, а до него седеше възрастен мъж със сплескан нос и брезентов сак в скута. И двамата носеха кожени ръкавици. Човекът на задната седалка беше облечен в тъмен костюм и пушеше с цигаре от слонова кост.

Колата бе стар буик с откраднати нюйоркски регистрационни номера. Под арматурното табло бе прикрепен приемник на УКВ, настроен на честотата на местната полицейска патрулна кола.

Беше тъмна нощ. Закапаха първите капки летен дъжд. Патрулната кола докладва, че се намира на 44-та Източна улица и се движи в западна посока. Човекът на задната седалка погледна златния си часовник и каза:

— Време е да тръгвате. Разполагате с четирийсет минути.

Говореше с лек средноевропейски акцент.

Другите двама слязоха и закрачиха по тротоара край редиците тъмни къщи от кафяв камък. Следяха номерата, накрая спряха. Младежът с якето изтича по стъпалата до врата с медна табелка, на която се четеше гравиран надпис: „БЪРН ХИРШ ИНК“. Вратата беше от тъмно лакирано дърво с три секретни брави. Възрастният мъж стоеше зад него и наблюдаваше улицата.

Младият бръкна във вътрешния джоб на якето си и извади нагънат найлонов плик, в който имаше нещо като комплект хирургически инструменти. Избра къса метална игла с двойна закривена дръжка и я пъхна в първата брава. Четирийсет секунди по-късно вратата се отвори. Не задейства никаква аларма. Младежът влезе в къщата, последван от възрастния мъж, който затвори безшумно след себе си.

И двамата носеха фенерчета. По стълбите възрастният вървеше отпред. Нямаше асансьор. На първия етаж спряха пред врата с надпис: РЕДАКТОРИ. Не беше заключена. Озоваха се в обширно помещение, пълно с бюра, пишещи машини с калъфи, купища листа и шкаф за съхраняване на папки. Възрастният посочи с пръст към тавана и младият тръгна към стълбището.

Възрастният отиде до шкафа. Беше отключен. Издърпа чекмеджето, отбелязано с буквата Б, и затършува в купчината с документи, писма, изрезки от вестници и няколко снимки на автори. По някое време издърпа от купа бланка за телеграма. На нея пишеше: АВИЗИРАНИТЕ ОТ БЕРИЯ ТРИСТА ХЛ ДОЛАРА ПЛАТЕНИ ГРЕГЪРИ ФОЛКСКАНТОНАЛЕ БАНК ЦЮРИХ ДЕТВАЙЛЕР. Датата беше отпреди единайсет дни. Извади бележник и старателно преписа думите, пъхна бланката обратно и затвори папката.

В този момент младият се върна от горния етаж.

— В бюрата няма нищо. Има обаче каса. Изглежда стогодишна. Може да се отвори с джобно ножче.

Възрастният го последва на третия етаж, където видя отворена врата с табела: С. МЪСКИН, ГЛАВЕН РЕДАКТОР. Стаята бе застлана с бял мъхест килим, имаше черни кожени кресла, кърваво оранжеви завеси, картини с полуабстрактни голи тела, хладилник и барче за напитки, диктофон, три телефона, двайсет и четири инчов цветен телевизор и миниатюрно дръвче в саксия. Зад дръвчето се намираше касата, която приличаше на викториански сандък с месингова дръжка и диск с римски цифри.

Възрастният отвори брезентовия сак и извади стетоскоп. Допря го до вратата на касата и внимателно започна да върти диска. Минутите течаха. По тавана пробягваха отраженията от фаровете на минаващите коли, прогърмя полицейска сирена и заглъхна някъде към предградията.

Възрастният спря, за да погледне часовника си.

— Шибан чугун — измърмори той. — Разбирали са си от занаята едно време! Може да стане с оксижен — добави той, — но ще ми трябват поне двайсет минути.

— Да отида ли да го предупредя? — попита младият.

— Ще опитам още веднъж — отвърна другият. — Вече пробвах три комбинации. Той каза да не прилича на взлом.

Три минути по-късно нещо изщрака, месинговата дръжка поддаде и желязната врата се открехна. Вътре имаше три лавици. На първата лежаха купчина подпечатани документи, на втората — няколко пачки, все още обвити в банков бандерол. Две от пачките бяха от банкноти по сто долара, останалите — по двайсет и по десет. Мъжът не ги докосна и погледна към горната лавица. Там лежаха няколко папки от груба обикновена сива хартия и пет копия, преписвани под индиго, в сини найлонови обвивки, върху които се четеше думата БЕРИЯ. Под нея някой бе написал грижливо с червена химикалка: Да не се изнася от офиса! Мъжът взе най-горното копие, затвори вратата на касата и каза:

— Да вървим!

Две минути по-късно бяха отново в буика. Възрастният подаде машинописното копие и преписа от телеграмата на човека на задната седалка, който ги пъхна в дебел плик с надпис: ХЕР ДИТРИХ РОШ. ВЪЗДУШНА ПРАТКА. БЪРЗО. ПАН АМ — КОПЕНХАГЕН.

— Летище „Кенеди“ — каза той. — И по-бързо, нямаме време.

Стигнаха до летището за трийсет и пет минути. Пред сградата на Пан Ам мъжът от задната седалка слезе от колата и бързо се пъхна в автоматичната врата, а буикът потегли обратно към Манхатън.

Мъжът отиде до багажното отделение, попълни някакъв формуляр, плати 35 долара и подаде пакета на момичето зад бюрото. После спря отвън едно такси и каза на шофьора някакъв адрес в Лонг Айланд.

* * *

Петдесет минути по-късно самолетът по полет 427 на Пан Ам излетя. В десет часа сутринта местно време кацна на летище Каструп в Копенхаген, където един рус мъж с швейцарски паспорт на името на хер Рош взе пакета и го отнесе в багажното отделение на Аерофлот. Каза няколко думи на мъжа зад бюрото, който отвори вратата и го въведе отзад.

След два часа пакетът отлетя с полет 099 на Аерофлот за Москва. Приземи се там след три часа и петдесет минути, където го поеха двама мъже, които се приближиха до самолета в закрита лимузина ЗИС. След по-малко от половин час пакетът лежеше върху едно бюро в сградата на площад „Дзержински“, над чийто вход беше изписано: „Комитет Госсударственой Безопасности“.

* * *

Началото на цяла поредица от случки бе поставено преди по-малко от трийсет и шест часа преди това, когато главният редактор на „Бърн Хирш“, господин Сай Мъскин, свика пресконференция в хотел „Плаза“ в Ню Йорк. Присъстваха десетина журналисти, в по-голямата си част представители на международни агенции, както и литературните редактори на няколко по-сериозни списания.

Пет минути след началото на пресконференцията стана ясно, че съобщението на Сай Мъскин обещава да се превърне в световна политическа сензация.

— Но в никакъв случай не за жълтата преса — заяви Мъскин, накланяйки глава на една страна, докато журналистите ожесточено дращеха в бележниците си.

След това обясни, че оригиналът е на един от грузинските диалекти, мингрелски, и че „Бърн Хирш“ са наели при абсолютна тайна трима от водещите филолози в страната, за да преведат произведението на английски. Оригиналът вече е бил прегледан от съдебни експерти, които установили, че както хартията, така и пишещата машина имат съветски произход и са отпреди двайсет или трийсет години. До този момент не е представено никакво възражение срещу автентичността на оригинала.

Изявлението на Мъскин бе последвано от лавина въпроси, които се въртяха най-вече около самоличността на човека, измъкнал оригинала от Русия.

— Разполагаме с декларация — каза Мъскин, — която в момента се намира в сейфа на една от нюйоркските банки, саморъчно подписана от един източноевропейски гражданин, в която подробно е описано как произведението е изнесено тайно от съветския съюз в една от сателитните му държави. Друга група хора са го пренесли на Запад.

— Колко ще плати „Бърн Хирш“ за книгата? — запита някой.

Мъскин се поколеба. Чарлс Уитмор нямаше желание да разкрива каквито и да било подробности около сделката нито точната сума преди публикуването на произведението.

— Над един милион долара — отговори след известна пауза Мъскин, — което ни осигурява пълни и изключителни права.

Зададоха се още няколко въпроса, например дали издателите са се консултирали с Държавния департамент за евентуалните политически последици (Мъскин не пожела да коментира) и дали е потърсено мнение от някой съветолог: Мъскин отговори, че професор Ото Крул от Харвардския център за международни изследвания не намира основателни причини за съмнение относно автентичността на текста.

Мъскин благодари на участниците и обяви конференцията за закрита.

* * *

АП и ЮПИ изстреляха мълниеносно първия бюлетин по телеграфа точно в 20:45 източноевропейско време. Десет минути по-късно копие от него вече лежеше върху бюрото на един младши служител в Държавния департамент, а друго копие — в главната квартира на ЦРУ в Лангли.

ТАСС прехвана новината — пиратски от телеграфа, безплатно — в 4 часа сутринта московско време. От Бюрото веднага се обадиха в американския отдел на Външното министерство, където нощният дежурен служител реши, че вестта заслужава да позвъни по секретната линия в дома на заместник-министъра. След известен размисъл заместник-министърът позвъни на външния министър Андрей Громико.

Громико реагира бързо. За 7 часа бе свикано заседание на високо равнище под председателството на Юрий Андропов, председателя на Комитета за държавна сигурност. На това заседание бе взето едно-единствено решение: служител на съветското посолство във Вашингтон да отлети незабавно за Ню Йорк и да се свърже с един човек на име Ритингер, натурализиран литовец, собственик на малка фотографска агенция, който вършеше от време на време услуга на посолството, свързани с третокласна секретна информация. Смяташе се, че той не е заподозрян от американските власти, освен това се знаеше, че има връзки с престъпния свят в Ню Йорк. Ритингер трябваше да наеме срещу три хиляди долара двама специалисти по касите, които да свършат тонкое дело в сградата на „Бърн Хирш“ и да измъкнат един екземпляр от английския превод.

Щом ръкописът пристигнеше в главната квартира на КГБ, трябваше да бъде поет от екип специалисти по английски език. Работейки непрекъснато на смени, те бяха длъжни да съставят подробно резюме на текста (нямаше никакво време за пълен превод на руски), така че то да лежи върху бюрото на Андропов до обед на другия ден.

* * *

Междувременно Държавният департамент бе изискал веднага екземпляр от текста срещу гаранцията, че ще бъде разглеждан като секретна документация. Мъскин уведоми за искането по телефона Уитмор, който го очакваше и даде съгласието си.

В същото време Мъскин бе сериозно обезпокоен от откритието, че едно от копията липсва. Разпита дискретно всички, които имаха достъп до неговия кабинет, но без резултат. Претърси цялата сграда, провери и в машинописното бюро, където беше направен преписът, но също безуспешно. Нямаше никакви признаци за взлом и Мъскин не докладва за инцидента нито на полицията, нито на Уитмор, тъй като съзнаваше, че копията би трябвало незабавно да бъдат депозирани в банката заедно с мингрелския оригинал.

Същия ден ръкописът постъпи в печатницата с условие работата да бъде възложена само на най-доверени хора и коректурите да бъдат представени след не повече от десет дни. На Мъскин му се наложи да отбива упоритите искания от страна на научни съперници на професор Крул да им бъде разрешено и те да изследват текста и да се произнесат за неговата автентичност.

До вечерта Мъскин беше изгълтал три дози транквиланти и четири двойни мартинита, преди да изключи личния си телефон и да потъне в мъчителен сън, молейки се следващите няколко седмици да не се появи някое драстично разкритие, което да унищожи най-великото начинание в кариерата му.

* * *

Александър Димитров, известен на своите приятели и колеги като Саша, беше заместник завеждащ редакция в едно московско списание, чийто тираж бе най-големият в света — шейсет милиона. Разпространяваше се най-вече сред младежта в целия Съветски съюз.

Следобедът на другия ден след заседанието на високо равнище в главната квартира на КГБ той излезе от редакцията и се качи в карания от шофьор „Мерцедес 280“, вдигна краката си на предната седалка и запали една пура „Ромео и Жулиета“, която извади от кожена кутия.

Шофьорът включи двигателя, хвърли в огледалото поглед към Саша и потегли ядосано с тласък. Саша вече закъсняваше с близо двайсет минути за срещата си на площад „Дзержински“, но това не го безпокоеше. Той оставяше впечатление за човек, който се тревожи от малко неща. Неговото положение в съветската йерархия беше едновременно уникално и парадоксално. Отделно от работата си в списанието беше официален съветник в Министерството на културата и неофициален съветник на КГБ. По време на „размразяването“ след 1956 г. той се бе сдобил с репутацията на един от най-ярките млади „либерали“ в първите дни от управлението на Хрушчов, когато бе отговорен за появата в Русия на множество двусмислени западни книги и филми. Пътувал бе много на Запад, говореше свободно френски, немски, италиански и английски с отвъдокеански акцент и поддържаше близки отношения с видни интелектуалци в съответните страни. Същевременно познаваше с тънкости не само културния живот на Запад, но и начина на работа и психологията на различните западни средства за масова информация. По тези причини от Комитета за държавна сигурност се обръщаха именно към него при тази застрашително надвисваща криза, свързана с предполагаемите документи на Берия.

Саша беше висок енергичен мъж в началото на четирийсетте, макар че изглеждаше по-млад. Беше твърде много мургав за руснак, с полегати вежди, черни и лъскави като конски косъм коси. В Париж за него говореха като за le type cowboy[40] един образ, който не му бе неприятен. Днес бе облечен със сиво-кафеникаво сако върху риза на цветчета, разкопчана на врата, с разхлабена вратовръзка. Имаше нужда и от бръснене.

В Москва бе горещо и шофьорът държеше затворени всички прозорци, с включена климатична инсталация. До главната квартира на КГБ се стигаше за пет минути и Саша взе една електрическа самобръсначка с батерия от рафта под задното стъкло и затърка мургавата си челюст.

Той знаеше, че връзката му с Комитета са източник на постоянен риск. Мнозина висши служители и апаратчици го презираха и го гледаха с недоверие, но по-хитрите партийни ръководители оценяваха стойността му. Извън специалните си познания и опит Саша беше вицаджия. Видни западни гости, потиснати от унинието и суровостта на режима, оставаха очаровани и разведрени от него: той затвърждаваше техните най-щастливи илюзии по отношение на руснаците: пиеше, развратничеше и разказваше непочтителни вицове срещу режима. Преди всичко обаче беше верен партиен член. Безчувствената бюрократичност на системата, намесата на полицията, цензурата, контролът върху изкуствата, всичко това бяха неща, които той смяташе за преходни. Саша Димитров беше един амбициозен романтик и едновременно безсрамен бонвиван, който живееше с фантастичната си заплата в четиристаен апартамент с изглед към Москва река и притежаваше дача на Черно море. Неговите господари бяха преценили точно: опасността да избяга в чужбина беше незначителна. Щеше да загуби прекалено много.

Мерцедесът спря пред шестетажната сграда на площад „Дзержински“. Саша показа пропуска си на вратата, оправи си вратовръзката, без обаче да закопчае горното копче на ризата, и се качи с асансьора на четвъртия етаж.

Репортажът на Малори

Пет дни след пресконференцията на Мъскин двамата с Татана обядвахме с Франк Смолет в клуб „Уиг енд Пен“ на Флийт стрийт.

Предния ден бяхме долетели от Париж и се настанихме в един хотел в Саут Кенсингтън, където се регистрирахме като и госпожа и господин Форестър. Борис остана в Париж за un séjour gastronomique[41], както той се изрази. Междувременно бе превел от номерираната си швейцарска сметка на името на Дж. Грегъри достатъчно пари в моята банка в Лондон, така че успях да оправя отдавна просрочения си дълг и да остана с неколкостотин лири в джоба. (Вярвах, че ще уреди нашите сметки по-справедливо, когато пристигне пълната сума, в деня на излизането на книгата.)

Преди два дни се обадих на Франк Смолет от Париж и му казах, че имам един човек, с когото настоявам да се срещне, но подчертах, че разговорът ще е деликатен и го помолих да бъде умерено трезвен.

Татана изпълняваше ролята си безупречно. Беше облечена скромно в черно и нямаше никакъв грим, изглеждаше самотна и нервна. В бара тя поиска шери, а Смолет си поръча голямо уиски.

— С вода ли? — попита барманът.

— Вода ли? Аз не пия вода! — извика Смолет. — Рибите се чукат в нея.

Барманът очевидно беше чувал този виц и дори не се усмихна, но за момент ми се стори, че маскатана Татана ще се посипе на парчета от смях. Тя успя да се удържи и дори да се престори на леко стресната, докато аз плахо я представих на Смолет като своя приятелка, която съм срещнал на една вечеря на съвипускници в Кингс колидж, навлизайки постепенно, предпазливо в нейната биография, като внимавах да не дам на Смолет и най-малък повод за съмнение, че му „пробутвам“ някаква история. Просто правех услуга на един стар колега, както му бях обещал в Будапеща.

Татана говори много малко и почти не се докосна до яденето. Отговаряше на въпросите на Смолет уклончиво, често едносрично, така че аз започнах да се страхувам да не би той просто да загуби интерес. Бях изял пържолата и десерта си, а Смолет вече преполовяваше бутилка бургундско, когато казах:

— Франк, става дума за онези документи на Берия, за които се чу, че американците ги докопали.

— Така ли!

— Татана се е познавала с Берия. Най-малкото, имала е една среща с него. Една изключително неприятна среща.

Аз се обърнах към нея и тя сведе очи.

— Моля те, недей! Това беше нещо страшно. Ужасно.

За момент и тримата замлъкнахме.

— Много ли ти е мъчително да говориш за това? — казах аз и сложих ръката си върху нейната.

Тя отпи глътка вино и каза:

— Предполагам, че е много важно… — хвърли към Смолет един бърз, почти умоляващ поглед. — Разкажи му ти, Том. Непоносимо ми е да си спомням, дори след толкова време.

Поех си дълбоко дъх и кимнах.

— Ще ти го разкажа, Франк, защото мисля, че е в интерес на историческата истина. Но само при едно условие. Не искам Татана да бъде измъчвана от вашите хора. Утре тя заминава за чужбина и това е единственият ти шанс да говориш с нея.

След това му разказах цялата история — как била ученичка в юношеското балетно училище при Болшой театър през 1952 г., на дванайсетгодишна възраст; как колата на Берия спряла на някакво кръстовище в Москва и неговият адютант излязъл и я помолил да отиде вечерта в къщата на „Малая Никитская“. На това място Смолет извади бележника си и ме попита как се пише това име. В същото време Татана се извини и отиде в тоалетната.

Аз продължих с брутално описание на последвалото изнасилване и как на другия ден откарали баща ѝ на „Лубянка“ и той изчезнал. Когато свърших, Смолет се изсмя сподавено.

— Господи, ти би трябвало да се върнеш към журналистиката! Но как ще докажем, че всичко това е истина?

— Нали не си мислиш, че жена като нея би съчинила такива ужаси?

Малките очички на Смолет се вторачиха в мен през масата.

— Какво очаква да получи тя за това, старче? Или ти, щом е станало дума?

Замълчах. Нямаше нищо лошо той да си помисли, че сме се обърнали към него, движени от жажда за пари.

— Това зависи от теб и от вестника ти — най-после казах аз. — Мен не ме интересува толкова, но тя е доста изпаднала, горката. Няколкостотин лири стерлинги ще ѝ дойдат съвсем навреме.

Смолет погледна намръщено в чашата си.

— Първо трябва да говоря с редактора си. А той сигурно също ще поиска да я види. Въпросът не опира толкова до парите, става дума за доказването на всичко това, по дяволите. А както ти казваш, това може да излезе дебела работа.

— Добре тогава, нека да погледнем нещата от друг ъгъл — предложих аз. — Според въпросния американски издател дневниците на Берия, за които става дума, са пълни със сексуални извращения. А всеобщо известен факт е, че той си е падал по много малки момичета. Твърде е възможно той самият да описва тази история.

Смолет ми отправи подозрителна усмивка.

— А ти случайно да не си чел тези дневници? Да не би случайно да беше в Будапеща заради нещо друго, а не за скапаното парти на Фланагън? И много ли ще сгреша, ако предположа, че се срещна там с онзи унгарски поет, за да вземеш тези дневници и да ги изнесеш?

Аз се взрях в него.

— Без коментари, Франк.

Той се изхили.

— Ако ти си бил куриерът, трябва да си направил цяло състояние!

— Когато тези дневници бъдат публикувани, ще избухне страхотен скандал. И хората, които са замесени, трябва много да внимават.

В този момент Татана се върна. Не можех да кажа дали си е слагала грим, но изглеждаше още по-бледа. Тя седна, без да каже дума. Смолет погледна към нея и попита:

— Татана, ще имате ли нещо против следобед да се срещнете и с моя редактор? Той е много разбран човек. Просто работата е там, че подобна история… — той махна неопределено с ръка. — Прекалено сериозно е, за да мога сам да реша. Особено щом утре заминавате за чужбина.

Последваха няколко минути на ритуално убеждаване, аз ѝ поръчах един голям коняк и тя започна да омеква, докато накрая се съгласи да отиде със Смолет до редакцията. Платих сметката, качих ги на едно такси и точно преди то да потегли, казах на Смолет:

— Ако набуташ нея или мен в някоя лайняна история, Франк, ще те натопя пред данъчните.

Той се засмя.

— С повече от един милион долара в банката, старче, ти можеш да си смениш името, да се сдобиеш с нов паспорт, с нова националност. Можеш дори да си направиш пластична операция!

— Доскоро — казах аз. — Ще следя много внимателно твоята рубрика през следващите две седмици.

Усмихнах се на Татана и проследих таксито, докато отмина покрай сградата на Съда.

* * *

По-късно същата вечер тя ми каза, че редакторът на Смолет бил тих, дори плах човек. Проявил голямо съчувствие и разумност и независимо от сдържаността му си личало, че бил развълнуван. Тя в крайна сметка се съгласила да ѝ направят снимка. Накрая решили да отложат публикуването на разказа за нейната история до излизането на книгата на Берия — което според последната информация, получена от редактора от Ню Йорк, трябвало да стане след две седмици. Той подписал с нея договор, според който тя се задължила да не споделя с никого своите преживявания; след това ѝ издал чек за 500 лири стерлинги.

Тази вечер тя беше в чудесно настроение и ме покани на вечеря в „Уилтън“. На другата сутрин отлетяхме обратно за Париж.

Част трета

Двойно удоволствие е да измамиш измамника.

Жан дьо Лафонтен

Шести документ

Москва, февруари 1953 г.

Снощи получих известие да се явя в Кунцево в събота вечер. Старият не сочи причина, но ми се струва, че най-сетне е решил отново да даде една от своите вечери. Да не би това да е сбогуване? За него или за нас? Георгий твърди, че е болен и телесно, и душевно.

Хрумна ми да откажа, но това би означавало само отлагане. Единствената предпазна мярка, която вземам, е, че ще водя със себе си Надорая и две коли мои момчета.

Планът ми вече е разработен. Доверих го единствено на Рафик, който, естествено, ще отнесе тайната в гроба си, ако се наложи. Казах му, че Хазаина е арестувал единствения човек в Русия, който може да спаси живота му — Виноградов[42]. От друга страна, всеизвестно е, че ние, грузинците, не се даваме лесно на природата и можем да живеем над стогодишна възраст. Старият може и да е зле със здравето, но няма гаранция, че това ще е краят му. Така стигнах до заключението, че нашата надежда засега е Лукомски[43]. Като член на Съветската академия на медицинските науки, той отървава кожата, но арестуването му може би е просто въпрос на време.

Затова решихме момчетата да го вземат сутринта с една от неслужебните коли и да го доведат направо при мен — не в службата или на „Малая Никитская“, а в дома на Рафик, на Арбат.

Лукомски пристигна блед и разтреперан. Той е стар човек, очевидно самият не в цветущо здраве. Налях му чаша от най-добрия френски коняк и това успокои нервите му достатъчно, за да мога да поговоря с него по мъжки. Започнах с кратък обзор на онова, което знаех за сегашното здравословно състояние на Началството. (Аз не съм специалист и внимавах да не добавям нищо от себе си, за да бъде колкото може по-точна окончателната му диагноза.)

— Той е сериозно болен — казах му аз. — Но е възможно да живее още няколко седмици или може би месеци. А вие добре разбирате какви биха били евентуалните последствия!

Видях по лицето му, че не е необходимо да му се напомня. После минах направо съм същината:

— Вижте сега, другарю професор, за вас изборът е прост. Или ще ми съдействате, или ще чакате, докато Хазаина ви прибере заедно с останалите и ви премажат от бой. Какво избирате? Вие сте специалист по сърдечни болести. Знаете навика му да пие. Едва ли ще ви бъда трудно на направите така, че неговото старо сърце да спре да тупти.

Той седеше, стиснал с две ръце празната си чаша, а лицето му се обливаше в пот, макар че денят бе студен и апартаментът не беше много добре отоплен. Явно трябваше да го предразположа. Изтъкнах му, че аз бих могъл да му бъда полезен покровител в тези тревожни времена, че имам под свое командване повече от едномилионна войска, което ме прави вторият по сила човек в Съветския съюз. Като че малко се успокои от тези думи, макар и все още много уплашен. Трябва да призная, че и аз самият не се чувствах съвсем спокоен, защото винаги съществуваше възможността старецът да реши да се подмаже и да отиде право при Началството или някой от неговите лакеи, за да докладва за нашата среща. Затова се постарах да му напомня, че думата ми все още върви пред Стария и че е достатъчно да си помръдна пръста, за да получи професорът куршум в тила. Той се разхленчи, заоплаква се, че непрекъснато го следели, но аз го уверих, че Рафик ще се заеме с този проблем. В три часа същия следобед пристигна отново в апартамента на Рафик и ми връчи четири сини капсули. Обясни, че това е някакво ново американско лекарство, първоначално разработено като болкоуспокоително за болните от рак. Нормалната доза била една капсула на четири часа, но взети наведнъж, те водят до кома, чиито първи симптоми са дълбок сън, а по-късно — силно задъхване, както след тежък запой. Нямали вкус и действието ми се проявявало след два часа, но ме предупреди, че при силен организъм комата може да продължи с дни, освен ако дозата не бъде повторена.

Налях на професора още един коняк и му намекнах, че ако издаде, по какъвто и да е начин нещо, ще се моли никога да не е завършвал медицина. Тръгна си трезвен.

* * *

Москва, март 1953 г.

Вчера, в пет следобед[44], Поскребишев разговарял по телефона с Рафик му казал, че всички трябва да се явим пред Хазаина в кремълското кино. В 8 часа тази вечер.

Заварих всичките познати муцуни: Георгий М., Хрушчов, Микоян, дори кухия Молотов и онзи празноглав тъпанар Ворошилов. Всъщност беше съвсем както едно време. Началството изглеждаше по-добре отколкото очаквах, макар че кожата му бе сивкава и сбръчкана и той се движеше бавно със скованата си изсъхнала ръка. Освен това ме порази, може би за пръв път, дребният му ръст. Той обаче поздрави всички с някакво пресилено сякаш добродушие, а когато стигна до мен, ме сръга шеговито в ребрата и извика:

— Е, драги ми прокуроре, не си си губил времето през тази нова Валпургиева нощ! Както виждам, хората ти са окупирали Кремъл?

В очите му пламтеше обичайното пламъче, когато отвърнах:

— Действам в интерес на сигурността, Хазаин.

Той отмина и размени няколко закачки с останалите, като дори се подигра с Молотов за бледостта му.

— Трябва да вземеш малко чист въздух, Скрябин[45]! Зарежи за малко проклетото си бюро и свърши някоя по-свястна работа!

Явно вечерта нямаше да е лека.

Гледахме френски филм отпреди войната за някакви гангстери, но аз видях малко от него. След това всички отидохме с коли в Кунцево. Началството се направи, че не забелязва Надорая и двете коли с моите грузинци. Когато стигнахме в дачата, той се нахвърли на пиенето с по-голяма стръв от обикновено. Изглеждаше в изненадващо добро настроение и продължи да се шегува с нас — между другото накара Молотов да изпие на екс половин бутилка френско бургундско, преди да му разреши да седне на масата.

Часовете като че се точеха едва-едва. Пред мен лицето на Стареца започна да потъмнява, очите му сега гледаха вторачено и изцъклено, езикът му взе да се плете. Чак някъде след 3 часа шансът ми се усмихна, когато той отиде с още неколцина в тоалетната, като остави чашата си с вино почти пълна. Аз изсипах капсулите на Лукомски — и четирите — и те почти веднага се разтвориха.

Преживях един лош момент, когато той се върна и взе чужда чаша, а аз му казах през смях, че е на Ворошилов и току-виж се отровил. Той прие думите ми със смях, а лицето на маршала придоби цвета на тоалетна хартия.

Вечерята привърши около час по-късно, когато Стария заяви, че е уморен. Трябва да кажа, че никога не съм виждал с по-голямо облекчение Надорая и момчетата, които ме чакаха в колите отвън.

* * *

Москва, март 1953 г.

Георгий М. вдигна пръв тревога. Това стана след полунощ в неделя. Очевидно бяха оставили Стария да спи през целия ден, както бе обичайно след някое от късните среднощни събирания, но когато до среднощ още нямало признак на раздвижване, Хрустальов[46] вдигнал аларма. Намерили го заспал на пода на кабинета. Преместили го на дивана, който той използваше за легло, и го оставили да спи. След още някое време се разтревожили и Георги М. повикал Хрушчов.

По това време аз все още не знаех нищо. По-късно следобед Георгий се обади, за да съобщи, че Хазаина определено е болен и че са извикали Лукомски. (Аз вече бях наложил мнението си, че Лукомски е единственият лекар, останал на свобода, който може да помогне на Началството.)

Когато отидох в дачата, той вече бе в кома. Професорът беше изряден в черния си костюм и с черна чанта. Другите също бяха вече пристигнали — в това число и дъщеря му, която изглеждаше много спокойна и озарена от някаква поетична тъга, макар че имаше по-малко основание да обича и да уважава баща си от повечето наоколо.

В седем и половина сутринта Лукомски заяви, че няма особен смисъл да стоим там. Точно преди да си тръгна, успях да разменя две думи с него и той ми каза, че комата би могла да продължи два-три дни, а аз му отвърнах, че ако му хрумне да бъде недискретен, моята дума винаги ще натежи повече от неговата. Видях, че той прие надълбоко думите ми.

Две нощи по-късно състоянието на Стария рязко се влоши. Извикаха ни всичките в Кремъл, където Поскребишев ни каза, че според него Хазаина умира. (Това бе единственият път, когато съм забелязал някаква следа от вълнение в този човек, като изключим скръбта му при онази история с неговата жена.) Трябва да призная, че аз самият изпитах особено усещане при тази вест: сякаш научавах за предстоящата смърт на суров, всяващ ужас баща, и това чувство несъмнено щеше да бъде споделено от повечето обикновени хора.

На другия ден той дойде в съзнание и аз си помислих за миг, че или Лукомски ме е подвел, или че организмът на Стареца се е оказал по-силен дори от новото американско лекарство.

Той все още лежеше там, на дивана в малката стая на долния етаж, която използваше за кабинет. На няколко пъти повдигна клепачите си и се опита да проговори, но излизаше нещо неразбираемо, а дишането му беше напрегнато и повърхностно като на астматик. Изглеждаше съвсем дребничък и сбръчкан, а сипаничавата му кожа напомняше изсъхнала порязаница черен хляб. Трудно беше да повярваш, че този смазан от болестта и безпомощен човек е управлявал Съветския съюз с железен юмрук в продължение на трийсет и една години, че е притиснал жестоко Рузвелт и че е успял да надхитри дори ловкия Чърчил.

Ние се редувахме край постелята на смени, докато една медицинска сестра му даваше чай, който той едва успяваше да преглътне. Светлана също бе там и държеше ръката му, когато той идваше в съзнание. По някое време следобед Лукомски, блед и плувнал в пот, сякаш самият той береше душа, обяви, че вече едва ли е в състояние да направи нещо. Поскребишев, който изобщо не бе напускал стаята, повика един знахар да сложи пиявици отзад на врата му, настоявайки, че това е вековен обичай, разпространен сред руските селяни. Така поне щяло да се знае, че е направено всичко, за да бъде спасен животът на Хазаина.

По същото време се появи синът му Василий, който се поклащаше пиян, развика се и запищя, правейки се на покъртен Хамлет, докато накрая го изхвърлихме навън. После той започна да обижда прислугата в кухните и момчетата на Надорая го откараха у дома му. Някои хора нямат никакво уважение!

Появиха се и други лекари и медицински сестри. Слава богу, че Стария отново бе в несвяст, когато му сложиха пиявиците. Излязох от стаята, за да изпия нещо. Краят очевидно наближаваше.

Той настъпи в 9:30, когато от гърлото на Хазаина започнаха да излизат ужасни гъргорещи звуци. Лицето му стана мораво, почти черно, и от устата му потече струйка слюнка. Това продължи около двайсет минути, сякаш го душеха.

В 9:50 смъртта бе обявена. Поскребишев вече бе предал на Радио Москва съобщението, което изготвихме по-рано същия ден. Радиостанцията излъчваше непрекъснато Шестата симфония на Чайковски. Всички, в това число и лекарите, и медицинските сестри, се бяха струпали около дивана, и много от тях плачеха. Аз реших, че е безсмислено повече да чакам и се върнах в града.

Радио Москва, съгласно нашите инструкции, не обяви смъртта до осем вечерта. Почти веднага на Арбат и край реката започнаха да се събират огромни тълпи от хора, които се стичаха на Червения площад. Хрушчов бе председател на комисията по погребението, а Лукомски — с облекчение научих аз — трябваше да извърши аутопсията. В 16 часа на другия ден той обяви, че Началството е починал от кръвоизлив в централната и в лявата част на мозъка. След това тялото бе отнесено в кремълската морга, за да бъде балсамирано.

Улиците и площадите бяха претъпкани с тълпи, повечето хора плачеха истерично. Към 9 вечерта установих, че положението започва да излиза от контрол. Повиках Рафик и му заповядах да блокира и да отреже всички странични улици, които водят към Червения площад. За нещастие, това причини паника, тъй като една част от тълпата се оказала притисната напред, останалите се дърпали, за да се измъкнат назад и не минало без жертви.[47]

През цялото това време камбаната на Кремъл биеше на умряло, радиото свиреше Патетичната и Погребалния марш на Шопен. Днес тялото е изложено в Колонната зала, където ще остане три дни. Редът в града най-после е възстановен.

Така залезе „Сияйното слънце на човечеството“.

* * *

Саша Димитров пристигна в Лондон една седмица след като „Дневниците на Берия“ се появиха на пазара в Америка. Последният брой на „Тайм“ ги постави на първо място в списъка на бестселърите, като в същото време списанието повдигаше въпроса дали Брежнев, Косигин, маршал Гречко и останалите ще преживеят изнесените в тази книга факти; „Ню Йорк Таймс“ във въздействаща редакционна статия твърдеше, че независимо дали са истински или не, „Дневниците на Берия“ представляват опасен прецедент за клеветническа кампания срещу световноизвестни ръководители. Съветската преса запази злокобно мълчание. Кралският Институт по международни отношения в Лондон изрази мнение, че книгата не е автентична, както се бе произнесъл и за мемоарите на Хрушчов, а шепа леви депутати внесоха в парламента резолюция с искане за прокурорска забрана за разпространението на книгата в Англия, където, от друга страна, наддаването за издателските права вървеше трескаво. Единствена Финландия, печално чувствителна към раздразненията на своя могъщ съсед, се присъедини към страните от комунистическия блок и забрани книгата. „Бърн Хирш“ разпродадоха веднага първото издание от 100000 екземпляра и въртяха второ, от 250000; в партерните прозорци на редакцията им на Източна 44-та улица бе хвърлена несполучлива самоцелна бомба, а правата за издание в мека корица бяха продадени за два милиона долара. Чарлс Е. Уитмор беше дори склонил да даде малък прием по повод излизането на книгата, наричайки я „важен, но мрачен принос към съвременната история“.

В Москва Саша Димитров получи един екземпляр от американското издание, за което му се наложи да подпише четири разписки, както и една писмена декларация, че се задължава да не я дава на никого и че ще я върне при завръщането си. Той я прехвърли в самолета за Лондон и тя му се стори отвратително забавна. Беше една добра мистификация. Саша не вярваше, че пресметлив човек като Берия би записал черно на бяло толкова опасни неща: полицаите нямат обичай да водят протоколи, те записват имена, дати и срещи и не биха си позволили да правят похотливи самопризнания за извършени престъпления. Освен това са прекалено заети. И все пак някъде в подсъзнанието на Саша оставаше едно леко съмнение, което още повече усилваше желанието му да открие авторите и да им потърси сметка.

Пътуването до Англия бе уредено без проблеми под егидата на Съвета по изкуствата. Официално той пристигаше, за да уговори осъществяването на обменни гостувания на една от водещите лондонски театрални трупи и театър „Маяковски“. Настани се в хотел „Странд Палас“ и посети съвсем набързо съветското посолство, където се свърза с главния резидент на Комитета в Англия, който му връчи списък с имена за евентуални контакти. На първо място в него, както бе очаквал, стоеше името на госпожа Т. Бернщайн, по баща Шумара.

Саша знаеше, че това е грузинско име. От друга страна, имаше много руснаци с грузински имена, които не знаеха дума грузински. В същото време възможността въпросната госпожа Бернщайн да е разказала действителна случка трябваше да се вземе сериозно под внимание. Архивите сочеха, че баща ѝ е изчезнал в началото на петдесетте години, макар че подробностите не бяха записани, тъй като повечето от досиетата, водени по времето на Берия, бяха или унищожени, или „сложени не на място“.

Преди всичко Саша отиде в Кеймбридж, където се представи, както често правеше в Англия, за американски аспирант. В Кингс колидж научи от главния портиер, че доколкото се знаело, тя възнамерявала да остане през голямата ваканция, но внезапно заминала преди повече от два месеца, без да остави адрес за връзка, и оттогава в колежа не били чули нищо за нея, като се изключи интервюто в последния брой на „Сънди“.

Саша се срещна и с научния ѝ ръководител, бивш белоемигрант, живеещ в Хънтингтън. Той беше бъбрив глуповат старец, който имаше високо мнение за госпожица Шумара — толкова интелигентна и красива, с истински аристократични маниери и меланхоличната веселост на циганка. Не, не му казала къде отива, но според него вероятно е заминала в чужбина, за да избегне клюките във връзка с ужасния инцидент от времето на нейното детство. Опасявал се, че е била принудена да продаде тази история на вестника за пари, тъй като била много бедна и преживявала с малката стипендия от колежа.

— Горкото дете! Да го изложат на такъв позор, при това след толкова много години!

— Знаете ли случайно, сър — предпазливо попита Саша, вече на тръгване, — дали тя говори грузински?

— Разбира се — отвърна старецът. — Тя е грузинка. Руският ѝ също е безупречен.

По-късно същия ден Саша разпита за нейни приятели в университета, но от малкото, което научи, излизаше, че е водила самотен живот, а малцината колеги, с които все пак общувала, бяха заминали за ваканцията.

Следващата среща на Саша в Лондон бе с Франк Смолет и тук извади късмет. Представи се за американски писател, пишещ книга, чийто сюжет е свързан с британската преса. Четял и харесвал рубриката на Смолет и искал да си поговори с него за работите на Флийт стрийт. Той покани Смолет на обяд в „Конот“ на другия ден.

От човека в посолството бе научил за слабостта на Смолет към алкохола и Саша се готвеше да се възползва от нея. Като начало предложи да си поръчат коктейл „Бикини спешъл“, наречен така на атомната бомба, а не на банския костюм. Обясни на келнера съставките: голям бърбън, бенедиктин, малко зелен шартрьоз и резен лимон. След третия коктейл минаха на обеда: ростбиф и бутилка „Мутон Ротшилд“, реколта 1961. Бе понеделник, почивен ден за един неделен вестник, и към края на яденето, което завършиха с по два големи коняка, Смолет предложи да отидат в един дневен бар — клуб в Сохо, където свирел някакъв страхотен пианист негър. Към пет часа и към края на втората бутилка „Круг“ Смолет блещеше безумно очи, съвсем отпуснат във фотьойла, и Саша реши, че моментът е дошъл. Той спомена предпазливо за случая Шумара — Берия, а Смолет отвърна с дрезгав кикот:

— Бива си го гаджето… Да започнеш да се чукаш на дванайсет години — представи си само! Ти падаш ли си по такива работи? Чувал си за Лолита, нали?

Саша го залисва няколко минути, обсъждайки прелестите на съвсем младите момичета, след което го попита как е стигнал до тази история.

— О, обещал съм, старче, на оня тип да не казвам, а и момичето се закле да пази тайната. Изчезнаха, нямам представа къде се дянаха.

Саша внимаваше да не го насилва. Наля му остатъка от бутилката и след като го изпи, Смолет рече:

— Да ти кажа, цялата работа е много странна. Чете ли за купона в Будапеща миналия месец, рождения ден на Фланагън, и за това как двама души бяха изхвърлени оттам?

Саша не бе чувал за тази история. Смолет продължи:

— Аз бих там. Не на купона. Но в хотела срещнах един приятел, писател, на времето беше журналист. Отседнал там и получил покана. С него беше и някакъв унгарец, един старец, бивш комунист, поет. Двамата нещо се спречкали с Фланагън: тоя тип, Малори, е бил там като студент по време на революцията, разгорещил се и си изтървал нервите.

— Малори ли? — тихо рече Саша.

— Да, Том Малори. Пише романи. Не знам дали си го чувал. Да си вземем ли още една бутилка шампанско?

— Ако искаш. Само че нека аз да платя.

— Майната ти. Само членове на клуба имат право да плащат.

— Десет лири, Франк — каза барманът, млад здравеняк с грижливо сресана на вълни коса.

— Прибави го към кредита, Тони. И ни дай още една бутилка.

— Как този Малори се е свързал с момичето? — попита сякаш себе си Саша, докато Тони извади тапата и напълни двете чаши.

— Обади ми се по телефона и ме запозна с нея. Съвсем неочаквано. И знаеш ли колко ѝ плати моят редактор? Петстотин лири! Хем без нищо насреща, на голо доверие. Но да ти кажа, Малори е честно момче. Обаче не би трябвало да ти го казвам всичко това. Строго секретно, разбираш ли! Но според мен историята на момичето е истинска. Няма причини да съчинява такова нещо, а и го има в книгата. Ти чел ли си я?

— Още не, за жалост — излъга Саша.

— Същински динамит! Няма да се учудя, ако катурне половината от шибания Кремъл!

— Този Малори живее в Лондон, нали? — попита Саша.

— Не. Работи в Германия, в някакво радио, за американците. В Мюнхен май. Накрая го изритали или договорът му изтекъл — тъй или иначе отпраши нанякъде.

Смолет изведнъж се вторачи ядосано в Саша.

— Абе теб какво те интересува всъщност? Какво все ме разпитваш? Да не би да си от ЦРУ? — Той се обърна към бармана: — Хей, Тони, тук май има човек от ЦРУ. Нали такива не ги пущаме в клуба?

— Не, ако си плащаш сметката, Франк. В момента имаш шейсет и осем лири кредит.

— Я върви на майната си! — весело рече Смолет. Той се обърна отново към Саша. — Ти наистина ли си писател?

— Ами, пиша книги — усмихна се Саша.

— О, да. Аз май не чета такива неща. Напоследък не ми остава много време. Да не би да смяташ да пишеш книга за тази история с Берия? Книга за книгата. Страхотно добра книга, казвам ти. Ти не пиеш — добави укоризнено той.

— Добре ми е — каза Саша, вдигна чашата си и се престори, че отпива от нея.

— Ще ти кажа какво мисля — каза Смолет, — ако ми се закълнеш, че не си от шибаното ЦРУ.

Саша се засмя.

— Толкова лош ли ти изглеждам?

— Изглеждаш прекалено трезвен. Сега се закълни в бутилката! Кажи „Заклевам се“ — те изпълниха някакъв сложен ритуал, като призоваха и бармана за свидетел.

— Знаеш ли, ще ти кажа какво мисля — след известно мълчание промълви Смолет. — Това не може да навреди на никого, след като историята вече е излязла наяве. Мисля, че Малори беше в Будапеща, за да се свърже с онзи унгарец и да вземе книгата на Берия. Не знам как се е добрал до момичето… всъщност каза, че я срещнал в Кеймбридж. Мъничко съвпадение, ако правилно съм разбрал. Във всеки случай аз така си мисля.

— Знаеш ли кой е този унгарец?

— Някакъв старец. Прилича на череп. Имаше някакво шантаво име, но Малори каза, че то не било истинското. Всичко е много тайнствено, старче.

Саша кимна и не разпитва повече за Татана Шумара. Вместо това се опита да научи от Смолет нещо повече за Малори, но отговорите на Смолет, когато бяха свързани, биха могли да се отнасят за всеки англичанин на трийсет и няколко години. Барманът направи нов безнадежден опит да го накара да си плати сметката, но той беше вече непоправимо пиян. Смолет тръгна препъвайки се към телефона да се обади на някаква жена, а Саша се изниза към тоалетната, където добави току-що наученото под записките си от посещението в Кеймбридж:

Шумара, Татана (Бернщайн). Израелски паспорт. Грузински произход. Напуснала Кеймбридж шест седмици преди излизането на Б. Интервю десет дни преди отпечатването. Минава за бедна, но има пари за пътуване.

Сега добави:

Малори, Том. Романист, млад. Доскоро работил в американска радиостанция в З. Германия, Мюнхен? Представил Шумара на Смолет. Бил в Унгария за тържеството по случаи рождения ден на Фланагън. (Да се провери датата.) Заедно с някакъв стар унгарец, бивш партиец, поет, от когото М. уж взел Б. М. С. С.

Когато се върна в клуба, завари Смолет да се клатушка пред бара.

— На ваше място бих го завел у дома му, сър — каза барманът.

Саша се усмихна, подхвана Смолет под мишниците и го изнесе като дете по тясното стълбище на улицата. Тъкмо се питаше какво да прави с него, когато неочаквано, с рефлекса на закоравял пияница, Смолет проговори членоразделно и са раздвижи.

— Трябва да се прибера у дома, старче. Имам да се обаждам на куп места.

В този момент Саша видя едно празно такси. Смолет пропълзя в него и имаше достатъчно сили, за да каже адреса си, след това се килна назад, а шофьорът подкара по Шафтсбъри авеню.

Саша Димитров се питаше каква част от разговора им ще си спомня на сутринта Смолет.

* * *

Първото нещо, което Саша направи на другия ден, бе да отиде в Националния съюз на книгата, където откри името и телефона на издателите на Томас Малори. След това влезе в една телефонна кабина, следвайки една от основните инструкции на Комитета за агентите, работещи на Запад: всички местни разговори трябва да се провеждат от обществени телефони, а всички чуждестранни — чрез посолството. Дори един пратеник на културата като Саша Димитров не можеше да е сигурен, че телефонът му в хотел „Странд Палас“ не се подслушва.

Някаква секретарка в издателството му каза, че мистър Малори е в чужбина и че не са чували нищо за него от няколко месеца. Последният адрес, който имаха, беше: апартамент С, „Елизабет щрасе“ 25, Мюнхен, но доколкото имала сведение, вече не живеел там. Предложи на Саша да позвъни на литературния му агент и му каза един телефонен номер.

И на него се чу женски глас. Саша каза, че много иска да се свърже с Малори във връзка с някаква сделка. Представи се като Боб Манинг, литературен агент на една от големите американски кинокомпании. Момичето му каза да почака. Две минути по-късно по телефона долетя мъжки глас:

— С какво мога да ви помогна, господин Манинг? Казвам се Хенисън.

Саша каза, че е за кратко в Лондон и че иска да предаде нещо важно на господин Малори, затова се опитва да го намери.

В гласа прозвуча недоверие.

— Господин Малори в момента е в чужбина.

— Къде по-точно?

Хенисън се колебаеше.

— Обади ми се миналата седмица, за да ми каже, че не желае да го безпокоят. Работи. Но аз мога да му предам съобщението ви.

— Искам да разговарям лично с него — настоя Саша.

— Съжалявам, господин Манинг, но както ви казах, моят клиент е дал своите разпореждания. Знаете колко нервни стават писателите, когато работят.

В гласа му прозвуча закачка, но Саша не се поддаде.

— Как тогава бих могъл да свърша някаква делова работа с него?

— Чрез мен, аз затова съм тук — спокойно заяви агентът.

Саша избухна: възложено му било да предложи на Малори да преработи на сценарий последната си книга, а за да направи това, трябвало да говори с него лично. Не, не можел да се срещне с агента му. Бил в Лондон само за двайсет и четири часа, връщал се в Лос Анджелис. Единственото, за което моли, е да му дадат възможност да се обади на Малори, да му отправи предложението и да получи положителен или отрицателен отговор.

— За това ще получи три хиляди долара като аванс — каза той накрая. — Плюс още три хиляди, когато предаде готовия сценарий.

— Аз мога да му позвъня — каза агентът — и след това да ви се обадя.

— Слушайте, господин… — прозвуча предупредителният сигнал, че връзката ще прекъсне и Саша пусна нова монета. — Господин Хенисън, не мога да водя делови разговор с вашия клиент чрез трето лице, аз не работя по този начин. Ако вашият клиент държи да си играе на криеница, тогава някой друг ще получи работата.

Последва мълчание. Когато Хенисън отново проговори, в гласа му звучаха примирени нотки.

— Добре, господин Манинг. Намира се в едно тихо местенце във Франция. Вердюн сюр льо Ду, дванайсет, това е телефонният номер. Департаментът е Сон е Лоар. — Той повтори двете имена, които Саша записа в бележника си.

— Благодаря ви, господин Хенисън. Ще ви се обадя пак.

Саша затвори телефона, обади се на Международни справки и помоли за телефонния номер и името на абоната в апартамент C на „Елизабет щрасе“ 25, в Мюнхен. Нечий глас с азиатска вежливост заяви, че няма посочено име на абоната на телефонния номер. Тогава Саша позвъни на телефон 12 във Вердюн сюр льо Ду и оттам му казаха, че говори с хотел „Бургиньон“.

Той отиде в мрачната резиденция на посолството на Кенсингтън, където му бяха предоставили на разположение една стая, и се обади в главната квартира в Москва с инструкцията да се свържат с агента си в Мюнхен — мъж на име Екхард, занимаващ се с външнотърговски операции. Екхард трябваше да му се обади на телефона в един китайски ресторант на „Куинсуей“. Без собствениците да подозират, този телефон беше един от няколкото номера, използвани от съветското разузнаване на територията на Лондон.

Екхард беше опитен агент, вербуван от КГБ преди десет години, като печелеше добри пари от това. Знаеше се обаче, че политически е необвързан и неотдавна, при една строга ревизия на нещатните служители на Комитета на Запад, бяха възникнали подозрения, че е възможно да не отдава всичката си енергия в полза на Москва. В единия от докладите се съдържаше намек — макар без доказателства, — че е продавал материали на Западногерманската разузнавателна агенция „Гелен“. Оттогава на Екхард възлагаха само дребни местни поръчки, докато цялата важна работа се вършеше от резидентите в Бон и Западен Берлин.

Екхард трябваше да позвъни на лондонския номер същия следобед. Саша си намери извинение, за да отложи преговорите в Съвета по изкуствата и си купи билет първа класа за обедния полет до Париж на другия ден. Междувременно прехвърли събраната до момента информация на връзката си в посолството, който включи един магнетофон веднага щом Саша му заговори, и се заслуша, без да го прекъсва.

Саша бе преполовил китайския си обяд, когато Екхард позвъни, малко след три часа. Саша го инструктира да открие името на наемателя на апартамент C на „Елизабет щрасе“ 25 и всичко друго, което би могло да се разбере за този човек: националност, професия, от колко време живее там, както и евентуални гости или съквартиранти, които е имал през последната година. Освен това поръча на Екхард да направи проверка в двете радиостанции за антисъветска пропаганда в Мюнхен, РСЕ и радио „Свобода“ и да разбере каквото може за един англичанин на име Томас Малори — какво е работил за РСЕ и колко време — а също да разпита дискретно в архивната библиотека на радио „Свобода“ дали въпросният Малори е имал достъп до техни архивни материали и, ако е възможно, да разбере за кой период се отнасят те.

Екхард обеща да се обади в десет часа на другия ден, на друг номер, този път в един дневен бар на Ърл Корт роуд.

Когато Саша се върна в посолството, неговата връзка го информира, че някой си Томас Малори неотдавна е бил замесен в един нашумял в пресата инцидент в Будапеща и потвърди с още данни разказаното от Смолет за приема по случай рождения ден на филмовата звезда. До този момент унгарското разузнаване не бе успяло да идентифицира унгарския придружител на Малори по време на партито. (Снимките във вестника бяха прекалено неясни, а администрацията на хотела не можеше да помогне.)

Последната подробност обезпокои Саша. До момента следата беше слаба, но фактът, че Малори пише проза и че е бил нает на работа от една водеща антикомунистическа организация беше окуражаващ. Въпросът сега бе да се изясни дали пребиваването му в Будапеща е било случайно съвпадение или връзката му с унгареца е имала и някакви допълнителни, скрити мотиви. Последното навеждаше на мисълта, че е възможно оригиналният ръкопис наистина да е дошъл от някакъв източник от комунистическия свят. В такъв случай този Малори би могъл да е само обикновен куриер. Такава възможност едва ли би била добре посрещната от централата.

Точно в десет часа сутринта извикаха Саша на телефона в дневния бар в Ърл Корт роуд. Гласът на Екхард звучеше ентусиазирано. Жилищната сграда на „Елизабет щрасе“ 25 била държана от РСЕ за негови служители, а апартамент C е предоставен под наем на един руски беглец, Борис Дробнов, който работил две години за РСЕ. Екхард бе научил, че руснакът е напуснал преди близо пет месеца и е дал апартамента под наем без разрешение. Освен това през последните шест месеца при него живял някакъв англичанин, също на работа в РСЕ. Попитан дали името на англичанина е Малори, портиерът казал, че името му се струва познато, но не е сигурен.

След това Екхард се натъкнал на един проблем. Позвънил в отдел личен състав на радио „Свободна Европа“, за да попита за Дробнов и Малори, но веднага щом споменал имената им, някакъв глас с американски акцент го попитал кой се обажда. Екхард започнал да обяснява, че е делови съдружник на хер Дробнов, когато американецът го помолил да почака на телефона. Няколко минути по-късно, му казал, че ако намине при тях, по което и да е време преди 17:30, те с радост ще му предоставят всичката информация, от която се интересува. Нещо в гласа на мъжа обаче накарало Екхард да се усъмни. Той нямал никакво желание да разкрива публично самоличността си и да рискува да провали прикритието си, поради което останал без по-нататъшна връзка с РСЕ. Саша му каза, че е действал правилно.

По-нататък Екхард разказа как се обадил в архивната библиотека на радио „Свобода“ и дежурният служител — някакъв млад простосърдечен американец го информирал, че Дробнов бил прекарал вечерите между 26 март и 14 април в библиотеката, правейки проучвания, свързани с перида 1945–1953 година. Американецът добавил, че през последните няколко дни за втори път някой се интересува от това. Попитал нещо лошо ли е направил този руснак. Екхард го уверил, че прави най-обикновена справка и затворил телефона.

Саша му благодари и му обеща премия за информацията, която, както подчерта той, била първокласна. Тя надхвърляше всички негови очаквания до този момент и в същото време сочеше, че и други са тръгнали по същата следа. Саша нямаше нужда да се чуди дълго, за да се досети кои биха могли да бъдат те. Сега задачата му беше колкото може по-бързо се добере до Вердюн сюр льо Ду. Когато келнерката дойде, той си поръча кафе. Възнамеряваше да си запази апетита за хайвера и за пастета от гъши дроб, който поднасят на пътниците в първа класа до Париж.

* * *

Два дни преди пристигането на Саша Димитров в Лондон, Макс Фрум се намираше в Мюнхен. Първокласен оперативен агент на ЦРУ, той беше мрачен белолик мъж с проницателни остри очи. Първото му обаждане бе до директора на РСЕ, също американец, на име Дон Морган. Определиха си среща след час.

— Борис Дробнов — повтори Морган. — Той е най-вероятният. Избягал през шейсет и първа и живял няколко години в САЩ. Баща му бил известен учен по времето на Чичо Джо, така че Дробнов е имал да преодолява маса трудности, за да се сдобие със свидетелство за благонадеждност. Лично аз го приемах нормално, но не всички бяха на това мнение. Мнозина тук се зарадваха, когато се махна.

— Кога напусна?

— Преди около пет месеца. Поради усложненията с произхода можах да го направя само младши изследовател. Опитах се да му намеря работа в радио „Свобода“, но се оказа безнадеждно. Нямате представа колко злопаметни са тези емигранти. Всеки, който е имал някакви непосредствени връзки с режима, е повече или по-малко отхвърлен. Беше жалко, защото Дробнов е умен мъж и добър работник, независимо че наистина дразнеше много от хората. Пълна липса на такт.

Фрум слушаше внимателно, с безизразно лице.

— Тази сутрин се обадих в архива на радио „Свобода“ — най-после проговори той — и се оказа, че е прекарал доста време там, горе-долу, когато е подал предизвестие за напускане. Поръчвал е служебни материали за съветския режим за периода от края на войната до петдесет и трета година. Както знаете, това е периодът, обхванат от книгата.

— Сериозно обвинение — каза директорът.

— Въпросът е сериозен — отвърна Фрум. — Държавният департамент иска от нас да го разнищим докрай и колкото по-скоро, толкова по-добре.

Морган каза:

— Ако издателите не решат да предявят иск за измама — което едва ли ще направят с парите, които им носи книгата — не виждам какво бихте могли да направите вие.

— Моята работа на този етап е просто да установя дали това наистина е измама — заяви Фрум, — и ако е така, да издиря извършителите. Какво ще стане след това, зависи от Държавния департамент. Толкоз. Какво бихте ми казали за политическите възгледи на Дробнов? Фанатичен антикомунист, предполагам?

Морган сви рамене.

— Струва ми се, не повече от останалите, които работят тук. Има задочна присъда от десет години заради бягството си, преценете вие какво отражение би могло да окаже това върху него.

— Говори ли грузински?

— Поне аз не съм чувал.

— И не е членувал в никаква тайна нелегална група?

— Сигурен съм, че не е — каза Морган със служебна усмивка. — Ние сме необвързана организация, господин Фрум, и внимателно следим за подобни неща. Стараем се да избягваме грубата пропаганда.

— Проверих и на едно-две места в украинската емиграция — каза Фрум. — Всички енергично отричат да знаят нещо за тази книга. Макар че, изглежда, много от тях я приемат за автентична.

— Там е бедата — въздъхна Морган. — Лично аз си имах много проблеми, докато се опитвах да реша как да се отнасяме към нея тук. Естествено трябваше да я споменем в новинарските емисии, но засега се въздържаме от коментар.

— Това е ваш проблем — каза Фрум. — Нашият е много по-труден. Между другото какъв паспорт притежава Дробнов?

— Германски имиграционен паспорт. Въпреки че вече поведе от десет години е на Запад, категорично не желае да се откаже от руското си гражданство. Проява на славянска сантименталност, струва ми се.

Фрум изглеждаше доволен.

— Това е много неудобно за него! Значи трябва да иска виза за всяка страна, през която минава. Имате ли негова снимка?

— Имаме една в архивите.

— Бихте ли ми направили две копия? Как изглежда той между другото?

— Много масивен и набит. Около метър и седемдесет. Едър, по-скоро дебел, като леко изтънява нагоре.

Фрум кимна.

— Почти съвпада с описанието, което получихме от нюйоркските издатели за човека, с когото са осъществили първоначалната сделка. — Той стана. — Е, това като че ли изчерпва нещата за момента, господин Морган. Само ако можете да ми предоставите две копия от снимката му.

— Веднага ще ви ги направим — приветливо се усмихна Дон Морган, докато отваряше вратата.

Макс Фрум задържа едно от фотокопията, което даваше добра представа за лицето, увеличено в размери 30/20, а другата изпрати спешно в Лангли. След това се прибра в стаята си в хотел „Идън“, откъдето се обади на агентите на Компанията в Лондон, Париж, Женева, Рим, Виена, Стокхолм и Мадрид, с инструкцията да направят проверка в граничните пунктове дали Борис Дробнов, руснак, пътуващ с имиграционен паспорт, е получавал някаква виза през последните месеци.

Всички отговори пристигнаха до 6 часа вечерта. Пет от тях бяха положителни: Дробнов е получил виза за Италия преди пет месеца, за Англия и Франция преди шест седмици и за Австрия и Швейцария през последния месец. Този път Фрум инструктира агентите да проверят различните полицейски служби в съответните страни, които се занимават с издаването на регистрационни карти за чуждестранните посетители, без Англия, която не прилагаше тази система. Тъй като туристическият сезон бе в разгара си, издирването би могло да обхване няколко милиона единици и независимо от въведените усъвършенствани компютри това означаваше дълги часове убийствена работа. Фрум си помисли, че известен натиск от страна на централата в Лангли, оказан в подходяща форма, би помогнал за ускоряването на този процес и направи необходимите постъпки, въпреки че независимо от това не очакваше пълен списък с адреси след по-рано от двайсет и четири часа.

Междувременно направи допълнителни проучвания за Дробнов сред бившите му колеги в РСЕ. Повечето от тях потвърдиха преценката на Морган за характера и репутацията му, но Фрум научи нещо много по-важно — за близките връзките на Дробнов с някакъв англичанин, Томас Малори, който напуснал РСЕ едновременно с него и на всичко отгоре беше писател.

Фрум отново позвъни на петимата агенти на Компанията и ги инструктира да настоят пред съответните полицейски структури да проверят дали някой си Томас Малори е попълвал карти в същите хотели като Дробнов. Агентът във Виена свърза въпросния Малори с нашумялата свада по време на партито на Фланагън в Будапеща преди няколко седмици.

Нещата започваха да идват на своите места, Фрум беше по природа предпазлив човек, занаятът му го бе научил да не вярва на каквито и да било разсъждения, а преди всичко на фактите. Но още преди да получи отговорите от полицейските архиви, той трябваше да приеме в себе си твърде правдоподобното обяснение, че „Бърн Хирш“ са били подмамени в нещо, което можеше да се окаже една от най-големите конспирации на века.

Дробнов и Малори са написали книгата, впрягайки съвместно разнородните си таланти на съветолог и белетрист. Снабдили се по някакъв начин с хартия и с грузинска пишеща машина от съответната епоха и произход, а след това превели книгата на мингрелски. После Малори се свързал по някакъв начин с унгареца, който им подписал поверителна декларация, която сега се намираше в трезорите на една нюйоркска банка. Фрум трябваше да признае, че цялата схема притежаваше определена възхитителна простота и бе благодарен, че не е той човекът, който ще трябва да решава какви мерки да бъдат предприети срещу измамниците.

До следващата вечер той не само получи потвърждение на предположенията си, но и се сдоби с една от липсващите частици в мозайката — самоличността на преводача.

Дробнов и Малори заминали от Мюнхен за Италия на 20 април, нощувайки в различни хотели около Аутострада дел Соле. Следваше период от три месеца, през който в туристическите отдели на полицията нямаше никакви сведения за тях. После отново се върнали на север, след което Дробнов посетил Великобритания. После двамата с Малори заминали за Франция и отседнали в един хотел в департамента Сом заедно с някоя си госпожа Татана Бернщайн, по баща Шумара, натурализирана израелска гражданка, родена в Зугдиди, Грузия, през 1939 година. Това беше жената, дала сензационното интервю за изнасилването, извършено от Берия, в лондонския вестник „Сънди“.

Полицейските досиета нататък потвърждаваха, че хер Дробнов и фрау Бернщайн са били в хотел „Захер“ във Виена по времето, когато Малори е посетил Будапеща, след което госпожа Бернщайн изчезва за няколко дни, за да даде интервюто за вестника в Лондон. После и тримата се връщат във Франция. Според бюрото за регистрация на чужденците преди шест дни тримата се регистрирали в хотел „Бургиньон“ във Вердюн сюр льо Ду. Това бяха последните сведения, с които разполагаха в архивите.

Много хитро, мислеше си Фрум. Дяволски хитро. Жалко само, че са аматьори!

Общо взето, ставаше дума за косвени доказателства, но те вече твърде убедително се свързваха, за да оставят място за съмнение. Същата нощ Фрум изпрати в Лангли спешен шифрован доклад. Зачака заповеди. Получи ги направо от шефа си. Трябваше да замине веднага за Франция и да държи тримата под непрекъснато наблюдение, до получаването на нови инструкции.

На другата сутрин той се качи във влака за Лион. Когато пристигна там, нае едно „Рено 16“, често срещан модел, който развиваше максимум 140 — 160 километра в час, и рано същия следобед пристигна в малкото заспало градче Вердюн сюр льо Ду.

Репортажът на Малори

Градчето представляваше куп Г-образно разположени на един от завоите на река Ду гълъбовосиви къщи с плътно затворени прозорци. Имаше тесен изгърбен мост и триъгълен площад с кафене, където мъжете се отбиваха сутрин да обърнат по една гроздова, преди да потеглят към лозята, а старците прекарваха следобеда в игра на домино.

Хотел „Бургиньон“ беше с остъклена веранда, която водеше към ресторанта. Имаше широки прозорци с виненочервени завеси, големи пиринчени кревати и просторни бани, облицовани с камък. Борис избра този хотел по стратегически и сантиментални причини: той бе отбелязан с една звезда в справочника на „Мишлен“ и се намираше само на два часа път с кола от Женева, по второкласен път до швейцарската граница. Градчето се намираше в сърцето на Кот д’Ор, „винарският рай на света“ според Борис. На десетки километри по протежение на пътя се простираха спретнато подредени терасовидни лозя, а по хълмовете властваха сиви каменни замъци.

Бяхме в хотела от една седмица. Борис отскочи до Цюрих, за да приключи с приготовленията по прехвърлянето на парите зад граница. На другия ден трябваше да отидем и ние там, за да си открием отделни банкови сметки, всеки на свое име. 300000 долара бяха за Татана, а половината от останалата сума — 1350000 долара — за мен.

В хотела изглежда имаше малко постоянни гости, но ресторантът обикновено бе пълен, главно с пътуващи на юг френски туристи, които се отбиваха от магистралата. Постоянните бяха трима яки французи с тъмни костюми, търговци на вино според мен, които ядяха обилно, в почти пълна тишина. Имаше и един блед намръщен мъж, пристигнал предната вечер. Той седеше сам в ъгъла и пиеше минерална вода „Виши“. На съседната маса се бяха разположили дребничък мъж и огромната му съпруга, която не спираше да му приказва на висок глас.

В деня, преди да заминем за Цюрих при Борис, двамата с Татана решихме да направим малък излет. Собственикът на хотела, който очевидно ни бе харесал, приготви една кошница с пастет, студено пиле, ягоди и бутилка чудесно вино „Мьорсо“, която пъхна в найлонова торба с лед. Сутринта времето беше ясно и тихо, денят обещаваше да бъде много горещ. На закуска бяхме почти сами — само бледият мъж пиеше кафето си в ъгъла. Когато тръгнахме към колата, го видяхме да прави снимки на моста. Двама работници излязоха от отсрещното кафене, но градът общо взето изглеждаше пуст.

Решихме да не караме по магистралата, а да тръгнем по черния път за Бон и после да отбием към Пуии. Татана се разбъбри весело как ще се засели във Франция, ще купи някой изоставен замък, ще го стегне и ще кани приятелите си за уикендите, организирайки огромни купони, които ще се прочуят в цяла Европа. През изтеклата седмица чувствата ѝ към нас двамата се бяха променили — едва доловимо, но все пак реално, при това в моя полза. Тя все още проявяваше към Борис своята екстравагантна обич: смееше се и го прегръщаше, шепнеше му нежни думи на руски, но аз установих, че вече не спи с него. В хотела имахме отделни стаи и се бяхме любили само два пъти: след един обилен обяд и още веднъж, след дълга разходка из лозята, когато изтичахме в стаята ѝ. Физическата ѝ енергия бе все така неизчерпаема, но държанието ѝ бе станало още по-отчуждено и по-загадъчно.

Спряхме в Бон и седнахме в кафенето на стария каменен площад. Тя се шегуваше колко смешно би било, ако Борис просто изчезне с трите милиона и ние никога вече не го видим. По обед тръгнахме по една пътечка надолу към реката. Не се виждаше жив човек, Татана се съблече гола и влезе в бавно течащата вода. Аз я последвах. После наредихме трапезата за обяд във високата трева. Чухме шум от кола, която мина по шосето над нашата пътека, но иначе цареше пълна тишина. Чуваше се само жуженето на насекомите. Татана ме накара да пийна малко вино, наляхме си в картонени чаши. После заприказвахме за Кеймбридж. Аз ѝ говорих за нашия някогашен ректор: дребен човек с дълга бяла коса, един от най-големите познавачи на старогръцката култура и страстен комарджия — всяка ваканция го виждаха в Довил или на Ривиерата. Разказах ѝ как една година го поканили да чете лекции в университета в Тексас, в Хюстън, и той играел покер по цяла нощ в игралните домове — облечен с черната си тога и със смокинга. На връщане се отбил в Лас Вегас, където според слуховете загубил едно малко състояние.

Тя се смееше и отпиваше от виното си, легнала по гръб. Бедрата и гърдите ѝ бяха бледо маслинени, а цялото ѝ тяло беше кафяво и подхождаше на очите ѝ.

— Люби ме — каза тя.

Задвижихме се ведно с въздуха, натежал от аромата на мащерка и орлови нокти. Когато се отделихме един от друг, тя остана да лежи със затворени очи и да се усмихва към небето. Изпихме останалото вино и изядохме ягодите, после заспахме. Събуди ме нежната и изкусна ласка на ръката ѝ. Тя се наведе над мен и целуна крайчеца на ухото ми.

— Какво ще кажеш, да го направим по френски този път? — прошепна тя.

В същия момент чух, че отгоре избръмча друга кола и спря.

— Горе има някой — казах аз.

Тя се засмя:

— Толкова по-добре. Ще им покажем, че не само французите знаят как да се любят.

Зарових глава между бедрата ѝ. Вкусът на виното се смеси със солените сокове на тялото ѝ, което потрепери при едновременния ни оргазъм.

— Ставаме все по-добри — каза тя, когато свършихме. — С никого не ми е било толкова хубаво.

След това отново плувахме, а после се излежавахме един до друг на слънцето, докато започна да захладнява. Не бях чул колата да си тръгва, но никъде по околните полегати хълмове не се виждаше жива душа. Прибрахме нещата от пикника и се върнахме при ситроена. На около половин километър надолу по пътя задминахме някаква кола, паркирана под дърветата. Вътре нямаше никой.

Бях обещал на Борис да му позвъня в шест в цюрихския хотел, затова на връщане излязохме на магистралата, платихме си таксата недалеч от Пуии и се отправихме на юг към Бон. След двайсетина километра стигнахме до една бензиностанция. Резервоарът ми беше пълен до половината, но аз се отбих и поисках 20 литра супер. Казах на момчето да провери маслото и водата, а после пуснах в автомата монета от един франк и получих две пластмасови чашки с черно кафе.

Пет минути по-късно бяхме отново на магистралата. Сега бях сигурен, че ни следят. Беше същата кола, която задминахме по пътеката към реката — голямо рено с лионска регистрация. Бях го забелязал при бариерата, където платихме таксата, тогава беше на неколкостотин метра отзад и на бензиностанцията пристигна само няколко минути след нас. Беше доста далече и не можах да разгледам добре шофьора, видях само, че е със сламена шапка и тъмни очила.

Реших засега да не казвам на Татана и се съсредоточих да измисля нещо. Ситроенът не вдигаше повече от 150 километра в час и се съмнявах, че можем да се откъснем от реното. Най-близкият голям град беше Шалон, там можех да му се изплъзна по страничните улички, но не познавах града — вероятно за разлика от него. После реших да спра в канавката и да видя какво ще стане: шофьорът едва ли би направил нещо рисковано на такава оживена магистрала.

Изведнъж ми хрумна нещо друго. Между двете платна имаше равна пясъчна ивица с недовършена мантинела от вълниста стомана. Забелязах, че на места тя прекъсваше, за да могат да се правят отбивки при ремонти на пътя. Казах на Татана да затегне колана си. Вече карах с над сто и двайсет в час по скоростното платно. Виждах, реното ни следва, на около четиристотин метра зад нас. В този миг съзрях малка пролука в мантинелата, на по-малко от триста метра. Проверих в огледалото какво прави реното, после минах в средното платно и казах на Татана да се облегне назад и да се държи здраво. След това рязко натиснах спирачките, извих кормилото, за да не поднесе колата, минах на втора и почувствах как цялата кола се изправя като кон на задните крака. Моторът изрева, когато рязко извих кормилото наляво. Чу се свистене на гуми и мантинелата профуча на няколко сантиметра. Колата подскочи върху пясъчната ивица в средата на пътя и мина в отсрещното платно.

Натиснах газта и само след секунди се разминах с реното. Шофьорът рязко натискаше спирачките, но беше закъснял. Чудех се дали ще рискува да направи опасния завой в насрещното движение при следващата пролука в мантинелата — там обаче щеше да възникне проблемът с талона за платената пътна такса. Аз вече бях решил да кажа, че моят е излетял през прозореца. В крайна сметка щях да платя пълната такса от Лион, но ако след мен се появеше още една кола без талон, щеше да стане доста подозрително.

Сигурно онзи, който ни следеше, е разсъждавал по същия начин, защото реното вече не се появи. Реших да не рискувам повече и отново да обърна при изхода за Пуии. Почувствах, че докато стискам кормилото, ръцете ми се потят. Едва тогава обясних на Татана какво се случи.

— Може да е съвпадение — неуверено каза тя.

— Няма да рискувам трите милиона заради някакво съвпадение — отвърнах аз.

— Кой ли би могъл да е?

— Сигурно някой от хотела.

Веднага си помислих за бледия мъж, който сутринта снимаше на моста. Сетих се как фотографите от вестниците държат обективите под прав ъгъл напред, за да могат мигновено да насочват апарата в различни посоки.

— Може да работи за руснаците, за американците или дори за швейцарците — продължих аз. — Който и да е, да се омитаме. Трябва да предупредим и Борис, с неговия шибан паспорт без гражданство могат да го засекат на всяка граница.

— Моля се на бога да работи за швейцарците — каза тя.

Кимнах в знак на съгласие.

— Техните служби са много подозрителни. Ако Борис е открил вече онези сметки на твое и на мое име, много е възможно да правят някаква бърза проверка — говорех така не само за да убедя нея, но и себе си.

— Само да не са руснаците — промълви тя. Седеше сковано на седалката и гледаше напред.

Когато стигнахме при изхода за Пуии, аз обясних как съм загубил талона, а мъжът на бариерата ми написа дълга квитанция, глоби ме с 22 франка, хвърли един одобрителен поглед на Татана и ни пусна да минем.

През това време аз разучавах картата и реших, че най-безопасният и най-бърз маршрут назад е отново на юг по магистралата. Мислех си, че реното е вече далеч пред нас и ако интуицията не ме лъже, човекът вече се е върнал в хотела.

Минахме в отсрещното платно и прекосихме бариерата, като отново платихме таксата. Тогава Татана каза:

— Ако са руснаците, здравата сме загазили.

Усмихнах се тъжно на себе си: думите ѝ буквално повтаряха слабите възражения, които бях изложил пред Борис още във „Фрабечи“. Накрая казах:

— Борис е в по-голяма опасност от нас. Той все още е съветски гражданин, нали знаеш?

— Аз също — отвърна тя. — Който някога е бил съветски гражданин, завинаги си остава такъв, така разсъждават те.

— По-вероятно е да са американците.

— Може издателите да са се усъмнили в нещо и да са поискали от ЦРУ да извърши проверка.

— А как са успели толкова бързо да стигнат до нас?

Не отговорих веднага. Аз също не знаех. Помислих си за Смолет и за Ласло Ласло — като че ли те бяха най-слабите брънки във веригата. А също и за самия Борис и за неговите грузински приятели в Париж. Възможно ли беше някой от тях да се е разприказвал? А може Борис да е оставил някоя сериозна улика в апартамента в Мюнхен.

— Вероятно има някакво просто обяснение — неуверено казах аз. — Най-важното е, че парите са у нас. Ако се наложи, още утре можем да се метнем на някой самолет, а до другиден да сме обиколили половината свят.

Татана не каза нищо и през останалото време карах колата в пълно мълчание. Първото, което забелязах при пристигането в хотела, бе, че реното го няма. Обърнах ситроена и паркирах на около двеста метра от хотела, по посока на швейцарската граница. Часът беше шест без петнайсет. Хотелът беше съвсем тих, в бара и в ресторанта нямаше никой. Качихме се в моята стая и изведнъж си дадох сметка, че Татана идва за пръв път с мен. Дадохме поръчка за телефонен разговор с хотел „Швайцерхоф“ в Цюрих. Свързаха ме почти веднага — след минута чух гласа на Борис, който викаше:

— В джоба ни са, mon cher! Не можеш да си представиш колко лесно стана. И едно дете можеше да се справи! Единственото, което искат, е да си покажеш паспорта и да оставиш спесимен от подписа си.

Прекъснах го, за да му кажа, че това е чудесно, и продължих:

— А сега слушай внимателно, Борис — и му разказах какво се случи следобеда.

— Сигурен ли си?

— Деветдесет и пет на сто. Следят ни и трябва да изчезваме още тази вечер. Същото се отнася и за теб… не ме прекъсвай! Веднага си уреди сметката и кажи, че още тази вечер заминаваш за Париж. Дай им адреса на „Американ експрес“, там да ти препращат писмата. После вземи такси и слез на някоя оживена улица. По това време има голямо движение, няма да е трудно. Изчакай малко и вземи такси в обратна посока. Тогава си плати сметката и се качи на другото такси. Стар номер, но все още най-добрият. После намери някой малък хотел и ми се обади, за да ми кажеш адреса. Ние ще тръгнем утре, още преди разсъмване. Чакай ни към 6 часа.

— Мисля, че драматизираш, mon cher.

— Дано да е така… Дано, по дяволите!

Затворих телефона и отидох да намеря собственика.

— Случи се нещо непредвидено — казах му аз. — Налага се още тази вечер да заминем за Париж. Ако някой ни потърси, може да се свърже с нас чрез „Американ експрес“ в Париж. Между другото — продължих аз, като сниших гласа си — можете ли да ми кажете какъв е този човек, който пристигна онзи ден вечерта? Онзи бледият, който се храни сам на ъгловата маса?

— А, за американеца ли питате? Казва се мосю Фрум. Не е ли ваш приятел?

— Не. Защо?

— Той също попита за вас, още първата вечер, когато пристигна.

— Какво му казахте?

Французинът се намръщи.

— Казах му имената ви. Беше много настойчив, нали разбирате? — Лицето му се проясни и той хитро намигна: — Помислих си, че се интересува от госпожата.

Усмихнах се насила и казах:

— Ще ми направите ли една малка услуга? Не искам американецът да научи, че си тръгваме, поне до утре. Вие сте напълно прав — добавих. — Наистина имаме усложнения с госпожата. Искам да тръгнем към два часа през нощта, но без той да усети. Можете ли да ми дадете ключ, за да излезем от хотела?

— Разчитайте на мен, аз ще се погрижа за това! — Той се усмихваше, очевидно конспирацията му доставяше удоволствие. — Можете да пуснете ключа в пощенската кутия. Ще дойдете ли пак? — попита той и се зае да пише сметката.

— Надявам се — излъгах аз. — Първо ще се обадим по телефона.

Борис позвъни отново след по-малко от час.

— В момента съм в хотел „Банхоф“. Мизерна работа! Запазил съм две стаи и за вас — бързо добави той. — Страхотно го изиграх твоя номер с таксито! Дори го повторих два пъти, наистина беше забавно.

Отново му повторих, че ще бъдем при него към 6 часа сутринта, а после двамата с Татана слязохме за вечеря.

В ресторанта нямаше и следа от американеца Фрум. Татана мълча като никога, през цялото време. Поръчах шампанско и тя изпи сама цялата бутилка, но почти не се докосна до храната. Моите опасения изглежда бяха заразни, защото дори шампанското не я развесели.

Вече пиехме кафето, когато влезе Фрум. Той се насочи право към масата си, без да погледне към нас. Аз обаче забелязах, че лицето му е леко порозовяло, с очертана бяла рязка над носа, оставена от тъмните очила. Господин Фрум очевидно бе прекарал деня на слънце. Забелязах също, че си поръча съвсем лека храна и изглежда бързаше да привърши.

Оставих Татана на масата и взех ключа от външната врата от жената на съдържателя, после се качих да приготвя багажа и го сложих до нещата, оставени от Борис. Татана се качи след няколко минути и двамата отидохме в нейната стая. Бяхме изтощени от слънцето. Легнахме на леглото и задрямахме. Аз обаче бях нащрек за най-малкия шум отвън. Най-после към полунощ се измъкнах от стаята, заключих вратата след себе си и слязох долу. Хотелът бе тих като празна църква. Навън бе изгряла луната с форма на полумесец, кафенето отсреща беше затворено и градчето спеше. Пред хотела имаше четири коли, всичките с френска регистрация, но реното го нямаше нито на площада, нито на улицата до реката. Огледах набързо ситроена — да не би някой да е изпуснал гумите или да е прекъснал захранването. Всичко беше наред и моторът запали веднага. Когато се върнах в стаята, Татана се размърда, но не се събуди.

Почаках да стане 1:45, преди да я събудя. Болеше я главата от слънцето и от шампанското и настоя да си вземе един студен душ. Наложи се на два пъти да се връщаме в хотела — предпазливо и бавно, — за да пренесем целия багаж до колата. Единственият звук, който чухме, бе крясъкът на две котки, които прекосиха улицата и изчезнаха в някаква алея.

Потеглихме малко след два. Не се виждаше никаква светлина — нито от хотела, нито от друга кола. Фаровете на ситроена осветяваха селския път далеч напред. Той беше прав и пуст, наоколо тъмнееха лозята. Карах направо, докато стигнахме до планинския път с много завои, който се изкачваше нагоре по склоновете на Юра — естествената планинска граница между Франция и Швейцария.

Татана беше спуснала назад седалката си и отново беше заспала, свита на кълбо. През следващия половин час задминах само един ТИР, който пъхтеше нагоре по острите завои. След десет минути стигнахме до границата. Дори не събудих Татана — само взех паспорта от чантата ѝ и го показах заедно с моя на двамата сънени служители, които ми кимнаха и махнаха с ръка.

Започна спускането по стръмния и пълен със завои път сред тъмните борови гори към Леманското езеро. От двете страни имаше червени и бели стълбове за маркировка по време на зимните снегове. Изпреварихме само една кола — малко семейно пежо, с мъж и жена в него. Фаровете му скоро се загубиха зад нас. Непрекъснато поглеждах в огледалото и вече бях сигурен, че никой не ни следи.

След петнайсетина километра с много завои пътят стана равен и ние излязохме на магистралата за Женева. След още двайсет минути навлязохме в покрайнините на Лозана. Отбих се до гарата, чийто вход бе осветен. Събудих Татана и двамата влязохме в една денонощна закусвалня, където пихме кафе, а тя си взе и коняк.

— Всичко е наред — казах аз, — отървахме се от него. Ако имаме късмет, собственикът ще му каже, че сме заминали за Париж и следващите няколко дни той ще кисне в „Американ експрес“ и ще ни чака да се появим.

Тя не изглеждаше много убедена.

— Ако са се заели с нас, има и други начини да ни проследят. Могат например да проверят регистрацията в хотелите. По-добре да се върнем във „Фрабечи“.

— Най-напред трябва да уредим въпроса с парите — постарах се гласът ми да звучи небрежно. — Все ще измислим нещо, скъпа. Веднага щом пристигнем, ще проведем истински военен съвет с Борис.

Тя мълчаливо допи коняка и си купи пакет цигари. Аз взех сутрешното издание на „Журнал дьо Женев“, но в него не се споменаваше нищо за дневниците на Берия, а още по-малко за англичанин, руснак и израелка, издирвани за измама.

Пет минути по-късно вече карах на север към Берн. По пътя срещах главно камиони, но аз вече не се тревожех от фаровете зад нас. Разбира се, Фрум, ако това наистина беше името му, е записал номера на ситроена ни, но не виждах как би могъл да ни следи отблизо, без да потърси помощта на швейцарската полиция, дори ако приемем, че вече е разбрал за заминаването ни. В същото време реших, че трябва колкото е възможно по-скоро да се отърва от старата кола.

В 4:30 бяхме в Берн, след час и половина пристигнахме в Цюрих. Небето избледняваше над сивите сгради и зад камбанариите на църквите край реката. По улиците се появяваха хора, тръгнали рано на работа. По Хаупт щрасе дрънчаха първите трамваи. Открих гарата — хотел „Банхоф“ беше срещу нея. Някакъв старец метеше фоайето, но на рецепцията нямаше никой. Натиснах звънеца и същият човек пристигна, накуцвайки. Казах му, че хер Дробнов е направил резервации за нас, но не му казах имената ни. Той се наведе над бюрото и извади две адресни карти.

— Бите — каза той, след което, без да ни поиска паспортите, се върна куцукайки при метлата си и продължи да мете.

Разбрах, че късметът ни проработи и набързо попълних картите. Себе си нарекох Дейвид Маркам, директор на компания, а Татана — госпожа Маркам, домакиня. Изругах по адрес на Борис, че е запазил отделни стаи, но реших, че ако някой се заинтересува, ще кажа, че очакваме още някакъв приятел. На рецепцията имаше списък на гостите и аз открих името на Б. Дробнов в стая 277 — а се надявах, че той е минал със същия номер при регистрирането.

След продължително чукане той най-после отвори вратата. Очевидно беше заспал, облечен в синьо-зеления си костюм с кремавата копринена риза и обувките от крокодилска кожа.

— Добре дошли, другари! — той затвори вратата и тежко се запъти към страничната маса, където имаше полупразна бутилка шнапс. — Нямам нищо за теб, mon cher — обърна се той към мен. — Ще трябва да пиеш вода. Тук не сервират дори кафе преди седем.

Той напълни две чаши и подаде едната на Татана, а своята изля наведнъж в гърлото си.

— И така — каза той, обръщайки се отново към мен, — значи смяташ, че има някакви проблеми?

— Да, и то сериозни. Не знам как са загрели, дяволите да ги вземат, но факт е, че знаят.

— Кои са те?

— Някакъв американец на име Фрум.

Борис закрачи из стаята, докато аз се отпуснах в креслото, а Татана се излегна на леглото.

— Значи американец… — най-сетне каза той. — Имаш ли някакво доказателство, че е американец?

— Така пише в паспорта му.

— Паспортите могат да бъдат фалшифицирани, купени или откраднати. Те не доказват нищо. — Той стоеше в средата на стаята, сплел ръце над главата си. — И ти смяташ, че е опасно да оставаме тук?

— В този момент да. Винаги могат да ни открият в хотелите. Но аз искам да знам как са ни открили. Възможно ли е някой от грузинските ти приятели да е казал нещо, например старецът, който ти даде пишещата машина?

Борис кресна ядосано:

— Ти не знаеш какъв човек е! Един път да го видиш и през ум няма да ти мине такова нещо! Тези грузинци са твърди като скала! — Той извъртя очи към Татана, която само сви рамене. — Те не дрънкат, където им падне! — изрева накрая той.

— Добре де — казах тихо, — все някой трябва да се е разприказвал. А сигурен ли си, че не си оставил някакво доказателство в апартамента?

— Изхвърлих всичко ненужно. Същото направих и когато си тръгнахме от „Фрабечи“, всичко изгорих. Не съм глупак. А ти? Какво ще кажеш за цирка, който разигра в Будапеща? Не мислиш ли, че това може да им е подсказало нещо?

— Това си беше просто едно шоу. Нямаше нищо, което да ме свърже с Берия. — Но в себе си съзнавах, че в Будапеща бях прекалил. — Пък и РСЕ им е винаги под ръка, нали ти казах, че това е едно от първите места, където ще проверят.

— Там работят хиляда души — заяви Борис. — Според теб разполагат ли с достатъчно агенти, за да проследят всичките?

— Но нас ни следяха — отвърнах аз, като си дадох сметка, че така няма да стигнем доникъде. Изглежда той още не проумяваше, че наистина сме заплашени. — Слушай — казах накрая, — нали взехме парите? Нека днес уредим банковите сметки, а утре да се махаме. Да отидем някъде далеч. Някъде, където няма да имаме проблеми с прехвърлянето на парите и, най-важното, където КГБ и ЦРУ — ако наистина е ЦРУ — няма да ни стигнат.

Борис се изсмя дрезгаво:

— И къде, по дяволите, е това място? Може би на луната?

Погледнах към Татана.

— Повече от сто страни членуват в Обединените нации. Да кажем, около петдесет от тях, са извън комунистическата сфера на влияние. — Станах и взех от бюрото няколко листа от хотелските бланки за писма. — Да започнем отначало — казах. — От буквата „А“.

— Албания — каза Борис и двамата с Татана се засмяха в един глас.

Разполагахме само с три часа, за да измислим някое безопасно кътче на света, преди да отворят банките.

* * *

Макс Фрум съзнаваше, че се е държал като глупак. Дори нещо по-лошо: като последен аматьор. „Вече съм твърде стар за този вид оперативна работа“, горчиво си мислеше той. Преследването с коли беше номер за Джеймс Бонд. Фрум го беше приложил, защото мислеше, че двойката напуска хотела. Руснакът вече си беше отишъл, а той видя другите двама да слагат някакви пакети в колата и реши, че е пропуснал товаренето на останалия багаж. Вместо това те си направиха пикник и се чукаха в тревата.

Оставаше възможността да ги следи чрез съдържателя на хотела. Бедата обаче бе там, че както старецът, така и жена му поддържаха чудесни отношения с двамата гости и Фрум не искаше да събуди подозренията им с въпросите си и да подплаши птичките. И след това дойде катастрофата, инцидентът на магистралата. Нямаше съмнение — те са го видели и успяха да го надхитрят на негов терен. Откъде, по дяволите, им хрумна да се навират в оня пущинак! Разбира се, че там са забелязали колата. Той побърза да отиде до бюрото на „Авис“ в Шалон и да смени реното със симка — макар че това едва ли имаше вече някакво значение. И като капак на всичко беше твърде уморен след прекарания на открито ден, за да стои буден и да наблюдава хотела както трябва. И ето че пиленцата бяха отлетели.

Фрум не скри нищо в своя доклад до Компанията: нямаше смисъл да продължава играта, след като е разкрит. Това не само щеше да изложи на риск цялата операция, но и съществуваше вероятност играта да загрубее. А Фрум очакваше с нетърпение добрата си пенсия, за да може да се оттегли на Бахамските острови и да се отдаде на подводен риболов.

На следващата сутрин той напусна хотел „Бургиньон“ и замина за Лион, където изпрати от Централната поща телеграма до Лангли. След час и половина получи отговора: ДЪЛБОКО ОГОРЧЕНИ ТВОЯ НЕУСПЕХ ТЧК НАЛОЖИТЕЛНО ЗАМИНАВАНЕ ТЧК ПРЕДЛАГАМЕ ХОТЕЛ МАЙЕРХОФ ЦЮРИХ ТАМ ВАНГЕР И МАКЛИЙН ЩЕ ПОМОГНАТ С ВСИЧКО ВЪЗМОЖНО ТЧК ПРИЯТЕЛИТЕ ВЛЕЗЛИ ВЪВ ВРЪЗКА С ФОЛКСКАНТОНАЛЕ БАНК ЦЮРИХ ТЧК ТОМАС. „Приятелите“ означаваше „противника“, а Томас бе шефът му.

Фрум се обади на гарата и разбра, че след по-малко от час има влак за Цюрих. Той върна симката в представителството на „Авис“ и взе такси до гарата, където изпи две бири, за да убие двайсетте минути до заминаването на влака. Компанията, естествено, бе направила единственото възможно нещо: отстраняваха го от работата и я прехвърляха на Вангер и Маклийн, които сега трябваше да информира в хотел „Майерхоф“. Тед Вангер беше американец, който работеше като старши пласьор във фабриката на „Нестле“ във Веве; а Маклийн беше резидентът на Компанията в Женева, където ръководеше малка и уважавана финансова фирма. Фрум лично не се познаваше с нито един от двамата.

В 11:40 влакът за Цюрих пристигна и той се качи в празно първокласно купе. Докато спретнатите покрайнини на града се изнизваха край прозореца, той си блъскаше главата да разбере как Противникът е успял да се добере до Фолкскантонале Банк. Това беше сериозен удар за Компанията, но пък, от друга страна, несравнимо по-опасен за Дробнов, Малори и госпожа Бернщайн. Следата отново пареше — само че вече и от двата края!

Фрум се облегна удобно назад и си помисли с надежда, че във влака има приличен вагон-ресторант. Той не бе успял да оцени по достойнства храната в хотел „Бургиньон“.

Саша Димитров пристигна с наетия мерцедес, спортен модел 280 SL, във Вердюн сюр льо Ду в 4:30 следобед, след като бе изминал 314-те километра от Орли за малко повече от два часа. И въпреки това закъснението му бе от четирийсет и един часа. На рецепцията научи, че англичанинът и израелката са заминали за Париж преди две нощи, посочвайки като адрес за връзка бюрото на „Американ експрес“. Руснакът Дробнов изчезнал преди това, очевидно оставяйки англичанинът да плати сметката му.

Първата реакция на Саша бе учудването му, че изобщо са си направили труда да оставят някакъв адрес. Това почти със сигурност беше блъф. Освен ако разбира се не очакват някакво важно съобщение. Той изпи едно перно на бара и поръча два телефонни разговора — с бюрата на Комитета в Париж и в Женева. Когато го свързаха, той прояви предпазливостта да говори на английски, тъй като телефонът беше зад бара и френският можеше твърде лесно да бъде подслушан, а руският веднага би привлякъл вниманието. Саша беше скрил съветския си дипломатически паспорт и сега се представяше за американец, живеещ постоянно в Лихтенщайн.

Връзката с Париж бе установена почти веднага и той нареди да се установи наблюдение над „Американ експрес“, особено на пратките до поискване. С изненада научи, че френското бюро вече разполага със снимки на тримата заподозрени.

Връзката с Женева се забави повече: тя мина през централното швейцарско бюро, което изпълняваше поръчки двайсет и четири часа в денонощието, и няколко минути по-късно го свързаха с един необявен телефонен номер. Гласът в слушалката се представи като мосю Ролан. Беше ясен и остър и говореше безпогрешен английски с лек швейцарско-немски акцент.

— Къде се намирате?

Когато Саша му обясни, мъжът каза кратко:

— Тръгвайте веднага и елате на Рю де Гранж 46, апартамент 3.

Преди Саша да успее да каже нещо, линията замлъкна.

От кухнята вече се разнасяха приятни миризми, но той се задоволи със сандвич и двойно кафе, преди да потегли отново с колата за Женева. Към осем часа вечерта беше на Рю дьо Гранж — светилището на женевската тежка буржоазия, чиито крепости с бронзови решетки и дантелени завеси крият банковите тайни за милиарди долари във всякаква валута, често с потаен, съмнителен произход.

Мосю Ив Ролан обитаваше мезонет на последните етажи на една от малкото жилищни сгради на улицата. Саша успя да напъха мерцедеса в редицата американски автомобили на улицата и натисна звънеца на плочката встрани от вратата. Някакъв глас прохриптя от домофона на швейцарски немски и Саша се представи с новото си американско име. Вратата щракна и се отвори.

Апартаментът беше наистина разкошен, напомняше изложбена зала за скъпа скандинавска мебел. Собственикът му беше стар човек с грижливо сресана назад посивяла коса. Очите му имаха цвета на мръсен лед, тънките му стиснати устни бледнееха. Очевидно не се усмихваше често, дори от учтивост.

— Изпуснали сте заподозрените във Франция — започна той на руски, след като затвори вратата и окачи двойната верига. — В Москва не са доволни.

Саша сви рамене и потъна в едно жълто кресло от пенокаучук с формата на огромно яйце.

— Искам да пийна нещо — каза той.

Ролан му наля мъничко немска водка. Саша отпи без удоволствие: беше блудкава на вкус и неизстудена.

— Какво е очаквала Москва да направя? — каза той. — Да наема частен самолет от Лондон до Бон?

— Не се опитвайте да остроумничите, моля. — Руският на Ролан бе с прецизния елегантен ленинградски акцент. От швейцарския немски не бе останала следа. — Москва очаква резултати — продължи той и се разположи в друго тапицирано с кожа яйце. — Вашите издирвания в Лондон и Мюнхен бяха от полза, но се оказаха недостатъчни. Заподозрените са все още на свобода.

Той връчи на Саша три снимки: първата беше студиен портрет на млад мъж с умислено изражение, втората — на мургава млада жена с кръгло лице, я на третата, доста размазана, личеше мъж с рошава коса и груби черти.

— Томас Малори, госпожица Татана Шумара и Борис Дробнов — каза Ролан. — Последните две са от нашите собствени фотоархиви. Не са много скорошни, особено тази на Дробнов, но вършат работа. Фотографията на англичанина е от обложката на последния му роман. — Той млъкна, за да си запали тънка черна пура. — Вие не се сетихте да го потърсите сам, Димитров.

Саша внезапно се почувства уморен и потиснат. Този вид игра не му харесваше: той се палеше лесно и бе прекалено подвижен. Липсваха му търпението и упоритостта на истинския агент, постоянното следене на всички факти, на най-малките подробности, преди да се стигне до окончателното заключение — без въображение, без каквото и да било вдъхновение или полет на фантазията, само с железните изводи на хладния ум.

Ив Ролан притежаваше точно такъв ум. Освен това заемаше твърде висок пост в Комитета: шеф на швейцарското бюро, което контролираше съветската шпионска и контрашпионска мрежа в Западна Европа. Швейцарските власти го знаеха като преуспяващ търговец на картини и антики, фактът, че бе повикал Саша лично можеше да означава само едно: че е било взето някакво решение и сега се предприемат съответни действия.

— Докато вие кръстосвахте Англия и Франция — продължи възрастният мъж, — ние извършихме проучвания в Унгарската народнодемократична република. Смятаме, че едновременното присъствие миналия месец в Будапеща на англичанина Малори и на вашия алкохолизиран журналист от Лондон не е случайно. — Той изтръска с пръст пепелта от пурата си в една зелена ониксова купичка. — Журналистът ви е осведомил, че Малори е бил във връзка с някакъв унгарец. Нашите служители в Будапеща проведоха разследване и са задържали за разпит този човек. Подозрителен тип, лежал на два пъти в затвора, като втория е било заради участие в контрареволюцията. Миналата есен е успял чрез връзки в армията да получи виза за Съветския съюз, където е посетил един нежелан индивид. — Той каза името на един добре известен писател дисидент, чиито романи Саша бе чел в самиздатски копия.

— Според нас — продължи Ролан, — едва ли въпросният унгарец е могъл да изнесе някакъв нелегален материал при посещението си, но проявите и биографията му говорят, че е възможно да се е съгласил да подпише документа, който американските издатели твърдят, че притежават.

— Какво казва той по този въпрос? — попита Саша.

Ролан пусна остатъка от пурата в ониксовата купичка, след което се облегна назад и се вторачи в тавана.

— Естествено, отрича всичко. Също така твърди, че има влиятелни връзки сред военните в Москва, което може и да е истина. За съжаление, нямахме възможност да проведем самостоятелен разпит, а само в присъствието на унгарците.

— А какво казват хората от персонала на хотела, където се е състоял приемът на киноактьора?

— Не могат да ни помогнат. Познават добре човека: това е голям туристически хотел, точно от онзи тип космополитно сборище, каквото би могло да се очаква той да посещава. Но нищо не могат да кажат за въпросната нощ нито пък да го свържат по някакъв начин с англичанина Малори. Унгария е изключително хлабаво управлявана страна — с лека въздишка добави той. — Имперското им буржоазно минало плаче за по-твърда ръка, а ние напоследък съвсем сме ги отпуснали. Но това е друг въпрос. Що се отнася до нашия проблем, нещата много ще се улеснят, когато заловим Дробнов.

Той се изправи и отиде до едно бяло бюро, отключи чекмеджето и извади от него някакъв плик.

— Димитров, това е вашият шанс. Комитетът ви възлага една изключително деликатна задача. Ако успеете, ще получите награда. Ако се провалите… — той сви рамене. — Вие няма да се провалите.

Саша се взря в плика, който бе поел. На лицевата му страна пишеше с червени букви: ЛИЧНО ЗА АЛЕКСАНДЪР ДИМИТРОВ. Той го разпечата и извади един лист тънка розова хартия, изписан на машина. Подпис нямаше.

Ролан се отпусна във фотьойла и внимателно го наблюдаваше, докато той четеше. Саша се постара да запази лицето си безстрастно. Прочете два пъти написаното, сгъна отново листа и каза:

— Само Дробнов ли? А другите двама?

— Другите двама не са ваша грижа. Вчера предобед бяха проследени от Фолкскантонале Банк в Цюрих до тукашното летище, откъдето излетяха снощи с еднопосочни билети първа класа до Найроби, със самолета за Йоханесбург, който има престой в Кайро. Вече са поети от нашето африканско бюро.

— А Дробнов?

— С Дробнов се заемате вие. Отседнал е в хотел „Банхоф“ в Цюрих, където съм поставил трима души на пост. Дробнов е подал молба за южноафриканска виза, което с неговия Fremadenpass ще отнеме няколко дни. Тоест разполагате с достатъчно време, за да изпълните възложената ви задача, Димитров. — Той погледна часовника си. — Бих желал да ви предложа кафе, но ми се струва, че е най-добре да потеглите незабавно за Цюрих. Имате резервация в хотел „Мариенбад“, недалеч от „Банхоф“. — Той се изправи отново и отвори вратата. Когато Саша вече пристъпваше прага, Ролан каза: — Забравихте нещо.

Саша се огледа наоколо, после бръкна в джоба си и извади инструкциите. Ролан запали розовата хартия с една златна запалка и остави пепелта да се разпилее по бледите дъски на пода. Той кимна на Саша на излизане, без да му подаде ръка.

* * *

— Поне в едно ни проработи късметът — каза Тед Вангер, оставяйки телефонната слушалка. — Макар че не знам дали „късмет“ е точната дума в случая? Това е един мой отдавнашен приятел от „Гелен“. Някакъв куриер на КГБ, който работи извън Мюнхен, им подхвърлил нещо и моят приятел помислил, че може да е интересно за нас. Противникът е хванал на мушка Дробнов и Малори. Както изглежда, размърдването е на доста високо равнище: изпратили са специален човек от Москва.

— По дяволите! — Макс Фрум дъвчеше студен сандвич с пуешко месо. — Само това ни липсваше, да си омешаме шапките с руснаците! Само Дробнов и Малори ли? А момичето?

— В сценария няма никакво момиче. От моя човек искали да направи справка за адреса и битието на Дробнов в Мюнхен. Така се натъкнал на съквартиранта му Малори: двамата работили заедно в РСЕ. Изяснило се също, че Дробнов прекарал доста време в архива на радио „Свобода“, проучвайки периода на Берия. Човекът направил проста сметка и се свързал с германците — той им подхвърля от време на време нещо полезно, а те не го закачат. Един вид танто за танто.

Фрум се намръщи над чинията си.

— И колко ще струва всичко това, Тед? Не ми казвай, че твоят приятел ти съобщава това заради черните ти очи?

Тед Вангер се ухили. Той беше едър рус мъж с типично американска външност, около четирийсетгодишен.

— Въпросният двоен играч се опитал да изработи германците за петдесет хиляди марки, те смъкнали с пазарлък наполовина и той сега ще е много щастлив да получи от нас още половината от тази половина.

— Евтино, няма що! — възкликна Фрум. — За едното удоволствие да научим, че Противника работи редом с нас по същия сценарий. Може би дори точно тук, в Женева, в същия този момент.

Телефонът иззвъня отново. Вангер вдигна слушалката, кимна няколко пъти, записа си бързо нещо в един бележник, каза „Браво на теб!“ и затвори.

— Хайде на работа — извика той. — Малори и момичето са ходили на летището и са си купили билети за полет 287 на Суис Ер до Найроби. Излитат след час и петдесет минути.

— А Дробнов?

— Не се подава от дупката си в „Банхоф“. Кършоу и Типинг имат грижата за него. Молбата му за южноафриканска виза се връзва напълно с последното развитие на нещата: макар че Найроби вероятно е само междинна спирка. Поне се надявам да е така. В Южна Африка се работи далеч по-лесно.

Фрум кимна.

— Тамошните хора пипат доста здраво. Ще направят живота на Противника черен.

След двайсет минути Вангер се носеше с едно такси към летище Коантрен. Като висш служител във фирмата той на практика си беше сам шеф и неговите колеги бяха свикнали с честите му пътувания в чужбина, понякога с предизвестие само от няколко часа.

Тед Вангер не направи никакво съзнателно усилие да остане незабелязан, когато пристигна на летището. Носеше два куфара от свинска кожа и също такава пътна чанта и се отправи направо към бюрото на Суис Ер, където си купи билет първа класа за отиване и връщане до Йоханесбург. Беше облечен в кремавобял костюм, препасан с пълен комплект фотографско оборудване, каквото обикновено мъкнат богатите туристи, и след като мина през митническата и граничната контрола, както и през обичайната проверка за скрито оръжие, влезе в безмитния магазин в залата за заминаване и си купи четири бутилки от най-скъпото уиски и три картона от любимите си цигари. Тед Вангер външно напълно съответстваше на онова, което в действителност беше: високоплатен американски служител в командировка до Южна Африка, съчетаващ удоволствието с бизнеса.

Той разпозна Малори и Татана още с влизането в залата: не само по описанието на Фрум, но и по техните снимки, чиито копия лежаха върху бюрата на всички служители на Компанията: тази на Малори, взета от неговите английски издатели, а на момичето — от лондонския „Сънди“. Имаше също така и по-скорошни снимки, направени от Фрум пред хотела във Вердюн, за потвърждение на идентичността.

Двамата седяха в най-отдалечения край на залата и изучаваха всеки от пътниците така щателно, сякаш съставляваха жури на конкурс по красота. Вангер се отправи към бара, който беше недалеч от тях, и с висок бодър глас си поръча водка с доматен сок. След това седна на една маса и разлисти „Дейли американ“.

Десет минути по-късно в залата влезе Скип Маклийн. И неговите дрехи бяха сякаш преднамерено ефектни, изключвайки всякаква възможност да мине незабелязано: беше висок строен мъж, облечен с велурено сако, риза в цвят каки и вратовръзка, с обувки от змийска кожа и колониален шлем на главата. Вангер си помисли, че с този вид можеше да мине за какво ли не — от застаряващ плейбой до наемен войник, — само не и за конвенционален таен агент.

В боинга, 707, имаше много празни места — в Южна Африка беше зима и повечето пътници очевидно пътуваха с делови задачи. Тед Вангер се настани до прозореца, точна зад Малори и госпожица Шумара, от другата страна на пътечката. Маклийн седна сам отзад, в туристическата класа, и се зачете в джобно издание на „Кръстникът“ на френски език. Гласът на стюардесата ги приветства с „Добре дошли“ на борда на самолета на три езика. Полетът до Кайро щеше да продължи два часа и петнайсет минути.

Репортажът на Малори

Международното летище в Кайро беше мрачно и задушно като нагорещена пещ. Навсякъде миришеше на прах, урина и дизелово гориво. Имахме четирийсет минути престой. Изкараха ни от самолета, като се разминахме с група араби, нарамили метли и парцали. По пистата и около зле осветените сгради на летището се виждаха войници с китайски автомати АК–47, произведени по лиценз в Чехословакия, които ни наблюдаваха с безразличие. В транзитната зала около нас се скупчиха левантинци с размъкнати панталони, предлагайки ни пластмасови сфинксове и портрети на Насър и Тутанкамон.

Млад барман ни поднесе черно кафе в чашки като напръстници и ни изгледа с омраза, докато ми връщаше рестото до десет долара в египетски пари. Двамата с Татана имахме по стотина долара в банкноти, по около пет хиляди в туристически чекове и кредитни карти за една от най-големите международни банки в Южна Африка.

Бях се отказал от опитите си да отгатна кой от пътниците може да е таен агент или дори наемен убиец. Повечето имаха вид на преуспяващи млади бизнесмени, но аз знаех, че всеки един би могъл да се подписва на ведомост в ЦРУ или в КГБ.

Когато се върнахме в самолета, в първокласния салон имаше три нови лица — двама елегантни млади африканци и един дребен човек с восъчнобледо лице, напомнящ нощна птица. През следващите четири часа осветлението бе намалено и ние поспахме, докато самолетът се носеше из пурпурния полумрак високо над пустинята на юг към изворите на Нил и планините и платата на Етиопия, а след това към обраслите с хилави храсти и саванна растителност пущинаци, които покриват голямата Рифтова долина от Судан до Конго.

В пет часа сутринта се приземихме в Найроби. Беше горещо и влажно, в утринната дрезгавина небето беше осеяно с облаци, наподобяващи мръсна сапунена пяна. Кенийските служители на летището изглеждаха спретнати и любезни с островърхите си шапки и в униформите си а ла Сам Браун. Сънени чистачи сновяха насам-натам из салона за пристигащи пътници и разнасяха прътове с парцали и кофи с вода. Обмених малко пари и един беловлас африканец с белези върху бузите, блеснали като полирана стомана, лъсна обувките ми в тоалетната за един шилинг. Друг по-млад африканец с боси крака и военна куртка изчетка яката ми.

Високоговорителите приканиха пътниците за полет СР 287 за Йоханесбург да заемат местата си. Това трябваше да бъде първата истинска проверка. Ако някой от безименните мъже в самолета преследваше нас, сега трябваше да се разкрие, тъй като двамата с Татана останахме на летището след обявяването на полета. Закусвахме пържен бекон с яйца, пийвахме кенийско кафе и слушахме оглушителния писък на отлитащия самолет.

Салонът за пристигащи се напълни с хора, но аз разпознах само двама души, които бяха слезли от самолета от Кайро — някакъв дребосък с изпъкнали очи и висок мъж с колониален шлем, който се бе качил в Женева и изглеждаше много подходящ за главната роля във филм по някой от африканските разкази на Хемингуей.

Привършихме закуската си, отидохме до гишето на Британските презокеански авиолинии и аз купих два еднопосочни билета до Йоханесбург за седем и половина. Когато ни призоваха на борда, забелязах Хемингуеевия герой да крачи по асфалта към изхода с останалите пътници. Озърнах се за човека с базедовите очи, но той като че беше изчезнал.

Кацнахме на летище „Ян Смит“ в Йоханесбург по обед. На борда се качи напет дребен мъж, поиска ни учтиво удостоверенията за ваксинация и връчи на всички по една митническа декларация, в която трябваше да обявим дали не носим огнестрелно оръжие, отровни вещества, домашни животни, книги, списания и литература… Зад контролно-пропускателния пункт яки мъжаги с румени лица, облечени в къси бели панталони и кафеникави чорапи до коленете, преглеждаха паспортите и багажите с глуповато старание. Видях как една привлекателна жена на средна възраст посреща Хемингуеевия тип зад бариерата и свенливо го целува, а някакъв африканец отнасяше багажа му към една американска кола. Докато ги гледах ги как заминават, не можех да измисля задоволително обяснение, защо му е било нужно да сменя самолетите при транзитен полет и да удължава пътуването си с два-три часа. Разбира се, не беше изключено някакво съвсем невинно обяснение: може би е трябвало да се срещне с някого в Найроби или да изпрати бързо съобщение; жена му е чакала полета на Британските презокеански авиолинии, а той се е качил на швейцарския самолет просто от разсеяност. Но все пак защо му е трябвало да чака в Найроби вместо в Йоханесбург?

Чувствах се неспокоен, но реших да не споделям подозренията си с Татана, докато не придобия някаква увереност. Отведох я на гишето на Мадагаскарските авиолинии (тук ги наричат „Мад Еър“[48]). Те предлагаха три пъти седмично полет до Тананарив, столицата на Мадагаскар. Излезе ни късметът, същия ден следобед имаше самолет.

На борда на каравелата на Мад Еър ни посрещнаха с „добре дошли“ две руси южноафрикански стюардеси и младичък стюард, напомнящ капитан на училищен отбор по крикет. Повечето от пътниците бяха мълчаливи зализани индийци с безукорни костюми на бизнесмени и индийки с изящни сарита. В Дърбан самолетът почти се опразни. Качиха се неколцина французи на средна възраст и един дебел африканец с бял костюм и златни пръстени на почти всички пръсти. Смени се и екипажът: явиха се две пищни африкански стюардеси с яркочервени устни и коси, събрани на кок и вързани с шарени копринени кърпи, както и един черен стюард, който поднесе на дебелия негър бутилка шампанско в същия миг, когато самолетът се отлепи от пистата.

Два часа по-късно се приземихме на летище Итаво в Тананарив. Дебелият негър слезе пръв, изпратен с поклони. Той мина покрай усмихнатите митничари и служители от контролния пункт, без да им покаже какъвто и да било документ. Нас обаче не приеха така сърдечно. Един блед мадагаскарец с полинезийски очи и липсващо копче на униформата нашари паспортите ни от горе до долу с печати.

Преди да напуснем летището, си купихме билети до остров Реюнион: самолетът от Париж излиташе на другата сутрин. После взехме едно раздрънкано такси до Тананарив. Минахме през блата и хилава джунгла: тук-там се виждаха порутени тенекиени къщички, ниски тухлени постройки, сиви вили. Накрая зърнахме гарата — късно бароково здание със статуи на херувими и полуголи девици.

Таксито ни остави пред отсрещния хотел. В него беше горещо и мрачно. Подовете бяха дървени, а стените — каменни и високи; от таваните висяха вентилатори, които работеха с шум, напомнящ разбиващ се прибой. Прозорецът ни гледаше към гаровия площад и аз известно време наблюдавах няма ли някоя друга кола да спре там. По пътя от летището видяхме доста коли, но сега нямаше нито една от тях. Ако се съдеше по тишината в хотела, само от време на време нарушавана от простенването на някоя стара канализационна тръба, ние като че ли бяхме единствените гости.

Дългите часове полет ме бяха довели до приятна еротична възбуда. Затворих капаците на прозорците, заключих вратата и в полумрака повалих Татана по гръб напряко на леглото, разкъсвайки роклята ѝ, сякаш беше някаква опаковка. Тя се опита слабо да протестира, на аз смъкнах пликчетата ѝ и разголих гърдите ѝ, мачкайки ги с ръце. Притиснах я към леглото, ноктите ѝ се забиха в гърба ми, а мускулите ѝ се свиха около мен и ме изцедиха до сухо за по-малко от минута. Строполих се върху нея и усетих тежкото ѝ дишане. Вентилаторът равномерно облъхваше със силни струи въздух телата ни.

Събудих се на свечеряване. Попитах на рецепцията дали не са ни потърсили, но негърчето се усмихна учтиво и каза, че никой не е питал за нас. След това се разходихме по главната улица, която беше широка колкото Шанз Елизе, с безкрайни редици кафенета и ресторанти със стъклени фасади от двете страни. В края на главната улица имаше терасовиден английски парк, напомнящ пчелна пита, към който водеха множество тесни стръмни улички. Украсеният със статуята на Волтер парк завършваше пред мрачните стени на кралския дворец, построен от кралица Ранавалона I, за която се говореше, че по време на четирийсет и шест годишното си управление е изяждала всяка седмица средно по един човек. Днес дворецът е резиденция на президента.

Бяхме отпуснати и потни и се пъхнахме в един ресторант с климатична инсталация, където ядохме зле приготвен пастет и бифтек с пържени картофи. Никой не ни следеше, не забелязах нито една позната или подозрителна физиономия, а местният вестник „Журнал Малгаш“, издаван на френски, не споменаваше нищо за „Дневниците на Берия“.

* * *

Боингът на Ер Франс започна да се снишава над Реюнион в десет и петнайсет на другата сутрин. Единственото, което успях да забележа през прозореца, беше масата на една тъмнозелена планина, набраздена с вулканични цепнатини и чезнеща в облаци, обгърнали острова като къделя влажен памук.

Решението, което ни докара чак дотук, беше взето след дълги, мъчителни и понякога несериозни препирни през ранните утринни часове, прекарани в цюрихската стая на Борис. Първата и най-проста идея бе да идем някъде в Централна или Южна Америка, но аз обърнах внимание, че като се изключи Чили, една по принцип марксическа страна, в останалата част от Латинска Америка ЦРУ държи нещата в свои ръце.

След това обсъдихме неутралните страни и съответните данъчни закони — включително и самата Швейцария, докато Борис ме убеди, че в нея съветската тайна полиция е извършила повече политически убийства откъдето и да било другаде извън комунистическия блок. Тогава предложих Швеция, върху която Борис наложи вето поради законовите ограничения на употребата на алкохол. Малта не привлече никого от нас, а Бахамските острови са прекалено близо до Щатите, за да разчита човек на спокойствие. За арабските страни не можеше да става и дума, тъй като Татана беше с израелски паспорт; Индия и Цейлон поддържаха прекалено приятелски отношения със Съветския съюз, в Далечния Изток ЦРУ също плуваше в свои води.

Накрая остана Африка или по-точно Бяла Африка. Татана настояваше за такъв вариант, защото искаше да види дивия живот. Но аз имах подозрения, че независимо от всичките си богоугодни протести срещу апартейда правителството на Съединените щати тайно се отнася към бялата република с уважението, дължимо на един от стълбовете на западната икономика. Освен това и там вездесъщото ЦРУ вероятно би постигнало без особени затруднения екстрадирането на трима нежелани чужденци.

Родезия беше по-обещаваща. Спомних си неотдавнашния случаи с един английски бизнесмен, осъден условно на двайсет години и изгонен заради шпионаж в полза на ЦРУ. От друга страна, родезийските служби за сигурност безспорно можеха достойно да премерят сили с КГБ. Но пък на мен ми се мярнаха смразяващи видения за коктейли и приеми с мъже, нагиздени в пищни блейзъри, които разговарят за крикет и ръгби, докато жените им бъбрят за сутрешната партия бридж. В Даркист Съри, заявих аз, с храна не по-различна от тази в някой лондонски пансион, и това се оказа достатъчно, за да разпростре ветото на Борис и върху Родезия.

Тогава ме осени вдъхновение. Сетих се за Мадагаскар — непознат и достатъчно див, но озарен от френската цивилизация, — а в следващия миг умът ми ме пренесе още по на изток, отвъд Индийския океан, до малкия остров Реюнион. Формално той все още представляваше част от територията на Франция, но такава, където французите, които не се чувстват много удобно в родната Франция, могат да намерят относително спокойствие, необезпокоявани от прекалено ревностното внимание на правосъдието. От гледна точка на нашите цели, островът предлагаше няколко важни преимущества. Френското разузнаване, SDECE, беше известно с нежеланието си да координира дейността си с други служби, освен ако това не носи някаква непосредствена изгода. Това се отнасяше особено за американците след неотдавнашния наркоскандал, при който френското разузнаване бе обвинено, че е провело грамадна операция по незаконен внос на хероин в Щатите. В същото време SDECE без съмнение би отстоявало свои собствени позиции по отношение на КГБ. Островът беше достатъчно отдалечен — подозирах, че повечето хора във Франция едва ли някога са чували за него — и същевременно предлагаше удобствата на цивилизацията: френска кухня, което удовлетворяваше Борис, и френска парична система. Отстоеше само на няколко часа полет от Южна Африка и Родезия, имаше пряка въздушна линия до Париж. И стана, така че, в крайна сметка избрахме Реюнион.

* * *

На другия ден след заминаването на Малори и Татана, Борис Дробнов реши да се отдаде на едно гастрономическо приключение, без съмнение последното за един дълъг период — макар точно в този момент да не можеше да прецени точно колко дълъг.

Имаше само едно място, достойно за неговия изискан вкус: „Ла Пирамид“ във Виен, южно от Лион. Заведението беше с три звезди по скалата на „Мишлен“ и Борис беше убеден, че там се сервира най-вкусната храна в света. Сутринта му върнаха паспорта от южноафриканското консулство и му съобщиха, че чакат потвърждение на визата му от Претория и че незабавно ще му се обадят в хотела, щом пристигне. Швейцарската и френската виза на Борис му бяха позволили да пътува много през последните три месеца. Той си бе запазил маса от предишната вечер и взе сутрешния влак за Лион, а после такси до Виен. Ресторантът се намираше в една сляпа уличка недалеч от Рона. Борис прекрачи прага му, обзет от скромното вълнение на пианист, който излиза на сцената за първия си концерт. Знаеше наизуст менюто и беше репетирал поръчката, която изрецитира високо с ужасен френски на келнера: половин бутилка Тетингер от 1943 година, последвана от Шато Грийе, 1955; truite farcie au porto, volaille de Bresse en vessie[49], ягоди с кирш и за завършек, отбрани пасти. Той пристъпи към храненето бавно, разточително, вкусвайки с наслада всеки залък. Към края на обеда завърза разговор с някакъв американец през две маси, който също обядваше сам. Вече сит и напоен, Борис го покани да пийнат по един коняк. Американецът се казваше Гейвин Каски и бе писател, току-що завършил последния си роман и решил да отпразнува събитието.

— Обикновено не се храня в този стил — каза той усмихнат, — но случаят е специален! — и Борис щедро удвои поръчката.

Той обаче внимаваше да не се впуска в много подробности за себе си и подтикваше американеца да говори, което Каски възприе насериозно и започна да му разказва романа си: един вид биографичен поток на съзнанието, от ранното детство в Бруклин през училището и университета, до изобличителна филипика в свободен стих накрая, вдъхновена от Виетнам. Борис слушаше с удоволствие и спокойствие, като само от време на време прекъсваше разказа с оригванията си.

Ресторантът имаше традиция, според която за улеснение на храносмилането на клиентите се предоставяше по желание шезлонг в официалната градина и безплатно питие по техен избор. Беше четири часът следобед, когато Борис и Каски — по предложение на американеца — се възползваха от тази допълнителна възможност. Изтегнаха се в сянката на дърветата с тумбести чаши с отлежала ракия в ръцете и гласът на Каски не спираше монотонния си брътвеж за самоизразяващото се насилие, от което на Борис му се додряма.

Каски изчака, докато той заспа, напълно, след което стана и махна с ръка към оградата. Някакъв набит едър мъж влезе през портата в градината. Борис лежеше без сако, по риза с къс ръкав. Мъжът извади от джоба си спринцовка и сръчно я заби в горната част на ръката на Борис.

Той се събуди от внезапната болка в мускула, отвори широко очи при вида на непознатия и тъкмо се канеше да извика, когато изпадна в някаква еуфорична омая. Чашата се изхлузи от пръстите му на тревата и след три секунди той отново изпадна в несвяст.

Каски уреди двете сметки, като обясни, че приятелят му малко е прекалил с пиенето. Двамата с едрия мъж пренесоха Борис до колата, паркирана в сляпата уличка срещу реката.

Двайсет минути по-късно те пристигнаха на едно малко летище вън от Лион. Тук познаваха едрия мъж, за когото знаеха, че е австрийски лекар и собственик на малкия самолет, долетял от Виена два часа преди това. Той вече бе обяснил, че е дошъл да отведе някакъв свой приятел, който получил сърдечен пристъп. Щял да го закара в Женева, където човекът имал домашен кардиолог.

Служителите на летището пренебрегнаха обичайните формалности, а един от механиците помогна да пренесат на борда на самолета Борис, който дишаше тежко и цветът на лицето му не беше добър. Малкият самолет измина разстоянието до края на пистата, рулира и форсира рязко двигателите си, чийто рев се сля със свистенето на автомобилни гуми пред входа на малката сграда на летището. Двама мъже изскочиха от една голяма американска кола и тичешком излязоха на пистата, размахвайки портфейли с карти в малки пластмасови прозорчета пред очите на озадачените служители на летището. Механикът вървеше срещу тях и новодошлите започнаха да му обясняват припряно нещо на френски, сочейки към пистата, където двигателите се бяха стабилизирали и самолетът рязко тръгна напред. Миг по-късно той се издигна стръмно нагоре и след малко изчезна на изток в ясното вечерно небе.

* * *

Борис отвори очи и почувства силно туптене в цялото си тяло. Беше пристегнат за една седалка до малко прозорче, през което се процеждаше отблясъкът на покрити със сняг планини. Американският писател на име Каски седеше до него в тясната вибрираща кабина на осемместния самолет, отпред неясно се виждаше квадратният гръб на някакъв мъж с шлемофон на главата.

Борис премига и се опита да фокусира погледа си. По снега навън се виждаха плътни сенки, които се изнизваха много бързо край тях и по посоката им той разбра, че слънцето е зад тях и че самолетът лети на изток.

Той погледна часовника си и почувства, че го облива пот. Беше почти седем вечерта. От колко ли време летяха? Един, два часа? Опита се да си спомни последните мигове — дървета, късно следобедно слънце… В устата му горчеше, стомахът му бе подут и натежал. Курс на изток от Франция: Швейцария, после Австрия. Ако това беше Австрия, значи не му оставаше много време.

Летяха ниско, опасно ниско, което би могло да означава само едно: че избягват радарите. Отпред, срещу мъжа с шлемофона, имаше един тъмносин купол от плексиглас. Планините постепенно оставаха назад. Той усещаше студ по цялото си тяло. Опита се да се освободи от предпазния колан, а Каски каза:

— Стой мирен и нищо няма да ти се случи.

Трябваше му един миг, за да осъзнае, че мъжът бе произнесъл това на руски. Борис реагира панически, замахвайки настрани и насочвайки ръба на дланта си към сънната артерия на мъжа. Вместо нея улучи някаква кост, а в това време лявата му ръка се мъчеше да разкопчее предпазния колан. Само че нещо не беше наред: имаше някаква специална кука, която пречеше на колана да се отвори. Каски го удари два пъти. Главата на Борис се отметна към седалката и той усети, че по брадичката му потичат кръв и сополи.

— Искам да отида до тоалетната — прошепна той, също на руски.

— Стой си на мястото — отвърна мъжът.

— Ще се изсера в самолета — каза Борис, после изкрещя на руски към пилота: — Ще се изсера върху седалките на хубавия ви самолет!

Мъжът изглежда не чуваше. Руснакът, който се бе нарекъл Гейвин Каски, мина отпред и каза нещо на пилота, който махна за момент шлемофона, хвърли един поглед назад към Борис, кимна и като се пресегна през седалката, подаде на руснака автоматичен пистолет с рязана цев.

— Ако не стоиш мирен — каза Каски, обръщайки се назад към Борис, — ще стрелям в капачката на коляното ти, така че да не можеш да ходиш след това.

— Ти си копеле.

— Знам. Освен това съм аматьор, точно като теб, Дробнов. Така че нека се опитаме да се отнасяме с уважение един към друг. — За момент в гласа му прозвуча искрена обида, макар че широкото заплашително дуло на пистолета продължаваше неотклонно да сочи към лявото коляно на Борис. — Наистина ли ти се ходи до тоалетната? — попита той.

Борис преглътна и кимна. Гадеше му се и вече нямаше нужда да се преструва, че не може да стиска. Каски се наведе надолу, като поддържаше дистанцията, почти без да отмества пистолета, и със свободната си ръка направи нещо на закопчалката на колана на Борис. Тя изщрака и се отвори, а той се отдръпна назад, докато Борис се изправяше със залитане.

— И остави вратата открехната! — извика руснакът.

Точно в този момент подът се наклони и Борис политна напред, вкопчвайки се в ръба на една от задните седалки. Шумът на двигателите се бе променил и неговото тежко тяло се люшна встрани, като се блъсна в тънката стена на корпуса. Пилотът извика през рамо:

— След четири минути сме оттатък!

Подът се наклони още повече и Борис повърна. Цялата му нервна система бе въстанала срещу този натрапчив ужас, който се бе мяркал като упорит кошмар в съзнанието му през последните единайсет години: картината на завръщането му в ръцете на комунистите. И сега това се бе случило или щеше да се случи след четири минути.

Той осъзна тъпо, че червата му са се изпразнили. Почувства се опустошен и му призля: искаше да припадне, да умре — дори с риск да получи куршум в капачката на коляното. Всичко друго, само не и това. Руснакът с пистолета не бе помръднал. Борис се обърна и видя, че се е облегнал върху вратата. На нея имаше надпис на френски: „Gardez la poignée toujours à DROITE. Pour ouvrir tournez à GAUCHE“[50]. Само някаква частица от съзнанието му възприе написаното, но това беше именно онази частица, която сега бе под властта му. Съвършено съзнателно той стисна дръжката и с всичката си останала сила я завъртя наляво. Секунда по-късно вдлъбнатият щит поддаде навън под тежестта му и с рева на въздушната струя тялото му изчезна в ледената хлъзгава вихрушка.

Репортажът на Малори

Летище „Гийо“ се намира извън Сен Дени, столицата на Реюнион, и е много модерно, много френско: полицаите в тъмносини униформи и спретнати бели тюрбани бяха чернокожи креоли, а мъжът, който подпечата паспортите ни, говореше френски без акцент. Приятна французойка с рижа коса ми обмени 200 долара в африкански франкове, а друго момиче в туристическото бюро — блондинка и още по-хубава — ни даде под наем симка с гюрук и ни тикна в ръцете купчина брошури и карта на острова. Той имаше яйцевидна форма с тясна крайбрежна ивица. Вътрешността му, дори по оцветените контури, изглеждаше дива и заплашителна: зад веригата от вулканични масиви, които се извисяваха от самия бряг, се виждаха три тъмни кръга. Момичето ни обясни, че това са огромни праисторически кратери, наричани циркуси, като най-високият от тях достига 3000 метра. Вътре в тези кратери има малки градчета и селца, залепени за стените от лава. Някои от тях били много красиви, каза ни момичето, а най-известното, Силаос, се намирало на повече 2000 метра и при ясно време оттам се виждал целият остров.

Тя продължи да ни показва картата, сочейки в долния десен ъгъл едно жълто петно с нещо като червено око в центъра. Това беше активният вулкан на острова, заобиколен с пустиня от лава.

— Това е една прочута гледка — каза тя и ни се усмихна ослепително.

Искаше ми се да си поговоря още с нея, но забелязах, че Татана се мръщи нетърпеливо, затова се ограничих да попитам за хотел. Момичето ни препоръча „Бугенвил“, в центъра на града, и ни поведе да ни покаже колата. Пътьом си купих „Фигаро“, току-що доставен със самолета от Париж, както и последния брой на „Тайм“, в който видях, че „Дневниците на Берия“ отново са начело в списъка на бестселърите.

Симката чакаше отпред със свален гюрук. Момичето засече километрите, пожела ни щастливо прекарване и ни отправи отново една прекрасна усмивка, на която отвърнах. Татана само кимна и се качи в колата.

— Ти флиртуваше с това момиче — каза тя, докато излизахме през портала на летището.

Аз се усмихнах, стараейки се да прикрия удовлетворението си. Самата мисъл, че Татана би могла да ревнува — особено по такъв дребен повод — би била невероятна преди месец.

— Тя флиртуваше с мен — пошегувах се аз. — Мисля, че аз се държах доста сдържано.

— Тя ни изнесе цяла лекция за острова, без да е екскурзовод.

— Беше ми интересно да науча толкова много неща, особено след като смятаме да останем тук известно време.

— Ще имаме достатъчно възможност да го опознаем сами — хладно каза тя.

След това грабна вестника и демонстративно се зачете, въпреки силното насрещно течение.

Карахме по широкия крайбрежен път, с океана от едната страна и плантации със захарна тръстика от другата. Мяркаха се вили зад добре поддържани градини, дъсчени бараки, кал, голи деца, пожълтели комунистически плакати, креолски регулировчици с бели палки, други креоли, които си пиеха аперитива под ярките навеси на кафенетата. Стигнахме до градския център, спретнат и бял, с редици палми край брега на океана и бликащи фонтани по площадите. Ако не бяха черните плажове и черните лица, можех да помисля, че съм в някое от непохабените градчета из Ривиерата.

Канех се да спра и да попитам как да стигнем до площад Бугенвил, когато Татана остро извика нещо на руски, след което простена:

— О, господи! Господи!

Тя се наклони цялата напред, стиснала вестника толкова силно, че щеше да го скъса. Аз ударих рязко спирачки, след което се наложи да изтръгна вестника от пръстите ѝ, докато тя се разрида истерично.

Веднага го видях, в кратките новини:

Човек пада от самолет.

Снощи край Гатендорф, югоизточно от Виена, до австро-унгарската граница, е намерен труп. Предполага се, че мъртвият е паднал от частен самолет. Установена е самоличността му: Борис Дробнов, руски емигрант, живеещ в Мюнхен. Полицията търси за разпит д-р Феликс Радин, австриец, собственик на малък самолет, които е излетял вчера в 16:20 часа от едно летище край Лион.

Прочетох го два пъти, след това ми се наложи да стисна главата си между коленете, за да не повърна. Татана продължаваше да плаче и да стене, закрила с длани лицето си, а сълзите ѝ се процеждаха през пръстите и се стичаха по ръцете ѝ. Бях прекалено зашеметен, за да кажа нещо. Единственото, което бях в състояние да измисля, бе, че са го хванали по някакъв начин и той е предпочел да се самоубие, но не и да се остави да го върнат. Той трябва да се е самоубил. Съществуваха толкова други, по-чисти начини да го премахнат, вместо да го хвърлят от някакъв частен самолет, без дори да му вземат документите за самоличност. Горкият Борис! Горкият, проклет Борис! И аз си спомних с горчивина как се бях опитвал да го предпазя — с аргументи, с молби, дори със заплахи — и как единственото, което получих, бе една цепнатина на главата от някаква кана с диви маргаритки. Помислих си за огромното мъртво тяло на Борис, проснато натрошено някъде близо до минните полета и танковите заграждения на Желязната завеса.

Татана продължаваше да плаче, когато подкарах отново, обикаляйки бавно из центъра на града, като на няколко пъти завивах в погрешна посока, преди да намеря хотела. Спрях пред някакво кафене точно до него и ѝ поръчах един голям коняк.

— Той не е усетил нищо — казах аз, хващайки ръката ѝ. — Загубил е съзнание, преди да се блъсне в земята.

— Тия копелета — прошепна тя, — тия мръсни, зли, шибани копелета! — и глътна коняка наведнъж.

Облаците бяха пропълзели надолу по планината и скриваха слънцето, но все още беше много горещо и по лицето и ръцете ми бяха избили капчици пот. Оставих някакви пари на масата и я отведох в хотела. Тук нямаше никаква възможност да избегнем регистрацията. На рецепцията една французойка с делови вид поиска паспортите ни и каза, че сама ще попълни фишовете. След това тя повика един пиколо французин, който ни отведе горе в двойна стая, чиста и функционална, лъхаща на сухия хлад от климатична инсталация.

Пъхнах се под душа, а Татана се строполи на леглото, без да спира да хълца на пресекулки.

— Не мога да повярвам — непрекъснато повтаряше тя. — Борис мъртъв, това не може да е вярно! Той изглеждаше толкова… толкова неунищожим.

Аз обаче вярвах и още как: сега, след като шокът бе преминал и можех да размишлявам по-хладнокръвно, започнах сериозно да претеглям последствията, които тази смърт можеше да има за нас. Намеренията на Москва изглеждаха достатъчно недвусмислени: да заловят някой от нас и да го откарат в Русия, където да го принудят да издаде източника на книгата. Следователно заплахата срещу Борис се превръщаше в заплаха срещу нас.

След това ми хрумна една още по-страшна мисъл. Те бяха извършили отвличането във Франция — ако информацията, че самолетът е излетял от Лион беше вярна. Реюнион също беше Франция, само на осем часа път със самолет. Помислих си дали в крайна сметка Родезия нямаше да е по-добрият избор?

Докато Татана продължаваше да лежи обезумяла на леглото, аз взех „Тайм“ и зачетох един от уводните материали, озаглавен „Берия АД“. Списанието проследяваше основните нишки на конспирацията, но не стигаше до никакво заключение относно автентичността на книгата. Статията завършваше с извода, че ако това е фалшификация, измамниците вероятно в момента са мишена номер едно за съветските служби за сигурност. Броят е бил даден за печат най-малко два дни преди смъртта на Борис.

* * *

Хапнахме на обед без особен апетит, след това се отправихме с колата на юг по крайбрежното шосе край океанската пустош, която се издуваше като кожата на огромно влечуго. Накрая открихме един бамбуков бар, разположен върху ивица черен пясък до самите вълни. Слънцето се бе скрило зад проблясваща тънка мъгла. Изкъпахме се в хладката вода и после се подслонихме под навеса до един въртящ се вентилатор, като Татана поиска коняк, а аз си поръчах лимонов сок.

В бара имаше още само двама посетители: тъмнокожи младежи с дълги коси и по бански с размера на носни кърпички, които щракаха с пръсти пред един мюзикбокс. Погледите и на двамата се спираха нахално на Татана, докато келнерът французин ѝ пълнеше чаша „Хин“ с три звездички, и се оцъклиха, когато тя му каза да остави бутилката.

— Може би е по-добре да се върнем обратно в Йоханесбург и оттам да отлетим за Солсбъри — предложих аз.

Тя ме изгледа с подпухнали очи.

— Каква полза от това? Ако искат да ни хванат, ще ни хванат, където и да сме. Ние сме номер едно в списъка им, можеш да бъдеш сигурен в това.

Тя не бе чела статията в „Тайм“, но я възпроизвеждаше с вледеняваща точност, като гласът ѝ изразяваше по-скоро пренебрежение, отколкото страх.

— В Родезия ще им е по-трудно — настоях аз. — А с парите, които имаме, бихме могли да платим за специална полицейска защита.

— Да, като Троцки. — Тя затвори очи и се усмихна. — Той не само е бил наел мексиканската полиция да го пази, но е имал и лична охрана. И въпреки това са го докопали.

— Докопали са го с хитрост. Троцки е бил непредпазлив — казах аз. — Освен това целта на руснаците вероятно е да ни отвлекат, не да ни убиват. С една добра полицейска охрана няма как да го направят, освен ако не подкупят едва ли не цялата родезийската полиция: а не виждам как дори и КГБ би могло да постигне това.

Тя се загледа в коняка си.

— Щом възлагаш толкова надежди на тези прекрасни родезийци, върви при тях. Върви и се затвори в някаква малка крепост, където тъпи полицаи ще те пазят двайсет и четири часа на денонощие. Аз по-скоро бих отишла в затвора.

Отново, както много пъти с Борис, осъзнах, че е безсмислено да споря. Пак се изправях пред непреодолимата сила на руския инат, който не трепва дори пред заплахата от смъртта.

Един от дългокосите юноши се приближи и я покани да танцуват. Тя вдигна разсеяно очи към него и безмълвно поклати глава. Той я изгледа, сви презрително рамене и се върна при приятеля си до мюзикбокса. Няколко минути по-късно те си тръгнаха, както си бяха по бански, и аз ги видях през бамбуковата преграда как отпрашиха шумно с откритата си двуместна кола.

Татана беше изпила една трета от бутилката и беше все още трезва, когато заваля дъжд: дебели вертикални водни копия, които отскачаха от вулканичния пясък, вдигайки облаци пара. Изтичах навън и вдигнах гюрука на симката, макар че седалките вече бяха мокри. По обратния път планината изобщо не се виждаше, а по пътя течеше буен поток. В хотела се поинтересувах дали някой е питал за нас, но жената поклати отрицателно глава. Горе Татана не ми позволи да я целуна, за да не ми дъхти на коняк, и настоя да я любя отзад, което направих под монотонното жужене на климатичната инсталация. След това тя потъна в тежък сън, а аз легнах до нея и се замислих дали нямаше да е най-добре да взема следващия самолет за Йоханесбург, да отида право в английското посолство и да призная всичко. Да свикам пресконференция и да разкажа цялата история до самата смърт на Борис, а после да предложа на „Бърн Хирш“ покриване на щетите, тъй като договорите за издание с меки корици и преводи в чужбина вероятно щяха да бъдат обявени за нищожни в мига, когато истината излезе наяве. И кой знае дали тогава не бихме могли да сключим допълнително споразумение подобно на Клифърд Ървинг и да подпишем договор за написването на книга за книгата — цялата история на мистификацията, до последната ѝ, ужасна развръзка. Но преди това имах нужда да поговоря с някого. Не с Татана. С някой, който не е замесен, но би се отнесъл със съчувствие и би ме посъветвал, а може би дори би подсказал някакъв безопасен изход.

След вечеря отидохме на кино и гледахме един стар филм с Жан Габен, като лентата се къса на три пъти. Публиката се състоеше предимно от креоли, които приказваха, шумяха и трошаха орехи в тъмното, а щом лампите светнеха, дюдюкаха и свиркаха.

Легнахме си към единайсет, но аз дълго време не можах да заспя от бръщолевенето на някакво радио през отворения прозорец.

Чудех се как ли ще погребат Борис.

* * *

Спахме до късно и аз се събудих от мъркането на телефона до леглото. Беше жената от рецепцията.

— Мосю Малори? Тук двама господа питат за вас.

Стана ми студено, сякаш климатикът изведнъж бе заработил на пълна мощ, и потреперих под чаршафа. След това станах, като внимавах да не събудя Татана, която продължаваше да спи дълбоко, облякох се и се отправих към асансьора.

Видях ги веднага щом прекрачих във фоайето. Седяха точно срещу рецепцията и пиеха кафе на една ниска масичка. Единият беше едър рус мъж, който ми се стори познат от салона за транзитни пътници на международното летище в Кайро. Другият беше онзи Хемингуеев герой. Той се изправи бавно и каза с полупротегната ръка:

— Господин Малори? Казвам се Маклийн. Скип Маклийн. Това е Тед Вангер. — Докато говореше, той придърпа един стол и аз седнах, като извиках на жената на рецепцията да донесе още едно кафе.

— Време е да сложим картите на масата, господин Малори. Вие сте разкрити, изцяло.

Аз го погледнах, без да кажа нищо. Не изпитвах нито изненада, нито страх. Доколкото си спомням, помислих си, че беше излишно да се харчат близо седемстотин долара за билет до Реюнион, след като можехме със същия успех да говорим в някой женевски хотел.

— Не сме дошли, за да ви обвиняваме или порицаваме — продължи Маклийн. — Всъщност сме тук, за да се опитаме да ви помогнем.

Той се пресегна под стола си и ми подаде един брой на вчерашния „Хералд Трибюн“. На първа страница имаше тлъсто заглавие:

Загадъчната смърт на руския емигрант, паднал от самолет, изглежда има връзка с „Дневниците на Берия“.

Следваше драматично описание как Борис бил отнесен в безсъзнание до самолета на лионското летище от двама души — въпросният д-р Радин и някакъв неидентифициран американец; как впоследствие самолетът бил засечен от австрийски радар южно от Виена, близо до унгарската и чехословашката граници, откъдето изчезнал към Сопрон в Унгария.

Имаше и подробна биография на Борис, която съдържаше повече неща, отколкото дори и най-настървената вестникарска хрътка би могла да изрови за толкова кратко време: материалът не беше подписан и аз разпознах услужливата ръка на ЦРУ. Моето име никъде не се споменаваше, макар да бе посочено, че по всяка вероятност Дробнов е имал поне един съучастник. Статията завършваше с резюме на интервюто на Татана в лондонския вестник. Бяха се свързали и със Сай Мъскин, но той отказал да коментира, а в отделна дописка от Ню Йорк се съобщаваше, че заедно с още няколко шефове на „Бърн Хирш“ той се намирал под полицейска охрана.

Аз върнах вестника.

— Поредната сделка — казах и мъжът, наречен Вангер, се усмихна.

— Така е, господин Малори, наистина става въпрос за сделка. Но това ще трябва да е само наша игра.

Аз разперих ръце и повдигнах рамене, докато жената оставяше на масата кафето ми.

— Най-добре е от самото начало да си изясним едно — каза Маклийн. — Ние работим за федералното правителство на САЩ.

— Никога нямаше да се сетя — измърморих аз.

Маклийн се усмихна и продължи с тихия си глас.

— Видяхте какво се случи с вашия приятел Дробнов. Водели са го обратно, за да го принудят да изплюе камъчето. След като изтърваха него, ще насочат вниманието си към вас. А ние случайно знаем от доста надежден източник, господин Малори, че те са били едновременно по следите на Дробнов и по вашите. За жената не сме сигурни, но ако са следвали същата диря като нас, не би трябвало да са много далеч.

Аз продължих да мълча.

— Трябва да ви призная обаче — добави Маклийн, като наклони тясното си сбръчкано лице и едва чуто се изсмя, — че с вашия номер да долетите тук през Йоханесбург и Тананарив за малко не ни преметнахте. Все още не знаем как се справят ония, но в Южна Африка руснаците са доста притеснени. Ще им трябва известно време, за да се ориентират… Но ще го направят със сигурност. И тогава вие ще имате нужда от приятели.

— Искате да кажете, че би трябвало да се отнасям към ЦРУ като към приятели? — попитах аз, духайки парата от кафето си.

Двамата ме съзерцаваха търпеливо.

— Погледнете на нещата така — рече Маклийн. — Вие и момичето сте сами. Фактически в момента вие вероятно сте двете най-самотни същества в цялото Южно полукълбо.

— Не сме дошли, за да ви задържаме или да ви преследваме — намеси се Вангер. — Не ни интересува юридическата страна на нещата. Възможно е да ви се забрани достъп до Съединените щати за няколко години, но дори и това бихме могли да уредим, стига да не ни подведете.

Маклийн отново взе думата:

— Ето каква е сделката, Малори. Вие ще ни разкажете писмено как сте извършили фалшификацията на „Дневниците на Берия“. С всички подробности, от самото начало: пътуването до Будапеща, клетвената декларация от унгареца, изповедта на момичето пред лондонския вестник. Всичко. И ще повторите това публично пред пресата. В замяна ние ви гарантираме, първо, непосредствената безопасност, както и защита срещу евентуално преследване впоследствие и, второ, че ще накараме Държавния департамент да се опита да постигне споразумение с Москва да озаптят копоите си. Запомнете: щом веднъж си признаете, руснаците ще загубят интерес към тази проклета история, както ни се иска и на нас. Единственото, което желаят всички, е да се сложи капак и тя да бъде забравена.

Докато слушах, се почувствах като пациент, на когото лекарят току-що е казал, че в края на краищата болестта му не е неизлечима. Разбира се, двамата можеха и да блъфират, но нещо ме караше да им се доверя: вероятно просто нуждата да се доверя на някого, който и да е той. А Маклийн и русокосият му приятел изглеждаха опитни, почтени и надеждни. Мина ми през ум, че при всички случаи е по-добре да заложа на тях, отколкото да кисна с Татана, без приятели, на този вулканичен остров.

— Ще ви кажа истината — проговорих най-после, — аз самият си мислех да направя нещо такова. Да отлетя за Йоханесбург и да се предам.

— Стойте по-далеч от Йоханесбург — каза Вангер. — Кротувайте засега тук. Хората от КГБ са стигнали тъкмо до Йоханесбург и слава богу, засега следата нататък изглежда им се губи. А ние сме казали на южноафриканците да слагат ръка върху всеки, който се заинтересува от списъка на пътниците на Ер Мадагаскар до Тананарив през последните дни.

— Само че се махнете от този хотел — каза Маклийн. — Прекалено централен е, прекалено очебиен. Идете в някое затънтено кътче. Има едно място, наречено Силаос, горе на вулкана. Там има хубав хотел с плувен басейн, идеален курорт. Може би ще се наложи да прекарате няколко седмици, докато изгладим нещата.

— Вие ще останете ли?

— Единият от нас — каза Вангер. — Няма да ви оставим сами, бъдете спокоен.

— Само при едно условие — казах аз. — Ако напиша всичко това за вас, искам да запазя авторските си права. С други думи, искам да направя опит да го продам.

Гласът на Маклийн стана твърд:

— Не смятате ли, че вече сте продали достатъчно?

— Вижте — казах, — аз ще направя самостоятелна сделка, за да се разплатя с „Бърн Хирш“, ако те ми гарантират приличен аванс за истинската история. Бихте ли могли да ми помогнете?

Маклийн понечи да се усмихне.

— Аз не съм литературен агент, Малори. И на ваше място не бих хранил илюзии, че в „Бърн Хирш“ изпитват особено топли чувства към вас. Но ако двамата с момичето върнете своя дял от парите, тогава всичко ще стане много по-лесно и за вас, и за нас. — Той кимна тържествено, след което добави: — Между другото, вие бихте се чувствали по-добре с нови паспорти, поне докато отмине най-лошото. — Той ми подаде два чисто нови британски паспорта. — От сега нататък използвайте тези. С малко късмет следата може да се заличи.

Моят беше на името на Ричард Гленвил Форсайт, търговски пътник, роден в Бромли, Кент, през 1935 година. Снимката ми бе взета от обложката на последната ми книга, имаше дори входящи и изходящи печати от летище Коантро, Женева, както и печат от граничния пункт тук, на летище Гийо. А Татана бе вписана като госпожа Лаура Форсайт, по баща Малтини, домакиня, родена в Милано през 1940 г. Нейният паспорт съдържаше същите входящи и изходящи печати, като и двата паспорта бяха издадени от Форин Офис преди шест седмици и половина и важаха за десет години. Снабдени бяхме и с необходимите свидетелства за ваксинация против холера и дребна шарка, издадени от швейцарското министерство на здравеопазването в Женева. Единственото, което липсваше, бяха подписите ни.

За малко да ги попитам как са успели да направят това за толкова кратко време, едва ли за повече от двайсет и четири часа, но реших, че въпросът ми би бил наивен, а и малко нагъл. Насреща си имах истински професионалисти. Нещо повече, те ми предлагаха — в случай че бяха почтени — тъкмо сделката, за който се молех, откакто прочетох за смъртта на Борис.

Когато станахме, Маклийн ми подаде една визитна картичка. На нея пишеше: Мишел Друе Льомон и сие. Навигация, Франция — Африка АД. Следваха два адреса и телефонни номера в Сен Дени и в Сен Пол.

— Това е вашият човек за връзка — каза той, — в случай че нещо се обърка и искате да се свържете с някого от нас.

Никой от двамата не се усмихваше.

— Ние ви се доверяваме, защото не ви броим за мошеник, Малори. Ако искате да живеете, при това на свобода, трябва и вие да ни се доверите. Опитате ли се да побегнете, дори с тези нови паспорти, скоро ще се уверите, че няма да стигнете далеч.

— Ще ме предадете на руснаците ли?

— Няма да има нужда да го правим — каза той. — Просто ще ги оставим да ви пипнат. Това ще им отнеме известно време, но няма начин да не успеят. Ние сме последните, които биха си позволили да подценяват Противника.

Внезапно ми хрумна подозрението, че е възможно това да е най-удобното разрешение за тях: връчват ни нови паспорти, след което уведомяват КГБ и ги оставят да свършат черната работа, измивайки по този начин ръцете на ЦРУ. Но както казваше Маклийн, ако не исках да свърша като Борис, нямах друг избор, освен да им се доверя.

— Е, желая ви успех — каза Тед Вангер.

— И не се тревожете — добави Маклийн. — Стойте си спокойно и кротувайте. Запомнете, хотел „Белвю“ в Силаос.

Този път си стиснахме ръцете.

* * *

След като си заминаха, аз се качих горе и събудих Татана. Разказах ѝ за двамата посетители и тя изпадна в ярост.

— Защо не ме повика! — изкрещя тя. — В края на краищата аз съм натопена колкото и ти!

Опитах се да я успокоя, но тя по принцип се събуждаше с лошо настроение и аз реших да я запозная с условията на Маклийн постепенно, на малки порции. Доколкото бях успял да я опозная, тя нямаше да се откаже от тези 300000 долара без борба. Дадох ѝ новия паспорт, казах ѝ да се подпише в него и да не забравя, че сега се казва Лаура Форсайт и е моя съпруга — след което я уверих, че срещата във фоайето на хотела е била съвсем приятелска.

Тя влезе в банята, като мърмореше недоволно през вратата — защо трябва сега да си чупим краката от бързане — и аз ѝ креснах, че следобед времето се разваля.

Половин час по-късно излязохме от хотела. Небето все още бе чисто, слънчевите лъчи играеха по океана с диамантено великолепие и изпълваха улиците с ярки, болезнени отблясъци. Успях да купя два пакета машинописна хартия, преди да затворят магазините, обяснявайки на Татана, че докато стоим затворени там, смятам да започна работа над нова книга.

— Нима не ти стигат парите, та искаш още да работиш? — попита тя.

— Парите никога не бива да убиват творчеството — заявих надуто аз.

Усещах, че онази алчна съставка в характера ѝ, която тутакси я въвлече в нашия план от самото начало, щеше тепърва да създава проблеми и реших да отложа всякакви обяснения за Силаос.

Сега, когато имах възможност да разсъждавам по-спокойно, някои страни от сделката и от разговора започнаха да ми се явяват в друга светлина. Например изготвянето на паспортите говореше за предварителен план, изработен още преди да се разбере за смъртта на Борис, тъй като едва ли според мен дори и ЦРУ бе в състояние да свърши такова нещо за няколко часа. Но ако планът е бил толкова подробно замислен, защо Маклийн каза, че е възможно да минат няколко седмици, докато те успеят да изгладят нещата? С кого? С шефовете на ЦРУ? С Държавния департамент? С Главния прокурор? Или с Москва? И защо настояват да стоя в Реюнион? Те признаха, че руснаците са проследили дирята до Йоханесбург и че дори и засега да са спрели там, нямаше да им е нужно много време, за да се ориентират и да наваксат закъснението — както Маклийн си позволи внимателно да изтъкне. Така че за какъв дявол трябваше да стоим тук и да чакаме да ни спипат? Щом за ЦРУ не е било проблем снабдяването ни с фалшиви паспорти, защо не ни приберат в някое от сигурните им скривалища, вместо да ни пращат на върха на един угаснал вулкан само с името на някакъв непознат французин за свръзка?

Обмислях всичко това, докато карах отново на юг край брега, и псувах себе си за наивността. И наистина бях така зашеметен от появата на двамата мъже и толкова успокоен от умело изиграната им загриженост, че приех за чиста монета всичко, което казаха. Сега обаче се колебаех. Колебаех се дали да не взема следващия самолет за Южна Африка и да отида да се предам. Две неща ме възпираха: летището беше точно в обратната посока и самолети за Йоханесбург имаше само сутрин. Оставаше обаче и нощният полет за Париж в 10 часа вечерта, което значеше, че все пак имах време да реша, след като стигнем в Силаос.

И все пак дълбоко в себе си предпочитах да се доверя на Маклийн и Вангер. Или по-точно: да им се доверя, за да не налетя на тях — дори и с тези фалшиви паспорти. „Скоро ще се уверите, че няма да стигнете далече“, бе казал Маклийн. Реших да го послушам.

При малкото градче Сен Луи завих наляво към планината.

* * *

В началото пътят беше доста приличен: тесен и изровен от дъждовете, но сравнително прав. От двете страни на повече от триста метра височина се издигаха стръмни скали, целите обрасли в гъст храсталак, израсъл почти хоризонтално от стръмните скатове. Минахме край много водопади: бели струи, които се разбиваха на прах доста преди да достигнат земята.

След един остър завой всичко се промени. Навлязохме в големия циркус на Силаос, най-широкия и най-високия от трите угаснали вулкана. Пътят се стесни дотолкова, че две коли можеха да се разминат само на една боя разстояние, и се виеше на спирала, издълбан в застиналата лава от вътрешната страна на кратера, като резба на пистолетно дуло. Дъното на кратера тънеше в сянка, а върхът му, на около 3000 метра височина, се губеше в тъмен кълбест облак. Някъде там горе се намираше прехваленият с хубостта си Силаос.

Проверих за горивото — имаше около три четвърти резервоар. Оставаше ми да се моля спирачките да са наред и да карам нагоре, почти през цялото време на втора. Пътят хем се изкачваше, хем току изневиделица, без всякакво предупреждение се гмуркаше в остър завой, уж обезопасен с няколко бели камъка.

По някое време навлязох в толкова остър и стръмен завой, че в последна сметка не можах да го взема и спрях на няколко сантиметра от ръба. След това, било от паника, било защото не бях свикнал със скоростите, дълго не успявах да включа на задна. На няколко пъти пусках ръчната спирачка и освобождавах съединителя, за да усетя как колата се плъзга още малко към пропастта, която тук беше дълбока неколкостотин метра. Накарах Татана да слезе и стараейки се да не гледам бездната, поех дълбоко дъх, стегнах мускули и започнах бавно и внимателно връщане назад. Когато успях да измъкна малката симка и да я поставя отново на предполагаемата осева линия, ризата беше залепнала за гърба ми и усетих как потта се стича на вадички по прасците ми. Яростно се разпсувах, ругаейки не само Маклийн и Вангер, но и прелъстителната блондинка от летището. В този миг бих обърнал обратно към Сен Дени, но просто не виждах място, където да го направя.

Опасността идваше не само от релефа. Въпреки че беше делник и времето бързо се разваляше, пътят съвсем не беше пуст. Когато проследявах с поглед виещия се нагоре пунктир от бели маркировъчни камъни, съзирах пъплещи като буболечки в двете посоки автомобили. Обикновено успявах да преценя навреме разстоянието, за да се отдръпна встрани и да изчакам, но все пак се налагаше почти непрекъснато да натискам клаксона, готов всеки миг да ударя спирачките и да се залепя за стената от лава — особено след като две спортни коли една след друга изскочиха със свистене на един завой, летейки насреща ми кажи-речи по средата на платното. Започнах да се питам дали пътуването до Силаос не е някакъв перверзен национален спорт в Реюнион.

След цели два часа мъчение бяхме успели да изминем едва четирийсет километра, все още твърде далеч от приоблачния таван. Междувременно видът на скалите бе започнал да се променя. Стените от черна лава се начупиха в колони оголен като кости камък сред кичури гъбест прокажен мъх. Когато спрях за пореден път на един завой, чух тишината. Това беше внушително, мъртвешко безмълвие, допълнително подчертавано от гърмящото ехо на някаква кола, която сменяше скорости далече долу.

Десет минути по-късно облакът ни захлупи и бялата мъгла скри всичко, дори завоите пред нас. От време на време слънцето бляскаше за миг и ние зървахме скалите по ръба на кратера, извисяващи се все още високо над главите ни като черни вълчи зъби.

Пристигнахме в Силаос неочаквано. Мъглата се поразпръсна и зърнахме купчина бели къщурки, струпани пред нас върху хълбока на скалата като бучки захар. В центъра на града стърчаха две съвременни бетонни сгради — едната училище, другата малък супермаркет и банка. Хотелът беше над града: дълга двуетажна сграда, опасана със засенчени балкони. Минахме край стръмна поляна с цвят на зелено сукно, изпъстрена с туфи разкошни ярки цветя. Някои напомняха полуотворени устни, други бяха покрити с остри, зли на вид бодли, дългите венчелистчета на трети висяха като месести езици и изпускаха гъст презрял аромат.

Фоайето на хотела беше огромно и пусто, със стъклописи в псевдопримитивен стил. В дъното се виждаше бар с едно пълно, тромаво наглед момиче зад него, потънало в списание „Ел“. Гишето на рецепцията беше празно. Аз подадох на момичето новите ни паспорти. Тя ни каза, че сме единствените гости на хотела и аз я попитах шеговито много ли хора се претрепват по пътя дотук.

Тя сви рамене:

— По двама-трима на месец. Най-вече в събота и неделя, идват доста младежи да танцуват. Пият повечко и после тряс!…

Тя взе един ключ и зашляпа с чехли нагоре по бетонното стълбище. Въведе ни в обширна бяла стая с климатична инсталация и парно. Отвори капаците и аз зърнах през мъглата овален плувен басейн с безлюден бар до него и няколко изоставени столове и маси.

Поставих пишещата си машина и пакетите хартия на масата до балконския прозорец. Татана помоли момичето да изпрати бутилка коняк.

След половин час бях изложил в общи линии предложението на Маклийн. За мое учудване тя го прие почти без да спори. Единствената подробност, която спестих, бе възстановяването на тристата хиляди долара. Реших, че това може да почака, докато разрешим по-важните проблеми.

* * *

Вече седемнайсет дни сме в хотел „Белвю“ в Силаос. Обикновено от изгрев-слънце до обед времето е ясно, с един особен алпийски блясък на въздуха, който действа много ободряващо. В такива моменти, както ни бе обещало момичето от летището, се вижда целият остров — огромен масив от изумрудени и черни планини, спускащи се пласт по пласт надолу към смътната сиво-зелена линия на океана.

Хотелът през повечето време е празен, като се изключат случайните гости за по една нощ: предимно двойки французи на средна възраст, дошли за ваканцията от метрополията. В събота вечер долу е дискотека и за няколко часа хотелът се напълва с дългокоси момчета и момичета и гърмяща музика, която кънти над планините. Иначе мястото е зловещо тихо.

Татана прекарва по цели дни в четене, сутрин лежи край басейна, а следобед в кревата си. Аз свикнах да ставам при изгрев-слънце и понякога работя по десет часа на ден, описвайки с най-малки подробности нашето начинание — от онази първа вечер, когато се заехме да разчистваме апартамента на Борис, до този момент.

Скип Маклийн ни направи неочаквано посещение заедно с човека за връзка, онзи от френско-африканската корабна компания. И двамата се държаха приветливо и делово. Маклийн се поинтересува как върви моята работа. Казах му, че пиша за много неща, които едва ли биха интересували разузнаването, но той ме успокои, че след като бъде въведена в компютър и преработена, всичко ще се сведе само до голите факти. А при положение че не променям и не прибавям нищо в оригинала, щях да разполагам с него както намеря за добре.

След това се опитах да науча от тях защо всичко толкова се проточва. Маклийн отвърна весело, че дипломатическите въпроси винаги изискват време, особено когато нещата опират до Русия. Увери ни, че Държавният департамент е предприел сериозни стъпки по обичайните канали да убеди Москва, че скандалът с Берия скоро ще бъде изяснен за всеобщо удовлетворение и ни каза да се надяваме на резултат през следващите две седмици. Според него най-доброто си оставаше дотогава да се крием в Реюнион. КГБ изгубили следата в Йоханесбург, където двама техни агенти били заловени на летище „Ян Смит“. Те си признали, че са от африканското бюро на КГБ със седалище в Конакри, Гвинея, и че били изпратени да ни открият с Татана, очаквайки окончателни инструкции от Москва. BOSS, Южноафриканската служба са сигурност, поддържала известно време следата гореща, карайки двамата агенти да изпращат кодирани съобщения в Конакри, докато накрая се получила заповед да изоставят издирването. Или там са разбрали какво е станало, или са се отказали. Нито едно от тези обяснения не ми звучеше съвсем удовлетворително, а мисля, че същото важеше и за Маклийн, но той се придържаше към инструкциите си и продължаваше да се държи приветливо, оставайки твърд в основното: двамата с Татана трябваше да останем тук, в Силаос. Две седмици не са цял живот, весело заяви той, а ако имаме нужда от нещо, винаги можем да се обадим на мосю Друе Льомон.

Но две седмици не са малко време — не толкова за мен, защото аз работя, колкото за Татана, която както забелязах, живее с постоянна тревога и все повече се затваря в себе си. Носехме десетина книги с нас, тя ги прочете и препрочете до една, без да се броят купчината евтини романи на Сименон, купени от малкия супермаркет. Обикновено докато работя сутрин, тя слиза и плува в басейна, после се разхожда по циментовия ръб като в затворнически двор. Освен това пие много, предимно коняк, макар от това да няма видим ефект, и пуши цигара след цигара.

Следобедите и вечерите текат особено бавно: облаците надвисват ниско и още по пладне навън сякаш се здрачава, а от небето се сипе ситен траурен дъждец и изпълва хотела с миризмата на влажен бетон и гнила растителност. Любим се редовно, но дори и това започна да придобива монотонността на задължителен обред.

Вчера най-сетне нарушихме еднообразието и предприехме един излет до вулкана. Това беше в разрез с инструкциите на Маклийн да не напускаме Силаос без негово разрешение, но аз не виждах с какво може да ни застраши пътуването до някоя забележителност в околността. Предната вечер бях помолил момичето от бара да ни приготви суха храна и потеглихме преди изгрев-слънце, тъй като времето при вулкана започва да се разваля към десет-единайсет.

Слава богу, този път не се наложи да се спускаме по циркуса, тъй като поехме към вътрешността на острова, южно от кратера, през лунен пейзаж от скали и серни пясъци, смити от дъждовете и омесени в бледожълта палачинка. Пътят скоро се стесни до широка пътека с дълбоки коловози. Не срещнахме нито една кола. В крайна сметка стигнахме до ниска ръждясала ограда с табела, на която се виждаха череп с кръстосани кости и надпис с червена боя:

ОПАСНО ЗА ЖИВОТА! СТРЪМЕН СКАТ

Спрях колата на няколко метра и излязох. Надникнах през оградата и веднага се дръпнах назад. Отвесно надолу започваше пропаст, дълбока навярно триста метра или повече. На дъното ѝ и нататък се простираше пустош, напомняща сбръчкана черна кожа, цялата в белези и струпеи. Облаците бяха останали отдолу, океанът не се виждаше.

Пристъпих отново към оградата, този път с Татана, и погледнахме заедно. Тук не беше трудно да повярваш, че земята е плоска и че сега сме застанали на ръба ѝ.

В средата на пустинята се издигаше някакъв ръждиво чер конус и от върха му кротко се издигаше стълб от пушек като от чашката на стара лула. В същото време ме блъсна миризмата — вкиснато-мъртвешка смрад в чистия планински въздух, воня на сяра, на студена пепел и гнилоч, макар да не бяхме видели нито един стрък растителност през последните десетина километра дотук.

Татана хвана ръката ми.

— Том, да се махаме оттук.

Влязохме в колата. Облаците се носеха нагоре по склоновете зад гърба ни, когато потеглихме обратно. Изглежда пакетът със суха храна щеше да остане недокоснат.

Бяхме изминали около три мили и първите мъгли вече започваха да ни обгръщат, когато в един остър завой под надвиснала буца лава отсреща изскочи някакъв ландроувър и се размина на косъм с нас, свивайки в последния миг. Не видях лицето на шофьора, колата изчезна за миг в мъглата.

След неколкостотин метра видях знак пред едно отклонение, което бях пропуснал на идване: „Кратер Коломбие — 100 м“. Намалих скоростта.

— Съвсем близо е — казах. — Жалко ще е след толкова път да не видим поне един кратер.

Татана не гореше от въодушевление, но моите нерви бяха опънати от разминалата ни се катастрофа с ландроувъра и имах нужда да се разведря. Спрях, слязохме от колата и стигнахме по добре утъпкана пътека до един угаснал конус. Стърчеше на около шест метра, склоновете му представляваха сипеи, по които трябваше да се пълзи на четири крака. Горе зееше дупка, към метър и осемдесет широка, с отвесни черни стени.

— Сигурно е базалтов кратер — каза аз. — Базалтът е един от най-твърдите минерали. Вулканолозите наричат това комин: клапата в дъното на кратера, през която разтопената лава и газовете изскачат, изтласкани през земната кора. Базалтът остава невредим дълго след като лавата се превърне на прах. Внимавай! — извиках аз, когато Татана се наведе над ръба и се взря надолу. — Бог знае колко е дълбоко, може би няколко километра.

— До центъра на земята — прошепна тя.

Взе един камък и го хвърли в дупката. Отекна страхотен бумтеж, който бързо заглъхна и пак настана мъртвешка тишина. Точно тогава се чу двигателят, съвсем наблизо. Явно в залисията не сме усетили по-рано колата. Обърнах се и видях ландроувъра, с който избегнахме сблъсъка преди малко. Беше спрял в края на пътеката. Отначало не се случи нищо.

Татана започна да слиза надолу по стената на конуса.

— Ела, сигурно е някой турист като нас — извика ми тя.

Тръгнах след нея, когато вратата на ландроувъра се отвори и от нея излезе мъж с жълто-кафяво сако. На половината път от него разпознах нашата френска връзка Мишел Друе Льомон. Той ни се усмихна измъчено и протегна ръка.

— Много съжалявам, досетих се, че сте вие. Май карах прекалено бързо преди малко! — Той пристъпи напред, като все още държеше ръката си протегната. — В хотела ми казаха, че сте тръгнали насам, но при вулкана ви нямаше. Днес следобед трябва да летя за остров Мавриций — добави той — и исках да ви видя, преди да замина.

— Защо? Какво се е случило? — попитах аз.

Той отново се усмихна.

— Има добри новини, както ми се струва. Мосю Маклийн ви иска утре по обед в Сен Дени. С багажа, готови за път.

— Къде заминаваме?

— Това ще ви каже той лично. Срещата е в бара на хотел „Бугенвил“, утре по обед — повтори той.

— И вие изминахте целия този път, за да ни съобщите това? Не можеше ли мосю Маклийн да позвъни по телефона или сам да дойде? — подозрително попитах аз.

Французинът само сви леко рамене.

— Мосю Маклийн днес не е в Реюнион. Освен това държеше да ви предам лично инструкциите. — Той понечи да се обърне и да тръгне към колата си, след което добави: — Съветвам ви да изчакате до утре сутринта и тогава да тръгнете. Днес следобед се очаква времето да се развали. А вече знаете какъв е пътят надолу.

Той се качи в ландроувъра и замина.

Почти веднага го последвахме и ние, но мосю Друе Льомон очевидно караше бързо и се бе разтопил в мъглата.

* * *

Пиша това в нашата стая със затворени капаци, докато дъждът плющи по балкона отвън и макар че е едва четири часът следобед, лампите са светнати. Татана лежи и чете, багажът ни е прибран, с изключение на тоалетните принадлежности, сметката е платена и ние сме готови призори да напуснем хотела.

Така че всъщност това е краят на тази история. Остава да се разбере какво е успял да уреди Скип Маклийн със силните на деня в Европа и в Щатите. Още не съм казал на Татана, че трябва да върне своя дял от парите, но като си помисля какво се случи с Борис, тези 300000 долара ми се струват нищо. Всъщност ако имах някаква представа как ще се завърши всичко, никога нямаше да се захвана с тази работа.

Епилог

Не, това не беше краят на историята.

В десет и двайсет на другата сутрин шофьорът на едно рено с ремарке спря пред полицейския участък в Сен Дени и съобщи за тежка катастрофа в циркуса на Силао, на половината път от града. Някаква кола лежала разбита в пропастта на стотина метра под шосето.

Полицаите пристигнаха след един час на местопроизшествието и се наложи да се спуснат с въжета и други приспособления до катастрофиралия автомобил. Върху някаква издатина на около петдесет метра надолу откриха един мъж в безсъзнание. Четирима полицаи направиха импровизирана примка и успяха да го измъкнат на пътя, където вече чакаше линейка с лекар. Състоянието на мъжа беше тежко: лекарят установи сериозни контузии и вътрешни кръвоизливи. Единият му крак беше натрошен, а гръдният кош — премазан.

Друга група полицаи в това време стигнаха до колата. Беше бяла симка с гюрук, която сега напомняше смачкано парче тоалетна хартия. На няколко метра от колата лежеше изпотрошеното тяло на млада жена. Тя очевидно бе мъртва. Един от полицаите по-късно каза на свой колега, че дори не можело да се разбере дали е била хубава или не.

По настояване на лекаря линейката потегли за Сен Дени, без да дочака да измъкнат тялото на жената. С фарове, включени на дълги, под непрекъснатия нервен писък на сирената, кънтящ между стените на кратера, тя измина петдесетте километра до болницата само за един час. Пострадалият беше все още жив, когато го вкараха бързо в операционната, където двама хирурзи вече чакаха.

В това време полицията се опитваше да установи причината за катастрофата. Липсваха свидетели. Времето беше ясно, злополуката бе станала на относително по-безопасна отсечка от пътя — един не особено остър завой. Боядисаните в бяло ограничителни камъни бяха разхвърляни от удара. Сержантът, натоварен със случая, се изненадан, че кола с подобни размери е могла да нанесе такива поражения, дори и да е излетяла фронтално навън. За съжаление състоянието на автомобила изключваше възможността да се потърси някаква механична повреда. Наблизо личаха пресни следи от автомобилни гуми, но твърде широки за симката. Малко вероятно изглеждаше и шофьорът да е бил пиян по това време на денонощието — макар че в хода на следствието трябваше да се вземат кръвни проби както от мъжа, така и от починалата жена.

Полицията се сблъска и с един друг проблем. У всяка от жертвите се намериха по два паспорта: общо три британски и един израелски. Полицейският инспектор веднага повика господин Брайън Армитидж, почетния британски консул в Реюнион.

Армитидж беше стар вдовец, служител във фирма за търговия с плодове в Сен Дени и представляваше интересите не само на британците, но и на още няколко националности, в това число и на гражданите на Израел. Досега не му се беше случвало да се сблъсква с подобен случай. Той си беше у дома и се канеше да подремне следобед, когато му позвъниха. Инспекторът го викаше във връзка с някакъв спешен случай в болницата.

Тук Армитидж завари неколцина лекари и медицински сестри, струпани около едно легло в спешното отделение. Казаха му, че пациентът, както изглежда, е англичанин на име или Форсайт, или Малори. Както мрачно отбеляза инспекторът, загадката изглежда нямало да бъде скоро разбулена, тъй като лекарите се съмнявали, че пациентът ще живее повече от час. В момента бил в кома, макар че преди малко дошъл в съзнание, колкото да прошепне няколко думи, които никой не разбрал.

Докато сестрата нагласяше банката с физиологичен разтвор и системата за кръвопреливане, инспекторът дръпна Армитидж настрани и започна да му обяснява за мъртвата жена и за двата комплекта паспорти.

— Според единия тя е негова съпруга, госпожа Форсайт, италианка по произход както изглежда. Но според втория паспорт е израелка, госпожа Бернщайн.

Армитидж си даде сметка, че проблемът със самоличността е работа на полицията, докато на него се падаше неприятното задължение да се заеме с погребенията. А при тукашния климат това трябваше да се направи без разтакаване. Както се стори на Армитидж, най-важното в момента бе да реши с какъв обред трябва да се погребе човек, който е бил или католик, или евреин.

В този момент го повика един от лекарите. Пациентът пак започнал да мърмори нещо неразбираемо, същото както преди. Армитидж се наведе над него и приближи ухото си до напуканите устни на мъжа. Дълго време не можеше нищо да разбере. Мъжът направи отчаян опит да вдигне главата си и Армитидж чу само две думи, повторени два пъти, преди човекът да се отпусне безсилно назад. Миг по-късно главният хирург обяви, че смъртта е настъпила.

Армитидж обясни на инспектора, че казаното не било нищо особено, просто някаква формалност относно погребението на жената. Последните думи на пациента били свързани с искането тя да бъде погребана, а не кремирана. Армитидж бе чул съвсем ясно: „Погребете я, погребете я“[51].

1

Професор Бесо Емерто от Университета в Тбилиси (бивш Тифлис) — виден съветски литературен критик.

2

Кодово наименование на първия съветски проект за атомна бомба.

3

Полковник Рафик Саркисов, адютант на Берия; Командир на гвардията на Берия, състояща се от двеста души грузинци; Член на Комунистическия младежки съюз.

4

Сталин, когото Берия нарича още „Стареца“, а при личен контакт — „Хазаина“, използвайки често и грузинската дума батано.

5

Трайчо Костов — бивш български заместник министър-председател и един от първите обвиняеми в следвоенните показни процеси; единственият, оттеглил показанията си в открито съдебно заседание. Обесен на 21 декември 1949 г. — на седемдесетия рожден ден на Сталин.

6

Маршал Климент Ворошилов — един от най-старите съратници на Сталин, освободен от поста Народен комисар по отбраната след обсадата на Ленинград, когато Сталин го обвинява, че е „специалист по отстъпление“. Умира през 1970 г. и е погребан до Сталин в Кремълската стена.

7

Съветската атомна бомба.

8

Александър Поскребишев — личен секретар на Сталин и една от най-могъщите и зловещи фигури в антуража на диктатора. Изчезнал след смъртта на Сталин, но се смята, че е умрял от естествена смърт.

9

Анастас Микоян.

10

Село недалеч от Москва, където се намирала частната дача на Сталин.

11

Л. Е. Влодзимирски — завеждащ Особения отдел към НКВД (Народен комисариат по вътрешните работи). Екзекутиран през декември 1953 г. с останалите от „Шайката на Берия“.

12

През 1945 г. Сталин премахва смъртното наказание, за да привлече на своя страна западното „либерално“ мнение. От този момент нататък жертвите на тайната полиция нерядко са били представяни като починали от пневмония. Смъртното наказание е възстановено по настояване на Берия в началото на 1950 г.

13

Централна улица в Москва, където се намирала частната къща на Берия.

14

Годишнината на болшевишката революция — 7 ноември 1917 г.

15

Бърджис и Маклийн.

16

Името е заличено от редактора по съображения за сигурност.

17

Виктор Семьонович Абакумов — грузинец, дясната ръка на Берия, който първоначално ръководи контраразузнавателния орган СМЕРШ (Смърт на шпионите) и става министър на вътрешните работи през 1946 г. Отстранен в края на 1951 г., екзекутиран през 1954 г.

18

Всички грузински членове на „шайката на Берия“. Екзекутирани през декември 1953 г., с изключение на генерал Гвишиани, който е все още жив.

19

Семьон Денисович Игнатиев — министър на Държавна сигурност, упълномощен от Сталин да фабрикува улики във връзка с така наречения „Лекарски заговор“. Умира от естествена смърт в края на шейсетте години.

20

Хрушчов.

21

Традиционният начин на екзекутиране от НКВД бил да се изправи жертвата с гръб към едно малко прозорче, през което я прострелват в тила.

22

Дребно подаръче, скъпа. (фр.). — Бел.пр.

23

На времето, крайградско имение на графовете Орлови, чието родословие може да бъде проследено чак до Екатерина Велика; една от частните резиденции на Берия.

24

През ноември 1952 г. в Прага се състои последният от следвоенните показни процеси в Източна Европа. Четиринайсет видни чешки комунисти (единайсет от тях евреи) правят самопризнания, че са платени агенти на Запада. Единайсет са обесени, в това число Рудолф Слански и Бедржих Геминдер, и двамата евреи, близки и протежета на Берия.

25

Слански.

26

Михаил Лихачов — заместник-началник на Особения отдел. В края на 1952 г., непосредствено преди „Лекарският заговор“, Сталин изземва от Берия контрола върху него и го поставя под свое лично разпореждане. Лихачов е екзекутиран заедно с Абакумов през 1954 г.

27

Така Сталин наричал Тито.

28

Наименование, дадено на Големия терор от 1936–38, по името на Николай Ежов, предшественик на Берия в НКВД.

29

Андрей Жданов, зет на Сталин, чийто син бил женен за Светлана. В резултат на указите на Жданов за социалистическия реализъм множество писатели, художници и музиканти изчезват в лагерите от 1946 до 1948 г. Умира от алкохолно отравяне през август 1948 г., като смъртния му акт е подписан от професор В. Н. Виноградов, изтъкнат специалист по сърдечни болести в СССР, впоследствие обвиняем по „Лекарския заговор“.

30

Генерал-полковник Шчербаков — политкомисар в Червената армия по време на войната, близък приятел на Жданов, който умира през 1945 г., също от алкохолно отравяне.

31

М. О. Рюмин — генерал от Държавна сигурност, заместник на Игнатиев, също участвал във фабрикуването на „Лекарския заговор“. Изчезнал. Смята се, че е екзекутиран през 1954 г.

32

Доктор Лидия Тимашук — възрастна московска кардиографка, за която се твърди, че е написала лично на Сталин, обвинявайки девет свои колеги лекари. Писмото ѝ дава повод за „Лекарския заговор“. Орденът „Ленин“ ѝ е отнет след смъртта на Сталин, по-нататъшната ѝ съдба е неизвестна.

33

Вероятно намек за арестуването на популярния еврейски диригент Утьосов, който изчезва по това време.

34

Маленков.

35

Частно кино в Кремъл, където Сталин обичал да гледа чуждестранни филми, взети като трофеи по време на Втората световна война. Най-много се забавлявал с американски уестърни, които нямали субтитри, и затова министърът на кинематографията Болшаков бил викан да коментира съдържанието.

36

По времето на Сталин абортите са били нелегални в СССР, тъй като накърнявали „социалистическите норми за морал“. След смъртта му един от първите актове на либерализация е тяхното разрешаване.

37

Владимир Деканозов — още един от верните помощници на Берия, екзекутиран заедно с останалите от „шайката“ през декември 1953 г.

38

Една от двете врати, през които се влизало в Кремъл, пазени от личната охрана на Сталин.

39

Генерал-майор Косникин, началник на Кремълската гвардия. Обстоятелствата около неговата смърт остават неизяснени.

40

Каубойски тип. (фр.) — Бел.пр.

41

Гастрономическо прекарване. (фр.) — Бел.пр.

42

Професор В. Н. Виноградов — виден съветски специалист по сърдечни заболявания.

43

Професор П. Е. Лукомски — друг виден съветски кардиолог, който се спасява от „Лекарския заговор“. Грижил се за Сталин до последните часове преди смъртта му. Вероятно още е жив.

44

28 февруари 1953 г., събота — последната известна публична поява на Сталин.

45

Скрябин е фамилното име на Молотов, от дворянски произход, преди да приеме псевдонима Молотов (Чуков). Обръщението на Сталин има подчертано обиден характер.

46

Началник на личната охрана на Сталин.

47

Според свидетелства на очевидци, включително и на поета Евгений Евтушенко, повече от 500 души в Москва били премазани от камионите на Берия при предотвратяването на евентуалните безредици, а хиляди са получили контузии, когато опечалените тълпи се опитвали да влязат в Колонната зала, където било изложено за поклонение тялото на Сталин.

48

Mad — луд. (англ.). — Бел.пр.

49

Пъстърва, задушена с порто; пиле по брески в мехур. (фр.) — Бел.пр.

50

Дръжката трябва да стои вдясно положение. За да отворите, завъртете наляво. — Бел.пр.

51

На английски Bury her, което звучи приблизително като Бериъ. — Бел.пр.

Content

Алън Уилямс
Архивът на Берия

Книга първа

Берия, Лаврентий Павлович (СССР)

Личните документи на Берия

Първи документ

Част първа

Част втора

Втори документ

Репортажът на Малори

Трети документ

Репортажът на Малори

Книга втора

Част първа

Четвърти документ

Репортажът на Малори

Част втора

Пети документ

Репортажът на Малори

Част трета

Шести документ

Репортажът на Малори

Репортажът на Малори

Репортажът на Малори

Епилог

1