Parini Jay

Paskutinė stotis

Iš anglų kalbos vertė

Giedrė Tartėnienė

Turinys

1. Sofja Andrejevna

2. Bulgakovas

3. L. N.

4. Sofja Andrejevna

5. Daktaras Makovickis

6. Bulgakovas

7. Dž. P.

8. Saša

9. Sofja Andrejevna

10. L. N.

11. Daktaras Makovickis

12. Bulgakovas

13. Saša

14. Sofja Andrejevna

15. L. N.

16. Bulgakovas

17. L. N.

18. Daktaras Makovickis

19. Čertkovas

20. Sofja Andrejevna

21. Saša

22. Dž. P.

23. Sofja Andrejevna

24. Bulgakovas

25. L. N.

26. Čertkovas

27. Bulgakovas

28. L. N.

29. Saša

30. L. N.

31. Bulgakovas

32. Sofja Andrejevna

33. Bulgakovas

34. L. N.

35. Laiškai

36. Saša

37. Daktaras Makovickis

38. Čertkovas

39. Sofja Andrejevna

40. L. N.

41. Bulgakovas

42. Dž. P.

Pabaiga

Trumpai apie autorių

Išnašos

Devonai,

kiekvienas žodis, visada

Prieš įkvepiant tebuvo tik Chaosas,

Tebuvo Žodis prieš naujus žodžius,

Prasmingus, išsamius ir pagarbius.

Bet pasipila mitai, kad gyvename ten,

Kur mums būt nepriklauso, kur ne mūsų vieta,

Kur sunku, nesvarbu, kad ateis pranašauta diena.

Volesas Stivensas,

Užrašai apie didžiausius prasimanymus

1 Sofja Andrejevna

Prabėgo dar vieneri metai, štai jau pirmosios naujojo amžiaus dekados pabaiga. Dienoraštyje užrašiau keistus skaičius: 1910. Ar gali taip būti?

Liovočka miega, nepabus iki aušros. Šiek tiek ankstėliau pakirdau nuo griausmingo knarkimo, pasigirdusio iš jo kambario kitame koridoriaus gale. Tas knarkimas sklinda per visus namus tarsi durų girgždėjimas, o tarnai krizena. „Senasis ponas medžius pjauna“, — kalba net mano akivaizdoje. Jie manęs nebegerbia, bet vis tiek šypsausi.

Liovočkos knarkimas man nebetrukdo, juk dabar miegame atskiruose kambariuose. Kol miegojome toje pačioje lovoje, o vyras tebeturėjo dantis, knarkdavo truputį mažiau.

Atsisėdau ant siauros lovos ir užtraukiau pilką antklodę su raktų piešiniu jam iki pat smakro. Liovočka krūptelėjo, nutaisė siaubingą miną, bet neprabudo. Beveik niekas nepažadindavo Levo Tolstojaus. Viską, ką darė, darė atsidavęs: miegojo, dirbo, šoko, jodinėjo, valgė. Apie jį nuolat rašo spaudoje. Net Paryžiaus rytiniai laikraščiai dievina pikantiškas paskalas apie Liovočką, apie mus — tiesa ar ne, neturi jokios reikšmės. „Ką grafas Tolstojus mėgsta pusryčiams, grafiene?“ — tikėdamiesi paimti interviu klausinėdavo išsirikiavę priekinėje verandoje vasarą, kai oro sąlygos Tūloje tą maloniai leisdavo. „Ar Levas Tolstojus pats kerpasi plaukus? Ką grafas šiuo metu skaito? Ar nupirkote vyrui dovaną vardo dienos proga?“

Man nerūpi klausimai. Atsakau tik tiek, kad jie patenkinti išsiskirstytų. Liovočka, atrodo, visai tuo nesidomi. Vis tiek neskaito straipsnių, net kai laikraščius palieku ant stalo greta pusryčių. „Man neįdomu, — sako. — Nežinau, kodėl kažkam rūpi spausdinti šitokį šlamštą.“

Tačiau užmeta žvilgsnį į nuotraukas. Čia nuolat pilna fotografų, spragsinčių aparatais, maldaujančių pozuoti. Daugiausiai sumaišties kelia Čertkovas. Laiko save tikru menininku su fotoaparatu, bet iš tikrųjų yra toks pats nevykėlis, kaip ir kitur.

Liovočka miega knarkdamas, o aš glostau jo plaukus. Baltus plaukus, išsitaršiusius ant iškrakmolytos pagalvės. Sruogos baltos kaip jūros purslai, minkšti plaukų purslai. Visai ne šiurkštūs, kaip mano tėvo. Kalbuosi su miegančiu, vadinu jį savo „brangiu mažyliu“ Dabar, kai toks nusenęs, jis iš tiesų kaip vaikas. Turiu jį slaugyti, juo rūpintis, ginti nuo kasdien pas mus užgriūnančių pamišėlių, taip vadinamųjų pasekėjų, priviliotų ir įkvėptų Čertkovo, kuris iš tikrųjų velniškas1. Jie laiko Liovočką Kristumi. Ir Liovočka galvoja, kad jis — Kristus.

Pabučiavau miegantį, įkvėpiau saldaus kaip pienas kūdikiško alsavimo. Ir prisiminiau giedrą dieną prieš daugybę metų, kai man buvo dvidešimt dveji. Liovočkos barzda dar buvo juoda, o rankos švelnios, nors vyras ir praleisdavo pakankamai daug laiko su mužikais, besidarbuodamas laukuose — ypač kai reikėdavo nuimti derlių. Jis plūsdavo norėdamas pailsėti. Tikrai. Pasimankštinti. Tuomet tai dar nebuvo toks garbės reikalas, kaip vėliau, kai jam patikdavo širdies gilumoje tapatintis su vienu iš savo garbinamų nuostabių mužikų.

Jis rašė „Karą ir taiką“. Kiekvieną dieną atnešdavo perrašyti kažkiek puslapių. Nemanau, jog kada nors buvau laimingesnė, nei tuomet, kai ranka marginau tuos lapus, juodu indišku rašalu atvėrinėjau tokią gryną ir šventą viziją, kokia niekuomet nebuvo matyta ar sapnuota. Manau, ir Liovočka nebuvo laimingesnis. Jis visuomet būdavo laimingiausias dirbdamas, svajodamas savo didingas, nuostabias svajones.

Tik aš sugebėdavau perskaityti Liovočkos rankraščius. Kontrolinių egzempliorių paraštės, užpildytos jo ringiuotais hieroglifais, spaustuvininkams kėlė siutą. Vienus taisymus slėpė kiti. Net pats ne visada suprasdavo, ką parašęs. Bet aš sugebėjau. Supratau jo ketinimus, todėl žodžiai tapdavo aiškūs. Popietėmis, valandų valandas sėdėdami prie rusenančių durpių ir gurkšnodami liepžiedžių arbatą, mudu aptardavome pakeitimus. „Nataša kunigaikščiui Andrejui niekuomet šito nepasakytų“, — sakydavau vyrui. Arba: „Pjeras tame epizode pernelyg naivus. Jis ne toks kvailas, kokiu dedasi.“ Neleidau jam rašyti prastai. Kaip ir neleisdavau snūduriuoti kabinete, per ilgai užgaišti raitam ar laukuose. Liovočka turėjo daug svarbių darbų. Variau jį prie rašomojo stalo. Buvau jam svarbi.

Dabar nebe.

Ne taip, kaip tais ankstesniaisiais metais, per mano vardines rugsėjo septynioliktą, kai buvau dvidešimt dvejų, liauna ir daili lyg narcizas.

Tuo metu jau turėjome tris atžalas. Auginau vaikus, prižiūrėjau visą valdą (Liovočka niekuomet nepasižymėjo skrupulingumu ar tvarkingumu nei tada, nei dabar), perrašinėjau sutuoktinio rankraščius. Mano dienos buvo sekinančiai kupinos. Bet nesiskundžiau, net kai jis valandų valandas leisdavo savo kabinete su ta kvaila pedante Marja Ivanovna, prilipusia prie jo kaip šlapias lapas.

Žinojau, šitai ilgai netruks. Iš visų jo moterų tik aš buvau nuolatinė. Kitos negalėjo manęs nuversti — ir nenuvers.

Viskas vyko tūkstantis aštuoni šimtai šešiasdešimt šeštaisiais. Gerai prisimenu, nes tais metais mūsų palaimintąjį carą Aleksandrą apsaugojo Viešpaties ranka. Jis, kaip kasdien, vaikštinėjo Žiemos sode, kai išprotėjęs jaunuolis (deja, iš gerai žinomos šeimos) šovė į carą iš pistoleto. Carą išgelbėjo vienas mužikas, greitai susivokęs, trenkęs į užpuoliko ranką ir nukreipęs ginklą.

Tą patį vakarą mudu su Liovočka lankėmės teatre Maskvoje. Tomis dienomis dažnai kur nors eidavom. Spektaklio pradžioje visi žiūrovai atsistojo ir sugiedojo „Dieve, saugok carą!“ Niekuomet negirdėjau tokių verksmų! Po kelių savaičių dalyvavau iškilmingose padėkos mišiose, aukojamose Šv. Nikolajaus cerkvėje greta Kremliaus. Rusams tuo metu reikėjo caro. Ir dabar reikia, nors negali žinoti, kai pasiklausai mano sutuoktinio ir jo bičiulių. Stebuklas, kaip jų dar nenutildė policija. Jei Liovočka pats nebūtų galingas kaip caras, sakau tikrai, valdžia jau būtų įsikišusi.

Žinoma, Liovočka manęs visai nesiklauso. Caro jis nekenčia iš principo. Bet mūsų santuokos pradžioje pats buvo monarchistas. Garbino Aleksandrą, išlaisvinusį jo pusbrolį, generolą majorą kunigaikštį Volkonskį, dekabristą, Nikolajaus I ištremtą į Sibirą. Jo žmona, kunigaikštienė, palikusi mažus vaikus, paskui vyrą išvyko į tremtį.

Taigi, tą dieną, seniai, pro geltonus beržus įkypa krito vėlyvos vasaros šviesa. Rytą leidau viena, klaidžiojau Zasekos miške, kvepiančiame riebia dirva, vėlyvomis gėlėmis. Vienas klevas, mano nuostabai ir pasibaisėjimui, jau buvo ryškiai raudonas, tarsi kupolas švytėjo keista šviesa. Stovėjau po medžiu ir vargiai pajėgiau sulaikyti ašaras.

Liovočka pasirodė iš už medžio. Su balta palaidine panėšėjo labiau į mužiką nei į tituluotą asmenį. Verte pervėrė mane žvilgsniu. Taip įdėmiai! Nejaugi atsekė?

— Kam gi šios ašaros, mažoji mano Sonia? Kas atsitiko?

Prikandau lūpą.

— Nieko, — atsakiau.

— Nieko? — nepatikėjo vyras. — Turėjo kažkas nutikti.

— Šitas klevas, — atsakiau. — Tik pažiūrėkit! Jau visi lapai paraudo. Greitai medis liks nuogas.

Sunkiai ištveriu Tūlos žiemas. Ir tuomet, ir dabar. Nėra jokio išsigelbėjimo nuo šalčio, smarkaus vėjo ir sniego. Medžiai juodomis šakomis apraizgo mano mintis. Nebegaliu mąstyti.

— Verkiate ne dėl šio nuraudusio medžio, — tarstelėjo vyras. — Verkiate dėl Sonios.

Puoliau prieštarauti. Argi nebuvo mano vardinės? Argi nebuvau laimingiausia Rusijos moteris: juk ištekėjau už daugiausiai žadančio savo kartos rašytojo? Argi neturėjau trijų mažų, nuostabių vaikučių ir didžiulio namo kaime?

Bet, žinoma, jis buvo teisus. Ašarojau dėl Sonios.

Tą vakarą tarnai sustatė stalus terasoje, vėlyvos popietės saulėje ir paruošė prašmatnią ankstyvą vakarienę. Mano sesuo Tania iš Maskvos atvežė puikaus fazanų pašteto, kurį patiekė žalio romėniško marmuro lėkštėje — mamos dovanotoje. Juoda duona ką tik ištraukta iš krosnies. Baltuose dubenyse pūpsojo didelės drėgnos vynuogės, raudonuose — iš pietų atvežti apelsinai. Patiekė barščius, vėliau — paryžietiškai paruoštą glazūruotą antį. Buvo avienos, taip pat gausu žąsienos. Krepšyje pūpsojo saldūs pyragaičiai su sėlenomis ir medumi. Liovočka pilstė vyną, daug dažniau, negu kas nors gėrė!

Iš Tūlos pulko atvyko keletas jaunų karininkų, pasidabinusių puošniomis uniformomis sidabrinėmis sagomis. Tuo metu Liovočka dar nejautė neapykantos kariškiams. Dar ne taip seniai buvo prabėgę jo paties metai armijoje, ne tokie jau seni buvo prisiminimai apie Kaukazą. Gulėdavo lovoje greta, pasakodamas man apie kunigaikštį Gorčakovą ir Silistros apgultį. Branginau tas naktis, tuos pasakojimus. Ilgiuosi ir jų, tų jaunų karininkų, taip dažnai pietavusių prie mūsų stalo.

Susėdome aplink ilgą stalą, užtiestą gurgždančia drobine staltiese, padengtą anglišku porcelianu. Krištolas gaudė saulės šviesą ir žėrėjo beveik skausmingai ryškiai.

— Šiandien — Kankinių šventė, — prabilo Liovočka, pradėdamas tostą. — Šventųjų Kankinių, — pasitaisė, kai vienas ar pora karininkų sukikeno. — Su mumis sėdi Vera, kurios vardas reiškia Tikėjimą. Ir Nadežda, kuri yra Viltis, ir Liubovė, reiškianti Meilę. Jų motina — Sofja, reiškianti Išmintį. Už tave, mano Sofja, išminties šaltini, mano gyvenimo meile...

Suskambėjo taurės. Nuleidau galvą, mėgindama nepravirkti.

Iš sodo, gerai paslėpta medžių ir krūmų, pasigirdo linksma mano mėgstamos operos La Muette de Portici melodija. Liovočka palinko prie manęs, sugriebė glėbin, viešai pademonstruodamas stiprų prieraišumą. Kai bučiavomės, jaučiau veriančius žvilgsnius. Bet nekreipiau dėmesio.

— Tik vieną šokį — prieš vakarienę? — paprašė Liovočka.

Droviai nuleidau akis į grindis. Bet tomis dienomis šokau taip gražiai. Mano keliai dar nebuvo sustingdyti pernelyg drėgnų kaimo rytmečių.

Pro vyro petį mačiau, kad Marja Ivanovna žiūri į tuščią lėkštę. Tikiuosi, dabar jos pamišimas dėl mano vyro praeis. Pats Liovočka į jos krūtinę įsmeigė peilį.

Po vakarienės prasidėjo tikri šokiai. Tik pagyvenusios tetos ir jų raukšlėti bičiuliai nepanoro prisijungti prie terasoje sūkuriuojančių Kankinių dienos šventėjų.

Liovočka, kaip visada, užsispyręs reikalavo „Kamarinskajos“, greito šokio painiais žingsneliais. Kai kurie mėgino šį šokį prasėdėti, bet jis niekam neleido. Liovočka visiems vadovavo, įtraukdamas mus, o ypač jaunesniuosius karininkus, į vis labiau pašėlusius ir greitesnius judesius.

Gerokai prieš kitiems išeinant Liovočka nusivedė mane į miegamąjį. Staigus mūsų dingimas truputį trikdė, bet nekreipiau dėmesio. Išeidama sugavau vieno jauno karininko žvilgsnį. Nutuokiau, ką jis galvoja, truputį nusigandau.

Dar nenusirengusią Liovočka pradėjo pašėlusiai bučiuoti į kaklą, į pečius. Plačioje lovoje atsiguliau ant nugaros ir leidau jam daryti tą, ką turėjo daryti. Nebuvo nemalonu. Greitai jo kelnės nusmuko iki kelių. Užsimerkiau, kai didelės raudonos vyro rankos siekė po drabužiais, kai plokšti delnai stipriai spaudė spenelius. Leidausi paimama, kaip jis visada mėgo, greitai. Troškau, kad vyras kai ką suprastų, bet pasakyti negalėjau. Jis užmigo pusnuogis, nosimi įsikniaubęs į mano kaklą.

Kai virš Zasekos miško sušvito aušra, vyras buvo išėjęs. Kaip įprasta, patraukė į savo kabinetą. Vėliau ten jį ir suradau. Dienos šviesoje tebedegė žvakė. Suspaudęs lūpas, Liovočka plunksna giliai rėžė raides į popierių, o akys švytėjo ta laukine energija, kurią taip dievinau. Nepastebėjo manęs, net kai apkabinau pečius ir pradėjau švelniai alsuoti į platų, baltą sprandą.

2 Bulgakovas

— O kaipgi lytiniai santykiai? — paklausė Čertkovas, trindamas kaktą egzemos subjaurotos rankos delnu. — Jums vos dvidešimt ketveri. — Per stalą palinko pirmyn. — Ne toks jau ir lengvas amžius susilaikymui.

Sutramdžiau šypseną, prieš valią bepasirodančią ant lūpų. Vladimiras Grigorjevičius Čertkovas neturėjo humoro jausmo. Neminint apkūnumo ir nesveikos odos, nesugebėjimas juokauti buvo vienas ryškiausių jo būdo bruožų.

— Žinau, kad grafas Tolstojus nemėgsta lytinių santykių.

— Nekenčia, — patikslino Čertkovas. — Ir, turiu pastebėti, Levas Nikolajevičius nepripažįsta titulo. Atsisakė jo prieš kelerius metus.

Čertkovas mane erzino. Nesmagiai jaučiausi neminėdamas Tolstojaus titulo. Mane auklėjo geroje draugijoje, buvau mokomas gerbti galinguosius. Pasipiktinau. Nejau Čertkovas galvoja, kad nežinau apie atsisakytą titulą? Apie Tolstojų žinojau beveik viską. Viską, ką galima suprasti iš jo raštų, ir dar daug daugiau. Levo Tolstojaus vardą gaubia tiršti paskalų dūmai. Kvėpdavau tuos dūmus kiekviena pasitaikiusia proga.

— Turėsite vadinti Tolstojų Levu Nikolajevičiumi, kaip ir visi kiti, — pridūrė Čertkovas. — Jam taip patinka.

Chameleoniška Čertkovo oda dribo sluoksniais aplink pliką kriaušės formos galvą. Pro kaktą beveik galėjau matyti priekines smegenų klostes. Jis kalbėjo griežtai, aiškiai, putniais pirštais barbendamas į tuščią stalą.

— Manau, skaitėte „Kreicerio sonatą“?

Linktelėjau, tačiau vyliausi, jog neimsime aptarinėti būtent šio kūrinio. Man atrodo, jog „Kreicerio sonata“ Tolstojui nepavyko. Ar yra kas nors bendra tarp pasakojimo herojaus Pozdnyševo ir Levo Tolstojaus? Negalėjau tuo patikėti. Tas pasakojimas apie vyrą, kuris nužudo savo žmoną. Dauguma skaitytojų — nors aš pats taip toli nenuėjau — laikė kūrinį vedybų pamfletu, neapykantos užtaisu, žema, šlykščia knyga. Tas kūrinys toks nepanašus į „Aną Kareniną“, kurioje Tolstojus šlovina Kiti ir Levino santuoką, iškelia ją tarsi šūkį šaltame Rusijos danguje. Bet Pozdnyševas!

— Neketinu polemizuoti skaistybės klausimais, tačiau prieš metus turėjau reikalų su vienu patarnautoju, suvedžiojusiu dvi jaunutes kambarines, ne vienerius metus dirbusias Tolstojaus šeimai. Levas Nikolajevičius baisiai nusiminė. Noriu viską išdėstyti aiškiai, kad vėliau neturėtumėte bėdų.

Išoriškai apsidraudžiau palinguodamas galvą, bet širdyje pasibaisėjau, kad esu prilyginamas patarnautojui. Manau, skruostai išdavė pyktį. Pamėginau pridengti juos delnais.

— Apgailestauju, kad tenka kelti tokius delikačius klausimus, — tarstelėjo Čertkovas. — Tačiau visuomet pabrėžiu, kad tikslumo nebūna per daug.

— Viskas gerai, — patikinau, — suprantu.

Supanikavau. Atrodė, jog darbas slysta iš rankų. Labiau už viską troškau tapti asmeniniu Tolstojaus sekretoriumi.

Čertkovas apėjo stalą ir atsistojo greta manęs. Uždėjo šaltą ranką ant mano riešo.

— Iš Makovickio ir kitų apie jus girdėjau tik gerus atsiliepimus. Atidžiai perskaičiau, ką rašėte apie Levą Nikolajevičių. Jis taip pat. Viskas kažkaip... jaunatviška. Bet ganėtinai prasminga.

— Tolstojus perskaitė mano esė?

Čertkovas patvirtindamas linktelėjo galvą. Nušvitau. Atrodė, jog viskas nuostabiai stoja į savo vietas.

— Nenoriu iš anksto nuteikinėti jūsų prieš Sofją Andrejevną, bet iš mano pusės būtų neprotinga nepaminėti jos nesutarimų su Levu Nikolajevičiumi, — kalbėjo Čertkovas. — Vedybos nenusisekė — jam.

Vyriškis ėmė pašioti šilkinę juodą barzdą, nusmailino ją po smakru. Barzda darė jį panašų į totorių.

— Tiesą sakant, — tęsė Čertkovas, — Sofja Andrejevna nėra mūsiškė. Netgi leisiu sau pasakyti, jog ji mūsų nekenčia ir darys viską, ką gali, kad tik jos vyro darbai nejudėtų pirmyn.

— Bet jiedu susituokę jau beveik penkiasdešimt metų! Iš tikrųjų, tas... — nebuvau tikras, ką noriu pasakyti.

Čertkovas atsišliejo į stalą ir nusišypsojo.

— Esate doras vaikinas, Valentinai Fiodorovičiau. Suprantu, kodėl jus taip gerai rekomenduoja. Dušanas Makovickis nėra per daug inteligentiškas, bet puikus charakterių žinovas.

— Girdėjau apie nesutarimus tarp...

— Tegu tai netampa jūsų rūpesčiu, — nukirto Čertkovas. — Tik nepamirškite, kad apie mane toji moteris pasakos siaubingus dalykus.

Atrodė, pasijuto nejaukiai šitaip pasakęs, taigi pamėgino išsisukti:

— Mudu su Sofja Andrejevna ne visada sutarėme blogai. Kai mane ištrėmė pirmą kartą, ji pareiškė protestą carui.

Dažnai rašė į Angliją, net aplenkdama naujienas iš Levo Nikolajevičiaus. Dabar nebenori manęs matyti greta savo vyro. Ji pašėlo, kai nusipirkau namą Teliatinkuose, nors man ir neleidžiama ten gyventi.

— Gėdinga, — pasakiau, pats nustebintas savo aistros.

— Mane galite pavadinti gyva kontrabanda, — šypsodamasis kalbėjo vyriškis.

Nusišypsojo pirmą kartą nuo tada, kai apsilankiau. Staiga pasilenkė ir suėmė mano rankas.

— Mielas Valentinai Fiodorovičiau, jums įteikiama didžiulė dovana. Kiekvieną dieną matysite Levą Nikolajevičių. Drauge valgysite. Drauge eisite pasivaikščioti į mišką. Pastebėsite, kaip diena po dienos besišildydama to žmogaus ugnyje jūsų siela taps šiltesnė. Tikiuosi, pamilsite Levą Nikolajevičių taip, kaip myliu aš. Ir mokysitės iš jo, — Čertkovas paleido mano rankas ir nuėjo prie lango. Praskleidęs užuolaidą pasižiūrėjo į krintantį sniegą. — Tai, ką iš jo išgirsite, amžinai skambės jūsų galvoje.

Nežinau kodėl, bet jam kalbant pradėjau galvoti apie savo tėvą. Tėvas pasimirė prieš metus. Dažnai minkštu, gomuriniu balsu teikdavo man tėviškus patarimus. Nepriimdavau jų rimtai, bet vertinau ir branginau tėvo pastangas. Tėvas žinojo, kad po atsivertimo į tolstoizmą trokštu Dievo, trokštu mokytis, aptarinėti idėjas, tobulinti sielą. Tėvas žavėjosi visu tuo, bet kartojo, jog turiu būti atsargus. Trisdešimt metų išbuvęs civilinis tarnautojas, jis mieliau vengė apie ką nors galvoti. Bet tėvo dvasinio skurdo laikyti savo palikimu neketinau. Norėjau būti, kaip Čertkovas, mokinys ir pasekėjas.

Įėjo šiurkštų vilnonį švarką vilkintis tarnas. Puošmenų stoka buvo Čertkovo kompromisas Tolstojaus vertybėms. Vyriškis nenorėjo priklausyti klasei, kurioje gimė, bet neketino atsisakyti jai pritinkančių atributų. Krekšinas — puikus namas su erdviais sklypais ir keletu pagalbinių statinių arkliams. Pastebėjau tikriausiai pusę tuzino tarnų ir sumečiau, kad dar tiek ar daugiau slepiasi virtuvės užkaboriuose ir kažkur laukuose. Baldai name paprasti, bet tvirti — daugiausiai iš Anglijos ir Prancūzijos. Man nepatiko sunkios aksominės užuolaidos, temdančios kambarius.

— Arbatos, pone? — paklausė jaunas vyriškis.

Dėkingai linktelėjęs paėmiau garuojančią kiniškos arbatos stiklinę.

— Ateikite čionai, — pasiūlė Čertkovas, mostelėdamas į didelius odinius krėslus prie židinio.

Stebėjau, kaip jis atsiklaupė ir, paėmęs dideles senamadiškas dumples, nustūmė malkas į metalinio židinio liepsną. Kaminas tarsi suriaumojo ir prarijo kibirkštis.

— Turime tapti draugais. Privalome tiek daug nuveikti, o aplinkui daugybė priešų.

Jam kalbant, skruostikauliai plėtėsi, ir atrodė, jog jis visą laiką ketina atsirūgti. Vilkintis švarią muslino palaidinę su spindinčiu odiniu diržu Čertkovas atrodė taip, kaip ir kiti mano sutikti tolstojininkai. Jo batai buvo nemadingi, bet labai gerai pasiūdinti.

— Levo Nikolajevičiaus dovana, — pasigyrė. — Pasiuvo tuos batus savo rankomis. Pastaraisiais metais išmoko šito amato. Jis visiems siuva batus.

Čertkovas perdėtai manieringai siurbčiojo arbatą. Nors labai juo žavėjausi, jį mėgti reikėjo valios pastangų.

— Štai čia Levo Nikolajevičiaus laiškas, — pasakė vyriškis, tiesdamas man lakštą, išmargintą netvarkinga Tolstojaus keverzone. — Jis nesijaučia gerai. Matyti iš šios netvirtos rašysenos. Privalau pasakyti, kad yra dalis Sofjos Andrejevnos kaltės. Nuolat neduoda ramybės, sutrikdė jo miegą. Beviltiška moteris. Nėra ko ir galvoti, ką Levas Nikolajevičius galėjo nuveikti, jei būtų vedęs tinkamesnę moterį, moterį, kuri suprastų ir priimtų jo idealizmą ir įsitikinimus, — pykčio kupinu balsu pasakojo Čertkovas.

— Girdėjau, jog ji bjauri.

Jis sunkiai linktelėjo, tarsi įsigilindamas.

— Dažnai valgysite Jasnaja Polianoje, bet Sofja Andrejevna ir savo vyrui, ir jo draugams beveik nedaro nuolaidų.

— Ji ne vegetarė?

Čertkovas paniekinamai papurtė galvą.

— Ir jos sūnus — ne. Iš vaikų tik Saša galima pasitikėti. Pasikliaukite tik ja ir Dušanu Makovickiu, jūsų motinos draugu. Gydytojas — puikus žmogus.

— Daktaras Makovickis sako, kad Saša atlieka daugumą tėvo sekretoriaus pareigų.

— Ji viską spausdina. Koridoriumi tolėliau nuo Levo Nikolajevičiaus kabineto yra mažas kambarėlis, vadinamas „Remingtono“ kambariu. Jūs, be abejonės, praleisite ten daug puikaus laiko. Sašai reikia pagalbos. Laiškų skaičius auga kas mėnesį, žmonės kaip pašėlę trokšta Levo Nikolajevičiaus patarimo. Daugumai jis atsako asmeniškai. — Čertkovas vėl nusišypsojo, parodydamas nelygius dantis su juodais tarpais. — Tarp kitko, Levas Nikolajevičius savo dukterį dievina. O Sofją Andrejevną tas varo į pasiutimą.

— Ar grafienė spausdina?

— Ne, bet anksčiau dažnai perrašinėjo vyro darbus ranka. Ji taip savinasi šitai, vis kišasi ne į savo reiklus.

Dabar pasijutau nejaukiai. Kad ir kokios būtų aplinkybės, nenorėjau kištis į sutuoktinių reikalus.

— Žinoma, jūs atliksite sekretoriaus pareigas: užsiimsite raštvedyba, atsakinėsite į laiškus. Reikalas tas, jog šalia Levo Nikolajevičiaus privalo būti toks protingas vyriškis kaip jūs. Kas nors, panašus į jį patį, skaitantis ir suprantantis jo darbus. Gusevas šia prasme buvo neįkainojamas.

Girdėjau daug gero apie Nikolajų Gusevą, keletą metų buvusį Tolstojaus sekretoriumi. Tūlos valdžia jį, kaip ir Čertkovą, ištrėmė iš provincijos už „ardomąją veiklą“. Ši bausmė kurią nors dieną galėjo užgriūti ir ant mano galvos. Nekreipiau dėmesio. Tremtis — Rusijai būdingas požymis. Rusiškos sielos, kaip juodintas plienas, grūdinosi Sibire.

— Jei galite, paimkite šiuos laiškus Levui Nikolajevičiui, — tarė Čertkovas, tiesdamas man mažą, tvirtai perrištą paketą. — Bijau, negalime būti tikri, kas jam patenka. — Vyriškis prikando lūpą. — Sofja Andrejevna negerbia jo privatumo.

— Tikrai perima jo laiškus!?

Jis linktelėjo, nuslėpdamas vypsnį.

— Turiu dar vieną nedidelę užduotėlę. Privalau pasakyti — slaptą. — Krėsle jis palinko pirmyn. — Liepiau savo sekretoriui Teliatinkuose Sergejenkai duoti jums keletą angliškų sąsiuvinių, sumanytų ypatingiems tikslams.

Norėjau žvelgti pro šoną, bet neturėjau drąsos.

— Sergejenka parodys, kaip jais naudotis. Trumpai tariant, rašysite man asmeninį dienoraštį. Rašysite cheminiu pieštuku ir naudosite kopijavimo popierių. Įdėliotus baltus lapus iš sąsiuvinio galima lengvai išplėšti. Atnešite sąsiuvinį Sergejenkai kas savaitę, jis persiųs man. Noriu tiksliai žinoti, kas vyksta Jasnaja Polianoje. — Jo akys sušvito keista gelsva šviesa. — Norėčiau žinoti, kas lanko Levą Nikolajevičių. Papasakokite, ką jis skaito, užsiminkite, kieno laiškus gauna ir kam atrašo. Ir praneškite, ką kalba Sofja Andrejevna.

Stojo ilga tyla, kurios metu nepasakiau nė žodžio.

— Savaime suprantama, — tęsė Čertkovas, — noriu žinoti, ką Levas Nikolajevičius rašo. Pernelyg daug laiko, bijau, iššvaistoma antologijai. Galėtumėte padėti, perimdamas dalį leidybos rūpesčių. Darykite daugiau, nei jis prašo. Paskatinkite jį grįžti prie filosofinių veikalų.

— Ar Levas Nikolajevičius rašo dar vieną romaną?

Čertkovas atsirūgo į šilkinę nosinaitę.

— Romanai skirti moterims. Išpaikintoms buržujų moterims, kurios neturi kur dėti savo laiko.

— Bet „Ana Karenina“...

— Tinkamas pavyzdys, bet vis tiek ganėtinai kvailas.

— Vladimirai Grigorjevičiau, aš...

Jis spoksojo į mane mažutėmis akutėmis, visai nepanašiomis į žmogaus akis. Tai buvo žebenkšties akys.

— Man patinka „Ana Karenina“.

— Jūs jaunas, Valentinai Fiodorovičiau! Jauniems patinka romanai. Prieš daugelį metų ir man patiko. Tiesą sakant, mano motina buvo Turgenevo draugė. Grožinė literatūra skirta žmonėms, kurie dar kaip reikiant nepradėjo savojo Dievo paieškų. Kokius dalykėlius rezga tie romanistai? Aš jums pasakysiu: skatina aistras ir svetimavimą.

Viršutinė Čertkovo lūpa užsirietė, atidengdama dantis tarsi gluosnių šaknis pelkėje, burna išsitempė į ilgą, kone ryklio, šypseną.

— Labai man patinkat, mielas berneli. Esu tikras, jog Levas Nikolajevičiaus jums bus dėkingas už bet kokią suteiktą pagalbą.

Kalbėdamas ant rankų užsitraukė plonas juodas odines pirštines: norėjo paslėpti nepaprastai bjaurius egzemos lopus. Pagaliau tikrai įsitikinau, kad darbas — mano.

— Tikiuosi, sugebėsiu padėti, — pasakiau.

— Sugebėsit. Matau.

Kvailai išsiviepiau, ir Čertkovas, tarsi pasipiktinęs manimi, atsistojo.

— Dabar viso gero, — pasakė. — Lauksiu dienoraščių. Ir atsiminkit: niekas neturi apie juos sužinoti. Net Levas Nikolajevičius. Tik susierzintų.

Pakratėme vienas kitam rankas, persimetėme keliais žodžiais apie pasiruošimą kitos savaitės kelionei į Tūlą traukiniu. Vladimiras Grigorjevičius palydėjo mane į tamsų vestibiulį. Mūsų žingsniai skalūno grindimis aidu atsimušė aukštose lubose. Tarnas ištiesė apsiaustą ir skrybėlę.

— Nepatikėčiau jums šitos užduoties, jei nebūčiau tikras, jog esate vienas iš mūsų, — pasakė Čertkovas. Jo juoda pirštinėta ranka ilsėjosi ant mano peties. — Žinote, siaubingai nerimauju. Levas Nikolajevičius silpnas ir nervingas, nors iš jo niekada neišgirsite nei vieno skundo. Labai skausminga gyventi taip toli nuo to žmogaus paskutinėmis jo buvimo žemėje dienomis.

Linktelėjau, bet neatrodė, kad jo teiginiams reikia patvirtinimo.

— Esu labai jums dėkingas, Vladimirai Grigorjevičiau, — pasakiau.

Jis nutraukė mane mostelėjęs ranka.

— Laimingos kelionės, — palinkėjo, pastūmė duris ir atvėrė jas į sniego sūkurį. — Nepamirškit, ką sakiau: viską užrašykit!

Jis pabučiavo mane į abu skruostus ir išstūmė į nuožmų sausio vėją. Ant kelio laukė juodos rogės, o vežikas buvo susivyniojęs į tiek daug kailių, kad neatrodė panašus į žmogų.

Risčia pasileidome vingiuotu keliu pro plikų guobų eilę. Kaktą plakė lengvas sniegas. Susisupau į kaftaną. Jaučiausi pakylėtas ir įbaugintas, tarsi Elijas, švystelėtas į dangų ugnies verpete.

3 L. N.

LAIŠKAS PIOTRUI MELNIKOVUI, DARBININKUI IŠ BAKU

JASNAJA POLIANA, 1910 M. SAUSIO 22 D.

Atrodo, jums neduoda ramybės du klausimai: Dievas — kas yra Dievas? Ir žmogaus sielos prigimtis. Taip pat teiraujatės apie Dievo ryšį su žmonija ir domitės gyvenimu po mirties.

Leiskite atsakyti į pirmą klausimą. Kas yra Dievas ir kaip jis siejasi su žmonija? Biblijoje daug prirašyta, kaip Dievas kūrė visatą ir kaip jis susijęs su žmonėmis — skirstydamas atpildus ir bausmes. Visa tai niekai. Užmirškit viską. Išmeskit iš galvos. Dievas yra visa ko pradžia, esminė būties sąlyga. Jis — tas mažas trupinėlis mumyse, kurį vadiname gyvenimu, atsiskleidžiantis, kai mylime (nes juk sakome: „Dievas yra Meilė“). Dar kartą prašau — pamirškite visus ginčus apie Pasaulio ir žmonių padermės kūrimą ir kaip Dievas baudžia kiekvieną nepaklususį. Norėdamas naujai apmąstyti savo gyvenimą, visa tai turite ištrinti iš galvos.

Žinome arba galime žinoti apie Dievą tiek, kiek sakiau.

Apie sielą galime tiek tepasakyti: tas, ką vadiname gyvenimu yra tiktai dieviškumo pagrindas. Be jo niekas neegzistuotų. Čia nieko fiziška, nieko laikina. Taigi, kūnui liovusis egzistuoti, tai negali mirti.

Taip pat, kaip ir visi kiti, norite sužinoti apie gyvenimą po mirties.

Norėdamas geriau mane suprasti, labiau įsigilinkite į tą, ką pasakysiu toliau.

Mirtingam žmogui (vadinasi, kūnui) egzistuoja laikas: praeina valandos, dienos, mėnesiai, metai. Kūnui egzistuoja fizinis pasaulis — viskas, kas gali būti matoma ar liečiama rankomis. Viskas, kas mažas arba didelis, kietas arba minkštas, tvirtas arba trapus. O siela nepavaldi laikui. Ji tiesiog apsigyvenusi žmogaus kūne. Aš, kalbėjęs prieš septyniasdešimt metų, esu tas pats aš, bylojantis dabar. Siela neturi nieko fizinio. Kur bebūčiau, kas benutiktų, siela, bylojantis aš, visą laiką liks tokia pati ir nefizinė. Taigi, laikas egzistuoja tik kūnui. Sielai laikas, vieta ir fizinis pasaulis nėra realūs. Vadinasi negalime klausti, kas nutiks sielai ar kur po mirties ji pasidės, nes būsimasis laikas yra laikas, o žodelis kur nurodo vietą. Nei laikas, nei vieta sielai reikšmės neturi, jei jau fizinis kūnas liaujasi gyvavęs.

Visi lėkšti ir klaidingi apmąstymai apie gyvenimą po mirties arba dangų ir pragarą dabar turėtų išsisklaidyti. Jei siela po mirties kur nors keliautų, ji turėtų kur nors gyvuoti ir prieš gimimą. Bet, atrodo, niekas to nepastebėjo.

Jaučiu, jog mumyse esanti siela nemiršta drauge su kūnu, tačiau negalime žinoti, kas jai atsitiks ir kur ji keliaus — nors ir žinome, jog ji nemirs. Apie bausmes ir atpildą: manau, jog mūsų gyvenimas šioje žemėje prasmingas tik tuomet, jei laikomės priesako mylėti vieni kitus. Gyvenimas tampa įtemptas, sudėtingas, kai šio nurodymo nesilaikome. Atrodytų, jog visas bausmes ir atpildus, savo darbais užsitarnautus, turėtume gauti šiame gyvenime, tačiau niekuo negali būti tikras.

4 Sofja Andrejevna

Įsitikinau. Jie padarys viską, kad įsibrautų tarp manęs ir mano vyro. Dievas mato, bus pakankamai sunku, visi laikys mane furija. Visų blogiausia, jog jie galvoja, kad nenutuokiu apie ketinimus išbraukti mane ir mano vaikus — Levo Tolstojaus vaikus ir vaikaičius! — iš jo testamento. Visada nujaučiu, kas vyksta man už nugaros. Galiu tą išskaityti iš jų žvilgsnių, šnabždesių ir pasimirkčiojimų, netgi rodomos pagarbos. Kažkodėl visi įsivaizduoja, jog nepastebiu slaptų žinučių, perduodamų vos man nusisukus. Vos vakar tarnas atnešė Liovočkai Sergejenkos laišką, tiesiog mano panosėje, aš, žinoma, atpažinau jo stambią, kilpotą rašyseną ant voko! Jie ką, galvoja, kad aš vakar gimusi?

Spaudoje skleidžiami gandai. Praeitą savaitę Maskvoje pasirodė straipsnis, teigiantis: „Grafienė Tolstaja nutolo nuo savo vyro. Jiedu retai kalbasi. Išsiskyrė jų religinės ir politinės pažiūros“. Kokie niekai! Viską skleidžia Čertkovas ir jo draugeliai, kuriems pavyko įsibrauti tarp manęs ir Liovočkos, nepaisant keturiasdešimt aštuonerių santuokos metų. Tačiau pabaigoje triumfuosiu aš. Triumfuos mūsų meilė.

Mane laiko svetima. Bet argi ne aš pagimdžiau Levui Tolstojui trylika vaikų (ne taip ir blogai žmogui, propaguojančiam skaistybę!), ar ne aš stebiu, kad jo drabužiai būtų švarūs ir sulopyti, kad būtų paruoštas jo mėgstamas vegetariškas maistas? Argi ne aš kiekvieną vakarą prieš miegą skaičiuoju jo pulsą, statau klizmas, kai jam užkietėja viduriai, atnešu arbatos su didele citrinos skiltele, kai jis negali užmigti?

Esu vergė. Atstumtoji savo valdose. O buvau garsaus Maskvos gydytojo dukra! Tėvas vertino Levo Nikolajevičiaus aristokratišką kilmę, tas tiesa, bet taip pat žavėjosi ir literatūriniais pasiekimais. O kas nesižavėtų? Jau tuomet buvo akivaizdu, kad jis taps garsus rašytojas. Apie tai buvo kalbama ir Maskvoje, ir Sankt Peterburge. Prisimenu, kaip mama man pasakė: „Kada nors apie grafą Tolstojų skaitysi enciklopedijoje.“

Kai su seserimis buvome paauglės, tėtis lange įstatydavo žvakelę: toks tuomet vyravo paprotys, tarsi ženklas, jog esame namuose. Laukdavome — Liza, Tania ir aš. Visos beviltiškai mylėjome grafą Tolstojų, tačiau mama ir tėtis buvo numatę, jog tinkamiausia partnerė yra vyriausioji, Liza. Buvau vidurinioji, liauna tamsiaakė spigiu balsu ir dramblio kaulo dantimis. Liza, kuri tarsi katė viską draskydama ir kniaukdama sėlindavo po namus, man pavydėjo. Tiesa, Liza turėjo galvą. Buvo „intelektuale“. Bet pasipūtusi ir, jei išdrįsiu pasakyti, apgavikė.

Pavojingesnė galėjo būti Tania — judri šelmė juodomis kaip angliukai akimis, tarsi Rytų ištvirkėlės tiesiai ties kakta nukirptais plaukais. Kai eidavo per kambarį, kiekvienas kūno raumuo siuntė žinią pasauliui. Tuo metu jos nekenčiau: kas galėtų pakęsti žavų ketinimą šokti ir dainuoti, grandiozinius planus „pasirodyti“ teatre? Tarsi tėtis leistų kuriai nors dukrai išskleisti uodegą Maskvos scenoje! Vargšas tėtis.

Nemanau, jog kėliau tiek rūpesčių, kiek kitos. Niekas ir nenustebo, kai grafas Tolstojus išsirinko mane. Neneigsiu, turėjau gerų savybių. Mokėjau skambinti pianinu. Ne taip, kaip dabar, bet vis tiek neblogai. Pakenčiamai liejau akvareles. Šokau taip pat gerai, kaip dauguma mano rango ir padėties panelių. Ir daug rašiau: apsakymus ir eilėraščius, dienoraščius, laiškus. Tuomet, kaip ir dabar, Liovočka turėjo savisaugos instinktą. Jis visada žino, kaip įsigyti tą, kas reikalinga.

Susipažinau su grafu būdama dešimties. Jis užėjo į Kremlių, kur turėjome butą, aplankyti tėtės. Nusvirusiais tamsiais ūsais, tobulai išlyginta uniforma, taip išblizgintais batais, jog ant galiukų galėjai matyti atsispindinčius kelius. Prie diržo kabėjo apeiginis kardas. Ramiai, šiek tiek melancholiškai, pasipuikuodamas pasakojo ketinąs grįžti į savo pulką, įsikūrusį prie Dunojaus. Kol jiedu su tėčiu kalbėjosi, romiai stovėjau kamputyje.

Jiedu sėdėjo svetainėje vienas priešais kitą. Tėtis manęs nematė, bet gerai mačiau grafą, jo suglaustus kelius, dideles raudonas plaštakas, tarsi jūros krabai gulinčias sterblėje. Tėčiui kalbant atrodė, jog grafo akys dėmesingai blizga. Jo žvilgsnis tuomet, kaip ir dabar, buvo neatremiamas, kaustantis dėmesį. Vyras sėdėjo žemoje vyšnios medžio kėdėje šiek tiek palinkęs pirmyn. Geltonų epoletų ir dvigubos varinių sagų eilės jau beveik nebegalėjau ištverti!

Vyrai prislopintais balsais kalbėjosi porą valandų, tarsi būtų planavę monarchijos nuvertimą. Ką norėjo nutylėti? Gal sprendė, kuri iš mergaičių ateityje taps grafienė Tolstaja? Nemanau, jog apie tai mąsčiau. Galų gale, tebuvau dešimties. Bet mano širdutė skriejo Levo Tolstojaus link. Tada, stovėdama kamputyje, nusprendžiau, kad vieną dieną tapsiu jo žmona. Kai jis išėjo, slapčiomis nusėlinau į svetainę ir kėdės, ant kurios jis sėdėjo, užpakalinę koją aprišau rausvu kaspinėliu.

Vėliau tėtis dažnokai šnekučiuodavosi su jaunuoju grafu, kuriam jautė ypatingą prieraišumą. Kartą leido pasiskolinti jo apysaką „Vaikystė“. Visą ilgą naktį skaičiau žvakių šviesoje, kol seserys miegojo. Kiekvienas sakinys plykstelėdavo tarsi degtukas, vaizdiniai savaičių savaites neišėjo man iš galvos. Nieko keista, jog visa Maskva buvo įaudrinta.

Bet turėjo praeiti dar ne vieneri metai, kol kuri nors iš mūsų taps pakankamai suaugusi santuokai. Staiga tapome pasiruošusios. Bent jau Liza. Ir mamai viskas įgriso. Visas tas merginimas — besilankantys džentelmenai, begalinės arbatėlės ir įtampa peržengė visas ribas. Ji norėjo ištekinti Lizą taip greitai, kaip tik galima.

Liepą mamą apėmė tikras šėlsmas. Ji susiruošė aplankyti tėvą Ivitsyje, Tūlos gubernijoje, ne taip toli nuo Tolstojaus šeimos dvaro Jasnaja Polianoje. Taip nutiko, kad mes, trys mergaitės (ir, žinoma, mažasis Volodia), taip pat skubinomės drauge.

Mama kalbėjo, jog Liza ideali partnerė tokiam ekscentriškam, pernelyg intelektualiam grafui, ir ji visuomet pasistengdavo, kad Maskvoje ant sofos greta grafo sėdėtų Liza. Liza taukšdavo apie ką tik vokiečių spaudoje pasirodžiusius naujausius filosofijos darbus. „Man dažnai atrodo, — skardžiu tarsi paukštelio balsu čirendavo Liza, — kad aukštasis vokiečių kriticizmas dėl Hegelio dialektikos sunegalavo. Ką manote, grafe?“, — Liovočka tik bukai spoksodavo.

To, kas iš tikrųjų sukosi jaunojo grafo galvoje, reikėjo ieškoti Kaukaze, nors jis dažnai apstulbindavo (ir išgąsdindavo) mus kalbomis apie Imanuelio Kanto žavesį. Kartais, sugavęs mano žvilgsnį, jis mirkteldavo, o kartą koridoriuje, kai niekas nematė, suspaudė mano ranką.

Nors niekinu savireklamą, turiu sutikti, jog tomis dienomis, liaunu liemeniu, kurį vyriškis galėtų džiugiai apglėbti stipriomis rankomis, atrodžiau dailiai! Tą karštą liepos rytą, kai tarnas atėjo pasakyti, jog karieta kelionei į grafo Tolstojaus sodybą paruošta, žinojau, jog jis netrukus bus mano vyras.

Nuo nedidelių senelio dvaro rūmų laiptelių skepetaite mojavo tėtis, o senovinė karieta, girgždėdama ir svirduliuodama, riedėjo purvinu keliu. Pavažiavus kelias mylias prasidėjo švelnūs, banguojantys javų laukai, tokie būdingi Tūlos kraštui. Javai, kviečiai ir rugiai, o abipus kelio — gausūs mužikų būriai, smagiai sutartinai palinkę prie darbo, skriejo pro šalį, paskui prasidėjo Zasekos miškas — tanki, žalia, miškinga vietovė, kvepianti pušimis ir dumblu. Priartėjome prie Jasnaja Polianos kaimelio, kuris man nepaliko įspūdžio. Apgailėtinos šiaudais dengtos lūšnelės, išklibusios trobelės ir akmeniniai tvarteliai. Iš siurblio, su po čiaupu prikabintu skardiniu kibiru, čiurkšle’ tryško dumblinas vanduo. Plačiai atlapotos sūpavosi didelės medinės cerkvės durys, greta stovėjo vidutinio amžiaus našlė juoda skepeta ir pliurpė-su į rąstgalį panašia bedante sena vienuole. Pravažiuojant karietai, našlė rimtai nusilenkė, išreikšdama apsimestinę pagarbą — tipiškas žemesniosios rusų klasės veidmainiavimas.

Mama aiškino, kad Levas Tolstojus gyvena dideliame paveldėtame name, vadinamame taip pat, kaip ir kaimas. Kaip visi geri mokytojai, ji sugebėdavo labai džiūgauti dėl akivaizdžių dalykų. Pradėjo pasakoti, jog grafas, kaip dauguma jaunų žmonių, buvo didelis mėgėjas lošti. („Žinoma, jūsų tėvas — išimtis“, — pridūrė.) Kartą, lošdamas kortomis su nesąžiningu kaimynu, užstatė centrinę namo dalį. Pralošė, o neatlaidus kaimynas iš tikrųjų išlupo centrinę Jasnaja Polianos dalį, palikdamas vienišus, apgailėtinus flygelius.

— Tikiuosi, daugiau grafas nebekortuoja, — tarstelėjo Liza. — Juk per daug negeria. Praktiškai blaivininkas. Ir labai dievobaimingas.

Sesuo sudėjo lūputes dailiu rožės pumpuru. Užsinorėjau jai kepštelti. Bet susilaikiau, nes nutuokiau apie tikruosius grafo ketinimus.

— Lažinuosi, jis bjauresnis nei kada nors, — užginčijo Tania. — Visi jauni vyrai geria ir lošia. Dievas žino, ką išdarinėja su moterimis.

— Per savo liežuvį nukeliausi tiesiai į vienuolyną, — pešiodama plaukus sumurmėjo mama.

Pravažiavome du baltai dažytus bokštus ir patekome į Jasnaja Polianos žemes. Ilgo vingiuoto keliuko gale stūksojo didelis akmeninis namas, perstatytas iš apleistų flygelių. Abipus įvažiavimo tarsi garbės sargyba rikiavosi sidabriniai beržai, už jų driekėsi vešlios, iš pažiūros tokios švelnios pievos, nutaškuotos vėdrynais. O kiek plaštakių! Namas dėl mūsų dėmesio varžėsi žavumu su gamta. Ilgas dviejų aukštų statinys, baltas kaip gipsas, virš įėjimo — veranda, kurios viršuje puikuojasi graikiškas frontonas. „Gražus narnas“, — sušnabždėjau pati sau. Ketinau tapti jo šeimininke.

Mus pasveikino Liovočkos teta Tuanetė, susiraukšlėjusi būtybė kaimiška suknele.

— Bienvenu! Comme c’est bon!2 — sučirškė, sučiulbėjo.

Atrodė visiškai neįtikėtina, jog tokia akivaizdžiai kaimietė moteris — tikra valstietė — kalba prancūziškai paryžietiška tarme beveik be akcento.

Mama atsakė į jos pasveikinimą laužyta prancūzų, kuri mano ausims skambėjo panašiau į kinų kalbą:

— Merei beaucoup! C’est une belle maison! Une belle maison! Mais oui!3 — šūkčiojo.

Vos atgaudamas kvapą, visas išraudęs, atsiprašinėdamas pro duris išlėkė Liovočka. Sakė, jog nesitikėjo mūsų sulaukti. Bet neturime jaustis kaltos. Tarsi prancūzų didikas visoms iš eilės pabučiavo rankas, tą ypatingą akimirką šiek tiek užgaišdamas prie manosios. Nutvieksta meilės, viduje visa nušvitau. Nežinojau, kur žiūrėti ir ką sakyti.

— Leiskite parodyti jums sodą, — tarė grafas. Pasirodė keista, ypač mamai, kad ketinama aprodyti sodą dar neapžiūrėjus paties namo, tačiau ji nepuolė prieštarauti.

— Mes juk dieviname sodus, — sučiulbėjo. — Argi mes nedieviname sodų, mergaitės?

— Nemąsčiau apie tai, — tarstelėjo Liza.

Ji galėjo būti tokia nuobodybė.

Praėjome krūmų, aplipusių sunokusiomis, raudonomis uogomis, tankumyną.

— Avietės! — suspiegė Tania, tarsi niekuomet nebūtų mačiusi aviečių.

Liovočka išdalino kibirėlius, ir visoms, netgi mamai, buvo prisakyta tiesiog čia ir dabar prisiraškyti uogų. Mama tokioje apgailėtinoje padėtyje pasielgė tiesiog nuostabiai:

— Kokios puikios avietės, — pasigėrėjo. — Argi mes nedieviname aviečių?

Su kibirėliu žengtelėjau už didesnio krūmo ir keletą minučių smagiai, nieko negalvodama, raškiau uogas. Staiga iš lapų tankumyno tarsi lokys išlindo Liovočka.

— Išgąsdinot! — papriekaištavau.

Jis paėmė iš manęs kibirėlį ir suspaudė plaštakas.

— Atsiprašau, — pasakė. — Tikrai.

— Turėtumėte.

Grafas nepaleido mano rankų.

— Miestietiškos rankutės, — ištarė.

Laikė plaštakas ir žiūrėjo į mane taip ilgai.

— Ar mėgstate uogas? — paklausiau.

Tarsi įžūlus vaikiščias jis pačiupo uogą iš kibirėlio ir įspraudė tarp putlių lūpų. Pastebėjusi storą raudoną liežuvį, nusigręžiau.

— Turiu eiti, — pasakė.

Ir pradingo.

Dabar buvau tikra, jog nuojauta neklydo. Tiesiog keista, kaip kartais gali numatyti visą ateitį — ne smulkmenas, bet viską. Žinojau, jog čia praleisiu gyvenimą: ant šios žemės, su Levu Tolstojumi. Taip pat žinojau, jog būsiu aršiausia kritikė ir geriausia draugė, o ateityje laukia širdies skausmas, neapibrėžiamas, bet žiaurus.

Nešiojau šią paslaptį, šį antgamtišką žinojimą savyje, saugojau tarsi amuletą. Jei kas nors išsiaiškins neatėjus laikui, viskas žlugs.

Tania, Liza ir aš įsikūrėme skliautuotame kambaryje pirmame aukšte. Tas kambarys šiomis dienomis kimšte prisikimšęs dvokiančių šiurkščių Tolstojaus pasekėjų: pamišusių didikų, elgetų, besididžiuojančių savo nuosmukiu, bedančių vienuolių, idealistų studentų, revoliucionierių, nusikaltėlių, vegetarų, užsieniečių. Čia apsistojęs beprotis ekonomistas Nikolajevas, skelbiantis Henrio Džordžo vieningų mokesčių sistemą, bet ant drobinės staltiesės laistantis sriubą, taškantis sėdinčius dešinėje ir kairėje. Čia ir fotoreporteris Drankovas. Nekreipiu dėmesio, nors jis nepaliaudamas visus fotografuoja.

Tikėjausi, jog po vakarienės Liovočka man pasipirš. Nepasipiršo. Kol dvi dienas svečiavomės, nieko nenutiko. Dar blogiau, jis elgėsi taip, tarsi mudu niekuomet nebūtume patyrę intymių akimirkų. Ėmiau abejoti savo įžvalgomis. Nejaugi visą laiką klydau? Gal jis taip pat elgėsi ir su Liza? Netgi su Tania? Išvykstant vos galėjau paslėpti nusivylimą, nors vaidinau linksmą. Mane linksmino tai, jog Liza buvo dar labiau apgailėtina. Kai dardėjome trikinkėje, sesuo atvirai bliovė, o mama ją koneveikė:

— Pasipirš, kai bus pasiruošęs, — kalbėjo iš nusivylimo stringančiu balsu.

Po dviejų dienų senelio namuose pas mane atskuodė Tania.

— Grafas!

— Erzini.

— Ne, tikrai! Atjojo baltu žirgu.

Niekas nepranoks mano Liovočkos. Efektingas kaip visada. Kartą pasakė: „Žirgas — raitelio sielos simbolis.“

Mūsų senelis atrodo keistokai su iki mėlynumo nugrandytais skruostais, juoda kepuraite ir skustuvą primenančia nosimi. Jo plaukuoti tarsi voro kojos pirštai, atrodo, visą laiką juda, o akys tarsi nepriklauso viena nuo kitos, kaip žuvies akys, spoksančios iš priešingų siauros galvos pusių. Senelis sutiko grafą entuziastingai, išsišiepęs, lankstydamasis.

Liovočka buvo apneštas balsvomis dulkėmis, suprakaitavęs. Atsiprašydamas dėl išvaizdos droviai, berniokiškai nusišypsojo.

Senelis paliepė liautis nerimavus dėl tokių niekų. Juk tai garbė, kalbėjo senelis.

— Taigi, kiek užtrukote, Levai Nikolajevičiau? Ilgas kelias raitam.

— Tris valandas. Gal šiek tiek ilgėliau. Nesiskubinau. Nuostabi diena, tiesa?

— Leiskite pasiūlyti išgerti.

— Būtų labai malonu, pone.

Pasislėpę prieškambario šešėliuose, klausėmės jų pokalbio. Tą dieną vilkėjau muslino suknelę, baltą, vasarinę, su alyvinio atspalvio rožele ant dešinio peties. Prie vienos rankos prikabinau ilgą kaspiną, kurį paprastai vadindavome: Suivez moi, jeune homme4.

— Grafas atvyko tavęs, Liza, — prabilo mama. Vos galėjo suvardyti lengvabūdiškumą ir pasididžiavimą. — Šiandien tavo diena.

— Nemiegočiau su tokiu apdulkėjusiu vyru, — pasišaipė iš Lizos Tania.

Liza užrietė nosį. Būsimai grafienei nepritinka reaguoti į sesers juokelius.

Toliau sekė vasariškos vaišės su įvairiais (nors itin neįprastais) patiekalais, daugybe grupinių žaidimų ir kvailų juokelių. Įtampa laukiant, kol grafas pasisakys, seneliui buvo nepakeliama. Mama jautėsi nė kiek ne geriau. Kalbėdama šnekėjo nesąmones, bet, dėkui Dievui, grafas nieko nepastebėjo.

Tai įvyko po vakarienės. Visi išėjo iš valgomojo, išskyrus mane ir akivaizdžiai pernelyg susijaudinusį grafą. Jis atsisuko ir tarė:

— Gal galėtumėte minutėlę palaukti, Sofja Andrejevna? Čia taip jauku.

— Puikus kambarys, tiesa? — melavau.

— Nuostabus maistas.

— Seneliui patinka valgyti.

Mindžiukavome nuo kojos ant kojos. „Nagi“, — mintyse raginau grafą.

— Atsisėskite greta, ant sofutės, — pratarė. — Juk neatsisakysite?

Nusišypsojusi nusekiau paskui prie nedidelės, pasienyje stovinčios sofutės.

Jis nemandagiai atsisėdo pirmas, bet pasielgė taip leisdamas man pasirinkti vietą. Drovėdamasi tarp mudviejų palikau kelių pirštų tarpą.

Grafas pritraukė žalią, gelumbe aptrauktą staliuką, o iš švarko kišenės išsitraukė kreidą. Įdėmiai stebėjau, kaip, palinkęs prie stalo, ant minkšto paviršiaus pradėjo vedžioti raides.

„ J. j. i. j. l. t. ž. p. m. m. a. i. k. 1. n.“ - užrašė.

Stebeilijau į neįprastą užrašą.

— Ar galite iššifruoti?

— Juk čia tik raidžių eilė, Levai Nikolajevičiau.

Gal čia kokia aristokratų žaidžiamo popietinio žaidimo atmaina? Suspaudė skrandį.

— Padėsiu, — pratarė grafas. — Pirmosios dvi „j“ reiškia „jūsų jaunystė“.

— Jūsų jaunystė ir jūsų laimės troškimas žiauriai primena man mano amžių ir kad laimė negalima, — sušukau, atstačiusi visą sakinį. Stebuklas!

Suvokusi prasmę, suvirpėjau. Viskas pradėjo aiškėti.

Tuo laiku Liovočka nuvalė ką parašęs ir toliau tęsė žaidimą.

Šį kartą užrašė: „J. š. k. d. m. j. L. p. v. n.“

Tiksliai žinojau, ką jis turi omenyje, nes supratau, jog didžioji „L“ reiškia „Liza“: „Jūsų šeima klysta dėl mano jausmų Lizai. Padėkite viską nuskaidrinti.“

Iš tikrųjų, nors niekas nepasipiršo kelias savaites, žinojau, jog vargšelė Liza nebeturi jokios vilties. Grafas mylėjo tik mane.

Kai rugsėjį Maskvoje Liovočka mus aplankė, daviau jam pačios parašytą apsakymą. Apsakymas buvo apie mielą jauną merginą, kurios rankos siekė toks Dublickis — senas, netgi negražus didikas. Jis labiau už viską pasaulyje troško ją vesti, bet mergina nebuvo tikra, jog tikrai jo trokšta. Nežinau, kodėl parašiau tokį apsakymą. Tikrai nemaniau, jog Liovočka senas ir bjaurus. Na, bet truputį toks jis buvo. Daviau paskaityti neįsivaizduodama, kad galiu sukelti tiek skausmo. Atsakymas po kelių dienų atėjo paštu:

Mano mieloji, savaime suprantama, perskaitęs kūrinį supratau, jogas ir esu Dublickis. Kaip galėjau galvoti kitaip? Supratau, jog esu tas, kas esu: dėdulė Levas, senas, baisiai negražus — netgi bjaurus — personažas, kuris turėtų atsiduoti Dievo darbui ir niekam daugiau. Atsiduosiu Dievo darbui, atliksiu jį puikiai ir to man visiškai pakaks. Tampu pasigailėtinas, kai galvoju apie jus dabar, kai suvokiau, jog esu Dublickis. Man primintas mano amžius ir negalėjimas tapti laimingam. Bet kuriuo atveju taip — esu Dublickis. Bet man visiškai nepriimtina vesti tik todėl, kad reikia žmonos. Negaliu taip pasielgti. Juk prašyčiau savo būsimos žmonos kažko baisaus, neįmanomo: primygtinai reikalaučiau mylėti taip, kaip aš myliu. Užmirškite mane. Daugiau jums nebetrukdysiu.

Galėjau tūkstantį kartų muštis į krūtinę, jei būtų buvęs koks skirtumas. Keikiau save už tai, kad daviau jam apsakymą. Ką sau galvojau? Niekas negalėjo manęs paguosti.

Po savaitės sėdėjau prie pianino, mėginau atrasti ramybę lengvoje italų muzikoje, valse, pavadintame II Bado, bučinys. Į duris pabeldė. Atėjo Liovočka. Po gauruotais antakiais tarsi į duobes buvo įkritusios akys. Gal klystu, bet nuo jo dvelkė levandomis.

Atsisėdęs greta manęs prie pianino pasakė:

— Jau keletą dienų kišenėje nešiojuosi laišką. Ar perskaitysite, Sonia? Laiškas — jums.

Ramiai nusinešiau laišką koridoriumi į savo kambarį, užsirakinau, norėjau perskaityti. Drebančiomis rankomis, pro ašaras sunkiai įžiūrėdama raides, skaičiau: „Galbūt jūs sutiktumėte būti mano žmona? “

— Atidaryk duris! — klykė Liza, tikriausiai supratusi, kas vyksta. — Sonia! Atidaryk duris.

Žvilgtelėjau pro plyšį.

— Ką jis tau rašo? Pasakyk nuoširdžiai.

— Siūlo savo ranką, siūlo susituokti.

Sesers veidas įsitempė, atrodė, tuoj sprogs, kaip pernokęs pomidoras.

— Atstumk jį, Sonia! Pasakyk: „Ne“! — ji ėmė rautis plaukus. — Numirsiu, jei jo neatstumsi. Tai nepakenčiama!

Kokia scena! Mėgavausi kiekviena akimirka, bet, žinoma, laikiausi šaltakraujiškai. Pagaliau šiuose namuose kas nors tapo vertas grafienės Tolstajos titulo.

Išgirdusi sambrūzdį vilkdama kojas koridoriumi atskubėjo mama. Ji nutempė besispardančią ir kaip kiaulė žviegiančią Lizą atgal į kambarį.

— Ką pagalvos grafas! — šaukė mama.

— Privalai nueiti į svetainę ir pateikti atsakymą, — paliepė kategoriškai. Iš scenos, kurios taip ilgai laukė, nepatyrė jokio galimo malonumo.

Liovočka baltu kaip drobė veidu stovėjo prie sienos. Gniaužė rankas.

— Na? — paklausė.

Klausime išgirdau nuolankumo gaidelę, ir mano širdis nuplasnojo pas jį. Vargšas, mielas vyriškis!

— Taip, — pasakiau. — Taip, tekėsiu už jūsų, Levai Nikolajevičiau.

Staiga mums ant galvų tarsi pasipylė lavina: lakstantys tarnai, greta bliaunanti Liza, nepadoriai šūkčiojanti Tania ir mama, siūlanti išgerti. Susirinko visi, išskyrus tėtį, kuris apsimetė sergąs. Iš tiesų tėtis labai nusivylė, kai grafas parodė tokias blogas manieras. Jis pirmiausia turėjo atsiklausti tėčio. Tiesą sakant, grafas turėjo prašyti Lizos rankos. Mama turėjo įtikinėti kelias dienas, kol tėtis nusileido. Visuomet nusileisdavo.

Gyvenimas pernelyg greitai vėl tapo apgailėtinas. Atvirumo akimirką Liovočka davė man savo dienoraščius. Iš pradžių jaučiausi pagerbta ir sujaudinta. Atrodė nuostabu ir romantiška skaityti pačias asmeniškiausias būsimo vyro mintis.

Tačiau vienas sakinys juodu debesimi pakibo mano atminty: „Moterų draugiją laikau privaloma blogybe ir, kai tik galiu, stengiuosi jų vengti. Moterys — viso lengvabūdiškumo, jausmingumo, ištižimo, visų ydų, į kurias linksta vyriškis, šaltinis/’ Jis nepaliovė vardyti visų pasibjaurėtinų begalinių naktų Maskvoje, Sankt Peterburge, netgi Tūloje ir Sevastopolyje! Visokio plauko kekšės ir valstietės dalijosi su juo lova!

Skaičiau netikėdama, jog jis nekaltybę prarado Kazanėje, keturiolikos, kad jį į bordelį nusivedė vyresnysis brolis Sergejus, kuris nuo mažumės ištvirkavo. Atlikęs pasibjaurėtiną aktą, stovėjo prie prostitutės lovos verkdamas. Tarsi būtų viską numatęs.

Čia dar ne viskas. Pirmą kartą išgirdau apie Aksiniją, valstietę, trejus metus iki mūsų vestuvių tarnavusią jo begėdiškiems poreikiams. Galėčiau viską iškęsti, jei ne vis apsilankantis jų sūnus Timofejus. Šlykštus, lėtai mąstantis Timofejus, sniaukrojantis ir kvatojantis, klaidžiojantis po mūsų namus tarsi demono dvasia iš pragaro. Blogiausia, jog jis toks panašus į Liovočką: tokio paties ūgio, tokiais pačiais šiek tiek pakumpusiais pečiais, išskirtiniai antakiai ir putoti barzdos kuokštai! Ir profilis kaip Liovočkos: mėsinga nosis, atsikišęs smakras. Pasibjaurėtina mano vyro parodija svirdinėja po Jasnaja Polianą, nešioja malkas, atlieka pavedimus, lėtai slankioja šešėliuose.

Maldavau vyro atsikratyti Timofejaus, bent jau išsiųsti į Maskvą. Mes ten jau nebevažiuojame. Bet Šeimininkas pageidauja, kad jo nuodėmės nuolat save primintų. Jis nori kentėti, kiekviename posūkyje nori matyti groteskišką savo paties atspindį.

Ištekėjau už didžiojo rašytojo Levo Tolstojaus tūkstantis aštuoni šimtai šešiasdešimt antrų metų rugsėjo dvidešimt trečią dieną, aštuntą valandą Nekalto Prasidėjimo cerkvėje, po ilgais, imperatoriškais Kremliaus šešėliais.

— Kaip gyvensiu be tavo draugijos? — išeinant iš cerkvės paklausė sesuo Tania.

— Pabandyk, mieloji. Pabandyk.

Buvo malonu atsikratyti senojo gyvenimo. Pavargau amžinai būti dėkinga tėčiui, kamuotis abejodama dėl ateities. Gyvenimas nusistovėjo — kartą ir visiems laikams.

O, kad būtų nusistovėjęs!

5 Daktaras Makovickis

Visi iš manęs juokiasi. Krizena ir šaiposi man už nugaros. Netgi tarnai stveriasi savo niekingų žaidimėlių. Štai neseniai girdėjau kalbant: „Tas daktaras — tikras neūžauga ir bukagalvis.“ Numanau, jog nugirsta tokių žodelių iš Sofjos Andrejevnos. Ji manęs nekenčia. Tačiau ko dar gali tikėtis iš tokios moters, kuri švaisto laiką tarsi šuo šniukštinėdama Levui Nikolajevičiui už nugaros, mėgindama užčiuopti naują giją nesutarimams. Nujaučia, kad Čertkovas pasiūlė jos vyrui parašyti naują testamentą, kuriuo po mirties savo raštus paliktų pasauliui. Levas Nikolajevičius visuomet kalbėjo norįs taip pasielgti, tas savaime suprantama. Bet Sofja Andrejevna trokšta privilegijų. Kaip kitaip išlaikytų visus tarnus, didelį namą, svečių srautus, kaip ištektų iškyloms ir kelionėms į Maskvą, apdarams iš Sankt Peterburgo? Apie jos šykštumą sklinda legendos, taip kaip ir apie nesugebėjimą suprasti vyro principų. Levas Nikolajevičiaus dažnai jai primena, kad niekas negali tikėtis pasipelnyti iš knygų, parašytų žmonijos labui. Jį įžeistų, jei kas nors, jau nekalbant apie vargšus, turėtų mokėti norėdamas paskaityti, ką Tolstojus buvo parašęs.

Tačiau Sofjos Andrejevnos savotiškai gaila. Ji nėra bloga moteris. Tiesiog nesupranta, ką atlieka jos vyras. Jos siela nėra pakankamai talpi, kad sugertų jo svajones apie žmonijos tobulinimą. Iš kitos pusės, norint suprasti, nereikia tokių jau milžiniškų pastangų. Vargšai paveldės žemę. Kuris buvo pirmas, taps paskutinis, paskutinysis taps pirmuoju. Viskas, ką teigia Levas Nikolajevičius, jau pasakyta anksčiau. Čia religijos ir etikos sritis, niekas šito neprasimanė, tik atranda ir skelbia.

Levas Nikolajevičius — garsus skleidėjas.

Tačiau nesu toks kvailys, kad manyčiau jį esant Kristų. Kristus yra Kristus. Bet Levas Nikolajevičius tikrai yra vienas Jo pranašų. Esu laimingas galėdamas taip artimai jį pažinti. Esu daugiau nei asmeninis gydytojas. Esu jo draugas.

Tolstojų pradėjau skaityti studijuodamas mediciną Prahoje. Klaidžiodamas tarp gelsvų šio miesto akmeninių mūrų ar sėdėdamas katedroje, kol vargonininkas ruošdavosi rytmetinėms sekmadienio pamaldoms, medituodavau skaitydamas jo raštus. Vėliau Vengrijoje pasišvenčiau jo kūrybai. Netrukus parašiau, klausdamas patarimo, pranešiau, kad susiieškojau vietinę tolstojininkų grupelę ir ketinu jai vadovauti.

Levas Nikolajevičius atrašė: „Didelė ir šiurkšti klaida kalbėti apie tolstoizmą, klausti mano patarimo šiuo klausimu ar prašyti spręsti tokią problemą. Nėra jokio tolstoizmo, nėra jokio mano mokymo. Ir niekada nebuvo. Yra tik vienas esminis ir universalus tiesos mokymas, kuris man, mums ir daugumai aiškiai išsakytas evangelijose.“

Taip, tą supratau. Bet taip pat žinojau, jog Levo Tolstojaus lūpomis Dievas byloja ypatingai aiškiai. Jo proza persmelkta dieviškumo šviesa. Mėginau gyventi šios šviesos vedinas, todėl kiekvieną dieną vykau į kaimą. Mediko profesija puikiai tinka gyvenimui tarnystėje, taigi kiekvieną vakarą į ankštą kambarėlį pensione grįždavau išsekęs, bet jausdamas pasitenkimą. Laimingas širdyje. Prie liepsnojančios dagties iki vidurnakčio skaitydavau Tolstojaus knygas. „Išpažintis“ mane didžiai sujaudino, kaip ir „Kuo aš tikiu“, nes jose jis stulbinamai paprastai išreiškė ką galvojąs.

Kas yra Kristus? Šis klausimas kelis dešimtmečius buvo užvaldęs Tolstojų. Jis atsako: „Kristus ir yra tas, kas sakosi esąs: Dievo Sūnus, žmogaus sūnus, tiesa ir gyvenimas.“ Bet jis nėra Dievas. Bažnyčios ideologai daro esminę klaidą. Kristus suteikia galimybę suprasti, kad mūsų gyvenimų negali suardyti mirtis. Juk būtent nuolat kankinanti mirties baimė tarsi grifas pakibusi žmonėms virš galvų. Kaip teigia Levas Tolstojus, turime nuginti šią baimę. Pasakyti: „Pranyk, grife!“ Ir tada ateis laisvė.

Turiu savo kovos simbolį — atsisakiau moterų. Iš tiesų, nesu patrauklus vyriškis. Mažiukas. Bet mano rankos — gydytojo rankos: jautrios ir švelnios. Siuvu ir pjaunu. Tvarstau ir raminu. Aš — gydytojas. Nors tikrai nesu senas, dar neperkopiau penktos dešimties, esu visiškai plikas, o tas bado moterims akis. Mano barzda, kurią tvarkau kiekvieną rytą, kas mėnesį vis labiau žyla. Bet dar turiu ugnies. Turiu ugnies galvoje ir širdyje. Myliu Dievą. Jaučiu sieloje degančią dievišką ugnį. Esu Jo dalis. Aš esu Dievas, kaip ir kiekvienas, pripažinęs Dievą savyje, tampa Dievu.

Galiu pripažinti, šiek tiek Dievo yra netgi tame sukčiuje ir šarlatane, tame žydų pianiste Goldenveizeryje. Kodėl Levas Nikolajevičius leidžia tam žmogui slampinėti po namus, groti pianinu, valgyti prie savo stalo ir vaikščioti drauge po sodą, nepajėgiu suprasti. Visą laiką buvo žinomas slavų rasės pranašumas prieš izraelitus. Būdamas mokslo žmogus, negaliu nepastebėti tų daugybės pergalių, kurias patiria žydai. Kur beeitų, jiems pasiseka. Jie tarpsta ir veši beveik kiekvienoje dirvoje. Levas Nikolajevičius nieko neišmano apie žydus.

Bet kiekvienas žmogus turi savo trūkumų. Levas Nikolajevičius nėra Dievas. Nepaisant to, myliu jį. Absoliučiai myliu. Negaliu patikėti sėkme, kad kiekvieną gyvenimo dieną nuo to laiko, kai prieš šešerius metus, tūkstantis devyni šimtai ketvirtaisiais, čionai atvykau, leidžiu greta jo. Esu tas, kuriam suteikta privilegija klausytis jo žodžių. Viską užrašau. Susigalvojau savitus trumpinimus, taigi retai praleidžiu ką nors svarbaus.

Tačiau pietūs ar vakarienė gali būti gana erzinantys. Sofja Andrejevna kabinėjasi, kad, kai Levas Nikolajevičius kalba, rašau po stalu. Ji šūkauja: „Dušanai Petrovičiau, vėl skrebinate! Bjauru, bjauru!“

Tačiau turiu puikią Dievo dovaną — nuostabią atmintį. Kiekvieną vakarą prieš užmigdamas įsitaisau prie mažyčio kortų stalelio ir, darbuodamasis prie per dieną sukauptų užrašų, prisimenu jo žodžius. Labai stengiuosi nieko nepagražinti. Levo Nikolajevičiaus žodžiams nereikia patobulinimų! Kiekviena pauzė, kiekvienas gestas, kiekviena šalutinė pastaba — viskas tobula. Ir viskas yra čia, mano dienoraštyje. Žodis į žodį — amžini užrašai. Dovana žmonijai.

Atmetus Sofjos Andrejevnos susierzinimą, gyvenimas šičia būtų maloni rutina. Kiekvieną rytą, kol Levas Nikolajevičius rašo, leidžiu kaime. Viena troba buvo paversta mano kabinetu, taigi kiekvieną dieną priimu apie tuziną pacientų. Kokliušas, skaudančios gerklės, vidurių užkietėjimai, karščiavimai, tymai, džiova, venerinės ligos. Isterijos atvejai. Utėlės. Visko mačiau. Bet myliu Rusijos valstiečius. Ištvermingos būtybės. Paprasti ir Dievą mylintys. Dievo bijantys. Štai kodėl Levas Nikolajevičius juos myli, ir aš myliu, nors dauguma jų — apgailėtinai prietaringi. Nesupranta, jog atstovauju medicinos mokslui. Kad tas, ką darau, nėra magija. Ieškoti stebuklų siunčiu į vienuolyną už Tūlos. „Tegu tave gydo vienuoliai, jei netiki mano metodais“, — sakau... Dar nė vienas nepasinaudojo tokiu siūlymu.

Šiandien buvo ypatinga diena. Prieš Sofjos Andrejevnos norą (dėl ko buvo dar smagiau), išėjome iš Levo Nikolajevičiaus kabineto pusę dešimtos. Jis jau buvo prasėdėjęs prie stalo dvi valandas, o tai gana neįprasta. Paprastai pradeda devintą. Bet šį rytą planavome kelionę į Tūlą, todėl atsikėlė ir pradėjo darbuotis dar prieš pabundant kitiems šeimynykščiams. Be abejonės, praturtėjo sielą persmelkiančia ryto skaidruma.

Keliavome Tulon trikinke. Sąlyginai trumpa, pastangų nereikalaujanti kelionė, nebent žiemą, kai kelią gali užtverti milžiniškos pusnys. Šiandien buvo neįprastai šilta, keliai saugūs, nors naktį švelniai pasnyguriavo. Prieš akis driekėsi baltutėliai laukai. Buvo taip gražu! Levas Nikolajevičius kelis kartus paminėjo dienos vaiskumą ir ramumą. Jo sveikata neseniai šiek tiek pablogėjo — jis persišaldė, truputį kosėjo, todėl pasirūpinau, kad apsisiaustų keliais apsiaustais ir dėvėtų storą kepurę. Ant kojų nuo vėjo užmečiau antklodę. Jis šiek tiek seilėjosi, todėl barzda netrukus apsitraukė ledu, bet jis, atrodo, to nepastebėjo.

Levas Nikolajevičius buvo sujaudintas nedidukės ekskursijos, kurią planavome jau kelias savaites. Tūlos „Molva“ tik apie tai ir rašė. Keli Denisovo dvaro mužikai buvo apkaltinti laiškų iš pašto vagyste. Ir pradžių turėjo būti teisiami jie, vėliau — šis tas svarbesnio, kai kas mielesnio Levo Nikolajevičiaus širdžiai, nei pašto grobimas. I. I. Afanasjevas, su kuriuo Levas Nikolajevičius kelis kartus buvo susitikęs Teliatinkuose, buvo kaltinamas socializmą ir revoliuciją propaguojančių brošiūrų platinimu.

— Visuomet kelia sielvartą, kai žmogus kaltinamas niekuo daugiau, tik blaivesnio nei vyraujantis, požiūrio į gyvenimą išsakymu, — labiau pats sau nei man sumurmėjo Levas Nikolajevičius, trikinkei mediniu tiltu dardant į Tūlą. Jis žvelgė tuo sunkiu žvilgsniu, kuris kartais persmelkdavo ir iškraipydavo jo bruožus.

Atvykus prie teismo rūmų, gatvėje laukė spūstis. Ne tokia, kaip Maskvos Kursko stotyje mėnesio pradžioje, kai Levas Nikolajevičius tiesiog skendo tūkstantinėje sveikintojų minioje, iš visos sveikatos klykiančioje jo vardą. Šiandien, pasklidus gandams, jog Tolstojus pasirodys kaip gynybos liudytojas abiejose bylose, žmonės susirinko tikėdamiesi nors probėgšmais jį pamatyti. Visokiausio plauko žmogystos, bet daugiausiai valkatos, įsivaizduojantys, jog „grafas“, kaip jie nepaliauja jį vadinę, gali parodyti stebuklą. Dauguma praeidami stengėsi nors paliesti jo apsiaustą.

— Kelią Levui Nikolajevičiui! — sušukau.

Keturi jauni kareiviai tamsiai žaliomis milinėmis puolėsi mums padėti. Penkiese sustojome trikampiu, kaip gervės, skrendančios į pietus, pačiame „V“ gale — Levas Nikolajevičius. Galvą laikė nuleidęs, nekreipė dėmesio į šūksnius: „Telaimina jus Dievas, Levai Nikolajevičiau!“ Baiminausi, jog suklups ar parpuls, kaip kartais nutikdavo, tačiau žengė ryžtingai. Tarp kitko, dėmesys jį palaikė.

Teisme aštuoniasdešimt dvejų Levui Nikolajevičiui buvo per šalta. Nors visuose židiniuose pleškėjo rąstgaliai, tuščios salės ir aukštos lubos trukdė sukurti nors kokį jaukumą. Levas Nikolajevičius netruko pasiduoti žemai temperatūrai. Lūpos greitai pradėjo virpėti, pamėlynijo — kaip ir nagai. Baiminausi, kad jis vėliau nepatirtų dar vieno nedidelio priepuolio. Priepuoliai laikinai atimdavo kalbos dovaną, pablogindavo atmintį.

— Apsivilkite apsiaustą, Levai Nikolajevičiau, — patariau. — Šiandien net saulė šalta.

Jis nusišiepė savo bedante šypsena, ištempdamas lūpas.

— Argi jūs ne mano gydytojas?

— Žinoma. Todėl bent kartą paklausykite.

Amžinai stengiuosi priminti, kad elgtųsi taip, kaip pridera jo amžiui.

Teismo pareigūnas palydėjo mus į nedidelį atitvarą, kur atsisėdome ant medinių suolų su kitais kviestiniais ir oficialiais liudytojais. Galerija buvo perpildyta. Teisėjas, aristokratas ir vietinės milicijos narys pavarde Beriozovas įėjęs ir atsistojęs už stalo lengvai linktelėjo Levui Nikolajevičiui.

Pirmuosius svarstė mužikus, pavogusius paštą. Levas Nikolajevičius tikėjo, jog mužikai buvo apšmeižti. Perdaviau šią informaciją teisėjui. Levas Nikolajevičius ilgais pirštais tapšnojo kelius, tarsi grotų jam vienam žinomą melodiją. Viso teismo proceso metu atrodė paskendęs savo mintyse. Bet per parodymus prieš Afanasjevą, priklausantį kraštutinei socialistų ir revoliucionierių grupuotei, atgijo. Panašus į jautį kaltintojas kariška uniforma apkaltino Afanasjevą platinant medžiagą, skirtą nepasitenkinimui tarp mužikų kurstyti. Afanasjevas nebuvo tiesiogiai kaltinamas kurstymu nuversti caro vyriausybę, bet buvo įsivėlęs. Norintys jį ginti, tokie, kaip Levas Nikolajevičius, turėjo pasisakyti popietinės sesijos metu.

Pietavome nedideliame tuščiame kambarėlyje greta teismo salės. Buvome pasiėmę kriaukšlę rupios juodos duonos ir gabalėlį ožkos sūrio, užgėrėme karšta pardavėjo atnešta arbata. Kai imdavome kalbėti apie teismo procesus, Levas Nikolajevičius pagyvėdavo. Jis sakė tikįs elementariais žodžio laisvės principais, principais, tokiais svetimais imperatoriškajai Rusijos valdžiai. Žavėjosi jaunu idealistu Afanasjevu. Iš tikrųjų simpatizavo jaunojo vyriškio tikslams, nors abejojo, ar smurtinė revoliucija kada nors nuvestų laisvos visuomenės sukūrimo link.

— Atrodo, žmonės pamiršta, jog visi mirsime, — kalbėjo Levas Nikolajevičius. Drebančiomis rankomis atplėšė kąsnelį duonos ir ėmė lėtai gromuliuoti dantenomis. — Nereikėtų eikvoti energijos betiksliams konfliktams, turėtume daryti tai, kas aiškiai gera. Jei revoliucija nebus kažkas visiškai nauja — pavyzdžiui, visos valdžios panaikinimas — ji nebus niekas kita, tik pakartojimas to, ką jau turime, ir gali tapti dar blogesnis pakaitalas to, ką jau turime.

Nesupratau, viso to, kas pasakyta, prasmės.

— Bet caras yra blogybė, — sušnabždėjau, nors, atrodo, buvome vieni. — Bet kokia valdžia būtų geresnė nei esančioji. Tiesą sakant, nieko blogiau negali būti.

Levas Nikolajevičius kalbėjo ramiai, nesibaimino būti atsitiktinai nugirstas. Jis — vienas iš tų nedaugelio rusų, kurie, galima sakyti, turi neliečiamybę caro persekiojimams.

— Negalima pagerinti Rusijos liaudies gyvenimo, — kalbėjo, — nei jokių kitų žmonių, revoliucijos, kuri neturi moralinio pagrindo, keliu. O esant moraliniam pagrindui galima tikėtis, jog nebus griebiamasi jėgos.

Paskubomis klojau viską užrašuose. Puiku. Tiesiog puiku. Bet nesutikau su tokia nepraktiška pozicija. Taip pat tikėjau, jog visur reikia paisyti Dievo valios ir kad nedorovingos revoliucijos tik pakenktų Rusijos žmonėms. Ir nesupratau, kodėl Dievo valios negalima įžvelgti tironišką vyriausybę pakeičiant nuosaikia, kad ir jėga. Išsakiau šias abejones, bet Levas Nikolajevičius atrodė nepajudinamas. Gal kaupėsi popietinei sesijai?

Pirmučiausia grįžome į teismo patalpas. Buvo dar šalčiau. Levas Nikolajevičius palinko pirmyn ir darbavosi žandikauliais, tarsi burnoje tebeturėtų duonos kąsnį. Kartą ar du aiktelėjo, taigi greitai čiupau jo pulsą. Širdis beprotiškai daužėsi. Primygtinai pareikalavau grįžti į Jasnaja Polianą.

— Aš nekalbėsiu, — pasakė Levas Nikolajevičius, — bet šnekėsite jūs. Pasakykit, kad nesutinku su niekuo, kas bloga pasakyta prieš Afanasjevą. Pasakykit, kad matau jauną vyrą, kupiną aukšty idealų ir gerų norų, ir kad jis neturėtų būti baudžiamas.

Sugrįžus teisėjui, atsistojau atsiprašyti Levo Nikolajevičiaus vardu, tardamas, jog dėl sveikatos jis negali kalbėti viešai. Trumpai persakiau jo mintis apie Afanasjevą, o teisėjas šiltai mums padėkojo. Tuomet Levas Nikolajevičius atsistojo, nusilenkė teisėjui, susirinkusiems ir, sunkiai atsirėmęs į mano ranką, išėjo iš teismo salės.

Mums išeinant buvo visiškai tylu. Staiga toje tyloje nuskambėjo balsas, vienišas kaip dūmų siūlelis horizonte: „Telaimina Dievas Levą Nikolajevičių!“

Atsigręžiau. Tai buvo Afanasjevas.

Levui Nikolajevičiui tebebuvo šalta, taigi sustojome išgerti dar vieno puodelio arbatos. Pasėdėjome tik truputį, kai pasirodė jaunas vyras. Pasakė turįs žinutę grafui, o man šypsojosi taip, tarsi būtume labai artimi.

— Prašė pranešti, jog byla prieš mužikus nutraukta. Jie laisvi ir gali keliauti namo. — Vyriškis patylėjo, leisdamas perprasti naujienos svarbą. — O Afanasjevui skirta švelniausia bausmė. Trejus metus kalėti tvirtovėje.

— Baisu!

— Dušanai Petrovičiau, — prabilo Levas Nikolajevičius, — turėtume džiaugtis, jog Afanasjevas už šalyje keliamus neramumus nenuteistas mirties bausme. Vyriausybė siekia kuo greičiau pavyzdžiais parodyti, kaip reikia elgtis su tokiais kaip Afanasjevas. Šiam jaunuoliui trejus metus kalėti tvirtovėje tikrai nėra taip jau blogai. Galės skaityti ir rašyti. Siųsiu jam knygas.

Vakare Levas Nikolajevičius visas švytėjo, buvo visiems malonus, atidžiai klausėsi Sofjos Andrejevnos. Į taurę su vandeniu įsipylė šlakelį balto vyno — tai džiugios nuotaikos ženklas.

Svečiavosi Bulanžeras, vaidinantis (nepakenčiamai) mielą gerą mokinį, taip pat Nažyvinas, jaunas rašytojas, visų nusivylimui primygtinai pareikalavęs atsisėsti greta „šeimininko“. Kai Levas Nikolajevičius kalbėjo, Nažyvinas pritardamas burkavo kaip balandis, gerkliniu balsu. Labai jo nemėgau, ypač kai pradėdavo filosofuoti ir pažodžiui kartodavo Levo Nikolajevičiaus teiginius, tarsi pats ką tik būtų juos sugalvojęs. Levas Nikolajevičius likdavo malonus. Negalėjau suprasti, kodėl. Tiesą sakant, Levas Nikolajevičius energingai linksėjo, kai Nažyvinas tarsi papūga kartojo ypač gerai žinomą tolstojininkų posakį. Tas visų labiausiai trikdė.

Sofja Andrejevna nusivedė visus į svetainę namo priekyje. Sėdėjome, kol ji skambino pianinu Bethoveno „Pastoralinę sonatą“. Levo Nikolajevičiaus akyse pasirodė dideli ašarų lašai, jis nusišluostė akis rankove. Jis dažnai verkia klausydamas muzikos, ir kai kas nors skambina pianinu (paprastai, kai groja Sofja Andrejevna, įsivaizduojanti esanti pasaulinės klasės pianistė, dėl aplinkybių priversta slėpti savo talentą), ir grojant gramofonui. Antra vertus, man muzika nė truputėlį nepakėlė nuotaikos.

Viską sugadino Goldenveizeris, kvailas žydas. Kiekvieną vakarą daužydamas klavišus pasirodo Tolstojaus šeimynykščiams, kurie tokie malonūs, kad neišspiria jo lauk. Levą Nikolajevičių visi visur vaiko, o jis visiems nuolankus, trokšta bet kuria kainą išlaikyti ramybę. Bet kaina labai aukšta.

Kada nors jis supras, kodėl esu priešiškas Goldenveizeriui. Ir suvoks, kodėl reikia atsiriboti nuo Sofjos Andrejevnos.

6 Bulgakovas

Dauguma dienų panašios. Išsirikiuoja ir lėtai slenka. Ir niekas neapgailestauja dėl praėjusių. Bet atmintin įsirėžė keletas džiugių dienų, dienų, kurių kiekviena akimirka švyti kaip akmenėliai vėrinyje. Trokštu vėl jas susigrąžinti, gedžiu nutolusių. Tokia pasirodė ir pirmoji mano, kaip Levo Nikolajevičiaus sekretoriaus, diena.

Buvo sausio vidurys, ūkanotas rytas, neparastai šiltas tokiam metų laikui Rusijoje. Anksti pabudau mažame kambarėlyje virš virtuvės. Buvo antroji mano diena Teliatinkuose, po pusryčių turėjau susitikti su Tolstojumi. Maša, neseniai prisijungusi prie dievotų tolstojininkų grupės, gyvenusi ir dirbusi Čertkovo namuose, man į lovą atnešė stiklinę arbatos. Mergina buvo aukšta, iš pažiūros suomė, išsišovusiais skruostikauliais ir trumpais šviesiais plaukais, tiesiai krintančiais abiejose galvos pusėse. Įeidama į kambarį žalias migdolų formos akis buvo nudūrusi į grindis. O pasibeldė taip tyliai, kad, kol nepravėrė durų, nė nenujaučiau apie jos buvimą.

— Įeikite, — pasakiau atsikrenkšdamas ir atsisėsdamas lovoje.

Ji padėjo padėklą ant staliuko greta lovos.

— Labai malonu, kad atnešėte arbatos. Nereikėjo vargti.

— Rytoj pats ruošite sau arbatą, — atsakė mergina. — Bet šiandien manykite, kad jums pasisekė.

Jos drovumas, atrodo, išgaravo, kai ji pjovė šviežios citrinos riekelę ir įmetė į arbatą.

— Smagu būti aptarnautam.

— Čia nesuteikiamos ypatingos privilegijos. Teliatinkuose visi lygūs!

— Tikra demokratija!

— Erzinate.

— Atsiprašau. Ar nereikia?

— Kaip norite, — atsakė mergina.

Pastūmusi antklodę man ant kelių, atsisėdo. Jokia moteris nėra sėdėjusi greta, kol guliu lovoje, išskyrus motiną. Visas Mašos elgesys bylojo, jog ji, Dievas mato, yra sąžininga, pažangi, praktiška mergina. Tikra tolstojininkė.

— Ar jau susipažinote su kitais? Sergejenka neturi humoro jausmo. Turiu įspėti, — kalbėjo Maša. — Tačiau jis neįtikėtinai malonus.

Šitai kažkaip prasprūdo pro akis. Čertkovo sekretorius Sergejenka — artimo Tolstojaus draugo sūnus. Kai nebūna Čertkovo, Teliatinkuose viską tvarko jis. Deja, vakar, atvykęs, beveik iš karto pajutau jam antipatiją. Sergejenka — apyjaunis vyriškis, bebaigiąs ketvirtą dešimtį, putlokas. Kaip ir Čertkovas, užsiauginęs siaurą juodą barzdelę. Kažkoks truputėlį dendiškas, išskyrus tai, kad beveik nesiprausia — jis dvokia rūgštimi — kaip trūnijanti vilna. Sergejenka nieko nelaukdamas perėjo prie reikalų.

— Vladimiras Grigorjevičius nekantrauja, kad pradėtumėte siųsti žinias iš Jasnaja Polianos, — pasakė, iš prieškambario nusivedęs į tuščią mažą kabinetą. Nuo rauplėto ąžuolinio rašomojo stalo paėmė paslaptingus sąsiuvinius su vidiniais puslapiais. — Turėtumėte žinoti: saugumo sumetimais privalome šių dienoraščių — jūsų dienoraščių — egzistavimą laikyti paslaptyje.

Pažadėjau paisyti jo noro, bet viduje jaučiau tuštumą. Slaptumas neatrodė tolstoizmo esmė. Tai nebuvo geras būdas pradėti ryšius su žmogumi, kuriuo labiausiai pasaulyje žaviuosi.

— Jums nepatiko Sergejenka? — pertraukdama mano apmąstymus paklausė Maša.

— Pasirodė nuoširdus, — atsakiau.

Mažos, bet dailios krūtys buvo vos vos išpūtusios muslino palaidinę. Ilgos rankos, liauni riešai ir smulkūs pirštai atrodė patraukliai. Lėtai alsavau, įkvėpdamas į plaučius minkšto ją gaubiančio oro.

Kai išsikalbėjome sužinojau, jog Maša mokytojavo Sankt Peterburge. Nemalonus darbas — elitinė mokykla išpaikintiems biurokratų vaikams.

— Būdama vaikas, norėjau būti vienuolė, — pasakė Maša.

Negalėjau suturėti lengvo vypsnio.

— Manote, juokauju?

— Atsiprašau, tiesiog negaliu įsivaizduoti jūsų vienuole.

— Kodėl? — ji neatrodė supykusi, greičiau nustebusi.

Ką galėjau atsakyti? Kad ji per daug daili švaistyti grožį vienuolyne?

— Tiesiog neatrodote kaip vienuolė, — atsakiau, beviltiškai mėgindamas permesti lieptelį pavojingoje pokalbio srauto vietoje. — Turiu galvoje, kad vienuolės būna senos ir... raukšlėtos.

Ji suprato, jog dumiu akis ir pašoko nuo lovos.

— Geriau eisiu atgal į virtuvę. Šią savaitę budžiu. Gana greitai ateis ir jūsų eilė.

— Demokratijos mechanizmas.

Jai nepatiko ciniška gaida. Nusisuko.

Norėjau paklausti, kodėl domisi Tolstojumi, bet atrodė, jog Maša neturi nuotaikos gvildenti savo būsenas. Stovėjo lygindama sijono raukšles ir šiek tiek varžydamasi.

Dar kartą padėkojau — per daug pakylėtai — už atneštą arbatos stiklinę.

— Gal kurią dieną jūs man atnešite arbatos, — pasakė Maša uždarydama duris.

Man toptelėjo, jog Teliatinkuose išlikti skaisčiam nebus paprasta.

Į Jasnaja Polianą nuvežė jaunas ūkio prievaizdas Andrejus, liesas, gelsvai žalsvu veidu vaikinas tankiomis garbanomis, aukštais skruostikauliais ir šiek tiek įkypomis, tarsi mongolo, akimis. Mano atvykimo vakarą Sergejenkos nusivylimui jis puikiai grojo balalaika. (Sergejenka galvoja, kad muzika yra lengvabūdiška, o tinkamas vakaro užsiėmimas — Švento Rašto ar filosofų darbų skaitymas.)

— Grafas — paprastas žmogus, — laikydamas vadeles pasakė Andrejus. — Neišgąsdins. Ne taip, kaip Čertkovas.

— Argi Čertkovas baugina žmones?

Andrejus užsisklendė.

— Viskas jam gerai, — tik tarstelėjo.

— Suprantu, ką turite omeny, — pasakiau ramindamas.

Dardėjome įšalusia purvyne. Rūkas tebebuvo tirštas, kabėjo ant medžių tarsi vilna ant karštuvų. Sūkuriavo, gulė slėnyje, raitėsi aplink išbalintas trobas, kišo uodegą į Zasekos miško pakraščius. Ore šiek tiek jautėsi specifinis vario kvapas.

Pilvas buvo tarsi odinis balionas, suspaustas, sunkus. Jaučiau neaiškų šleikštulį. Jaučiausi blogiau, negu pirmą kartą eidamas į mokyklą.

— Ar asmeniškai pažįstate Tolstojų? — paklausiau.

— Mačiau popietėmis jodinėjantį, visada vieną. Bet į Teliatinkus atkanka nedažnai. Grafienė neleidžia. Žinote, pavydi draugų. Tikra kalė.

— Grafienė Tolstaja — kalė?

— Neturėjau taip išsireikšti, ne taip grubiai.

— Visada sakykite ką galvojate.

Taip kalbėdamas jaučiausi veidmainis, bet, būdamas aukštesnio rango, tarsi privalėjau išlikti akivaizdžiai moralus.

— Nenoriu nuteikti prieš grafienę, — kalbėjo Andrejus, — tačiau prastų atsiliepimų išgirsite pakankamai. Tiesiog palaukite.

Nuo pat pradžių tolstojininkų draugijoje apie grafienę Tolstają neišgirdau nė vieno padoraus atsiliepimo. Ji darėsi panaši į mano senelę Aleksandrą Iljinišną, kuri despotiškai elgdavosi su vargšu seneliu Sergejumi Fiodorovičiumi. Tradicinis Sankt Peterburgo „laisvalaikio džentelmenas“ mirė praeitais metais nuo apopleksijos, būdamas septyniasdešimt devynerių. Paskutinius penkiasdešimt savo gyvenimo metų senelę ignoravo. Vaikštinėjo miesto soduose arba slapstėsi studijoje, kurioje skaitė naujausius prancūzų ir anglų romanus. Vasarą su panama, pakabučiais nusagstyta pikė liemene, senelis buvo iš tų žmonių, kuriuos Tolstojus niekintų. Tačiau aš senelį mėgau. Jis buvo kilniaširdis ir malonus, labai išsimokslinęs. Tai jis nuo mažumės lėmė mano pomėgį skaityti. Tiesą sakant, tai jis atvedė mane prie Tolstojaus, į kurį pats žiūrėjo nepalankiai: „Tolstojus išdavė savo luomą“, — toks buvo pagrindinis kritinis senelio teiginys, kurio negalėjo tiksliau išaiškinti ar detalizuoti. Nepaisant nieko, jį džiugino, kad pasinėriau į knygas, nesvarbu, į kokias knygas.

— Jis iš tų, paprastų žmonių, — dar pakartojo Andrejus.

— Kas?

— Tolstojus! Niekada prieš nieką nekelia balso.

Mintyse susidėliojo Tolstojaus paveikslas: žmonos valdomas, malonus, tylus, asketiškas ir tėviškas žmogus, nuo likusio pasaulio besiginantis kaip ir mano senelis — kažkaip netinkamai.

Pro Jasnaja Polianos vartus įsukome devintą valandą. Tarsi romane rūkas pradėjo kilti, netoliese atskleisdamas kaulo baltumo dvaro rūmų fasadą. Šviesa ryškėjo, spaustuvininko tikslumu apibrėždama žiemišką vaizdą: aukštus sušalusius gluosnius už namo, beržus palei kelią, šiaudinius įvairių dvaro statinių stogus. Pro neseniai laukus apkritusį sniegą styrojo piktžolės, dvaras atrodė apleistas ir tuščias, bet romus ir didingas.

Andrejus paliko mane prie priekinių durų nervintis vienumoje ir išdardėjo. Nusiėmiau skrybėlę, nusimoviau pirštines ir pabeldžiau į sunkias duris. Jas atidarė senstelėjęs vyriškis juodu uniforminiu švarku ir baltomis pirštinėmis. — Ar jūs naujasis sekretorius?

— Valentinas Fiodorovičius Bulgakovas, — prisistačiau.

Vyriškis linktelėjo galvą, šiek tiek nusilenkė. Pats nepasisakė vardo, o aš nepaklausiau. Palydėjo į drabužinę, kur palikau apsiaustą ir skrybėlę. Į švarko kišenę buvau įsidėjęs rekomendacinį Čertkovo laišką ir jaučiausi tikras, jog jis vis dar ten.

— Grafas išvykęs pasivaikščioti, — pranešė vyriškis. — Jis pageidautų, jei palauktumėte kabinete.

Per šiek tiek drėgną tuščią namą — gana tipišką rusų aristokratų šeimos kaimo namą, nors daug mažiau apstatytą baldais, nei galėjai tikėtis, mane nuvedė į asmeninius Tolstojaus kambarius. Medinės medaus spalvos grindys tviskėjo.

— Pageidausite arbatos?

Padėkojęs atsisakiau ir buvau nuvestas prie sutrūkinėjusios odinės kušetės šalia tolimosios sienos. Atsisėdau, sukryžiavau kojas. Jaučiausi ne vietoje, tarsi eilinę savaitės dieną klaidžiodamas cerkvėje. Vyriškiui išėjus atsistojau, įsitempęs, bet smalsumo kupinas. Kambarys buvo mažesnis, negu įsivaizdavau. Sienos išblukusios, nešvarios. Šiek tiek atsidavė kanapėmis ir lajumi: seno žmogaus kvapu. Rašomasis stalas puošniai išraitytomis masyviomis kojomis stovėjo kambario centre tarsi savotiškas altorius. Atsargiai paliečiau, perbraukiau delnu lygų stalviršį, paskui atsisėdau į Tolstojaus kėdę. Jaučiausi tarsi būčiau užsisėdęs ant galingo žirgo, ketinančio nuo visų pasprukti — nepaisant mano norų.

Ant stalo gulėjo stirta laiškų, visi vokai atplėšti, bet tikriausiai neatsakyti. Greta sugeriamo popieriaus puikavosi stiklinis indas pilnas pieštukų ir parkerių. Šalia praviro indiško rašalo buteliuko padėta stora knyga. Gulėjo atverstas sąsiuvinis. Raštas buvo stambus, bet sunkiai įskaitomas, tą galėjau pasakyti per atstumą. Troškau užmesti akį į sąsiuvinį, bet neišdrįsau, atšlijau nuo stalo.

Ant dviejų aukštų sieninės lentynos buvo sustatytos knygos. Apatinėje lentynoje tikra tekstų įvairovė: filosofai, religiniai mąstytojai, biblijos studijos, romanai iš Anglijos, Prancūzijos ir Vokietijos. Keletas rusų romanistų ir poetų. Iš lentynos išsitraukiau senoviškai atrodančią knygą buivolo odos viršeliais ir perverčiau. Rankose laikiau Džordžo Bernardo Šo pjesę „Žmogus ir antžmogis“, apie kurią nebuvau girdėjęs. Iš puslapių ant grindų nusklendė laiško kopija. Pakėliau. Laiškas adresuotas pjesės autoriui nuo Tolstojaus, parašytas angliškai. Akys užkliuvo už pastraipos ilgučiausio laiško pabaigoje:

Iš tiesų mano mielas Šo, gyvenimas yra didinga ir rimta pareiga, taigi kiekvienas turime sugebėti per trumpą mums skirtą laiką atrasti, kokia yra mūsų užduotis ir atlikti ją taip nuoširdžiai, kaip tik galime. Tas taikoma visiems vyrams ir moterims, bet ypač tokiems kaip jūs, žmonėms su originalaus mąstymo dovana, galintiems prasiskverbti į sudėtingų klausimų esmę. Taigi patikinęs, jog nenoriu jūsų įžeisti, pasakysiu, kas jūsų knygoje man atrodo negerai.

Pirmasis trūkumas tas, kad jūs nesate pakankamai rimtas. Negalima šaipytis iš žmogaus gyvenimo tikslų, nukrypimo nuo jų priežasčių, ar blogybių, kiekvieną mielą dieną naikinančių žmoniją...

Išgirdęs žingsnius, lioviausi skaityti, skubiai įkišau laišką atgal į knygą, o šią padėjau į lentyną. Visas virpėjau. Tolstojus tikrai buvo didis žmogus, jei gali taip atvirai rašyti tokiam kaip tas Šo iš Anglijos. Liaupsinti žmones lengva. Parodyti jiems klaidas visiškai kas kita.

Žingsniai nuaidėjo pro šalį ir nutolo koridoriaus gale. Dabar peržvelgiau viršutinę knygų eilę: per pusę kambario buvo išrikiuoti dailūs Brokhauzo ir Efrono enciklopedinio žodyno tomai mėlynomis nugarėlėmis su aukso raidėmis. Toliau stovėjo kolenkoru aptrauktų Tolstojaus romanų eilė. Pakėliau knygą nuo lentynos. „Vaikystė“ — pirmoji išspausdinta knyga. Perverčiau puslapius, perskaičiau keletą sakinių, tada išsitraukiau „Aną Kareniną“. Greitai peržvelgiau „Keturias išverstas ir paaiškintas evangelijas“. Šiame milžiniškame darbe Tolstojui pavyko atskirti tikrą Jėzaus evangeliją — pasakojimą apie asmenį, kuris atsisakė pasaulio dėl Dievo, dėl žmogaus. Taip pasielgęs Jėzus tapo panašus į Dievą — jo pamokomas gyvenimas, išvalytas nuo mistinių nuolaužų, atveriamas — „aiškinamas ir atpasakojamas“ — šioje knygoje, nors nedaug skaitytojų laikė Tolstojaus komentarus lengvai suvokiamus. Užtruks dešimtmečius išryškinti ir ištobulinti Tolstojaus pradėtą darbą.

Buvo smagu galvoti, jog šios knygos Tolstojui labai asmeniškos. Surakinau rankas už nugaros, nusprendęs nieko daugiau neliesti. Akis užkliuvo už daugybės portretų ant sienų. Čia buvo Dikensas, pačiame jaunystės žydėjime, blizgančiomis žvitriomis akimis, poetai Fetas ir Puškinas. Vėl atsisėdau ant odinės sofutės ir sutelkiau žvilgsnį į mažą puošnų staliuką greta, senovinį, su skambučiu (gal man pakviesti?) ir mėlyno stiklo vaza, prikrauta dekoratyvių niekučių.

Durys atsidarė dar prieš išgirstam žingsnius. Tolstojus, tarsi senelis, malonus, senas, rausvaskruostis ir švytintis, įžengė į kambarį. Prie sibirietiškų kailiu pamuštų batų vilkosi sniego tumulai. Mūvėjo laisvas, apsmukusias kelnes ir melsvą drobinę palaidinę, sujuostą ties juosmeniu. Trynė raudonas plaštakas.

— Kaip džiaugiuosi, kad jūs čia! — sušuko. — Labai džiaugiuosi!

Sveikinimas buvo gal kiek perdėtas, bet nuoširdumu nesuabejojau. Nebuvo jokio pagrindo.

Ištiesiau laišką nuo Čertkovo, bet Tolstojus padėjo voką ant stalo net nedirstelėjęs.

— Vladimiras Grigorjevičius jau labai išsamiai apie jus parašė. Man labai reikia jūsų pagalbos. Naujasis rinkinys — sunkus darbas, reikalauja daug pastangų, o aš toks senas. Per daug senas. Bet pakalbėkime apie jus. Kaip vyksta jūsų paties darbas?

Padėkojau už domėjimąsi, bet jis pertraukė padėkas sakydamas, jog rašiniai patraukė jo dėmesį, Čertkovo irgi. Jaučiausi pamalonintas.

Kalbėjomės, ką galiu nuveikti knygos „Kiekvienai dienai“ labui. Tą kūrinį Tolstojus kažkada norėjo pavadinti „Skaitymo ratu“, teigdamas, kad kiekvienas dar ir dar kartą, skaitytų pateiktus teiginius, nepaliaudamas, kaip nenutrūkstantis yra ratas. (Čertkovui labiau patiko kitas pavadinimas, todėl apsistota ties „Kiekvienai dienai“.) Mano darbas būtų surinkti vidutiniam rusui kasdieniniam apmąstymui skirtų išmintingų teiginių antologiją. Alternatyva Šventajam Raštui ar kažkas, ką galima skaityti greta Biblijos. Aš padėsiu rinkti ir skirstyti citatas, o Tolstojus skaitys ir pritars (arba atmes) mano siūlymams.

Sėdėjome drauge ant sofutės kaip vaikai, koja prie kojos, o Levas Nikolajevičius (kaip tučtuojau paliepė jį vadinti) kalbėjo. Kasdien nuo sveikintojų, žmonių dvasinės krizės būsenos, politinių revoliucionierių, piktų skaitytojų, bepročių ateina trisdešimt keturiasdešimt laiškų. Levas Nikolajevičius pats juos kruopščiai peržiūri, pažymi vokus kreida: N. A. (neatsakinėti), P. (kreipiasi pagalbos) ir K. (kvaili). Keletą kvailų laiškų ir laiškų su pagalbos prašymu kas rytą rasiu sudėtus ant padėklo ir turėsiu kaip nors į juos sureaguoti. Levas Nikolajevičius pasiliks įdomiausius. Visi laiškai po redagavimo keliaus į „Remingtono“ kambarį, kur juos atspausdins duktė Saša.

— Saša jums patiks, — pasakė Levas Nikolajevičius. — Ji — linksma ir labai rūpestinga mergina.

Dienos tekės kaip įprasta. Levas Nikolajevičius paaiškino, kad, jeigu nepaskambins, mėgstąs iki antros būti netrukdomas, paskui visi namiškiai sėda pietauti valgomajame, kur jis vadovaująs diskusijai kokiais nors einamaisiais klausimais. Po valgio mėgstąs pasivaikščioti arba, jei jaučiasi pakankamai gerai, jojąs į kaimą arba purvinu keliu į mišką raitas ant Delirės. Penktą grįžtąs į kabinetą, išgeriąs stiklinę arbatos, paskui dirbąs, kol pakviečia vakarienės, kuri paprastai būna septintą. Aš visada galįs pasilikti, kada tik panorėsiu. Po vakarienės skamba muzika arba žaidžiama šachmatais. Daugumą vakarų jis pasišalinąs anksti vildamasis paskaityti, nors dabar skaito mažiau, — maždaug taip porino.

— Prastai atrodot, Valentinai Fiodorovičiau, — staiga kreipėsi į mane. — Ar gerai jaučiatės?

— Praeitą naktį tikrai blogai miegojau. Užtrunka keletą dienų, kol priprantu prie naujos lovos.

Jis uždėjo silpną ranką man ant kaktos ir paprašė atsigulti ant kušetės. Žinoma, prieštaravau, bet Levas Nikolajevičius primygtinai reikalavo.

— Pagulėkite čia, trumpai nusnūskite. Atradau, kad trumpai nusnūsti yra labai naudinga, kai prastai jautiesi. — Užmetė ant kojų antklodę. — Atnešiu stiklinę arbatos.

Levui Nikolajevičiui išėjus atnešti arbatos, mėgavausi nerealiu, jaudinančiu situacijos absurdiškumu. Didžiausias Vakarų rašytojas Levas Tolstojus man, savo naujam sekretoriui, beveik šešiasdešimčia metų už jį jaunesniam, nešė arbatos. Šį vyrą lengvai galėjau pamilti. Tikrai, gulėdamas ant nugaros, apžiūrinėdamas aptrupėjusį gipsą ant lubų, jau jį mylėjau.

7 Dž. P.

KLAJONĖS VĖLYVĄ ŽIEMĄ ZASEKOS MIŠKE

Žiemos medžiai paukščių pilni:

žvirblių čirškėjimo, kuosų,

kėkštų, besivartančių tarp šerkšnotų šakų.

Žengiu per krūmokšnius -

nesusižeidžiau

belapių šakelių migloj.

Vėjyje virš rausvų norvegiškų pušų

sklando išvargęs varnas,

tingiai, iš aukštai nudelbęs skvarbų žvilgsnį,

aštrų kaip deimantas lediniame mėlyname danguje.

Praeitą vasarą laukuose šalimais

mačiau šitą paukštį, aštrų jo snapą

Besidarbuojant virš ką tik pastipusio šuns. Stebėjau,

kaip jie pakilo į šituos medžius

purvino pokylio — juodas varnas ir šuo.

Kas pūva po šiuo traškiu sniegu?

Pasiklausiau prieš srovę,

kaip gurgaliuoja požeminiai vandenys:

prarasti skiemenys, prarastos istorijos

gyvena po ledu. Kai pamilstame,

pasidaro šilčiau, net jei

pamirštame, kuo vardu gyvenimas,

jei pečius užgula aprūkę šešėliai,

jei paukščių giesmė virš galvos — vienintelė

gaida, kurią girdime. Einu užšalusiu

vandeniu, jis linksta,

bet nelūžta. Pasaulis vis dar mano namai.

Net jei galiu tikėtis daug mažiau dienų

nei tą kartą, kai svajojau, kad skraidau:

užsiropščiau į medį ir liuoktelėjau į vėją.

Vėjas išpūtė rankoves. O, kristi į minkštą sniegą,

kristi iš aukštai ir žinoti, kas nutiks,

jei atsitrenksiu į uolą ar kelmą...

Priglaudžiau lūpas prie ledinės šaknies,

kur sula sunkiasi,

nors ne pavasaris.

Žiemą nešalta,

kai burna pilna sniego, saldžios lipnios žievės.

Suklumpu melstis:

— Viešpatie, leisk man pažinti tave taip,

kaip pažįstu šį mišką,

Zasekos šilumą ir žiemos plazdenimą,

juodus ir mėlynus sparnus, skonį ir beskonybę

sultingo sniego, akimirkos žybtelėjimą.

8 Saša

Šį rytą, kai spausdinau „Remingtono“ kambaryje, nešina skara įėjo mama. Mėlyną megztą pūkuotą vilnonę skarą mamos reikalavimu tiesiog privalėjau užsimesti ant kojų.

— Niekuomet nebuvai labai sveika mergaitė, — pasakė, kamšydama galus aplink kelius.

Priminiau, jog visuomet sirguliuodavo Maša. Ne aš. Mama tiesiog norėjo pašniukštinėti.

— Taigi, ką spausdini? — atsainiai paklausė. — Laiškus? Naują apsakymą?

Moteris nepasižymėjo taktu.

— Smalsumas žmones pražudo, — pajuokavau.

— Aleksandra Lvovna!

Kai norėdavo apsimesti nepritarianti, vadindavo mane krikščionišku vardu. Net visi tarnai namuose vadino mane Saša. Nesu pretenzinga.

— Tėtis su Bulgakovu darbuojasi prie „Kiekvienai dienai“, — atsakiau. — Nesijaudinkit. Nespausdinu nieko apie jus.

Abi žinojome, jog dienoraštyje tėtis rašo tiesą apie žmoną. Štai kodėl mama visą laiką nori jį skaityti, štai kodėl tėtis bando dienoraštį slėpti. Vyksta kvailas slėpynių žaidimas.

— Tapai šiurkšti ir visai nemoteriška, — tarstelėjo mama. — Nesuprantu, kodėl tėvas verčia tave dirbti visą tą purviną darbą, — pridūrė, mosteldama rašomosios mašinėlės link.

— Darbas, kurį atlieku tėčiui, visiškai nėra purvinas, — atsukau nugarą ir vėl pradėjau spausdinti

— Tau patinka Bulgakovas?

— Visai nieko, — atsakiau. — Mandagus. Galbūt truputį naivus. Bet dar jaunas.

Tiesą sakant, man Bulgakovas nuoširdus neatrodė, greičiau įtartinas. Bet nieko panašaus mamai nesakyčiau. Ji nuolat ieško galimų priešų, o Bulgakovas man atrodė panašus į tokį žmogų, kurie vos įėję greitai pakeičia nuotaiką bet kurioje patalpoje.

Pastaraisiais metais mama tapo nepakenčiama, visiškai apgailėtina — pavydi, kupina miesčioniško apmaudo. Verkia, staiposi prieš veidrodį, slankioja per naktis aplink namus kaip pakvaišęs gyvūnas! Tėtis šito nenusipelnė. Negaliu suprasti, kodėl didžiausiam Rusijos rašytojui Dievas užkrovė tokią naštą.

Prieš mirdama tėtės numylėtinė buvo sesuo Maša. Atrodė, ji visada supranta jo idėjas, nors tuo abejojau; tačiau neverta kritikuoti mirusiųjų. Kai jos netekome, tapau tėčiui nepakeičiama, jis man dėkingas. Myli mane, ir aš jį myliu. Maša jį mylėjo, bet buvo silpna. Visada blyškiais kaip kiaušinio lukštas skruostais, visą laiką pamėlusiomis lūpomis, virpančiomis netgi tada, kai ji tylėjo. Ji išpažino tolstojininkų vertybes, įskaitant skaistybę, bet puolė į glėbį Obolenskiui, tam kvailiui, teturinčiam geras manieras ir nė kapeikos kišenėje. Tėtis per vestuves verkė, bet tikrai ne iš džiaugsmo. Aš, savo ruoštu, nusprendžiau paskirti save tėčiui. Skaitau jo knygas ir, kitaip nei dauguma tėvo aplinkos žmonių, jas suprantu.

Niekada neištekėsiu. Argi Levo Tolstojaus duktė panorėtų tarnauti kitam vyrui?

Mama sunkiai susitaiko su tuo, kad tėtis leidžia man spausdinti jo darbus. Norėtų smulkmeniškai perrašinėti jo rankraščius pati. Mėgsta prisiminti, kaip diena po dienos, kai buvo kuriama „Ana“, prabusdavo svajodama apie Vronskį, Leviną, Kiti, spėliodavo, kas dar jiems nutiks.

Kartais pavydžiu jai tų ankstesnių dienų, kai tėtis buvo jaunas, rašė romanus ir apsakymus. Bet dabartinis jo darbas svarbesnis. Romanai yra buržuazijos pramoga, nebent autorius pasirenka aiškiai moralinį toną. Štai kodėl tėtis nemėgsta Viljamo Šekspyro. „Negali pasakyti, kur yra Šekspyras, — sako tėtis. — Jis nematomas. O autoriaus pareiga — prisistatyti publikai. Pasakyti: tas tinkama, o tas netinkama.“ Tėtis be galo mėgsta švarias kopijas, kurias atnešu kiekvieną rytą, nors tučtuojau jas sugadina, išbraukdamas žodžius, prirašydamas naujų frazių, net sakinių ir paragrafų — paraštėse ar tarp eilučių. Mėgsta apibraukti pataisymus apskritimais ir tikisi, jog viską suprasiu ir įtrauksiu į tolesnius taisymus. Nekenčiu, kai reikia brautis į kabinetą ir prašyti paaiškinimų. Žinoma, tėtis neįtikėtinai ramus. Visada padėkoja, tarsi niekas daugiau nenorėtų tiek daug darbuotis Tolstojaus labui.

Šiandien dirbu ilgai, greta rašomosios mašinėles dūzgia žibintas. Bandau užbaigti šios dienos planus. Kokia pasitaikė dienelė! Atvyko Sergejenkos tėvas, vienas seniausių tėčio draugų. Tėvas greta Sergejenkos atrodo tarsi berniūkštis, visą laiką pokštauja ir erzinasi. Labai mėgstu juos stebėti. Dovanų atvežė gramofoną ir tėčio balso įrašus, prieš keletą mėnesių padarytus Maskvoje. Ant šiurpios mašinos su variniu ragu ir bauginančia rankena mama uždėjo plokštelę. Pastatė gramofoną valgomajame, ant staliuko priešais duris, kad visi galėtų pažiopsoti. Tarnai: liokajai, virėja, net arklininkai susispietė koridoriuje pasiklausyti. Name nugriaudėjus keistai iškraipytam tėčio balsui, kai kurie pradėjo žvalgytis į valgomąjį pro turėklus. Taip, čia buvo tėtis. Bet ir ne tėtis. Stiklinė vaza ant židinio atbrailos pradėjo skilti ir subyrėjo į šukes.

Mašina pamalonino visus, tik ne tėtį. Aiškiai supratau, kodėl jis gūžėsi kaip nepatogiame soste, traukėsi į save tarsi vėžlys, mėgindamas pasislėpti kiaute.

Iš Maskvos atvyko brolis Andrejus, kaip visada dabitiškai apsitaisęs, kaip paprastai erzinantis tėtį tauškalais apie tokią ir tokią grafienę bei tokį ir tokį pulkininką. Andrejui nerūpi tėvo jausmai, jis mažai nutuokia apie jo idėjas. „Argi ne nuostabu?“ — tarškėjo Andrejus, čiupinėdamasis su gramofonu ir vis labiau jį garsindamas.

— Kaip ir visi kvaili tariamos civilizacijos išradimai, ši mašina greitai nusibos, — atšovė tėtis ir išėjo iš kambario.

Sergejenka nuliūdo, juk jo tėvas atvežė gramofoną ir, svarbiausia, įrašą. Bet jis pažinojo tėtį ir jo metodus.

— Bijau, jog jūsų tėvas tam tikra prasme yra luditas, — kasydamas barzdą tarstelėjo Sergejenka.

Mama, telaimina ją Dievas, tučtuojau nuėmė nuo gramofono tėčio įrašą ir uždėjo Glinkos duetą, taip pat Sergejenkos dovaną. Tada tėtis šypsodamasis grįžo į kambarį. Vėl atsisėdo į savo krėslą, susidėjo rankas ant kelių ir užsimerkė. Pasibaigus duetui mama uždėjo kitą padovanotą įrašą: serenadą iš „Don Žuano“, atliekamą Balinstino. Tėtis plačiai išsišiepė, net pasirodė jo rausvos drėgnos dantenos.

— Labai gražu, — pasakė, tapšnodamas kojas delnais. — Labai gražu.

Sergejenka nušvito.

Po valandos susirinkome gerti arbatos. Mama pakvietė pasilikti ir Bulgakovą. Atrodė, jis tik spokso į visus ir nepaliauja šnarpštęs nosies į nešvarią nosinę. Sunkiai galėjau jį pakęsti ir nesupratau, ką Čertkovas jame įžvelgė. Paskutinis tėčio sekretorius Gusevas buvo kur kas geresnis, nuoširdus vyriškis, suprato tėčio idėjas geriau už patį tėtį. Netgi Čertkovas tą pripažino.

Andrejus, kaip ir mama, mėgęs pasiginčyti, vogravo apie patriotizmą, paskui ėmė taukšti apie Vakarų Europos pranašumus prieš Rusiją ir aiškintis realius žemės savininkų ir mužikų santykius. Tanios vyras Suchotinas susijaudino ir pradėjo paskaitą apie žemės kainas. Jam baigus trumpą pranešimą, Sergejenka pridūrė, jog Rusijos valstiečiai pastaraisiais dešimtmečiais tapo vis aršesni žemės savininkams ir turi tam pagrindo. „Liaudis užsitarnavo geresnio elgesio“, — kalbėjo, baksnodamas orą pirštu.

— Savo akimis mačiau, kaip mužikų pilną kaimą niokojo nedidukė kareivių kuopelė, — tarstelėjo Andrejus, apžvelgdamas kambarį ir įvertindamas, kokį poveikį padarė jo pareiškimas. — Ko gera, ten gyveno kokie penki šimtai šeimų, bet nė vienas nesipriešino. Jie — tikri avinai, tie mužikai. Tikri avinai!

Tėčio akys patamsėjo. Kakta susiraukšlėjo, atrodė, tuojau prabils, bet susivaldė. Žinojo: viskas, ką pasakys, bus suprasta blogai. Buvo apgailėtina tai regėti.

— Mužikai per daug geria, — įsijungė mama, dar užberdama druskos tėčiui ant žaizdos. — Visos kariuomenės verta ta suma, kurią vyriausybė ketina išleisti jų alkoholiui. Mačiau tą įrodyta statistiškai. — Siurbtelėjusi arbatos, nuo sidabrinio padėklo paėmė mažutį išsipūtusį pyragaitį. — Žinoma, ne dėl žemės stokos Rusijos mužikai vargsta. Jų skurdas — dvasinis. Jie neturi valios.

Tėtis stipriau susisiautę gelsvą megztinį, tarsi per namą ką tik būtų papūtęs aštrus šiaurinių stepių vėjas. Iš virpančių antakių mačiau, kad nebegali ilgiau išdidžiai tylėti.

Viena ranka glostydamas barzdą, tėtis palinko pirmyn.

— Jei valstiečiai turėtų pinigų, nesisamdytų, kaip mes, liokajų, atsieinančių šimtą rublių per mėnesį. Patys elgiamės kaip idiotai.

— Taip, mielasis, visus pinigus jie išleistų gėrimams ir kekšėms, — pasišaipė mama.

Tėtis niūriai dėbtelėjo.

— Žinai, Rusijos žemės savininkai atsidūrė bjaurioje situacijoje, — tęsė mama. — Ar manai, jog nuskurdę dvarininkai smaginasi tokiai šiuolaikiškais dalykėliais, kaip šis gramofonas? Žinoma, ne. Juos įsigyja miestuose gyvenantys pasiturintys pirkliai, kapitalistai ir grobstytojai!

Net Markas Antonijus taip niršiai nesikreipdavo į savo pulkus.

— Ką mėgini pasakyti, brangioji? — paklausė tėtis. — Kad mes mažiau niekšingi, nes gramofoną mums kažkas padovanojo?

Jis nusijuokė, kiti pritardami sukikeno, tačiau šiek tiek nervingai.

Nieko nepaisydamas daktaras Makovickis viską, ką tėtis bylojo, skrebino į mažutį bloknotą, paslėptą po stalu. Visada galima pasakyti, kada Dušanas rašo, nes jo burna persikreipia, o apatinė lūpa keistai atsikiša. Pastebėjau, jog reginys Valentiną Bulgakovą keistai sujaudino. Nemanau, jog būtų kada anksčiau girdėjęs viešai besiginčijančius mano tėvus. Jei nesi prie to pripratęs, gali gerokai nusivilti.

— Dušanai Petrovičiau, — kreipėsi tėtis, ištraukdamas daktarą iš stenografavimo transo. — Atneškite tą laišką nuo revoliucionieriaus. Tą, kurį rodžiau prieš kelias dienas. Turėtų gulėti ant rašomojo stalo.

Tėtis skaitė garsiai — visiems. Buvo neįprasta, kalbu apie laišką. Viena dalis giliai įsirėžė galvoje ir vis neramina.

Ne, Levai Nikolajevičiau, negaliu sutikti, kad žmonių santykius pataisys vien tik meilė. Taip gali kalbėti ir tuo pasitenkinti tik išsimokslinusieji su prikimštais pilvais. Ką pasakysime alkanam žmogui, auginančiam kupetą vaikų, turinčiam brautis per gyvenimą prispaustam tironų jungo? Jis turi nugalėti tironus. Turi išsilaisvinti iš vergijos. Dabar, artėjant jūsų mirties valandai, sakau jums, Levai Nikolajevičiau, kad pasaulis trokšta kraujo, kad žmonės nesiliaus kovoti ir žudyti ne tik šeimininkus, bet visus, net savo vaikus, taigi jų akimis nepažvelgs į priekį ir nepamatys, kokių blogybių pridirbo. Apgailestauju, jog negyvensite tiek, kad išvystumėte viską savo akimis ir pripažintumėte savo klaidą. Bet kuriuo atveju linkiu jums lengvos mirties.

Andrejus, palenkęs galvą virš stiklinės, tylėjo. Mama pasakė, kadangi laiškas atėjo iš Sibiro, tas žmogus — tikriausiai ištremtas nusikaltėlis ir į jo nuomonę nereikia kreipti dėmesio.

— Tikrai ištremtas, — patvirtino tėtis, — bet nematau jokios priežasties vadinti jį nusikaltėliu.

— Tai kodėl dar juos siunčia į Sibirą?

Tėtis papurtė galvą. Pakilo kažkaip sunkiai, nusilenkė ir paliko draugiją. Turi tokį įprotį — po arbatos pasitraukti į savo kabinetą, dažniausiai skaityti ar taisyti korektūrų.

Aš taip pat išėjau į savo kambarį, bet nejaučiau poreikio atsiprašinėti. Mandagumas turi ribas.

Neilgtrukus, spausdinant, į duris pasigirdo drovus beldimas.

— Įeikite, — tariau.

— Šį vakarą ilgai dirbate, Saša, — tarstelėjo Bulgakovas.

Švarką buvo užsisagstęs iki pat smakro, barzda žvilgėjo.

Geltonoje žibinto šviesoje įsitikinau, jog jis gana patrauklus.

Skruostai degė jaunam vyriškiui būdingu raudoniu. Man patiko, kad jo barzda retutė ir spėjau, jog krūtinė taip pat ne itin plaukuota. Iš tikrųjų jis šiek tiek moteriškas, kažkoks gležnas ir beformis.

— Iki vakarienės turiu pabaigti keturis laiškus, — pasakiau nepakildama. Spėliojau, ko jis šitaip atsivilko.

— Ar galiu įeiti?

— Žinoma, Valentinai Fiodorovičiau, sėskitės.

Jis prisitraukė pintą kėdę prie pat manęs, nemaloniai arti, ir dirstelėjo per petį. Pro palaidinukę jaučiau jo alsavimą.

— Ar jūsų tėvai dažnai vienas su kitu kalbasi taip... atvirai? — paklausė.

— Jokia paslaptis, kad mano tėvai iš esmės skirtingi, — pasakiau, stengdamasi apgalvoti kiekvieną žodį. Šiuose namuose niekada negali būti tikras, kas bus perduota ir kam. — Mama nesupranta tėčio tikslų. Jis — dvasinė būtybė, o jos svarbiausi poreikiai — materialiniai.

— Bet man jūsų motina patiko.

— Žinoma, ji pilna gerų ketinimų, — skambėjo nenuoširdžiai, bet ką turėjau sakyti? Kad mama nepraktiška, sukta ir gobši, egocentriška ir visai nepakenčiama?

— Jūsų tėvas — didžiausias šių dienų Rusijos rašytojas, — pasakė Bulgakovas.

— Taip.

— Jaučiuosi privilegijuotas būdamas čia, Saša. Tai garbė, apie kokią net nesvajojau.

Tiesiog linktelėjau. Buvo malonu girdėti tokius žodžius apie tėtį — kad ir kokie jie būtų naivūs. Šeima laiko Tolstojaus talentą šiek tiek per daug savaime suprantamu.

Bulgakovas pradėjo pasakoti apie savo šeimą, savo ambicijas. Persiėmė tėčio idėjomis susipažinęs su nedidele tolstojininkų grupele Maskvoje, o dabar tikisi skirti gyvenimą Dievui. Kalbėjo, jog jį liūdina Rusijos visuomenės neteisingumas. Buvo galvotas ir nuoširdus. Nors ir keista, man jis tikrai patiko. Kitaip nei dauguma čia besišlaistančių žmonių, jis atidžiai skaitė tėčio kūrinius ir rado savų žodžių išreikšti daugumai tokių pačių minčių.

Staiga į kambarį įskriejo mama, šaukdama:

— Valentinai Fiodorovičiau! Lipkite žemyn. Turiu parodyti laišką, praeitą savaitę gautą iš vienos moters — iš Gruzijos.

Mama negrabiai išsivedė jaunuolį iš kambario. Jis sutriko, tačiau nesusiprato, o gal neišdrįso pasipriešinti.

Ši moteris tiesiog negali pakęsti, kai kas nors lieka su manimi dviese. Tegu skaito jaunajam Bulgakovui savo kvailą laišką. Tas vyras man nieko nereiškia. Turiu darbo. Ir to pakanka.

9 Sofja Andrejevna

Jei teisingai kalbu, tikrai mėgstu tokias apniukusias žiemos dienas, kai gyveni tarsi įvyniotas į vatą. Balti dangumi skriejantys debesys, sniegas ant šakelių. Visur švarus, baltas, pyragaičius primenantis sniegas. Žemė minkšta nuo purių patalų, žingsniai prislopsta, kai žengi įšalusiais takais. Man patinka juodieji strazdai ir žvirbliai patinka, tokie atkaklūs, tvirti. Niekuo neįbauginsi. Kai ant sodo gyvatvorės pamatau juoduosius strazdus, širdis ima stipriau plakti.

Už akių kažkas rezgama, kažkas su testamentu. Vakar tiesiai paklausiau Liovočkos:

— Ar kas nors domėjosi tavo testamentu? Ar kas nors pasikeitė? Juk pasakytum man, pasakytum, jei kas nors nutiktų?

Jis mano, jog gali atiduoti viską, ką turime: namą, žemę, netgi visų savo darbų autorines teises. Argi neturi atsakomybės jausmo?

— Neturėtum jaudintis, Sonia, — patikino. — Nieko neatsitiko.

Bet vis tiek nerimauju.

Argi per daug prašyti, kad mano vyro vaikai paveldėtų jo nuosavybę, įskaitant teisę pakartotinai išleisti jo darbus po mirties, kai manys tą esant tinkamą? Jiems taip pat reikia gyventi. Prieš keletą metų susitarėme, kad galėsiu kontroliuoti viską, ką vyras parašė iki tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt pirmųjų. Esu patenkinta — tegu pasaulis pasiima likučius. Man lieka „Ana Karenina“, „Karas ir taika“, visos ankstyvosios apysakos — tos, kurios ir taip jau parduotos. Beveik komiška: mano vyras mano, kad vėlyvieji kūriniai gali tapti saujelės religinių fanatikų reikalu. Kas norės skaityti religinių spėlionių knygas? Knygas, kurios bylos žmogui, jog visą savo gyvenimą jis viską darė blogai?

Skaudančia galva guliu lovoje, stebiu krintantį sniegą, gurkšnoju arbatą. Negaliu skaityti. Galva įsitempusi kaip būgnas, pulsuoja. O miegamajame neturiu gramofono.

Muzika — vienintelis išsigelbėjimas, salelė aplinkui tyvuliuojančioje kautynių jūroje. Jei gyvenimas būtų susiklostęs palankiau, būčiau tapusi profesionali pianistė. Mano mokytojas Tanejevas tikino, jog talento būtų visiškai pakakę. Bet Liovočka uždraudė net šitai.

Nepakenčiamai elgėsi su Tanejevu, buvo toks šlykštus ir pavydus, tarsi kvailas mokinukas. Domėjausi šiuo brangiu, mielu mažu vyruku tiktai dalykiškai, arba beveik dalykiškai. Jis nėra, tarp kitko, patrauklus vyriškis — bent jau įprastu požiūriu. Mažiukas ir nutukęs, raudonais, viršugalvyje retėjančiais plaukais; atsisako tvarkyti ir skurdžią kaštoninę barzdikę. Bet manieros! Kokios manieros!

Tanejevas supranta, kaip reikia elgtis su aukštuomenės dama. Deja, jau seniai nebuvau apsupta supratingų asmenų, draugų, kuriuos kviesdavosi tėtis: dvariškių ir generolų, žmonių, turinčių padėtį visuomenėje. Nieko keista, kad čionai jaučiausi vieniša: laukuose, apsupta barbarų.

Prisimenu, kai pirmą kartą Kijeve ant scenos pamačiau Tanejevą. Nuėjome su Tania į tą koncertą atsitiktinai, bet abi iš karto supratome, jog matome genijų. Kaip išprotėjusios verkėme, jam skambinant „Apasionatą“. Po koncerto karietos laukiantis vargšas vyrukas buvo apsuptas spiegiančių kvaišų poniučių. Pelagija Vasiljevna, žindyvė, o dabar lydinti jį visur, tarsi beprotiškai mylinti senelė, mėgino jas nustumti. Bet veltui stengėsi — tokia stipri buvo moterų aistra. Viena kvaila mergiotė, sugriebusi jo raudoną šilkinę skepetaitę, sudraskė į skutelius. Negalėjau ištverti šitokių nesąmonių ir paliepiau liokajui ko nors imtis.

Jis drąsiai nužingsniavo per minią, šūkaudamas: „Kelią grafienei Tolstajai!“ Nors ir trikdoma dėmesio, nusekiau iš paskos. Minia nurimo beveik kaip mostelėjus burtų lazdele — atsivėrė takas prie Sergejaus Ivanovičiaus. Pasijutau kaip puotos karalienė.

— Man didelė garbė, — bučiuodamas ranką pratarė Tanejevas.

— Šį vakarą skambinote stebuklingai puikiai, — pasakiau. — Ypač „Apasionatą“. Tai mano mėgstamiausia sonata.

— Dėkoju, grafiene. Bethovenas skirtas ne kiekvienam.

Pakviečiau važiuoti mūsų karieta, nes Tanejevo ekipažo niekur nebuvo matyti. Vyriškis mielai sutiko.

Pakeliui į viešbutį probėgšmiais užsiminiau, kad taip pat skambinu pianinu.

— Žinoma, palyginus su jumis tesu apgailėtina amatininke, — pridūriau.

— Esu tikras, kuklinatės, — paprieštaravo Tanejevas.

— Norėčiau, kad tai būtų tiesa.

— Galbūt galėčiau šiek tiek pamokyti? Ar jūs būtumėte linkusi, grafiene?

— Mane? Mokytumėte mane?

Tik įsivaizduokite! Koks neįtikėtinai malonus pasiūlymas: imti mokyti tokią naujokę. Tą vakarą lovoje gulėjau atmerktomis akimis, virpėdama. Mane mokys vyriškis, kurį patį, dešimties metų berniuką, atrado Nikolajus Rubinšteinas! Vyriškis, tapęs Čaikovskio protežė ir draugu! Skriabino mokytojas! Atrodė, kad man vėl nusišypsojo laimė.

Viskas vyko netrukus po mano mielojo mažojo Vanečkos mirties. Vanečka buvo mano geriausias, mano mieliausias mažas berniukas, toks mielas ir mylintis. Negaliu ramiai tarti jo vardą ar apie jį galvoti. Naktį prieš mirtį nuėjau prie lovelės ir paliečiau smulkutę karščiuojančią kaktytę.

— Atsiprašau, kad pažadinau tave, mama, — sušnibždėjo vaikiukas.

— Vaikeli, — pravirkau. — Mano mieliausias vaikeli!

Liovočka niekuomet nesuprato mano sielvarto. Nematė ir to, jog Tanejevas siūlo paguodą. Mielasis Sergejus Ivanovičius vedė mane iš tamsos į šviesą. Bet koks aršus tapo mano vyras, pilnas pavydo ir neapykantos, ribotas, trumparegis! Taip vadinami jo pasekėjai ateina čia kasdien, garbina jį kaip patį Jėzų Kristų, o Liovočka tą leidžia. Jis taip trokšta viešumo, pagyrų. Jei tik jie numanytų, ką aš žinau...

Sergejus Ivanovičius atvykdavo į Jasnaja Polianą dažnai, bet visada prieš mano vyro valią. Didysis rusų rašytojas, Puškino įpėdinis, lygus Dikensui ir Hugo, užsirakindavo kabinete, vengdavo pietų stalo, niurnėdavo tarsi vaikas, kuriam mama nedavė saldainio. Sergejus Ivanovičius, žinoma, elgėsi kuo puikiausiai.

Geriausiai laiką kartu leisdavome Maskvoje. Sergejus Ivanovičius valandų valandas svetainėje grodavo fortepijonu. Kaip jis skambindavo polonezus! Paskui drauge gerdavome arbatą, kalbėdavomės arba keliaudavome apsipirkti į Ochotnyj riadą. Sergejus Ivanovičius mėgdavo pavalgyti, gal net per daug aistringai, bet buvau pasiruošusi patenkinti jo troškimus. Slapčiomis nusigaudavome pas Treblį, kepėją ir pirkdavome tuzinus mažučių įdarytų pyragaičių, saldainių ir šokoladinių triufelių. Pakeliui namo pasikikendami rogių gale juos kimšdavome, kol senasis Jemeljanyčius, vežikas, imdavo raukytis. Kokios nuostabios dienos!

Maniau, jog sėkmė mane aplankė. Tada Liovočka parašė vieną savo garsių, kvailų laiškų:

Mane be galo liūdina ir žemina, kad tuščias ir nepatrauklus svetimas žmogus dabar valdo mūsų gyvenimus ir nuodija paskutinius drauge leidžiamus metus; liūdina ir žemina, kad privalau klausinėti, kada jis išvyks, kur vyks, kada repetuos savo kvailą muziką, kokį kūrinį gros. Baisu, baisu, niekšinga ir žema! Ir šitai turėjo atsitikti mūsų gyvenimo, kuris iki šiol buvo aiškus ir garbingas, pabaigoje, tuo metu, kai, atrodė, vis labiau suartėjame, nepaisant daugybės mus skiriančių dalykų...

Kaip jis elgėsi! Mano Liovočka labiau už viską mėgo plakti save, nešioti ašutinius marškinius ir marinti kūną. Bet kodėl visada plakdavo ir mane? Tanejevo asmenybė varė jį iš proto. Žinoma, man glostė savimeilę, kad vyras savo amžiuje, manęs pavydėjo. Prieš atvykstant Sergejui Ivanovičiui, jis nekreipė dėmesio, kas sėdi greta manęs ant sofos, kas rašo trumpus laiškelius ar kviečia arbatos. Niekada nesitikėjau tokio Liovočkos pasikeitimo, nes pavydas — užsiėmimas tų, kurie daugiau neturi ką veikti. Bet Sergejus Ivanovičius nedavė jam ramybės pačiu keisčiausiu būdu!

Pergalvojusi tikiu, jog taip galėjo būti dėl savotiško Tanejevo moteriškumo. Sergejus Ivanovičius nebuvo brutalus, raumeningas tipas, kokiais Liovočka, nepaisydamas savęs, žavisi. Sergejaus Ivanovičiaus nesutiktum vakare miške jodinėjančio arba jaunystėje medžiojančio. Jis mėgo maudytis putų pilnoje vonioje, kvepintis, vilkėti ryškių spalvų drabužius — toks elgesys tiesiog neapsakomai erzino Liovočką.

O laiškai, kuriuos vienas kitam rašėme! Liovočka nekentė mano kelionių į Maskvą ir buvo tikras, jog vykstu į mūsų namus Dolgo-Chamovničesko skersgatvyje dėl vienintelio tikslo: susitikti su Tanejevu. Susitikdavau ir tuos susitikimus mėgau! Bet tarp mūsų nevyko nieko gėdinga. Viskas buvo nekalta, švaru ir paprasta!

Nereikia tapti meiluže, kad mylėtum vyriškį. Žinau. Bet kuriuo atveju, Sergejus Ivanovičius tiesiog ne toks žmogus, kuris turi meilužių, — ne įprastu supratimu. Jam nereikia niekingų pasitenkinimų — šito nusenęs ožys niekada nesupras.

Kartą, vienintelį kartą jis pabučiavo mane.

Bet tai jau praeity. Nebesimatome. Nebebendraujame. Liovočka viską užbaigė laišku, atsiųstu iš brolio ūkio Pirogove. „Kyla pasibjaurėjimas regint, kad esi vis dar susidėjusi su tuo Tanejevu. Atvirai kalbant, negaliu toliau šitaip gyventi... Jei viso šito negali atsižadėti, skirkimės“.

Skirkimės! Gailiai nusijuokusi, pravirkau. Bet laiškas dar nesibaigė. Toliau buvo išdėstyti keturi galimi „problemos“ sprendimai:

1. Geriausia būtų iš karto nutraukti visus ryšius su Tanejevu, nekreipiant dėmesio, ką jis pagalvos. Akimirksniu pabėgtume iš košmaro, kankinančio ilgiau nei metus. Jokių susitikimų, jokių susirašinėjimų, jokių apsikeitimų portretais, jokių grybavimų miškelyje.

2. Galiu išvykti į užsienį, visiškai nuo tavęs atsiriboti. Kiekvienas mūsų tuomet gyventų savo gyvenimą.

3. Abu galėtume išvykti į užsienį, tada palengvėtų tavo išsiskyrimas su Tanejevu. Pasiliktume užsienyje tiek, kiek truktų užmiršti šitą aklą meilę.

4. Pats baisiausias sprendimas yra ketvirtasis, jis verčia mane drebėti. Galime pasistengti įtikinti save, jog problema išsispręs pati, ir nieko nedaryti.

Kodėl jis šitaip save kankina, kodėl raunasi plaukus? Nežinojau, ką atsakyti, visą reikalą laikiau nepagrįstą ir kvailą.

Didesnę rudens dalį praleidau Maskvoje su Tanejevu mokydamasi skambinti pianinu, beveik kiekvieną vakarą lankiau koncertus konservatorijoje. Artėjant žiemai Dolgo-Chamovničesko skersgatvyje pasirodė Liovočka, raudonomis kaip atviros žaizdos akimis, išsidraikiusiais plaukais ir balta barzda. Skausmingai pervėrė jausmas, jog jis pamišo.

Visą dieną apie Tanejevą jis nepasakė nė žodžio, bet puikiai supratau, kodėl blaškosi po namus kaip laukinis žvėris. Su Liovočka viskas akivaizdu. Tą naktį, kai gulėjome lovoje, apsupti, kaip jis žaviai vadino, „gėdingos prabangos“, atvirai prabilau apie problemą. Buvau viską rūpestingai apsvarsčiusi ir nusprendusi, jog taip susiklosčius aplinkybėms, ryšių su Tanejevu tęsti neverta.

— Liovočka, — prabilau, atsisėsdama lovoje, — nutrauksiu pamokas su Sergejumi Ivanovičiumi. Daugiau nebus jokių pamokų. Jokių užsibuvimų Maskvoje, jei jie tave taip liūdina. Bet prašau vienos nuolaidos: kad jis galėtų aplankyti mane kartą per mėnesį, arba, galbūt, kas antrą mėnesį. Noriu, kad Sergejus Ivanovičius jaustųsi laisvas atvykti kada nori, retkarčiais, vienai popietei atsisėsti greta manęs prie pianino, taip, kaip draugas.

Liovočka pasikėlė, atsisėdo, žiūrėdamas tiesiai priešais, tarsi balzamuotas numirėlis. Drebėjo, tarsi būtų suledėjęs iki kaulų smegenų. Pradėjau baimintis.

— Argi per daug prašau? — paklausiau. — Paprastos draugystės su Sergejumi Ivanovičiumi?

— Tai, ką pasakei, įrodo, kad jūsų ryšiai su Tanejevu jau peržengė draugystės ribas, — aukštu ir virpančiu balsu atšovė vyras. — Kokio dar asmens kasmėnesiniai apsilankymai suteiktų jums tiek džiaugsmo? Jei iš tikrųjų taip, kodėl nesimatyti kas savaitę, gal kasdien! Džiaugtumėtės kiekviena gyvenimo akimirka!

Pokalbis iš nemalonaus virto nepakeliamu. Liovočka vadino mane „koncertine draikana“ ir taip įniršo, kad, maniau, uždus iš pykčio! Bet nepasidaviau. Tikriausiai „duoti grąžos“ yra tinkamiausias būdas išsakyti savo nuomonę. Nepasiduosiu, nebendradarbiausiu, nemikčiosiu, nebūsiu nuolanki. Kariausiu dėl žmonių, dėl savo giliausių poreikių. Galų gale nugalėsiu.

— Pirmyn! — sušukau. — Nužudyk mane! Perrėžk gerklę nuo ausies iki ausies!

Atsilošiau ant apkloto, atidengdama švelnų lopinėlį po smakru.

Keletą minučių jis dar tyliai keiksnojo, paskui griebėsi primityviausio ginklo: lytinių santykių. Tarsi jauniklis liūtas užgriuvo mane, bučiavo gerklę, kaktą, šiurkščiomis raudonomis rankomis maigė krūtis. Suvokiau, jog daugiau nebėra prasmės. Negaliu kovoti su Levu Tolstojumi — ne dabar. Bet tyliai apsisprendžiau tęsti pasipriešinimą.

Iš mandagumo po kelių mėnesių Sergejų Ivanovičių pakviečiau į Jasnaja Polianą trumpo vizito. Jis atvyko. O Liovočka išliko mandagus. Bet visi žinojo, jog viskas baigta.

Vienintelė mano viltis, blyškus, bet nesupainiojamas šviesos srautas, apšviečiantis apniukusį mano gyvenimą, dabar yra Bulgakovas. Vos jam peržengus šių namų slenkstį supratau, jog šis jaunuolis turi sveiko proto. Jis nėra, kaip bailys Gusevas, dar vienas nemąstantis Čertkovo favoritas. Kodėl visi vergiškai keliaklupsčiauja jam kaip kokiam Rytų valdovui? Tas išgeltęs pagiežingas žmogėnas makaule kaip statinė! Jei galėčiau, plikom rankom jam širdį išplėščiau. Iki mirties nešiočiau pasikabinusi po kaklu iš džiaugsmo, kad nugalabijau tą niekšą. Pagaliau jį ištrėmė iš Tūlos. Gubernatorius supratingas: Čertkovas — pavojingas revoliucionierius. Bet ir ganėtinai kvailas. Bulgakovas, kurį jis pažino tik paviršutiniškai, tikrai nesutiks vykdyti niekšiškų menkystos Čertkovo užmačių. Čertkovas padarė mielą menkutę klaidelę.

Vakar palaukiau prie kambario, kuriame Bulgakovas dirbo.

— Atleiskite, Valentinai Fiodorovičiau, — tariau jam žengiant pro duris. — Gal ateitumėte į siuvimo kambarį? Galėtume išgerti arbatos ir pasikalbėti.

— Dėkoju, grafiene, — atsakė jaunuolis. — Būsiu pagerbtas.

— Prašau, mano drauge! — uždėjau plaštaką jam ant dilbio. — Vadinkite mane Sofja Andrejevna. Turbūt jau pastebėjote, mes čionai formalumų nesivaikome.

Jo ranka buvo kaip plienas, tvirta ir stipri. Nors baisingai liesas, neatrodė silpnas. Jo akys nuolat švyti, o kai kalba, žiūri tiesiai į akis. Nė vienas kitas tolstojininkas taip nesielgia. Jie jaučiasi nusikaltę prieš mane, tie landūnai! Bet ne Bulgakovas. Jis mielas ir malonus iš prigimties. Tiesa, jis protingas, bet rūpestingas ir švelnus. Nesijaučia išskirtinis, jog skaito Platoną ir tuos miglotus vokiečius. Taip pat ir netiki, kaip Čertkovas su Sergejenka, kad susilaikymas nuo mėsos atpirks visas nuodėmes!

— Esate labai dailus jaunuolis, — pasakiau sūpuodamasi krėsle. — Tokių tyrų akių. Žavių bruožų.

Židinyje degė ugnis, krištolo stiklinėse garavo arbata.

— Dėkoju, Sofja Andrejevna, — atsakė jis. — Smagu, jei mano išvaizda kam nors suteikia malonumo, nors abejoju, ar galima įgyti gerą vardą vien dėl bruožų. Labai maži mano paties nuopelnai.

— Labai greitai galite savo išvaizdą susigadinti. Mačiau daugybę jaunuolių, kurie susibjaurojo gerdami, puotaudami, leisdami laiką su laisvo elgesio moterimis. Turite išlikti tyras — tikras tolstojininkas, turiu pasakyti!

Turėjau tvardytis. Jei mano balse pasijus nors krislelis pajuokos, viskas gali subyrėti. Kaip dauguma jaunuolių, Bulgakovas perdėtai jautrus. Tikrai nebuvo pakankamai patyręs, ypač bendrauti su moterimis.

— Nepaprastai žaviuosi Levu Nikolajevičiumi.

— Puiku. Jam patiks. Nebus perdaug pagyrų.

Bulgakovas varžėsi, taigi pakeičiau elgesį.

— Liovočka labai dėkingas už pagalbą, kurią jam teikiate. Pasiūlėte daugybę naudingų dalykų. Pats taip tikino. Manau, jį stebina, kiek toks jaunas žmogus gali būti išsilavinęs. Kai buvo jūsų metų, pats ištvirkavo Kaukaze.

Mielas vaikinukas aiškiai nekreipė dėmesio į pašaipias užuominas apie Liovočką — geras ženklas. Taktas yra viešumoje gana praverčianti nenuoširdumo forma. Jo akivaizdžiai trūksta mano sutuoktinio bendrininkams. Liovočkai, žinoma, niekuomet nereikėjo jaudintis dėl jį užgauliojančių žmonių. Jei esate Levas Tolstojus, paprasčiausiai iškelsite aikštėn tiesą.

— „Kiekvienai dienai“ — didingas projektas, — pasakė Bulgakovas. — Tas kūrinys padės žmonėms labiau įsigilinti į savo gyvenimus.

— Įsigilinti į gyvenimus! — tariau. — Gražiai kalbate, Valentinai Fiodorovičiau. Turite iškalbos dovaną!

Jis žiūrėjo pro mane, pro langą, į krentantį sniegą.

— Žiema mums maloninga, — pasakiau, — nors ir sninga. Bet ne tiek, kad negalėtum ištverti. Šiaip jau baiminuosi žiemų kaime. Bet Levas Nikolajevičius jas nepaprastai mėgsta. Vargiai galiu išsitempti jį į Maskvą, nebent trumpų vizitų. Jį vargina minia. Žmonės apspinta tarsi imperatorių. Nelabai saugu keliauti.

— Girdėjau, kas nutiko Kursko stotyje.

— Ten buvo tūkstančiai, spiegiančių ir džiūgaujančių, besistumdančių aplink! Tūkstančiai! Pats caras nesulaukia tokio dėmesio.

Jaunuoliui patiko klausytis, kaip liaupsinu Liovočkos knygas. Kitaip nei Gusevas, kuris buvo visiškas nemokša, Bulgakovas perskaitė visus mano vyro kūrinius. „Karą ir taiką“ pavadino „paminklu“, klausinėjo apie jo atsiradimą. Taigi papasakojau apie penkerius metus, seniai, septinto dešimtmečio viduryje, kurių reikėjo romanui visiškai užbaigti. Ar galėjo būti taip seniai? Tuo metu beveik su niekuo nesusitikinėjome. Liovočka karštligiškai rašė, nekreipdamas dėmesio į šio pasaulio apraiškas, nesinervindamas dėl pasekėjų, jokio Čertkovo, jokio Sergejenkos, besitrinančių greta ir išplėšiančių iš rankų kiekvieną popieriaus lakštą dar rašalui nenudžiūvus! Aš, jaunoji žmona, darbavausi greta kiekviename etape.

— Sėdėjau palinkusi prie rankraščių su didinamuoju stiklu, stengiausi suprasti galybę pataisymų, kol iš skausmo imdavo plyšti galva, — pasakojau. — Bet tą skausmą būdavo lengva iškęsti. Kiekvieną rytą prabusdavau svajodama apie Pjerą ir Natašą, apie kunigaikštį Andrejų ir jo tėvą, netgi senąjį Kutuzovą!

Bulgakovas užsidegęs klausėsi. Buvo įsimylėjęs Liovočką. Iš akių mačiau.

— Dabar mano gyvenimas sudėtingas, — pridūriau. — Pastebėjote, jog mudu su Levu Nikolajevičiumi nesutariame.

— Apgailestauju.

— To, kas akivaizdu, negalima nepaisyti.

— Suprantu, turite nemažai rūpesčių.

— Jis mano, jog esu priešas, o ne draugas. Bet Levas Nikolajevičius, manasis Liovočka, — senas ir ligotas. Prieš keletą mėnesių vos jo nepraradome, tikriausiai žinote. Visą dieną išbuvo be sąmonės. Pulsas beveik sustojo.

Bulgakovas linktelėjo. Kaktoje įsirėžė užuojautos raukšlė. Žvilgsnis buvo tyras kaip šaltinis.

— Privalote padėti man, Valentinai Fiodorovičiau. Trokštu tik to, kas geriausia Levui Nikolajevičiui ir jo šeimai. Jie nori mus išskirti. Esu tikra, daug pastebėjote. Ištverčiau tokią padėtį, jei būtų susijusi tik su manimi. Nebūtų lengva, bet ištverčiau. Tačiau neišmintinga sėdėti atsukus nugarą, kol kiti grobsto tavo vaikų palikimą.

— Jie niekada taip nepasielgs.

Mėginau neprajukti.

— Jie padarys viską, ką reikės, užbaigti savo tikslams.

Jaunasis lankytojas pasijuto šiek tiek blogai. Nusprendžiau nebeprašyti pagalbos. Dar ne. Pirmiausia turiu užsitikrinti draugystę, nors mačiau, kad tarp mūsų užsimezgė ryšys.

— Įteiksiu jums dovaną, — pasakiau iš stalčiaus traukdama nedidelį bloknotą kruopščiai reljefiniu ornamentu išpuoštu viršeliu, prieš kelis mėnesius nupirktą Maskvoje. Popierius — rankų darbo, iš Amalfio.

— Jūs per daug dosni, Sofja Andrejevna. Bijau, aš...

— Prašau! Jis jūsų, Valentinai Fiodorovičiau. Dienoraščiui. Privalote nuolat rašyti dienoraštį.

— Tūlos gubernijoje tai populiarus užsiėmimas.

— Erzinate. Nesvarbu. Tikiuosi, kasdien kreipsitės į sąžinę, o paskui užrašysite tiesą.

— Tiesą gali būti ne taip jau lengva atrasti.

— Pasiklausysite savo draugų Teliatinkuose. Ten nugirsite pakankamai tiesos apie mus visus. Užrašykite, ką matote.

Jis pabučiavo mane į abu skruostus ir nusilenkė. Bulgakovo mandagumas, toks gaivinantis, vertė ilgėtis Maskvos. Čia supa nepakeliamas grubumas. Gimiau ne tam, kad gyvenčiau kaip gyvulys.

Kai Bulgakovas išėjo, ilgokai pasėdėjau viena, mintydama apie jį. Ir visą rytą vis daugiau apie jį galvojau, o sniegas krito, sūkuriavo ties palangėmis, gaivino bąlančius laukus, sidabrines tolumas. Girdėjau artėjančius ir nutolstančius rogių žvangučius. Kažkas vyksta, bet klausinėti bijau. Esu tikra, jei greitu laiku ratas nepasisuks į mano pusę, būsiu žuvusi. Mirsiu, o mano vaikai ir vaikaičiai liks pliki basi. Melsiuosi, kad Valentinas Fiodorovičius man padėtų.

10 L. N.

DIENORAŠČIO ĮRAŠAS

1910 M. SAUSIO 5 D.

Man liūdna. Aplinkui gyvenantys žmonės atrodo baisiai svetimi. Mėginu suvokti, ką galvoti apie šio pasaulio netikinčiuosius. Galbūt geriausia laikyti juos neva gyvuliais: mylėti, užjausti, bet nesistengti užmegzti jokių dvasinių ryšių. Mėginimas suartėti būtų nemalonus. Tokie žmonės nesupranta manosios tikrovės. O jų supratingumo stoka, pasitikėjimas savimi, mėginimas racionaliais argumentais užtemdyti tiesą, tiesos ir dorybės nepaisymas verčia mane būti nemalonų. Pasirodau iš blogosios pusės. Jaučiu, jog kiekvienas privalo ugdyti savyje ypatingą nuostatą tų žmonių atžvilgiu, tačiau neatmesti galimybės juos mylėti.

11 Daktaras Makovickis

— Sapnavau sapną, Dušanai, — rytą pasakė Levas Nikolajevičius. — Ar galiu papasakoti savo sapną?

Jis atrodė prastai. Barzda pageltusi ir išsidraikiusi. Patikrinau pulsą ir temperatūrą. Normalūs, bet akys blizgėjo labiau nei paprastai. Paklausiau, ką regėjo, o jis atsiduso:

— Visada taip jaudinatės dėl mano sveikatos, Dušanai.

— Juk esu jūsų gydytojas, Levai Nikolajevičiau!

— Man nesvarbu, kas jūs. Esu senas. Seniai skiriasi nuo jaunuolių vienu svarbiu požiūriu: jie nebūna sveiki. Greitai mirsiu. Taigi rūpinkitės kuo nors svarbesniu.

Dažnai būnu visai patenkintas apsistojęs ties nereikšmingais dalykais. Bet, nenorėdamas jo pykdyti, medicinos reikmenis atidėjau į šalį. Susierzinimas padažnindavo pulsą.

— Ar žinote, ką apie sapnus kalbėjo Paskalis?

Papurčiau galvą. Nesu rimtas skaitytojas.

— Paskalis tvirtino: puiku, kad sapnai padriki, kitaip niekaip neatskirtume jų nuo tikrovės.

— Retai sapnuoju, — pasakiau.

— Nesąmonė! Visi sapnuojame. Tiesiog palaidojame užmarštyje. Sapnai tokie skausmingi. Jie per daug apie mus byloja.

Visada maniau, jog nėra nieko nuobodesnio, kaip klausytis kito žmogaus sapnų. Antra vertus, Levo Nikolajevičiaus sapnai mane nepaprastai domino kaip jo sąmonės veiklos pobūdžio rodikliai, kaip jo genijaus įrodymas. Jo lūpomis byloja Dievas. Jo balse girdžiu dangiškas moduliacijas.

Pasiėmiau bloknotą. Neatrodė, kad Levą Nikolajevičių trikdo, kai užrašinėju jo mintijimus, nors retkarčiais jis mane dėl to erzindavo.

— Praeitą naktį sapnavau, jog esu oficialiame pobūvyje Maskvoje, viename tokių, kokiuose lankydavausi būdamas jaunas karininkas. Orkestrui užgrojus kažkokį šokį suvokiau, kad puikiai prisimenu muziką, tačiau žingsneliai pasikeitę. Negalėjau suprasti, ką visi daro, o jie pradėjo kvatotis iš manęs, badyti pirštais ir juoktis.

— Niekada neinate koja kojon su laikmečiu, — pastebėjau, bet Levas Nikolajevičius nekreipė dėmesio. Nuleidau galvą ir skrebinau toliau.

— Kaip galite rašyti, jeigu aš nekalbu? — paklausė Levas Nikolajevičius. — Ar viską pagražinate, Dušanai Petrovičiau?

— Niekuomet nieko nepagražinčiau. Juk žinote, kad labai vertinu jūsų žodžius.

— Žinau, žinau. — Jis atsistojo ir pradėjo minti kabineto grindis. — Šią žiemą sapnavau tiek daug bauginančių sapnų. Kai kurie labai intymūs. Dažnai kankina fantazijos.

— Natūralu, — suburbėjau.

— Ar tikrai, Dušanai? Ar pastaruoju metu regėjote intymių sapnų?

— Aš nesapnuoju.

Jis nekreipė dėmesio į mano atsaką.

— Štai vienas toks sapnas. Sapnavau jauną juodaakę totorę, sutiktą Sevastopolyje per karą. Ji gyveno Eski-Simferopolyje, tiksliau — nedideliame kaimelyje netoli fronto linijos.

Buvau ten dislokuotas. Tas kaimelis buvo tiesiog nerealus prieglobstis ištremtiems iš Peterburgo visuomenės, visiems veltėdžiams. Niekas nežinojo, kad vos už kelių varstų miršta ar pūva, sukrauti į dvokiančias krūvas, tūkstančiai jaunų Rusijos kareivių. Čia visi lošė kortomis, persirenginėdavo vakarienei ir kėlė puotas.

— Mylėjote tą totorę?

— Niekada nemylėjau, Dušanai. Jūs viską romantizuojate. Savanaudiškiems tikslams niekšiškai naudojausi jos kūnu. — Levas Nikolajevičius nusiviepė.

— Atlikdavote lytinį aktą, — pataisiau.

— Būtent, kartais — du kartus per dieną.

Negalėjau susilaikyti nesudrebėjęs. Neįsivaizdavau taip besielgiančio Levo Nikolajevičiaus.

— Nuvyliau jus, Dušanai Petrovičiau. Jūs tokios delikačios prigimties. Turėčiau būti atsargesnis kalbėdamas jūsų akivaizdoje.

— Atleiskite, aš...

— Žinau, jūs skaistus.

— Levai Nikolajevičiau, aš...

Jis mostelėjo ranka tildydamas. Pajutau palengvėjimą.

— Ji buvo vardu Katia. Niekada jos neužmiršau, jei čia atsirastų, maldaučiau atleidimo. Bet — ar galiu kalbėti taip tiesmukai? — tebesvajoju apie jos kūną. Pernelyg gerai atsimenu kartu praleistas akimirkas, tikslią mūsų kūnų padėtį, jos odos skonį — viską. Net keletą juokelių...

Jo akys sudrėko. Man pasirodė, jog mudu supratome vienas kitą.

— Levai Nikolajevičiau, — pagaliau pasakiau, — kankinate save prisiminimais. Viskas vyko labai seniai.

— Daugiau nei prieš pusę amžiaus. Dabar Katia tikriausiai senutė, susitraukusi, žilais plaukais ir išdžiūvusia, susiraukšlėjusia krūtine. Manau, sunkiai prisimintų mano vardą. Gali būti mirusi.

— Jūs labiausiai garbinamas Europos rašytojas, — paprieštaravau. — Tikrai bus girdėjusi jūsų vardą, net jeigu neskaitė jūsų knygų.

— Ji nemokėjo skaityti, Dušanai. Iš kur sužinotų?

Man toptelėjo ir šiek tiek pašiurpino, kad dauguma rusų nemoka skaityti. Taip pat savaime suprantama atrodė tai, kad visi, net neišsimokslinusi Krymo valstietė, kažkur ir kažkaip turėjo išgirsti Levo Tolstojaus vardą. Laikraščiai visuomet pilni pasakojimų apie jį.

— Praeitą naktį sapnavau kitą sapną. Ar girdėjote mane rėkiant? Sapnavau, kad esu didelis juodas jautis. Įžengiau į pievą, kurioje ganėsi tūkstančiai karvių, dailių baltų karvių, ir pasileidau per jas, per daugybę, ropščiausi iš užpakalio, nuo vienos ant kitos. Staiga skaisčiai mėlyną dangų užklojo debesys. Iš debesų trankėsi žaibai, žemė dundėjo nuo griaustinio. Atsivėrė duobė, į šoną papūtė vėjas, parvertė mane ir įsviedę į tą gilią duobę, kur galų gale mane nutrenkė žaibo blyksnis. Oda užsiliepsnojo ir sprogo.

— Girdėjau riksmą, — patvirtinau. — Jau susiruošiau eiti į jūsų kambarį. Bet, matyt, netrukus vėl užmigote.

— Miegoti ir būdrauti šiuo metu yra beveik tas pats. Tikiuosi, panašiai atrodys pati mirtis. Vargiai ji skirsis nuo gyvenimo, kurį šiomis dienomis gyvenu.

— Labai pesimistiška, — pasakiau.

— Koks jūs malonus žmogus, — ištarė Levas Nikolajevičius, dėdamas ranką man ant peties. — Nemanau, kad galėčiau nors dieną čia ištverti be jūsų.

— Ketinu pasilikti, — nuraminau.

— Dėkoju, Dušanai. Dėkoju.

Jis pabučiavo mane į abu skruostus, aš pabučiavau jį. Levo Nikolajevičiaus skruostai buvo drėgni. Tai mane giliai sujaudino. Pastarieji metai jam buvo sunkūs, ir žala akivaizdi. Jis nervinasi ir jaudinasi. Akys paraudusios, oda nubalusi, rankos dreba, lūpos virpa. Baiminuosi, jog jis gali greitai mirti, taigi kivirčai su Sofja Andrejevna artėja į pabaigą.

Stebėjau jos nuolaidžiavimus, mėginimus prisiderinti, kasdieninius apsimetinėjimus. Ta moteris — grobuonė. Trokšta visokeriopos prabangos, erzinančios jos vyrą, tenorintį paprastai gyventi. Sofjos Andrėjevnos kalbos per vakarienę lengvabūdiškos ir savanaudiškos, tarsi kokios Peterburgo matronos. Siuntu, nors turiu laikyti prikandęs liežuvį. Nėra jokios prasmės kelti triukšmo. Beje, tesu svečias.

Daugumą vakarų po vakarienės vienas prasėdžiu savo kambaryje, skaitau. Lengvai užmiegu. Kasdienė rutina maloni, bet išsekina emocinis spaudimas.

Levas Nikolajevičius mano, jog esu skaistus. Pats tikiuosi, taip ir yra. Tiesą sakant, norėčiau, kad būtų. Intymūs ryšiai, kai pagalvoju, visuomet nuvilia. Niekada nebuvau išvaizdus. Jaunystėje tai gąsdino. Kiek naktų išgulėjau neužmigdamas, provokuodamas fantazijas ir gąsdinamas savo paties bjaurumo?

Kartą, kai studijavau mediciną Vengrijoje, troškimas įveikė mane. Buvau girtas, taigi sumokėjau moteriai, kad ateitų į butą. Ji nebuvo brangi, bet nebuvo verta ir to, ką išleidau: nusitrynusią emale, kankinamai perregimi dantys, ant kojų matyti ryškios žymės, nusprendžiau — kraujotakos problemų rezultatas, krūtys nukarusios.

Ji nusirengė įžengdama į butą. Stebėjau, o širdis blaškėsi kažkur gerklėje tarsi žiemojanti vapsva. Moteris šoko aplinkui, erzindama, laidydama pigius juokelius apie sueitį. Turėjau užsimerkti.

Atsisėdusi greta ant lovos pradėjo lėtai masažuoti mano smilkinius. Paprašiau pamasažuoti pečius, o ji pasiūlė man nusirengti. Niekuomet nebuvau apsinuoginęs prieš moterį, taigi sutikau tik iš dalies — apatinius pasilikau. Ji pašaipiai sukikeno, kaip ir buvo galima tikėtis iš kekšės.

— Kuo tu vardu? — tyliai paklausė. Vos išgirdau.

— Antonas, — pasakiau.

— Ar ką nors slepi, Antonai? — pasiteiravo moteris.

— Daryk, už ką sumokėta, — burbtelėjau.

Ji veriamai nusijuokė. Turėjau susiimti. Labai nemalonu taip įniršti, kad net kyla noras suduoti. Bet susivaldžiau, nusiritau ant pilvo ir leidau jai maigyti pečius. Ji lėtai, nuostabiai stipriomis rankomis trynė mano nugarą. Jaučiau šiurkščią tarsi pemza jos pirštų odą.

Kai primygtinai paprašė apsiversti ant nugaros, sudvejojau. Erekcijos nebuvo galima paslėpti. Bet apsiverčiau. Pirmiausia ji švelniai palietė jį ranka, paskui — burna.

Niekada nesuprasiu, kodėl leidau užbaigti šitą groteskišką, nenatūralų veiksmą. Būčiau daug mažiau nusidėjęs Dievo akyse, jei būčiau tikrai atlikęs lytinį aktą. Bet jaučiausi visiškai bejėgis, silpnas kaip kūdikis, negalėjau nei kalbėti, nei judėti. Leidau tęsti iki siaubingos pabaigos.

Baigusi moteris paklausė:

— Tai ar patiko, mano mielas Antonai? Gana gerai, tiesa? Ar ateiti rytojaus vakarą?

— Voke ant tualetinio staliuko rasi pinigus. Prašau, paimk, ir palik mane vieną. Nenoriu daugiau tavęs matyti.

— Juk tau patiko, argi ne?

— Prašau, — pakartojau. — Prašau, dabar palik mane vieną.

Išeidama moteris atrodė neįtikėtinai prislėgta. Dabar suprantu, kiek jai buvo metų. Ko gera, keturiasdešimt ar penkiasdešimt. Keista, bet man jos pagailo. Juk ji tik dar vienas Dievo tvarinys. Tai, iš ko ji valgė duoną, buvo našta, jos našta. Tačiau gal praeitame gyvenime ji buvo princesė? O gal koks nors gyvūnas?

— Viskas šventa, — neseniai pasakė Levas Nikolajevičius. — Viskas, kas gyva, yra Dievo dalis.

Pritariau ir papasakojau apie savo susižavėjimą induizmu ir reinkarnacija. Jis atmetė tas mintis, sakydamas, jog „įdomu, bet neįtikėtina.“

Aš tuo mažiau tikras. Kartais išgyvenu, kad viską, ką Levas Nikolajevičius teigia, priimu neklausinėdamas. Kartais jis toks nesukalbamas, pasiruošęs ignoruoti kiekvieną krikščionių ortodoksų dogmą. Kitais kartais būna keistai biblinis ir dogmatiškas. Bet retai ginčijuosi. Polemika — ne mano prigimčiai.

Tikrai žinau, jog myliu Dievą, kad mano pareiga — tarnauti žmogui, o tarnaudamas žmogui — tarnauju Dievui. Taip pat saugau slėpinį ir dvasią, apsigyvenusią Levo Tolstojaus kūne. Esu pagerbtas galėdamas glaustis po jo stogu, kiekvieną dieną galėdamas prie jo prieiti. Dievo buvau paženklintas šiai užduočiai, kad ir kokia kartais sunki ji atrodytų.

12 Bulgakovas

Jojau atgal į Teliatinkus iš Čertkovo arklidžių pasiskolintu arkliu: balta kumele galinga, šiek tiek įdubusia nugara ir trupučiu juodų plaukų ant pasturgalio. Bejojant vakaruose tvenkėsi audra. Dangaus pakraščiuose storėjo ir tamsėjo debesys, nukorę purpurinius pilvus. Nuo juodo audros debesies į tamsėjančius rytus nusidriekė daugybė žuvytes primenančių sruogelių. Žiemą retai pamatysi tokių vaizdų. Rausvi Zasekos miško pakraščiai patapo violetiniai. Saulė dar dirsčiojo į laukus, kiekvienas medis, kiekviena kalvelė metė ilgus šešėlius. Iš pietų pūtė smarkus, drėgnas, gūsingas vėjas. Nesilioviau galvojęs apie Mašą.

Teliatinkuose ji tapo mano artimiausiu draugu, nors turėjome būti atsargūs ir pernelyg daug laiko drauge neleidome. Sergejenka tokiuose reikaluose — baisingas puritonas. Nors iš tikrųjų neuždraudė intymių santykių, jis įsitikinęs, jog visi šiuo klausimu supranta Levo Nikolajevičiaus mintis. „Geriau vesti, negu degti“, — tokia Sergejenkos, o gal Šv. Povilo filosofija. Jis dažnai garsiai skaito Šv. Augustino iš Hipono „Išpažinimus“, iš kurių ir semiasi bjaurėjimosi lytiniais santykiais (nors Šv. Augustino vėlyvasis puritonizmas kilo iš palaidūniškos praeities). Taip pat garbina tuos budistų raštus, kurie skelbia fizinio pasaulio nereikšmingumą. Tik siela, sako, vien tik ji turi rūpėti. „Mes — trumpalaikiai. Lyg sudužusio laivo liekanos, išsviesti visuotinės dvasios.“

Tuo atžvilgiu visai pritariu Sergejenkai ir Šv. Augustinui. Visiškai nenaudinga leisti, kad fiziniai troškimai valdytų gyvenimą ar trukdytų sielos tobulinimui. Lytiniai santykiai būtini reprodukcijai. Žmonės santykiauja daugindami giminę. Šiuo požiūriu poravimasis kuo puikiausiai įsipaišo į pagrindinę žmonijos veiklos schemą. Kad sielos poreikiai užgožtų kūno reikmes — štai šito jie norėtų. Nėra jokio tikslo gyventi kaip gyvuliui ir nepaisyti egzistencijos tikslo — vienybės su Dievu. Žmogus yra žmogumi todėl, kad Dievas suteikė jam galią mąstyti. Ši galia padeda suprasti savo vietą tarp kitų Viešpaties tvarinių.

Mintis yra didelė dovana, tarsi ugnis, Prometėjo iš dievų atnešta žmonijai, štai kodėl Levas Nikolajevičius tokią svarbą skiria mokymuisi, kontempliacijai. Senelė visuomet liepdavo melstis ir negalvoti. Bet mąstymas yra vienintelis būdas suprasti gyvenimą, išmokti gyventi suvokiant, kad mirsi, suvokiant galimybę išnykti.

Būdamas paauglys dažnai pasinerdavau į nepadorius vaizdinius ir apmąstymus. Dabar suvokiu, kad padorumo klausimas yra fiktyvus. Ar padoru carui versti jaunus Rusijos vyrus pačiais brutaliausiais būdais žudyti jaunus kitų šalių vyrus? Ar padoru visuomenei leisti žmonėms alkti gatvėse, mirti vienišiems apgailėtinose mažutėse lūšnelėse, kaip žiurkėms gyventi Maskvos kanalizacijoje? Bet kokios rūšies vergystė — ekonominė, karinė, socialinė — yra nepadori. Bet intymi veikla, kai vyras ir moteris nusprendžia sujungti savo fizines dalis, yra visiškai neutrali. Tam tik išeikvojama energija ir atimamas laikas iš tam tikros proto ir dvasinės veiklos, štai dėl ko nuvertėja intymūs santykiai...

Mašą, dviašmeniu kirviu kapojančią malkas, išvydau iš toli. Dauguma rusų galvoja, jog čia ne moteriškas darbas. Sustabdžiau arklį ir stebėjau, kaip saulės spinduliai atsispindi nuo aštrių plieninių ašmenų. Stora kailinė kepurė beveik visiškai dengė merginos akis.

— Ką įsivaizduoji daranti? — paklausiau prijojęs artyn.

Ji nesiliovė mosavusi.

— Šiandien jau atidirbai?

— Levas Nikolajevičius su Suchotinu žaidžia šachmatais. Šią popietę jam manęs nebereikia. Prašė pasilikti vakarienės, bet nusprendžiau grįžti namo.

— Kodėl?

Liovėsi dirbusi, ištiesė nugarą. Vėjas pakėlė jos ilgus plaukus ir plazdeno suknelę. Liaunus kulkšnis dengė drobiniai getrai.

— Norėjau. — Leidau jai pamažu suprasti. — Vis tiek kyla audra.

— Išviriau sriubos, Valia. Kai baigsiu kapoti, galėsime kartu pavalgyti virtuvėje.

Man nepatiko mintis apie malkas kapojančią moterį. Bet moterys tolstojininkų gretose nusistačiusios prieš darbų skirstymą. Maša šiuo klausimu nepalaužiama.

— Tu tapsi kitu caru, Maša, — erzino ją Sergejenka.

Levo Nikolajevičiaus nuostata moterų atžvilgiu šiek tiek senamadiška, nors jis ir įsivaizduoja esąs liberalus. Jis niekuomet neleistų Mašai kapoti malkų.

— Aš alkanas, — pasakiau.

— Tu nuolat alkanas, Valia.

Iš Valentino, kuris, jos manymu, gerokai man per rimtas, Maša prasimanė vardą Valia.

Kol baigė triūsti prie malkų krūvos, pastačiau kumelę į gardą, nubalnojau, išvaliau šepečiu. Puikus baltas gyvulio kailis šaltame tvarte garavo. Du berniūkščiai, vietiniai mužikai, šakėmis iš pastogės į medinius gardus vertė šieną. Viduje buvo šilta, smagu. Besimaišantis šiaudų ir žemės kvapas pripildė uždarą tvarto tamsą. Pro stogą skverbėsi saulės blyksniai

Einant link didžiojo namo, skersiniais šuorais pradėjo kristi šlapdriba. Nusėjo purvynę, nubalino rudą žolę, greitai tirpo ant medinių laiptų ir plačių pušinių verandos lentų. Teliatinkų statiniai padriki, nedailūs, kažkaip grubiai suręsti iš tašytų rąstų, labai paprasto vidaus, primena kaimo mokyklą. Lentinės grindys išvaškuotos ir išblizgintos iki veidrodinio spindesio. Paeiliui dirbdavome tą darbą, keitėmės kas dvi savaites pagal Sergejenkos tvarkaraštį. Sergejenka buvo pamišęs dėl tvarkaraščių ir sąrašų.

Maša taip pat atėjo į virtuvę. Į molinius dubenėlius, kuriuos nusižiedėme prieš savaitę ir išdeginome krosnyje, pripylė riebaus, sūraus sultinio su morkomis ir burokais. Valgėme vieni, dideliais mediniais šaukštais. Buvo pakankamai juodos duonos, kurią moterys kepdavo kiekvieno sekmadienio popietę, ir šviežiai išsukto balto sviesto. Kurį laiką nė vienas nekalbėjome.

— Kaip jaučiasi Levas Nikolajevičius? — pagaliau pertraukė tylą Maša. — Visi čia jaudinasi.

— Bjauriai kosėja.

— Turėtų pasisaugoti. Jo amžiaus vyras gali greitai pasitraukti. Mano senelis vieną dieną jautėsi puikiai, o kitą — pasimirė.

— Jis pats sako, jog pratrauks dar keletą mėnesių, galbūt metus. Nujaučia.

— Nustebčiau, jei kalbėtų rimtai. Jei kalbėtų rimtai, imtųsi atsargumo priemonių.

— Žinau tiek, jog vakar paklausiau, ar išbraukti savo pavardę iš universiteto sąrašų. Tuomet iš karto susidurčiau su šaukimu į kariuomenę. O Levas Nikolajevičius atsakė, kad jam liko nedaug gyventi, todėl klausiu ne to žmogaus.

— Privalai išeiti iš universiteto, Valia. Negarbinga apsimesti studentu, kai iš tikrųjų nelankai užsiėmimų. Tavo pareiga priešintis nuodėmėms, argi ne?

Jos tiesumas mane suerzino.

— Gal nesijaučiu kaip pūvantis kalėjime? Gal yra svarbesnių darbų, kuriuos turėčiau nuveikti?

— Galbūt esi bailys?

Sureagavau skausmingiau, nei ji būtų norėjusi. Mums besikalbant Maša nepaliovė valgyti.

— Dar sriubos? — galų gale pakėlė akis.

— Taip, dėkoju.

Vos neatsisakiau, vien tam, kad ją supykdyčiau. Bet miriau iš bado. Jasnaja Polianoje niekas nevalgė sočiai.

— Juos atpažins iš jų darbų, — tarstelėjo Maša.

Šituo ir tik šituo Maša priminė motiną, kuri cituodavo Bibliją pačiomis neįtikėčiausiomis aplinkybėmis, visuomet pasitelkdama vieną iš pusės tuzino mintinai išmoktų citatų. Pastaraisiais metais ėmiau ją trikdyti cituodamas nežinomas Švento Rašto vietas, įrodydamas visišką priešingybę tam, ką ji man citavo. Šitai varė ją į pasiutimą.

— Ką bepalieptų širdis, taip ir daryk, — sumurmėjau.

Maša suglumusi dirstelėjo į mane.

— Mikėjas?

— Bulgakovas, — atšoviau.

Jai nepatikdavo, kai pradėdavau erzinti. Įsipylė dar sriubos ir nebekreipė į mane dėmesio.

— Tu pernelyg geros nuomonės apie save.

Linktelėjau.

— Tikėkimės, kad ir Viešpats bus tos pačios nuomonės.

Iš virdulio pripyliau arbatos, dvi garuojančias stiklines su daug cukraus. Maša paėmė savąją, priglaudė karštą kraštelį prie lūpų, luktelėjusi papūtė, tada gurkštelėjo.

Prieškambaryje pasigirdo žingsniai ir balsai.

— Sergejenka, — pasakiau.

— Eime į mano kambarį, — pasiūlė Maša. — Galėsime tenai pasikalbėti. Nenoriu jaustis, lyg vadovaučiau seminarui.

Jos tiesumas visada mane gąsdindavo. Aš, palyginimui, jaučiausi suktas ir apsimetinėjantis, suktybių meistras. Tvinksinčiais paslėpsniais nusekiau koridoriumi paskui Mašą.

Prie tualetinio staliuko stovėjo suklypusi kėdė pinta sėdyne, bet ant jos pūpsojo sukrauta laikraščių stirta. Neturėjau kito pasirinkimo, atsisėdau greta merginos ant muslininio lovos užtiesalo.

Ant staliuko buvo atremta įmetėjusios moters, tikriausiai motinos, nuotrauka.

— Vakar Tolstojus gavo studento iš Kijevo laišką, — sausai pasakiau.

Maša troško kokios nors informacijos ir paskalų. Galimybę patenkinti jos troškimą laikiau galios šaltiniu. Tačiau, būdama tokia graži ir taip savimi pasitikinti, viską kontroliavo ji.

Maša įdėmiai į mane žiūrėjo.

— Nepyk, — pratariau.

— Nepykstu. Tiesiog su manimi žaidi, o man tai nepatinka.

— Čia ne žaidimas.

— Nenoriu ginčytis.

Truputį per šiurkščiai nusijuokiau.

— Taip tik sakai, bet vis tiek ginčijiesi. Argi dabar nesiginčijame?

— Valentinai, mielasis, — ji atsiduso, — papasakok apie laišką.

— Tas laiškas keistas, tikrai... Įžūlokas.

— Kokia prasme?

— Jame rašoma, jog Levas Nikolajevičius turėtų atlikti galutinį simbolinį aktą. Turėtų padalinti savo nuosavybę giminaičiams ir vargšams, tada be kapeikos kišenėje išeiti iš namų ir keliauti iš miesto į miestą kaip elgeta.

Tiesiai į mane atsuktas Mašos veidukas buvo kupinas pagarbos, siaura noselė atspindėjo šviesą, krintančią į kambarį pro nediduką šiaurinį langą. Tarsi burtininkas, pasiruošęs ją apstulbinti, pateikiau Levo Nikolajevičiaus atsakymo kopiją:

Jūsų laiškas mane giliai sujaudino. Visada svajojau padaryti tai, ką siūlote, bet nesugebėjau prisiversti. Galima atrasti daugybę priežasčių, bet nė viena nepateisins savigailos. Neprivalau jaudintis dėl to, kokią įtaką mano darbai padarys kitiems. Bet kuriuo atveju tas ne mūsų galioje ir neturėtų daryti įtakos mūsų elgesiui. Privalome tokių veiksmų imtis tik tuomet, kai būtina. Ne dėl kokių hipotetinių ar išorinių priežasčių, o tik norėdami išpildyti sielos poreikius ar kai tampa nebeįmanoma gyventi taip, kaip anksčiau, kaip neįmanoma neužsikosėti tada, kai trūksta oro. Priartėjau prie tokios būsenos. Ir kiekvieną dieną dar labiau artėju.

Siūlote atsisakyti padėties visuomenėje ir paskirstyti nuosavybę tiems, kurie turi teisę jos tikėtis po mano mirties. Šitai padariau prieš dvidešimt penkerius metus. Bet tiesa ta, kad tebegyvenu su šeima, su žmona ir dukterimi, baisioje, gėdingoje prabangoje, kuri taip kertasi su supančiu skurdu, taigi be paliovos kamuojuosi. Nė dienos nepraeina, kad nesvarstyčiau jūsų siūlymo.

Noriu padėkoti už laišką. Šį atsakymą parodysiu tik dar vienam žmogui. Prašau jūsų niekam nerodyti mano laiško.

Buvau pamiršęs šias paskutines eilutes.

— Neturėjai man parodyti, — tarstelėjo Maša.

Norėčiau, kad ji būtų mažiau atvira.

— Bet koks jis nuoširdus! — tęsė mergina.

— Be abejonės.

Buvo smagu, kad ji daugiau nebekreipė dėmesio į tą paskutinę pastraipą.

— Jis kalba tiesą, net jei ji skausminga, — pasakiau.

Maša pritarė. Sugrūdau laišką atgal į kišenę, vis dar apgailestaudamas dėl įžvalgumo trūkumo. Ką tik atsiskleidžiau visu grožiu. Dabar atrodys, kad neturiu moralinių etalonų.

— Jis žavisi tavimi, — tarstelėjo Maša.

— Manimi?

— Sergejenka pasakojo. Jis labai nelaimingas. Nesąžininga, sako, kad kažkas, kaip dabar tu, ką tik atvykęs, gali taip artimai bendrauti su Levu Nikolajevičiumi, kai tiek daug tolstojininkų, kaip ir jis pats, vargiai iš viso jį mato.

— Levas Nikolajevičius puikiai su manimi elgiasi. Bet jis malonus visiems, netgi kvailam Tanios vyrui Suchotinui.

— Galbūt, bet leidžia tau atsakinėti į jo asmeninius laiškus. Pasitiki rašydamas antologiją.

— Esu jo sekretorius. Esu tikras, Gusevas turėjo tas pačias privilegijas. Antra vertus, galėčiau būti jam visai nenaudingas.

— Bet jis popietėmis vedasi tave kartu. Gusevas neiškylaudavo su Tolstojumi Zasekos miške.

Yra tiesos. Levas Nikolajevičius nedaug žmonių ima drauge pasijodinėti ar pasivaikščioti po miškus, o manęs dažnai prašo jį lydėti. Kartais pasiima Sašą arba daktarą Makovickį. Bet daugiau beveik nieko.

— Ką jūs kalbatės būdami drauge?

Pasakiau tiesą:

— Kalbamės apie mane.

— Tikrai?

— Kvaila, tiesa? Turėtume kalbėti apie Levą Nikolajevičių arba jo idėjas. Bet jam įdomus aš. Nori žinoti viską apie tėvus, ryšius su moterimis, Dievo išgyvenimus — viską.

— Kokius ryšius su moterimis?

Bandė nuslėpti šypsnį, bet akys žėrėjo tarsi du kvarco kristaliukai. Kai žiūrėjau į Mašą širdyje kaupėsi keistai šiltas jausmas — tokią šilumą po ilgo vakarinio degimo skleidžia ugniakure paliktos anglys.

Nieko negalvodamas pakėliau ranką ir paglosčiau jos plaukus. Jie buvo šviesūs, šiaudų spalvos, švarūs ir visiškai tiesūs. Pamačiau savo atspindį jūrą primenančiose smaragdo žalumo akyse. Tamsius vyzdžius, tarsi vasaros pieva tvenkinį, supo žalia rainelė. Buvo paprasta panirti tuose tamsiuose vandenyse ir niekada nebeiškilti.

— Numanau, nenori kalbėtis apie mylėtas moteris, — tarstelėjo Maša.

Ironija buvo dingusi, išsisklaidžiusi kaip ryto rūkas.

— Beveik nėra ką pasakoti.

— Neketinu kamantinėti. Tiesiog apie savo draugus noriu viską žinoti. Esu smalsi.

— Gerai, kad klausinėji, bet, bijau, gali nusivilti. Buvau susižavėjęs daugybe... — nutraukiau sakinį ties šia aplinkybe ir nutilau.

Būčiau papasakojęs jai viską — kiek maža bebuvo, bet pasidarė labai sunku kalbėti apie buvusius ryšius. Atrodė, lyg išduočiau šią intymumo akimirką. Norėjau tikėti, tikėjau, kad tą akimirką mudu su Maša buvome vieninteliai planetoje likę žmonės.

— Prieš čia atvykdama turėjau meilužį, — prakalbo Maša. — Mokyklos, kurioje mokytojavau, direktorių vardu Ivanas.

— Ivanas Rūstusis, — pasakiau. Sukosi galva, bijojau nukristi nuo lovos.

— Buvo vedęs — laimingai vedęs. Todėl viskas pasirodė gana sudėtinga, nes galėjome mylėtis tik mokykloje.

— Mokykloje?

— Gimnastikos salėje, kai išeidavo mergaitės. Matai, ten dieninė mokykla. Ant grindų buvo patiesti šiaudiniai čiužiniai. Gimnastikos salėje.

— A, suprantu, — suburbėjau.

Bet nesupratau. Gniaužiau ir atgniaužinėjau kumščius. Mašos klasės ir padėties moteris neturėtų leistis taip išnaudojama. Ji ne baudžiauninkė.

— Buvo daug vyresnis. Beveik keturiasdešimties, — nepaliovė pasakojusi. Pajutau, gal ir klydau, kad mėgaujasi pasakojimu, tarsi kankinimas teiktų malonumą. — Santykiai neturėjo ateities, niekur nevedė. Čia esu daug laimingesnė.

Norėjau ką nors atsakyti, bet nepajėgiau. Gerai, kad ji ir netroško atsako. Jos pasakojimas egzistavo pats savaime, niekuo nebuvo susijęs su manimi.

— Mano tėvai įtarė, kad mudu su Ivanu pasukome pavojingu keliu. Kalbėdavau apie jį pernelyg laisvai. Nors nekentė Tolstojaus, buvo patenkinti, kad išvykau iš Peterburgo. Jie galvoja, kad bent jau Teliatinkuose nepridarysiu keblumų.

Viskas ganėtinai glumino, bet nenorėjau pasirodyti neišprusęs. O juk pats tebebuvau skaistus. Atrodė absurdiška ir netikra, kad Maša nebebuvo. Romantiškuose pasakojimuose taip niekada nenutinka.

— Atrodai suglumęs, Valia. — pastebėjo Maša. — Nuliūdinau?

— Ne, vertinu tavo atvirumą.

— Kreivai žiūri. Iš akių matau.

— Tikrai ne.

Ji atsistojo, kiekvieną akimirką vis labiau tūždama.

— Atsiprašau, kad papasakojau. Neturėjau atvirauti.

— Gerai, kad papasakojai.

— Juk tu smulkmeniškas, tiesa? Puritonas, kaip ir Sergejenka? Turėjau susigaudyti. Kodėl gi dar būtų tave nusamdę? Juk tu samdinys, tiesa?

— Taip neteisinga.

— Man nerūpi, kas teisinga. Tai tiesa. Tai, kas tiesa, retai būna teisinga.

— Maša, — atsistojau, — išeinu.

— Darykit, kaip jums patinka, Valentinai Fiodorovičiau.

Ji nuėjo prie langelio ir dirstelėjo paniurusi. Artėjo prieblanda, violetiniai jos atšvaitai jau dangstė horizontą. Kambarys liūdnai žvilgėjo ir viskas atrodė nerealu.

— Viso geriausio, — pasakiau.

Ji stovėjo tylėdama, nežiūrėjo į mane. Nors viduje šėlau, tyliai uždariau duris.

13 Saša

Retkarčiais popietėmis tėtis imdavo mane drauge pasijodinėti. Jis jodavo su Delire, „grafo žirgu“, kaip sakydavo mužikai. Vadinasi, niekas kitas ja joti nedrįstų. Be tikslo pasileisdavome risčia siaurais miško keliukais. Šakelės čaižydavo veidus, sutankėję miško paparčiai kliudė joti. Labai greitai nebesusigaudydavau, kur esanti, bet tėtis paprasčiausiai skubindavosi pirmyn. Kuo sudėtingesnė trasa, tuo labiau patikdavo tėčiui.

Jei kelią kirsdavo upokšnis, tėtis, tarsi totorius, paragindavo Delirę, sušukdavo: „Ei!“ ir pliekdavo kumelei per pasturgalį. Delirė pasimėgaudama peršokdavo mažesnį ar perplaukdavo didesnį upelį. Įveikusi kliūtį, tėčiui šūkaujant pasileisdavo pirmyn, įkainiui. Spėti su jais būdavo neįmanoma.

Vieną dieną šuoliavome pro apleistą geležies liejyklą. Staiga Delirė užmynė išklibusį skalūną, slystelėjo ir prarado atspirties tašką. Tėtis išslydo iš balno. O kumelė plojosi ant šono! Supanikavau, bet tėtis, net nepaleisdamas kamanų iš rankų, išsilaisvino iš balnakilpių ir atsistojo greta prunkščiančio arklio.

— Mano mergaitė, — šnekino, priglaudęs veidą prie Delirės. Glostydamas ilgą storą sprandą, šnibždėjo kažką jai į ausį.

Kumelė atsistojo, tėtis pervedė ją per skalūnus ir vėl užsėdo. Negalėjau patikėti, kad jo metų žmogus gali būti toks žvitrus.

— Žiūrėk, kad apie šitą kritimą nenugirstų tavo motina, — tepasakė.

Praėjusią vasarą, jodinėdami prie Voronkos, prajojome nedidukę trobelę, kurią dažnai naudodavome vietoj pirties. Netrukus prijojome nedidelę proskyną, pavasarį tarsi užtiesalu nuklotą neužmirštuolėmis. Tą dieną laukymėje buvo prismaigstyta storų baravykų blizgančiais raustelėjusiais koteliais, tarsi aksominėmis kepuraitėmis sodriai kreminiu pamušalu. Tėtis sustojo ir nušoko nuo arklio.

— Ar kas negerai? — paklausiau sustodama.

— Štai čia, — pasakė, durdamas botagu į tankiai žolės prižėlusi plotelį tarp dviejų išdidžių ąžuolų, — noriu būti palaidotas šioje vietoje.

Šnairai žvilgtelėjo į mane. Lėtai linktelėjau.

— Gerai, papa, — pasakiau, žiūrėdama tiesiai jam į akis.

Jis nusišypsojo, senu veidu nuslinko keisto pasitenkinimo išraiška. Aš taip pat šypsojausi, įsisąmonindama, jog tarp mūsų nutiko kai kas labai svarbaus.

— Jojam namo, — išsklaidydamas kerus pasakė tėtis, — norėčiau stiklinės arbatos.

Jis niekada nebeužsiminė apie įvykį proskynoje, bet aš jo pageidavimo neužmiršau. Iki pat tos akimirkos nesusimąsčiau, jog tėtis gali mirti. Zasekos tankmėje, mėgstamiausioje tėčio vietoje, vingiuoja siauras takelis, vedantis prie šaltinio miško gilumoje. Susikaupusiame švaraus vandens telkinėlyje atsigeria arkliai. Vadiname tą vietą Vilkų šuliniu. Netoliese dulkėtoje kalvelėje karališkai įsikūrusi barsukų šeimynėlė.

Žvėreliai glaudžiasi giliame urve, išsišakojančiame į susijungiančių tunelių labirintą. Tėtis retkarčiais čia atsiveda mylimiausius šunis — Tulpę ir Čigoną. Šunys pamišę dėl barsukų, purente purena kalvelę, naiviai tikėdamiesi juos iškasti.

Tėtis sako, kad rašymas panašus į šią medžioklę: turi kapstytis purve, tikėdamasis, kad išbėgs barsukas. Bet barsukas išlenda retai.

Kartais pavasarį tėtis ateidavo į mano kambarį ir pasiūlydavo:

— Saša, ar nenorėtum patraukti į vegetarišką medžioklę?

Mes nemedžiodavome taip, kaip tėtis jaunystėje medžiojo Kaukaze, — lyg beprotis (čia jo žodžiai) pasileisdamas per kiškiais knibždančius laukus ir nudėdamas ne mažiau šešiasdešimties per dieną. Tėtis mėgsta girtis savo aikštinga jaunyste, nors ir verčia tokius žmones, kaip Dušanas Petrovičius ar Sergejenka, krūpčioti. Jie norėtų tikėti, jog Levas Nikolajevičius visą laiką buvo toks, kaip dabar, tarsi dorovingumas būtų dovana, įteikiama gimstant, o ne kažkas, pasiekiama sunkiu dvasiniu darbu, per gyvenimo nuodėmėje kančią.

Taigi užsitraukdavome degutu dvokiančius storus žygio batus ir skubėdavau paskui tėvą per sodą į Čapyšą ir dar toliau, į mėlynus Zasekos šešėlius. Griovių pakraščiuose tebesilaikė purvinas sukepęs sniegas. Medžiai dar pliki, bet pumpurai jau brinkdavo, nuspalvindami šakas blyškiu purpuru. Pamažu atžingsniuodavome į proskyną.

— Dabar ša, — sakydavo tėtis ir pridėdavo pirštą prie lūpų.

Ilgai lūkuriuodavome, sėdėdami ant akmens, bijodami net kvėptelėti.

— Virsk medžiu, — sakydavo tėtis. — Esi visumos dalis.

Tuomet, kai jau galvodavau, kad tą dieną nieko nenutiks, tėtis pakeldavo vieną gauruotą antakį ir pratardavo:

— Saša, žiūrėk!

Visai šalia išgirsdavome keistą tarsi kosėjimas perkūno oželio mekenimą. Pats paukštukas pakildavo į orą, sukdavo plačius laužytus ratus, paskui nuplasnodavo virš medžių viršūnių. Jeigu visą popietę daugiau niekas nebepasirodydavo, tėčiui būdavo nesvarbu. Sėdėdavome tylūs ir laimingi, kol užslinkdavo tamsa.

— Kaip nepaprasta, — ištardavo tėtis. — Tik įsivaizduok. O buvo laikai, kai žavėjausi medžiokle ir žudymu.

Visuomet kalbėdavo tą patį. Niekada nieko neatsakydavau.

Praeitą sausį Tanios posūnis Dorikas Suchotinas pas mus viešėdamas susirgo tymais. Jį paguldė ant kušetės kamarėlėje greta „Remingtono“ kambario, kažkaip pusiau mėgindami izoliuoti nuo likusios šeimos. Buvome paklaikę ir darėme viską, kad berniukas pasijustų geriau. Atvykdavo ir išvykdavo gydytojai, kažką postringavo ir vapaliojo. Atnešiau karščiuojančiam vaikui saldumynų ir šalto gėrimo. Kiekvieną vakarą skaičiau jam vaikų enciklopediją. Ačiū Dievui, Dorikas pasitaisė, bet netrukus pastebėjau, kad man išbėrė pilvą. Paskui nugarą ir rankas. Greitai pradėjau kosėti krauju.

Tėtis labai susirūpino prisiminęs, kaip ūmiai liga pasiglemžė mano seserį Mašą. Kiekvieną vakarą drebančia raukšlėta ranka dideliame skardiniame puodelyje atnešdavo vandens. Vanduo ištekėdavo man iš burnos ir nubėgdavo smakru, bet nusėdavau tą mielą, brangią ranką bučiniais. O jis kūkčiojo, laikydamas ir spausdamas prie barzdos mano plaštaką.

Varvara Michailovna beveik nesitraukė nuo mano lovos. Jos švelnus, putnus veidas ir kaštoninės garbanos buvo mano paguoda. Kai tėtis išeidavo iš kambario, ji įsiropšdavo į lovą ir mane apkabindavo, priglausdavo skruostą prie pat manojo, visiškai nesibaimindama, jog gali užsikrėsti.

Tapome puikios draugės. Nors prieš keletą metų buvome susitikusios Maskvoje, ne dažnai matėmės. Susirašinėjimas dažnėjo, tapo intymesnis ir galų gale įtikinau mamą leisti jai atvykti ir gyventi su mumis. Jasnaja Polianoje nuolat trūksta sekretoriaus, o Varvara gali spausdinti ir stenografuoti.

Varvara gyveno čia jau keletą mėnesių. Mudvi nepaliovėme mylėjusios viena kitą tyra krikščioniška meile. Dalijomės ir baimėmis, ir viltimis. Buvome susijusios: ranka rankon, petys petin. Galėjome užbaigti viena kitos sakinius, mėgavomės tikro prieraišumo spinduliais.

Atėjo kovas. Oras net virpa nuo lūkesčių. Net per ryški, kad akys ištvertų, rytmečio saulė atsispindi sniege, pro langus įžūliai skverbiasi stori šviesos pluoštai. Ledas, dengęs gruntuotą keliuką link namo, pakraščiuose pradėjo tirpti.

Jaučiuosi jau geriau, nors rytais vis dar atsikosėju krauju. Tymai pasitraukė, bet daktarui Makovickiui vaidenasi džiovos šmėkla. Tėtis tikrai jaudinasi, gąsdinasi. Bet mama Makovickiu nepasitiki, jis jai — tikra rakštis. Reikalauja pakviesti gydytojus iš Maskvos. Šie prisiekinėja, jog su mano plaučiais bent du mėnesius reikėtų praleisti Kryme. Praeitą vakarą apie tokią galimybę kalbėjau su Varvara Michailovna, drėgnu skudurėliu šluostančia mano kaktą.

— Jei išvyksiu, — aiškinau, — tėtis liks vienas, ir mama jį užvaldys. Be manęs jis taps pasigailėtinas. Kas jį gins?

— Juk yra daktaras Makovickis.

— Mama jo nebijo. Elgiasi kaip su mažu berniuku. Ji įsiviešpataus namuose. Negaliu apsakyti, kokia grėsmė...

— Levas Nikolajevičius gali savimi pasirūpinti, Saša. Jis kontroliuoja daug daugiau, nei tu įsivaizduoji. Galimybių neturi būtent Sofja Andrejevna.

Skambėjo absurdiškai, bet daugiau šio klausimo negvildenau. Atsiguliau ant pilvo, kad Varvara pamasažuotų sprandą ir pečius.

— Aš bijau, Varvara, — pasakiau.

— Bet ko?

— Jei išvyksiu, galiu daugiau nebepamatyti tėčio. Jis toks silpnas.

— Levas Nikolajevičius silpnas jau daug metų. Bet jis — galvotas senas paukštis.

Varvara, pasilenkusi ir priglaudusi smakrą prie mano sprando išlinkio, kažką murmėjo apie mano kvailumą. Oda jaučiau šiltą alsavimą, ritmiškus iškvėpimus. Beveik kiekvieną vakarą drauge gardžiavomės tokiomis ramiomis akimirkomis. Kartais skaitėme ištraukas iš Biblijos ar budistų raštų. Paprašiau Bulgakovo parūpinti didžiųjų Europos mąstytojų ir poetų citatų ir garsiai jas skaitėme. Užsnūdau galvodama apie Lekontą de Lilį ir Siuli Priudomą, svajodama apie šiltą, saulės užlietą terasą prie Juodosios jūros, kurioje mudvi su Varvara sėdėsime valandų valandas skaitydamos romanus, valgydamos apelsinus ir gerdamos arbatą.

Bet nenorėjau palikti tėčio tuo metu, kai jam, atrodė, taip reikia mano paramos. Jis turi jausti, jog esu čia, esu apsauga nuo mamos.

Taip, tėtis senas, bet taip šauniai darbuojasi prie daugybės projektų. Ir apsakymas „Chodynka“, ir įžanga „Gyvenimo keliui“. Rašo begalinius laiškus. Nežinau, kodėl taip nerimauja. Ačiū Viešpačiui už Varvarą ir Bulgakovą, jam kiekvieną dieną padedančius, spausdinančius net po vidurnakčio.

Šį rytą tėtis atėjo į mano kambarį apsirengęs baltai. Kaip dvasininkas.

— Širdele, ką tik kalbėjau su tavo motina. Nusprendėme, jog tau reikia važiuoti į Krymą. Ir kiek tik galima greičiau. Drauge gali pasiimti Varvarą Michailovną.

— Tikrai nori, kad išvykčiau?

Liesomis rankomis jis apkabino mano pečius ir pasakė, kad atiduotų viską, kad tik manęs neprarastų, taigi privalau vykti, privalau saugoti sveikatą. Patikino, jog jokiu būdu nereikia nerimauti, juk išvyksiu tik trumpam.

— Net nepastebėsi, kaip ateis vasara, — kalbėjo tėtis. — Netrukus, kaip visada, pliuškensimės Voronkoje.

Vos grįžusią prižadėjo vestis į vegetarišką medžioklę. Mirktelėjo, pasibučiavome, bet tėčio akys buvo pilnos ašarų. Pagalvojau, jog trejetą mėnesių tėvą man atstos stiprus liūdesys, fotografija ant staliuko prie lovos, knygų stirta ir tuščias kambarys.

14 Sofja Andrejevna

Nėra taip, kad man visiškai nepatiktų čia, Jasnaja Polianoje. Argi būčiau pasilikusi beveik pusei amžiaus, jei būčiau norėjusi išvykti? Kadaise grafo Volkonskio, Liovočkos senelio, laikais Jasnaja Poliana buvo nuostabi. Anas namas puikiai būtų man tikęs. Bet Liovočka jį pralošė. Vienas flygelis virto mokykla valstiečių vaikams — bandymas idiotišką Ruso švietimo teoriją pritaikyti praktiškai. Bet juk Šventame Rašte parašyta, kad širdis iš prigimties nuodėminga. Kitame flygelyje turėjome gyventi. Tiesiog skurdžiai. Poliruoto ąžuolo grindys kaitaliojosi su duobėtomis pušinėmis, jokių kilimų. Ant langų nebuvo užuolaidų, nors kiek slopinančių iš laukų besiliejančią akinančią šviesą. Baltos sienos visiškai nepadabintos, tik keletas keistų garsių protėvių portretų. Antrąją vedybinio gyvenimo dieną sutuoktinis nuvedė mane į miegamąjį, panašesnį į baraką: nei drabužių spintos, nei komodos. Apgailėtina kieta lova tebuvo paprasčiausias tvirtai supintų šiaudų padėklas, o Liovočka užsispyrė, kad dėtume galvas ant senos raudonos odos pagalvės, priklausiusios dar jo seneliui. Maniau, jog teks miegoti su veltinio šlepetėmis, kad kojos sušiltų, ar įsigyti porą vyžų, kokias avi valstietės.

Tai buvo didžiausių išbandymų savaitė mano gyvenime. Į vestuvių ceremoniją Kremliaus cerkvėje Liovočka atlėkė valandą pavėlavęs. Teisinosi, jog nerado švarių marškinių!

Po ceremonijos, kurios metu ašarojau kaip mulkė, su visais atsisveikinome ir leidomės į ateitį. Karieta nuvykome į nedidelį kaimelį už Maskvos, vadinamą Biriuliovu, apsistojome viešbutuke. Liovočka elgėsi kaip pasiutęs šuo, bet, paskaičiusi jo dienoraščius, to ir tikėjausi. Tik po daugelio metų supratau, kodėl jis davė man tuos dienoraščius. Liovočkai reikėjo ne žmonos. Jam reikėjo skaitytojos. Ko nors, kas pasišvęstų jo kalbai, jo vizijoms. Dabar prisireikė naujų skaitytojų: Čertkovo, Sašos, Bulgakovo, Dušano Makovickio. Taigi tapau bevertė.

Dabar jaučiuosi taip pat beviltiškai kaip tada, karštą, dulkėtą vėlyvo rugsėjo dieną prieš keturiasdešimt aštuonerius metus, kai riedėjome pro Jasnaja Polianos vartus. Ta proga, išsipuošusi mėlyno šilko suknia, mirkau savo pačios prakaite. Susiraukšlėjusi ir skeptiška tetulė Tuanetė stovėjo ant priekinių laiptelių su ikona rankose. Akmeninis žvilgsnis nederėjo prie sveikinimo žodžių.

— Ji pasiruošusi kentėti, — man į ausį sušnibždėjo Liovočka.

Atsiklaupiau prieš ikoną, pabučiavau ir visus mandagiai pasveikinau. Sergejus Nikolajevičius perleido per rankas padėklą su sužiedėjusią duona ir druska. Troškau patekti vidun, kur vėsu. Atsisėdome priešais kits kitą svetainėje, visus apdalino arbata iš senovinio virdulio. Arbata buvo drungna, turėjo pridegusio metalo prieskonį.

— Labai malonu jus pasveikinti, — prabilo Sergejus.

Atrodė, jam sunku kvėpuoti, jog jaučiasi labai nepatogiai jaunesniojo brolio žmonos akivaizdoje, nors neilgtrukus įsimylės mano seserį Tanią. Tetulė Tuanetė sunkiai linktelėjo. Atrodė sena kaip pasaulis. Vieną po kito pristatė tris tarnus, kurie gyveno už virtuvės. Tik trys tarnai tokio dydžio name!

Tą naktį, po dar vieno gyvuliško lytinio akto, Liovočka ėmė snūduriuoti. Gulėjau atsimerkusi, visose gyslose dilgčiojo. Klausiau savęs, ką padariau. Vidury nakties Liovočka prabudo šaukdamas: „Ne ją! Ne ją!“

— Brangusis, — klausiau purtydama, — kas, po galais, atsitiko?

— Tikriausiai sapnavau.

— Mane?

— Ne.

— O ką?

— Ar visada turėsiu išpažinti sapnus? Ar šitai tau reiškia santuoka?

Atsiprašiau, o jis mano glėbyje vėl nugrimzdo į miegą. Bet dabar jau žinau, kad, taip, santuoka tai ir reiškia. Arba turėtų reikšti.

Tą pirmą vienišą mėnesį nesilioviau galvojusi apie mamą, spėliojau, kaip atrodė jos pirmieji vedybiniai mėnesiai. Mamos santuoka nebuvo tobula. Tėtis mėgo flirtuoti, dėl to gyvenimas netapo lengvesnis. Mama, žinoma, turėjo savų trūkumų. Prieš kiek laiko iš Liovočkos sužinojau apie mamos romaną su Turgenevu, kad jiedu buvo meilužiai. Pasirodo, mūsų šeima tokia literatūriška!

Kai susipažino su tėčiu, mamai buvo penkiolika. Ji keletą savaičių sirgo savo tėvų kaimo namuose Tūloje. Paslaptinga karštinė merginą nualino, prognozės buvo liūdnos. Visiškai praradęs viltį tėvas kreipėsi į garsų jauną maskvietį gydytoją Andrejų Bersą, kuris, vos trisdešimt trejų jau buvo išgarsėjęs rūmuose. Malonus jaunas gydytojas buvo Turgenevo, turėjusio vasaros dvarą gretimoje Oriolo gubernijoje, draugas.

Kai tik tėtis pamatė Liubovės Aleksandrovnos akis, širdis jam nebepriklausė. Jį apsėdo blyški merginos oda ir tamsios akys, juodi plaukai ir lygi, aukšta kakta. Mėnesį praleido prie jos lovos, jei kildavo karštis, sėdėdavo kiaurą naktį. Rafinuotas elgesys padarė įspūdį mano seneliui Aleksandrui Islenjevui, nors, kai duktė, po, kaip manoma, medicininio gydytojo vizito pareiškė, jog ketina už jo tekėti, palūžo.

— Brangioji, juk jis aštuoniolika metų už tave vyresnis! — sušuko.

— Aš jį myliu, — kategoriškai pareiškė dukra.

— Neįmanoma! — įsikišo motina. — Stovėjai prie mirties slenksčio. Nepritinka priimti skubotų sprendimų.

Dukteriai moteris kūrė geresnius planus. Be kita ko, gydytojas nebuvo džentelmenas.

Labiausiai pasibaisėjo mano prosenelė. Ji pareiškė:

— Jau geriau tegu Liubovė teka už muzikanto arba miršta!

Šiek tiek netaktiškai senelė pabrėžė, jog daktaras Bersas iš viso ne rusas. Jis vokietis. „Galbūt net žydas“, — sušnabždėjo vaikaitei į ausį.

Mano mama, kaip jai ir būdinga, buvo neperkalbama. Šeima žinojo, bent jau turėjo žinoti, kad, jei jau Liubovė ką nors nutaria, visi argumentai nebetenka prasmės.

Tiksliai nežinau, kuo nenusisekė mamos santuoka nei kodėl ji prasidėjo su paskui širdį sudaužiusiu Ivanu Turgenevu.

— Turgenevas — nenaudėlis ir dabita, — pernelyg dažnai kartojo Liovočka. — Jo romanai nuobodūs. Kone prancūziški romanai, tik parašyti rusiškai.

To nepakanka, kad rašytojui pasisektų. Jo draugai tikriausiai klydo.

Dabar apie tėvų santuoką pasakoju sklandžiai, bet sužinojusi apie jų kančių mastą sureagavau skausmingai. Bent jau per pirmus vienišus mėnesius Jasnaja Polianoje puoselėjau mitą apie tėvų laimę, kuris šildė ir kurstė mano dvasią. Turėjau savąją jų buvimo kartu istoriją ir nuolat sau ją pasakojau.

Dabar netekau net šios istorijos.

15 L. N.

LAIŠKAS I. I. PERPERUI

1910 M. KOVO 10 D.

Yra tokia knyga, išversta iš vokiečių kalbos, pavadinta „Krikščionių civilizacijos baisybės“. Ją parašė Tibeto lama, kuris keletą metų mokėsi Vokietijos universitete. Viską paaiškina pati knygos antraštė. Negaliu pasakyti, ar knyga parašyta tikro budisto, ar kas nors vartojo tokią formą sąlyginai, kaip Monteskjė, rašydamas garsiuosius „Persų laiškus“. Bet kuriuo atveju knyga stulbinanti ir pamokanti.

Neseniai budizmas ėmė vaduotis iš pančių, laikiusių jį praeityje, o krikščionių pasaulis pradėjo perprasti tikrą jo esmę. Taip pat matau vis daugiau žmonių ir Europoje, ir Amerikoje, pereinančių iš krikščionybės į budizmą.

Be filosofinės šio mokymo gelmės, taip puikiai paaiškintos Šopenhauerio, man ypatingai patrauklus atrodo dorovinis budizmo pagrindas. Išskyriau penkis esminius budizmo priesakus:

1. Sąmoningai nežudyk gyvų padarų.

2. Nesisavink to, kas priklauso kitiems.

3. Nepasiduok lytiniams troškimams.

4. Sakyk tiesą.

5. Nesisvaigink alkoholiu ir rūkalais.

Sunku susilaikyti nepagalvojus, kokie dideli pokyčiai įvyktų pasaulyje, jei žmonės žinotų šiuos priesakus ir galvotų, kad jie privalomi — bent jau kaip išoriniai ritualai.

LAIŠKAS V. G. KOROLENKAI

1910 M. KOVO 26-27 D.

Neseniai klausiausi skaitomos jūsų esė apie mirties bausmę. Kad ir kiek besistengiau, klausant buvo neįmanoma susilaikyti — ne tik nepravirkti, bet iš tikrųjų neraudoti. Sunkiai galiu išreikšti jums savo padėką ir prieraišumą už šį straipsnį. Jis nuostabus savo išraiška, mintimis ir — savotiškai — savo jausmingumu.

Laiškas turi būti perspausdintas ir išplatintas milijonams. Jokios Dūmos kalbos, jokie traktatai, jokios pjesės ir romanai niekada neturės net tūkstantosios poveikio dalies. Laiškas turi tokią įtaką todėl, kad sužadina stiprų gailesčio jausmą tiems kankinamiemsiems, toms žmonių beprotybės aukoms. Rodos, galima tiems vargšams atleisti, kad ir kokie jų nusikaltimai būtų ir (nors ir norėtum) niekaip negalima atleisti atsakingiems už jų kentėjimus. Jūsų straipsnis pagaliau priverčia nustebti dėl tiesiog aklo pasitikėjimo savimi atliekančių tuos siaubingus aktus, nes parodo viso to beprasmiškumą. Jūs puikiai parodote, kad mirties bausmė duoda priešingą efektą nei ketinta. Be to, jūsų straipsnis sukelia dar vieną jausmą: pajutau labai gilią užuojautą ne tik nužudytiems, bet ir tiems kvailinamiems, paprastiems žmonėms, kuriais manipuliuojama — sargybiniams, kalėjimo prižiūrėtojams, budeliams ar kareiviams, atliekantiems pavedimus ir nesuprantantiems, ką daro.

Širdis nuskaidrėja jaučiant, kaip jūs jungiate daugybę neveidmainiaujančių ir paklūstančių logikai skaitytojų. Žmones suvienija gerovės ir tiesos idealai. Viskas sušvinta dar ryškiau — nesvarbu, ko priešai ketina imtis.

16 Bulgakovas

Išgąsdintas kažkokio krebždesio koridoriuje greta mano miegamojo, pabudau anksti. Sergejenka iš prigimties įtarus, taigi visai nenustebčiau, jei šmirinėtų prie mano durų. Jis žino, jog mudu su Maša artimai draugaujame. Teliatinkų valgomajame prie siauro pušinio stalo sėdime kartu. To pakanka įtarimams sukelti. Teliatinkuose iš tikrųjų niekas nedraudžiama, bet yra tam tikrų nebylių normų, kurių negalima nepaisyti.

— Kiekvienas žmogus yra vienas prieš sąžinę ir prieš Dievą, — vieną rytą pusryčiaujant tarstelėjo Sergejenka. Jam neužteko drąsos pažvelgti tiesiai į mane.

Vieną skaisčią balandžio dieną, kai ant drėgnos žolės tviskėjo saulės spinduliai, o dangus buvo žydras kaip ledas, pasakiau Sergejenkai:

— Nuostabi diena, Levai Petrovičiau!

— Būtent, — atsakė jis, — bet už tai reikės atsiskaityti.

Vieną vakarą, prieš eidamas miegoti, panašiai tariau:

— Pasimatysime ryte, Levai Petrovičiau.

Atsargiai žiūrėdamas į mane, jis suniurnėjo:

— Jei būsim gyvi.

Visuotinio nusižeminimo atmosfera Teliatinkuose tapo mudviejų su Maša slaptų juokelių tema. Kitų akivaizdoje erzindavome Sergejenką, užduodami pompastiškus klausimus apie gyvenimo prasmę, maldaudavome pakomentuoti Budos ar Larošfuko citatą, bet retkarčiais viskas pasisukdavo netikėta linkme. Improvizuoti Sergejenkos pamokslai galėdavo trukti valandų valandas.

Stebiuosi, kokie nesivaržantys egoistai gali būti žmonės. Įsivaizduoja, kad viskas, ką jie kalba, kitiems lygiai taip pat įdomu. Manau, Levas Nikolajevičius iš kitų garsenybių išsiskiria ypatinga savybe jausti pašnekovą. Išsako savo mintis, bet be reikalo negaišta prie smulkmenų, nenukrypsta. Beje, kitaip nei dauguma senukų, nesikartoja ir kaip apsėstas nekalba apie praeitį.

Paklaustas laisvai pareiškia savo nuomonę. Vos prieš savaitę nugirdau, kaip jaunuoliui, atėjusiam į Jasnaja Polianą patarimo dėl rašytojo karjeros, pasakė, jog atnešta apysaka nieko neverta. Patarė jaunuoliui išmokti amato, pavyzdžiui, dailidės. Vargšas vaikinukas buvo priblokštas, bet dėkingas už tokį atvirumą.

Mudu su Maša susivienijome prieš bendrą priešą — Sergejenką. Bet supratau, jog tarp mudviejų tebėra kliūčių. Tą kartą, mudviem stovint prie viryklės, pamėginau Mašai į burną įdėti šaukštą košės. Buvo mano eilė plauti indus, o Maša padėjo.

— Maldauju, nereikia! — pasakė mergina.

— Kas negerai?

— Nenoriu tokių santykių. Noriu būti tavo... draugė.

Draugė. Žinoma, esu jos draugas. Ką tai galėtų reikšti? Žinoma, į Tūlą atvykau ne romano regzti. Esu čia tam, kad dirbčiau, padėčiau Levui Nikolajevičiui. Bent jau taip teigiau sau.

— Ar išvyksi visai dienai? — paklausė Maša.

— Nežinau. Ką toks klausimas galėtų reikšti?

— Vadinasi, pasidomėjau, ar nebūsi visą dieną. Kodėl viskas turi ką nors reikšti?

— Turbūt šiandien nepasiliksiu arbatos. Nebent Levui Nikolajevičiui manęs kam nors prireiks.

Dažnai prieš vakarienę, po pasivaikščiojimo ar pasijodinėjimo, Levas Nikolajevičius valandą ar dvi padirbėdavo. Neprivalėdavau pasilikti, bet stengdavausi ten būti, jei jis kartais norėtų pasikalbėti. Pastarąsias savaites iš Jasnaja Polianos išvykdavau anksti. Stengdavausi kuo greičiau sugrįžti į Teliatinkus, nors pasakyti sau — iki šios dienos — kad viskas dėl Mašos, vengiau.

Ji nusisuko ir su knyga atsisėdo prie virtuvės stalo. Negalėjau jos perprasti.

Išjojau neatsisveikinęs ir tik pasiekęs Jasnaja Polianą suvokiau, koks esu įsiutęs. Bet kodėl? Neturėjau priežasties. Jokios priežasties.

Kai atvykau į Jasnaja Polianą, Levas Nikolajevičius stovėjo terasoje prie namo ir pozavo garsiems fotografams Šereriui ir Nabgolcui, Sofjos Andrejevnos iškviestiems iš Maskvos. Ji ruošė dvyliktą Tolstojaus „Rinktinių raštų“ leidimą ir norėjo naujo portreto iliustracijai prieš antraštinį lapą. Stebėjau, kaip moteris šūkauja nurodymus fotografams, nepaliaudama gestikuliuoja. Levas Nikolajevičius kentė pažeminimą kaip mokinukas, kuriam atsiūlėjamos kelnės.

Vėliau atėjo į „Remingtono“ kambarį, kur pavadavau Sašą.

— Atrodote pavargęs, Levai Nikolajevičiau, — pasakiau.

Jo akys buvo giliai įkritusios, oda gelsva kaip pergamentas. Lūpos, kone mėlynos siauros linijos, virpėjo, kai prie manęs pasilenkė.

— Blogai miegojau, — atsakė. — Pozavimas nuotraukoms mane nervina. Šito susivėlusio senio nuotraukų spaudai papenėti yra pakankamai.

— Sofja Andrejevna džiaugiasi naujuoju leidimu.

Jo veidas įsitempė.

— Norėčiau būti griežtesnis. Ji verčia į „Vaikystę“ įtraukti dalį apie medžioklę. Ta ištrauka gėdinga!

— Sofja Andrejevna mano, jog ji bus mėgstama.

— Mano amžiuje populiarumas nėra reikšmingas. Turiu rodyti pavyzdį kitiems rusų rašytojams. Jei į medžioklę žiūriu nepalankiai, medžioklės scenos iš mano kūrinių turi būti iškirptos. Bent jau esu gyvas ir galiu tą nuveikti. Dievai žino, kas nutiks po mirties.

Atrodė, Levas Nikolajevičius nusiteikęs kalbėti. Atsitraukiau nuo rašomosios mašinėlės.

— Žinai, mielas vaike, — kalbėjo rašytojas, — žmonių galvose vyksta tam tikros rūšies revoliucija. Gana nesenas reiškinys. Tikiuosi, rusai tampa liberalesni. Prieš keletą metų visi laikė medžioklę žaviu vyrišku užsiėmimu. Dabar dažnai manoma priešingai. Toks pats požiūris ir į vagystes. Žmonėms anksčiau nebūtų šovę į galvas, kad valstiečiai yra pasiturinčios klasės aukos, o pasiturintieji dar grobia iš tų, kuriems mažiau pasisekė.

— „Nuosavybė — tai vagystė“, — pacitavau Prudoną.

Levas Nikolajevičius žinojo, kad juokauju. Jam patiko.

— Valentinai Fiodorovičiau, jūs tikra citatų talpykla.

Levas Nikolajevičius nepaliovė galvojęs apie jaunąjį rašytoją, kuris atėjo patarimo ir paklausė, ar buvęs per grubus. Patikinau, kad ne.

— Niekada neneigiau meno, — kalbėjo Levas Nikolajevičius, nors po „Kas yra menas?“ publikacijos buvo pramintas meno priešu. — Tiesą sakant, prieštaravimai yra manoji tiesa.

Pripažįstu, kad menas yra būtina protingo gyvenimo sąlyga. Tačiau manau, jog jis privalo skleisti žmonijai supratimą.

Nebuvau tikras, kodėl Levui Nikolajevičiui atrodė reikalinga šitaip kalbėti. Pritariau jo pažiūroms, jis tą žinojo. Tuščias tokios daugybės Prancūzijos ir Anglijos bei — deja! — ir Rusijos rašytojų lengvabūdiškumas neramino mus abu. Galbūt, kaip daugelis senyvų žmonių, Levas Nikolajevičius mėgavosi pozicijos, užsitarnautos per daugybę apmąstymų metų, patvirtinimu.

— Matote, dabar tiek daug rašytojų. Visi nori būti rašytojai, — kalbėjo mindamas kambario grindis. — Pažvelkite, pavyzdžiui, į šio ryto paštą. Trys iš keturių — pradedančių autorių laiškai. Visi nori būti išspausdinti. Bet literatūroje, kaip ir gyvenime, reikėtų paisyti tam tikro santūrumo. Rašytojas turėtų bandyti tik tą, kas nebuvo daryta anksčiau. Beveik visi gali užrašyti: „Švietė saulė, žaliavo žolė“ ir taip toliau.

Jis užsikirto.

— Kai rašiau „Vaikystę“, buvau įsitikinęs, kad niekas dar neaprašinėjo vaikystės poezijos būtent tokiu metodu. Bet vėl pasikartosiu: literatūroje, kaip gyvenime, kiekvienas turi išsirinkti savo atlygį. Kaip manai?

Linktelėjau. Ką galėjau pasakyti?

— Kokia žmogui nauda, jei jis laimi visą pasaulį, bet praranda savo sielą? — klausė Levas Nikolajevičius.

„Nenorėčiau prarasti savo sielos“, — pagalvojau. Nė už ką.

Levas Nikolajevičius staigiai pasisuko ir išėjo į savo kabinetą. Raminausi, kad nuėjo pamąstyti. Plačiame Levo Nikolajevičiaus gyvenimo kontekste buvau visai nesvarbus. Jis vargiai mane pažinojo. Įžengiau į Tolstojaus gyvenimą pačioje pabaigoje.

Likau jo vardu spausdinti jaudinančio laiško, atsakymo valstiečiui, kuris parašė, susirūpinęs prieštaravimais grafo gyvenime. Levas Nikolajevičius taip jam atsakė:

Klausiate, ar esu patenkintas dabartiniu gyvenimu. Ne, nesu. Kategoriškai. Nesu patenkintas, nes su šeima gyvenu absurdiškoje prabangoje, o aplinkui tiek vargo ir nepriteklių. Jaučiuosi negalįs išsilaisvinti iš to prašmatnumo ir atsiliepti į žmonių poreikius. Nekenčiu šito. Bet vertinu savo pastangas daryti viską, ką pajėgiu, iš visų jėgų sekti Kristaus priesakais, myliu Viešpatį ir artimą savo. Mylėti Dievą — vadinasi, mylėti viską, kas dora ir artėti prie to. Mylėti artimą savo — vadinasi visus žmones mylėti taip, kaip savo brolius ir seseris. Štai to, ir tik to trokštu. Kai pasieksiu šį idealą, po truputį, nors netobulai, atsikratysiu nevilties. Tikrai, imsiu džiūgauti.

Baigęs spausdinti nuėjau į Levo Nikolajevičiaus kabinetą parašo. Neišgirdęs atsakymo į beldimą, įėjau vidun ir radau jį miegantį, padėjusį galvą ant stalo. Buvo pats vidurdienis. Paliečiau ranka petį, o laišką padėjau taip, kad pabudęs būtinai rastų.

Levas Nikolajevičius netikėtai pakėlė galvą.

— Bijau, jog mano jėgos nebesutampa su troškimais, — tarstelėjo. — Praeityje dažnai stigo troškimo dirbti. O dabar, gyvenimui ritantis prie pabaigos, jaučiu, jog privalau susiturėti.

Tą popietę jis atrodė daug gyvybingesnis. Nevalyvos žmonos lydimas atvyko pianistas Goldenveizeris, džiuginantis draugiją nepadoriais juokeliais ir linksmumu. Dušanas Makovickis akimirksniu išgaravo iš namų. Aistringas jo antisemitizmas gana įspūdingas, nors visiškai beprasmis. Levas Nikolajevičius jam jau užsiminė. Sofja Andrejevna maldavo Goldenveizerį paskambinti, nors tai tebuvo daugiau formalumas. Jis vis tiek būtų pasidavęs, net jei ji ir nebūtų maldavusi. Žmonės dievina dėmesį, o Goldenveizeris skambino gerai — tai jau tikrai geriau už Sofją Andrėjevną.

Tikėjausi, kad pavyks pasprukti dar neprasidėjus nedideliam koncertui, bet Levas Nikolajevičius, uždėjęs ranką man ant peties, nulydėjo į svetainę.

— Ateikite ir paklausykite, — pasiūlė. — Juk mėgstate muziką?

Būtent. Maskvoje buvau beprotiškai susižavėjęs opera. Būdamas berniukas ir jaunuolis lankiau dainavimo pamokas, vienu metu netgi svarsčiau apie muzikinę karjerą. Pasirodė, jog vienintelis dalykas, kurio man trūksta, buvo talentas.

Goldenveizeris savotiškame transe palinko virš klavišų, smakrą pakėlė į lubas. Atlikimas jaudino. Stebėjau, kaip muzika atsispindi grubiame Levo Nikolajevičiaus veide, kaip atsipalaiduoja kakta, kaip įdumba ir išsipučia ašarų vagojami skruostai, kaip virpa balti pasišiaušę antakiai. Jo akys patamsėjo. Atrodė, jog šioje tikrovėje atsivėrė angos į amžinybę.

Goldenveizeriui baigus Šopeno etiudą E-major, Opus 10, Levas Nikolajevičius atsiduso.

— Kai mielas muzikos kūrinys pamalonina, įsivaizduoji, jog pats jį sukūrei, — tarstelėjo.

— Šopenas šį etiudą laikė viena geriausių savo kompozicijų, — pasakė Goldenveizeris. — Labai džiaugiuosi, kad jums patiko, Levai Nikolajevičiau.

— Jei kas nors atskristų iš Marso ir pareikštų, kad šis etiudas bevertis, imčiau ginčytis. Bet dėl vieno neramu: tokia muzika negali būti suprantama paprastiems žmonėms.

Levas Nikolajevičius pradėjo pasakoti, kad mėgsta muziką labiau nei kokią kitą meno rūšį, net jei ji neturi socialinės vertės ar intelektualaus turinio.

Ryškioje popiečio šviesoje jodamas namo mačiau pageltusias drėgnas ražienas, naujus lapus išsprogdinusius gluosnius. Sugavau save galvojantį apie Levą Nikolajevičių. Mylėjau jį ir sunkiai galėjau susitaikyti, kad jam jau aštuoniasdešimt dveji ir netrukus mirs. Bet jis neapsikęstų, jei žinotų, jog dėl to nusimenu. Žinoma, neturiu pagrindo taip nusiminti. Nesu sūnus, netgi ne sūnėnas ir, galų gale, net ne senas bičiulis. Tačiau vis tiek jaučiau, jog Dievas kažkokiu paslaptingu būdu mus sujungė, susiejo dėl priežasties, kurios tikriausiai nei vienas, nei kitas nežinome.

Kai grįžau, Mašos Teliatinkuose nebuvo. Pasijutau nejaukiai. Nežavėjo perspektyva praleisti popietę su Sergejenka ir jo linksma gauja. Nuėjau tiesiai į savo kambarį, tikėdamasis atlikti nors kiek darbų. Bet buvo sunku susikaupti, galvojant tai apie Mašą, tai apie išsekusį Levą Nikolajevičių. Gyvenimas atrodė baisiai trapus — kaip virpantis miražas.

Nukreipiau mintis prie Chuangzi5 „Vidinių puslapių“, kuriuos paskaitinėti paprašė Levas Nikolajevičius.

Užtikau tokią ištrauką:

Senovės laikų didieji nieko nesapnavo. Todėl prabusdavo be baimės. Maitinosi paprastu maistu ir giliai kvėpavo. Didžiųjų kvėpavimas kilo nuo kulnų, kitaip nei eilinių šių dienų žmonių, kurių kvėpavimas, kaip vėmalai, kyla iš gerklės. Prisipildę geismų ir troškimų, savo dievišką prigimtį jie paverčia paviršutiniška.

Senovės laikų didieji nieko nežinojo apie gyvenimo troškimą ir mirtį. Nejautė pakilumo kam nors gimstant. Nejautė liūdesio susitikę su mirtimi. Be rūpesčių ateidavo ir išeidavo.

Ir viskas. Jie mėgavosi tuo, kas duota, bet nepasiduodavo kylantiems troškimams.

Nesu tarp didžiųjų, bet suprantu, ką reikia daryti, arba ko nedaryti, kad taptum į juos panašesnis. Privalu atsikratyti troškimų ir neapykantos. Reikia mėgautis tuo, kas atsitinka, kas beatsitiktų. Nereikia kovoti ar Įtempti savo menkutę valią.

Atsiklaupiau prie lovos ir meldžiausi, kad tapčiau niekuo, kad priimčiau gyvenimą ir mirtį, kad nieko per daug nemylėčiau, kad atsiduočiau pro šalį srūvančiai amžinojo gyvenimo tėkmei. Kai atsistojau, jaučiausi švaresnis ir tikresnis. Širdyje liepsnojo nauja dvasia, tarsi Dievas būtų nepastebimai mane palytėjęs. Kambarys maudėsi prietemoje, plikos sienos atspindėjo rausvus, kone persikinius blyksnius. Atsisėdau į pintą kėdę ir stebėjau, kaip ant baltutėlio gipso mirguliuoja grynos saulėlydžio spalvos.

Mintyse išplaukė Mašos veidas. Artėjo vakarienės metas, taigi nusprendžiau jos paieškoti.

Mašos kambario durys buvo praviros. Tyliai pabeldžiau. Niekas neatsakė, todėl stumtelėjęs atidariau duris.

— Maša! — tyliai šūktelėjau.

Kambaryje nieko nebuvo. Turėjau apsisukti ir išeiti, bet ant stalelio prie lovos pastebėjau dienoraštį. Stovėjau vos už kelių žingsnių. Širdis daužėsi kažkur kakle. Užtrenkiau duris. Lange pasirodęs raudonas saulės rutulys sublykčiojo ant grubių nediduko bloknoto lapų. Dienoraštis atsivertė ties mano vardu.

Valentinas Fiodorovičius. Minkštutė barzdelė, palaidinės kvapas vakare: laužo dūmai, žibalas. Tyra būtybė, manau, geros širdies. Nepažįsta savęs. Tikriausiai nėra tikras tolstojininkas, nors įsivaizduoja toks esąs. Kaip ir aš. Visi gyvena viltimis.

Virpančiais pirštais versdamas puslapius vargiai benulaikiau sąsiuvinį. Iš pažastų po rankovėmis ritosi prakaitas, vėsino, kaip ir ta nepaprasta eilutė, šviečianti iš puslapio: „Tikrai jį myliu. Tik jis manęs nemyli.“

Myliu, Maša! Myliu! Neištarti žodžiai aidėjo ausyse, kaktikaulyje. Kaip priversti ją suprasti, jog myliu?

Padėjau dienoraštį ten, kur ir radau. Pasielgti nedorai visus paskatina aistra, štai kodėl Chuangzi siūlė jos vengti.

Kaip sunku atsisakyti!

— Valia!

Maša. Ką tik buvau padėjęs dienoraštį į vietą, bet išraudau taip, tarsi ji būtų mane užtikusi su ant kelių atverstu sąsiuviniu.

— Laukiau tavęs. Tavo kambario durys buvo... praviros.

Laimei, ji nė kiek nesijaudino. Praeidama ištiesė ranką ir palietė mano barzdą, ant lovos numetė ryšulį.

— Pasiūsiu tau naujus marškinius, Valia, — pasakė. — Mieste nupirkau nuostabaus žydro muslino.

Išvyniojo medžiagą. Atsisėdau greta ant lovos. Lietėme grubų audinį tarsi tai būtų buvęs šilkas.

Maša labai pakylėtai pasakojo, ką mačiusi mieste, ką skaičiusi, kaip po pietų su Sergejenka kalbėjosi apie amerikiečių socialistą Henrį Džordžą ir jo siūlomą vieningų mokesčių sistemą. Tai mėgstamiausia Sergejenkos tema nuo to laiko, kai sužinojo, kad Džordžu žavisi ir su juo susirašinėja Levas Nikolajevičius.

— Niekada neskaičiau Henrio Džordžo, — pasakiau.

— Tuomet tu tikrai skaistus, — pasišaipė Maša.

Dar kartą plykstelėjau raudoniu. Maša niekada nepraleisdavo progos paerzinti mane dėl nekaltybės. O aš sau šio klausimo niekada nekėliau. Širdyje daugybę kartų atlikau kopuliacijos aktą. Mano viltys šiuo metu siejasi su širdies, sąmonės, sąžinės tyrumu.

Tą vakarą, per vakarienę ir įprastą diskusiją svetainėje, vargiai galėjau susikaupti.

— Ar gerai jaučiatės, Valentinai Fiodorovičiau? — paklausė Sergejenka, uždėjęs raką man ant dilbio, kai susiruošiau eiti į lovą.

— Šiek tiek skauda galvą, Levai Petrovičiau. Nieko rimta.

— Laikykis, mano berniuk. Puikiai dirbi. Levas Nikolajevičius taip rašė Čertkovui, kuris savo ruožtu, prašė perduoti tau.

— Pasakykite Vladimirui Grigorjevičiui, kad jaučiuosi pagerbtas.

— Perduosiu. Tačiau Čertkovas primygtinai prašė pasakyti, kad dienoraščiai nėra tokie detalūs, kaip jis norėtų. Turėtumės prisiminti, jog atskirtam labai sunku. Jis alksta smulkmenų.

— Labiau pasistengsiu, — patikinau, nors jaučiausi nenuoširdus.

Šnipinėti Tolstojų ir jo šeimą nebuvo malonu, taigi greitai ėmiau šį tą išsigalvoti arba pildžiau Čertkovo sąsiuvinius ilgais nuobodžiais aprašymais, kuriuose svarsčiau Tolstojaus mąstymo aspektus.

Į lovą nusinešiau stiklinę kvapnios liepžiedžių arbatos ir dar keletą valandų prasėdėjau su naktiniais marškiniais, ant stalelio prie lovos degant žibalinei lempai. Toliau skaičiau Chuangzi „Vidinius puslapius“, raudonai pasibraukdamas ištraukas. Kažkuriuo momentu tikriausiai užsnūdau. Buvo jau po vidurnakčio — suvokiau, jog esu ne vienas. Ar sapnuoju?

— Maša!

Ji prispaudė prie lūpų smilių. Neišjungiau lempelės, taigi gelsvoje šviesoje subolavo jos kakta. Trumpi plaukai buvo persiskyrę tiesiai per viršugalvį ir švelnūs kaip kukurūzo plaukeliai krito iš abiejų veido pusių. Maša klūpėjo lovoje ir iš dailaus veido ovalo žvelgė į mane ramiomis akimis. Vos galėjau kvėpuoti.

— Maša.

Apžergusi mano šlaunis, keliais įsibedė į čiužinį. Truputį palinko pirmyn. Atrodė beveik transe. Kaip lunatikė. Tarsi sapnuotų.

Baiminausi jos. Kas vyksta? Uždėjau plaštakas ant siauručių petukų, apgaubiau juos delnais. Laikydamas jaučiau, kaip ji dega, tarsi liepsnotų. Lyg ir stūmiau nuo savęs, bet baisiai troškau. Negalėjau geisti daugiau nei vyko. Tikriausiai sapnas, bet toks, iš kurio niekuomet nenorėtum prabusti.

Ji buvo labai atsargi. Judėjo virš manęs keistai mėšlungiškai, bet užtikrintai. Šešėlis, bet apčiuopiamas. Staiga jos veidas priartėjo prie manojo, lūpos palietė mano lūpas. Mudviejų burnos prasivėrė, atsipalaidavę liežuviai ėmė ieškoti vienas kito. Dantys susilietė ir tarkštelėjo tarsi ledo gabaliukai.

Kvėpiau ją į save, jos aromatą, gardžiavausi. Drėgnomis pirštų pagalvėlėmis ant nugaros, sprando ir pečių brėžiau ratus. Maša buvo tokia bauginančiai lengva, kone vaizduotės darinys, kone sukubas.

Neturėjau nustebti, bet nustebau, kai ji ramiausiai atsisėdo tiesiai ir pasikėlė naktinius marškinius. Apnuogino pilvą, šlaunis. Tvirtai apglėbusi mane ranka, paraitojo manuosius. Pasukau galvą į šoną. Buvo taip gera, kad beveik skaudėjo.

— Ar viskas gerai, Valia?

Pakibusi virš manęs, nejudanti ir nuostabi tarsi antikinė statula, žvelgė keistai atvirai. Matant ją tokią maudė širdį.

Linktelėjau, o ji lėtai, bet užtikrintai pajudėjo ir lengvai įsileido mane vidun.

Tarp minkštų baltų šlaunų buvo taip šilta, taip drėgna. Stulbinančiai užtikrintai ji kilo ir leidosi. Lėtas, pastovus ritmas, trauka ir atstūmimas. Pernelyg greitai išsiliedamas pajutau, kaip visas mano kūnas siurbiasi į tuščią erdvę, kad mane pripildo gyvybinga, nesuprantama dvasia, o aš užpildau ją. Valia ir Maša tapo daugiau nei kūnų dalių suma. Jiedu sudarė sąjungą, tarsi legendinę laimės valstybę, kalbant Platono ir Porfirijaus žodžiais.

Maša apsunkusi gulėjo virš manęs, alsavo lėtai, giliai. Paskui susirangė greta. Lova buvo mažytė, bet mums nereikėjo didesnio kambario.

Kai prabudau, ji tebemiegojo. Šviesūs plaukai draikėsi ant baltos pagalvės, pro užuolaidas skverbėsi saulės šviesa. Guoboje prie lango girdėjau paukščius, neseniai parskridusius — tikriausiai iš Krymo. O gal iš Afrikos ar Siamo. Sparnuočiai tarškėjo šakose, o aš pradėjau juoktis.

— Iš ko juokiesi, Valia?

— Iš paukščių, — atsakiau.

— Ar visada juokiesi išgirdęs paukščius?

— Tik kai esi greta, Maša. Ir kai mes neseniai pasimylėję.

Prisispaudžiau prie jos kiek tik galėdamas, pilvai susilietė.

Supratau, jog gyvenimas niekada nebebus toks, kaip anksčiau.

17 L. N.

LAIŠKAS DŽORDŽUI BERNARDUI ŠO

JASNAJA POLIANA, 1910 M. GEGUŽĖS 9 D.

Mano mielas pone Bernardai Šo,

Gavau jūsų pjesę „Blanko Posneto demaskavimas“ ir sąmojingą laišką. Perskaičiau su malonumu. Labai prijaučiu šioms temoms.

Jūsų pastaba, kad teisingumo skelbimas turi labai mažą reikšmę žmonėms ir kad jaunuoliai vaizduojasi tokie teigiami, kad tai prieštarauja teisingumui, visai teisinga. Tačiau iš to neseka, kad teisingumo skelbimas nėra būtinas. Nesėkmės priežastis ta, jog pamokslaujantys nėra įsitikinę tuo, ką skelbia, kad yra daug veidmainystės.

Taip pat negaliu sutikti su vadinamąja jūsų teologija. Jūs ginčijate tai, kuo nei vienas mąstantis mūsų laikų žmogus nepatikės ar negalės patikėti: ginčijate Dievo kūrėjo buvimą. Ir dar: atrodo, pripažįstate Dievą, nurodantį suprantamus, apibrėžtus tikslus. „Mano nuomone, — rašote jūs, — jei neįsivaizduojame Dievo, užsiėmusio nepaliaujamu savęs tobulinimu ir besistengiančiu su kiekvienu gimimu padaryti žmogų geresnį, įsivaizduojame ne ką kitą, o visagalį snobą.“

Apsvarsčius pastaruosius jūsų teiginius apie Dievą ir apie velnią, pakartosiu žodžius, kuriuos pasakiau, kaip prisimenate, apie jūsiškį „Žmogų ir antžmogį“. Būtent: Dievo ir velnio problema per daug rimta, kad apie ją būtų galima kalbėti juokais. Todėl pasakysiu tiesiai: iš jūsų laiško išvadinių eilučių: „Įsivaizduokime, kad visas pasaulis tėra Dievo pokštas. Argi dirbtum mažiau, kad padarytum jį gerą pokštą, o ne blogą?“ patyriau labai skausmingą įspūdį.

18 Daktaras Makovickis

Vakar Tūloje prasidėjo naujoji era.

Kalbu apie automobilių lenktynes „Maskva — Oriolas“, suardžiusias ramybę, kurios paprastai tikimasi kaimo vietovėje. Baisingos mašinos — juodi, bjaurūs daiktai, kosintys ir spjaudantys, iš galų verčiantys juodų dūmų tumulus — pralėkė pro mus, skaisčioje rytmečio saulėje žingsniuojančius Kijevo vieškeliu.

Vairuotojai atpažino Tolstojų. Jo: pasirėmusio lazdele, debesų baltumo barzda, pasišiaušusiais antakiais, neįmanoma supainioti. Šlovė tarsi parazitas, mintantis gyvybiniais syvais ir sekinantis. Bauginanti perspektyva, su kuria aš, laimei, niekada nesusidursiu.

Jauni į italus panašūs vyrukai siaurais džiaugsmingais veidais ir juodais ūsiukais šūkavo, mojavo kepurėmis, o vienas automobilis tarškėdamas sustojo greta, išgąsdindamas Levą Nikolajevičių. Šis rodydamas nepasitenkinimą papurtė galvą. Norėdamas ištaisyti padėtį vairuotojas pasiūlė apžiūrėti mechanizmą. Levas Nikolajevičius domisi viskuo. „Šito jau per daug“, — pagalvojau, kai jis įsispoksojo į mechanizmą ir didžiuoju pirštu spustelėjo svirtį. Tamsus automobilis — juodas vamzdelinis žarnynas, spindintys stūmokliai, zvimbiantys diržai ir mentės — sudrebėjo, sučiaudėjo.

— Linkiu sėkmės lenktynėse, — pasakė Levas Nikolajevičius, nusilenkdamas vairuotojui, kuris kvailai išsišiepęs lankstėsi dar žemiau.

— Mums didelė garbė, pone, sutikti jūsų šviesybę, — lemeno. — Skaičiau apie jus laikraščiuose.

Levas Nikolajevičius atsiduso.

Drauge, kaip visada apimtas pagarbios baimės, keliavo Bulgakovas. Atrodo, Levas Nikolajevičius jam patinka, nors ginčijęsis nebūčiau. Kai dėl manęs, tai vengiu jaunuolio kiek tik galiu, nors Sofja Andrejevna elgiasi su juo vos ne kaip su kunigaikščiu. Tai negali būti geras ženklas.

Ačiū Dievui, niekada nebuvau jaunas, tik tokio amžiaus. Net būdamas vaikas supratau, jog reikia atsižvelgti tik į vidinius dalykus. Ir niekuomet nesvyravau dėl įsipareigojimų.

— Stovime prie mašinų amžiaus slenksčio, — tarstelėjo Levas Nikolajevičius.

— Pasibjaurėtina, tiesa? — pritariau.

— Tikiuosi, gyvas būdamas neišvysiu lėktuvų, — pridūrė rodydamas į mus apspitusį vaikų būrelį. — Bet jie tikrai pamatys. Geriau žiūrėčiau į stovinčius ant žemės.

Tą vakarą Levas Nikolajevičius, žvelgdamas man tiesiai į akis, išrėžė:

— Automobiliai Rusijoje! Daugybė šios šalies žmonių neturi batų, bet čia yra automobilių, kainuojančių dvylika tūkstančių rublių! Šlykštu.

Pritariau sakydamas, jog tai prives prie revoliucijos. Jis linktelėjo. Levas Nikolajevičius įsitikinęs, jog smurtinė revoliucija gali baigtis tik chaosu, vadinasi, dar blogesnėmis sąlygomis vargšams. Ši nuomonė, nors ir teisinga, ne itin sutampa su revoliucingai nusiteikusių tipų, kiekvieną rytą minančių šių namų slenkstį, nuomone. Nieko keista, kad aplink sodybą šmirinėja policija.

Situacija Jasnaja Polianoje beviltiška. Ačiū Dievui, rytoj išvykstame į Kočetas aplankyti Suchotinų. Levas Nikolajevičius myli dukterį Tanią, nors ji ištekėjo už to irzlaus nuobodos ir nesilaiko tėvo priesakų. Jis nori išsprukti kuo greičiau, kol iš Maskvos negrįžo Sofja Andrejevna. Grafienė jau keletą savaičių mėgaujasi didmiesčiu. Turėčiau pasakyti, tos savaitės nuostabios mums. Visi linksmesni, kai ji išvykusi iš Tūlos. Deja, Sofja Andrejevna labai įtari, todėl iškeliauja retai. Gaila.

Šiandien pusę septintos trikinke nuvykome į stotį. Retai jaučiu tokį džiugesį. Levas Nikolajevičius taip pat buvo judrus ir atrodė sveikas. Kelis kartus patikrinau pulsą. Normalus.

Bulgakovas su nedideliu būreliu tolstojininkų: Maša, Bulandžeru, Sergejenka ir keletu kitų pasitiko mus Zasekos stotyje. Aplinkui, spaudydamas naują keistą prietaisą, sukinėjosi fotografas. Atrodė, Levas Nikolajevičius net nepastebėjo. Laimei, laukėme tik ketvirtį valandos, ir į peroną, į visas puses leisdamas garus kaip nusidirbęs arklys įpūškavo traukinys.

Iš trečios klasės vagono, šūkaudami: „Grafas Tolstojus! Grafas Tolstojus!“, iškurnėjo būrys mokinukų. Vargiai prasibrovėme. Levas Nikolajevičius visuomet užsispyręs važiuodavo trečiąja klase, bet šiandien vagonas buvo pilnas. Konduktorius įleido mus į antrą klasę. Levas Nikolajevičius akivaizdžiai nuliūdo, negalėdavo pakęsti planų pasikeitimo. Susėdome ant patogių suolelių, aptrauktų minkštomis mėlynomis pagalvėlėmis. Levas Nikolajevičius užsispyręs tvirtino, kad tikriausiai mes susimokėme su konduktoriumi pasodinti jį į geresnį vagoną. Paprasčiausiai netiesa.

Ketvirtoje stotyje atsirado vietos trečios klasės vagone. Persikėlėme. Čia nebuvo sėdynių, todėl prie lango pristūmėme pintą krepšį, kad Levas Nikolajevičius galėtų atsisėsti ir žiūrėti. Jis buvo toks patenkintas, kad beveik visą kelionę niūniavo sau po nosimi.

Vežėmės keletą laikraščių. Viename jų, „Naujojoje Rusijoje“, buvo parinkta ištrauka iš „Kiekvienai dienai“. Susijaudinęs jaunasis Bulgakovas primygtinai siūlė paskaityti ištrauką garsiai. „Kančią ir kankinimąsi, — griaudėjo garsiau už dundančius bėgius, — patiria tik tie, kurie atsiskiria nuo pasaulio ir, nematydami savo nuodėmių, nešančių pasauliui kančią, svarsto tik savo nekaltumą; taigi, priešindamiesi kančiai, jie ieško tik pasaulio nuodėmių ir savo pačių dvasinės gerovės.“

Jei atvirai, nesupratau nė žodžio. Filosofija niekada nebuvo stiprioji mano pusė. Esu praktiškas žmogus.

Levas Nikolajevičius tarstelėjo:

— Tai štai kodėl taip keistai jaučiuosi. Tie žodžiai ypač teisingi, kai nugyveni tokį ilgą gyvenimą.

Po kelių akimirkų pridūrė:

— Tiesą sakant, per ilgą! Didelė nesėkmė pergyventi domėjimąsi netgi pačiu savimi.

Kiekvienoje stotelėje išlipdavome pasivaikščioti. Seniokas tarp stočių labai sustingdavo, taigi tie pasižingsniavimai Levui Nikolajevičiui buvo būtinybė. Ne mažiau svarbu buvo ir ištuštinti pūslę. Jaudindavausi, jei Levas Nikolajevičius nesišlapindavo pakankamai dažnai ir gausiai. Jo amžiaus vyrui infekcija gali tapti mirtina.

Vienoje stotyje Levas Nikolajevičius parodė į policininką ir sušnibždėjo man į ausį:

— Žiūrėk! Tipiškas policininko veidas!

— Kokia prasme?

— Tiesiog pasižiūrėkite.

Nudrožiau pro vyriškį, apsimesdamas, kad galvoju apie savo reikalus. Jis atrodė kaip dauguma policininkų: riebaus veido, nukarusiu pagurkliu, bet iš pažiūros geraširdis. Truputį sutrikau, bet Levas Nikolajevičius žiūrėjo tarsi klausdamas: „Na, ką? Buvau teisus?“

Linktelėjau, o jam prasidėjo juoko priepuolis.

Kartais negalėdavau to žmogaus perprasti.

Konduktorius blogai elgėsi, kiekvienoje stotyje paskelbdamas, jog traukiniu važiuoja Tolstojus. Todėl keliautojai kišo nosis prie langų, spoksojo. Kai kurie šūkčiojo: „Kaip laikotės, Levai Nikolajevičiau?“, o jis atsakydamas nusiimdavo kepurę.

Vienoje stotyje prie jo prišoko vyriškis ir šūktelėjo:

— Tolstojus!

— Nejaugi? — atsiliepė Levas Nikolajevičius. Seniokiškose pilkose akyse šokinėjo velniūkštis.

— Nejaugi? — perklausė vyriškis.

— Nejaugi, — pakartojo Levas Nikolajevičius.

Vyriškis atsiprašė ir suglumęs išgaravo.

Pasiuntėme telegramą Čertkovui, siūlydami paprašyti vyriausybės leidimo aplankyti Levą Nikolajevičių Kočetose. Per paskutinį apsilankymą Suchotinų dvare Čertkovas buvo apsistojęs už keturių varstų, Suvorove, kuris jau nebe Tūlos, o Oriolo gubernijoje. Levas Nikolajevičius labai mėgo šią ironišką situaciją, primenančią ištremtą Volterą, kuris Fernyje suprojektavo pilį taip, kad svetainė būtų Prancūzijoje, o miegamasis — Šveicarijoje. Asmeniškai aš tokius nuolaidžiavimus laikau nepriimtinais. Kiekvienas gali sąmoningai paklusti arba nepaklusti, protui taip pat kaip ir valdžios įsakymui.

Oriole turėjome persėsti į kitą traukinį, bet reikėjo valandą palaukti. Mūsų bagažą nunešė į nedidelę patalpą už pirmos klasės zonos. Levui Nikolajevičiui pašildžiau truputį avižinės košės, nes jis visą dieną nieko nevalgė, tik kriaukšlį sužiedėjusios duonos, kurią nešiojosi kišenėje. Laimei, prasidėjo šparagų sezonas. Šios daržovės puikiai tinka senyvo vyro šlapimo takams išvalyti. Paprašiau dubens šviežiai virtų viršūnių. Kai patiekalą atnešė, buvo beveik laikas išvykti. Pasiskundžiau stoties viršininkui, o šis leido dubenį pasiimti su savimi.

Bulgakovas Levą Nikolajevičių, stebimą trisdešimties ar keturiasdešimties žiūrovų, ilgu peronu palydėjo į vagoną. Vėl įsitaisęs trečios klasės vagono lange, seniokas kramsnojo šiek tiek neišvirusius ūglius. Prie lango prispaudė nosį berniukas ir spoksojo tai į šparagus, tai į Levą Nikolajevičių, kuris primygtinai liepė perduoti pro langą keletą ūglių berniukui. Juos pasigriebęs vaikas spruko kur nors vienumoje suryti — kaip šuo.

Netyčia nugirdau, kaip vienas vyriškis tarstelėjo palydovui: „Didysis grafas valgo šparagus!“ Balse skambėjo panieka. „Kas galėtų pagalvoti? Šparagai!“ — pakartojo dar kartą.

Norėjau pasipriešinti įžūliam vyrukui, bet nusprendžiau nekreipti dėmesio. Būtų per daug skausminga Levui Nikolajevičiui, linkusiam nepastebėti nepagarbos ir įžeidimų.

Vėlią popietę atvykome į Blagodatnojos stotį. Perone stovinti Tania mojavo skėčiu tarsi figūrėlė iš prancūzų impresionisto paveikslo. Buvo puikiai pasipuošusi — tikra grafienė. Tėvas, ją pamatęs tiesiog atgijo. Apsipylę ašaromis, jiedu apsikabino kaip vaikai.

Iš stoties į Kočetas Tania mus vežėsi ištaiginga brikele, traukiama keturių juodų arklių. Kelionės buvo kokie penkiolika varstų. Horizonto pakrašty kabojo ryški raudona saulė. Turėjome prisidengti akis.

Nors ir dažnai čia lankydavosi, Levas Nikolajevičius atrodė viskuo sužavėtas. Rodė į šaltus, žalius laukus abiejose kelio pusėse, puikiai prižiūrėtus ūkius, spalvingus vietinių kaimiečių moterų drabužius. Sekmadienio proga žmonės buvo išsipuošę geriausiais apdarais. Levas Nikolajevičius beveik nepaliovė šypsotis, rodydamas rausvas dantenas.

Kai atvykome į Suchotinų dvarą — didingą pastatą, supamą erdvaus parko, Levas Nikolajevičius pareiškė, jog ketina pasilikti labai ilgai:

— Mėgausiuosi kiekviena buvimo akimirka: jokių praeivių, prašinėjančių penkių kapeikų, jokių pabėgėlių nuo teisybės, ieškančių advokatų, jokių motinų ir dukterų karų...

Man irgi nepatiko minios trečiarūšių revoliucionierių, fanatikų ir laimės ieškotojų, kiekvieną dieną besigrūdančių prie Jasnaja Polianos durų ir reikalaujančių pasikalbėti su „grafu“. Kad jų visų neišvaro, tik rodo gerąsias Levo Nikolajevičiaus savybes. Aš nesu toks didžiadvasis.

Atsipūtėme prieš vakarienę, kurios verta buvo laukti. Tiek daug skanių patiekalų, patiektų angliškame porceliane! Levas Nikolajevičius pagyvėjo, kalbėjo daugiau negu valgė. Trumpam išvydau jauną, rūpesčių neturintį grafą, kokiais tūkstantis aštuoni šimtai penkiasdešimtaisiais, akinantį Paryžiaus visuomenę sąmoju ir išmintimi, valios jėga. Šiuo žmogumi negalėjo nesižavėti net pats Ivanas Turgenevas.

Per praėjusį apsilankymą Kočetose kažkokia pamaiva, akivaizdžiai negerbianti didžiojo rusų rašytojo, lėtai tęsdama žodžius ėmė aiškinti Levui Nikolajevičiui.

— Pabandykite pasirodyti malonus mano sūnui, nes jis negali jūsų pakęsti. Paplepėkite apie arklius ar ką nors, kas jį domintų. Gal tada atleis jums jūsų ekscentriškumą.

Levas Nikolajevičius vyptelėjo ir linktelėjo. Vėliau prisiekinėjo, kad toji moteris jį sužavėjo.

— Tokio aukšto lygio paprastumas retas. Ji turi tam tikro mane žavinčio tyrumo.

Asmeniškai aš tyrumo neįžvelgiau.

Prieš eidamas miegoti Levas Nikolajevičius užsimanė pasivaikščioti parke, vienas, norėjo „prieš miegą į krūvą surinkti mintis“.

— Eisiu su tavim, papa, — imdama jo ranką pasakė Tania.

— Leisk man eiti vienam, — paprieštaravo Levas Nikolajevičius.

Akivaizdžiai susinervinusi Tania nusileido.

— Ko baiminiesi? — paklausė tėvas. — Vilkų?

— Gali suklupti, pargriūti.

— Arba dangus gali užgriūti!

Tania truputį pyktelėjo.

— Mieloji, per daug sielojiesi dėl vargšo seno tėvo. Ir taip jau labai ilgai nugyvenau. Nereikia nerimauti.

Jis išėjo, pasiramsčiuodamas lazdele, į vėsų orą.

Su stikline arbatos ant kelių patogiai įsitaisiau svetainėje, o Suchotinas postringavo apie žemės savininkų teises ir valdžios rinkliavas.

Praėjo daugiau nei valanda, o iš Levo Nikolajevičiaus nebuvo jokio ženklo. Lauke sutemo.

— Manau, kažkas negerai, — pasakė Tania, tinkamoje vietoje įsiterpdama į pokalbį.

Ji sukryžiavo rankas ant krūtinės kaip jauna matrona.

— Nesijaudink, mieloji, — atsiliepė Suchotinas. Buvo šiek tiek išraudęs, bet greičiau nuo brendžio, negu nuo nerimo. — Nusiųsiu į parką tarnus. Suras tavo tėvą.

Nupėdino į prieškambarį, kur kabėjo varpas šeimynykščiams kviesti. Davė nurodymus kaip karininkas.

— Levo Nikolajevičiaus nebuvo vos valandą, — pasakiau.

— Jis gali būti miręs! — pasipiktino Tania. — Galėjo įkristi į tvenkinį! — ir pradėjo sriūbauti į raudoną šilkinę nosinaitę.

— Gal tiesiog patyrė kokį menką priepuolį, — ramino Suchotinas su apsimestiniu nieko nesiimančio žmogaus pasitikėjimu. — Esu tikras, tarnai jį ras.

— Tikriausiai sėdi ant suolelio, — tikinau. — Jasnaja Polianoje klajodavo po keletą valandų. Tai visai įprasta.

Bet aniedu manęs negirdėjo.

Tolumoje aidėjo varpeliai, skardėjo varinis medžioklės ragas. Tarnai šmirinėjo po parką šūkaudami: „Grafe Tolstojau!“. Laukiniam chorui atsiliepinėjo skardus aidas.

Kai be rezultatų praėjo nemaža laiko, išsigandau, kad mano skepticizmas gali atsigręžti prieš mane. Nuo nakties vėsos apsisiautęs apsiaustu žengiau mažiausiai pastebimu taku į pačią mėgstamiausią vietą. Žinojau, jog tikriausiai rasiu jį prie didelio gluosnio netoli pušų guoto. Levui Nikolajevičiui patikdavo pajusti nuskaidrėjimą tankiai medžiais apaugusioje vietoje.

Mažiau nei po pusvalandžio jį radau. Sėdėdamas ant kelmo niūniavo paprastą liaudišką dainelę apie seną varną, išskrendantį į tamsią girią ir daugiau nebegrįžtantį.

— Namuose sujudimas, Levai Nikolajevičiau.

— Tikrai?

— Tania galvojo, kad pasimirėte.

— Ji pervertina mano sėkmę.

Atsisėdau greta ant plataus apsamanojusio kelmo. Nebuvo patogu.

— Kodėl išėjote manęs ieškoti?

— Visi taip nervinosi. Išsigandau.

— Per daug jaudinatės, Dušanai. Turite gyventi taip, tarsi gyvenimas nebūtų svarbus.

— Man svarbi jūsų gyvybė, — atsakiau.

— Kvailystė. Aš mažiausiai svarbus. Daug svarbesnis mielas oras, kuriuo kvėpuojame. Įkvėpkite, Dušanai.

Įkvėpiau. Ar kvepėjo lelijomis?

— Šį vakarą mėgaujuosi pačiu savimi, — pasakė Levas Nikolajevičius.

— Pridarėte rūpesčių.

— Taip, ir tai visada malonu, tiesa? Tuštybės pasireiškimas. Turėsiu pasimelsti.

— Geriau paieškokime Tanios, — pasakiau, paimdamas jo ranką.

Kai jau buvome viduje, Tania ėmė plūsti tėvą:

— Neturite išeiti vienas! Ne tada, kai tamsu.

Jis mirktelėjo man:

— Gerai, gerai. Bandysiu vaikščioti tiesiai, o ne ratais.

— Nejuokinga, papa.

Kitą dieną drauge sėdėjome žaliame drėgname parke. Levas Nikolajevičius pasiūlė pažvelgti į žydintį kaštoną, dėl kažkokios keistos priežasties prikausčiusį dėmesį.

— Koks nuostabus! — džiūgavo laikydamas mano ranką. — Viskas regis gąsdinančiai nauja, tarsi matytum pirmą kartą. Ir tie paukščiai. Ar kada girdėjote tokią nuostabią giesmę? — Levas Nikolajevičius kalbėjo greitai, daugiau pat sau, nei man. — O visai neseniai aukštai virš debesų mačiau du erelius ir du peslius!

Levą Nikolajevičių labai viliojo geografinė Kočetų padėtis.

— Jei Napoleonas būtų kovęsis Novosilo apylinkėse, tikrai būtų apsistojęs Kočetose, — kalbėjo. — Čia aukščiausia vieta, gerai viską matyti.

Kartą, kai su Levu Nikolajevičiumi nuėjome į mišką, jis papasakojo apie tuos laikus, kai su svainiu Stepanu Bersu nuvyko aplankyti Borodino mūšio lauką. Tuo metu atliko tyrinėjimus, ketindamas aprašinėti didžiojo mūšio scenas, scenas, kurios pavertė „Karą ir taiką“ Rusijos sąžinės dalimi.

Leido dienas klajodamas tuščiu, žaliuojančiu kalvotu lauku, užkandžiavo nedidukėse giraitėse, šildėsi saulėje ant kalvelių, bet visą laiką galvojo apie mirtį. Kiek kaulų čia užarta? Kiek kraujo sugėrė šita dirva?

Gerai prisimenu, ką patyriau, prieš daugelį metų skaitydamas Tolstojaus pasakojimą apie tą mūšį. Tada tvirtai nutariau pasipriešinti smurtui, ypač nepateisinamam valstybės smurtui. Netikėjau, jog jauni vyrai būtinai turi žūti kare. Visada privalo būti kita išeitis.

Sirgau šiltine. Gulėjau pataluose Vengrijoje ir skaičiau Tolstojaus šedevrą. Nesijaudinau, nors paties gyvybė buvo pavojuje. To net nepastebėjau. Gyvenau su Pjeru, klupinėjančiu nuo pabūklo prie pabūklo, kartu stebėjau senkančią ir beveik pradingstančią rusų kovos dvasią. Kaip ir kunigaikštį Andrejų, mane pakirto tuose laukuose. Generolo, senio Kutuzovo, ant kurio pečių gulė atsakomybė už tiek daug mirčių, sielvartas tapo mano sielvartu. Tie literatūriniai herojai, taip labai suasmeninti, gyvena toliau. Ir tebegyvens toliau, jau sudūlėjus Levui Tolstojui.

Popietę leidome Suchotino bibliotekos, apstatytos kaip tikro anglų džentelmeno, net su tikra odine sofa iš Londono, puikiai ištekintu stalu, „kadaise priklausiusiu Edinburgo advokatui“ ir pora „Jurgio III gaublių“6, vėsoje. Lentynos buvo akivaizdžiai pergrūstos angliškų, vokiškų, prancūziškų, itališkų ir rusiškų tomų, nors, spėjau, jie niekada nebuvo atversti. Levas Nikolajevičius perbraukė ranka keletą paryžietiškų prancūzų klasikos leidimų, paskui apsistojo ties Ruso — savo mėgstamu autoriumi ir paskendo „Emilio“ tomelyje iki arbatos gėrimo.

— Nuostabu mėginti spėlioti, ką skaitys mūsų vaikaičiai, — pasakė vėliau, kai mėlynojoje svetainėje su Tania ir Bulgakovu gurkšnojome kvapnią indišką arbatą. — Mano laikais buvo apibrėžtas klasikinių kūrinių skaičius, ir visi tiksliai žinojo, ką reiškia būti išsilavinusiu žmogumi. Dabar tokia daugybė knygų, kad nori nenori lieki suglumintas.

Pasakiau, kad, savaime supranta, vienas autorius, kurį tikrai skaitys ateityje, yra Levas Tolstojus, bet jis tiktai papurtė galvą ir nusiviepė.

Gegužės šeštąją iš Čertkovo atėjo telegrama, pranešanti, kad jis gavo leidimą apsilankyti Kočetose. Levas Nikolajevičius nesitvėrė džiaugsmu, nors atsispyrė piktdžiugai. Labai miela, kai kas nors, netgi Levas Tolstojus, negali suturėti linksmumo.

Čertkovas atvyko rytmetį, kai Levas Nikolajevičius darbavosi savo kambaryje. Visi stengiasi netrukdyti, kai jis dirba, bet tą dieną nė trupučio nesusvyravau. Levas Nikolajevičius pažvelgė su vaikišku dėkingumu, tada nuskubėjo laiptais sutikti vyriškio, kurį vadino „mielu žmogumi ir tikru draugu.“

Jiedu susitiko ant priekinių laiptų, meiliai pasibučiavo į skruostus. Vladimiras Grigorjevičius sumokėjo vežikui, o Levas Nikolajevičius nuėjo į prieškambarį ir išsipūtė nosį. Mačiau, jog veidas drėgnas nuo ašarų. Atrodė smarkiai sukrėstas, ir man jo pagailo. Jis — žmogus su visa užvarančiomis emocijomis. Supratau senioką, nors pats retai patirdavau ką nors panašaus.

Du bičiuliai nuskubėjo į Vladimirui Grigorjevičiui paruoštą miegamąjį. Užsibuvo, kol nuskambėjo varpelis, kviečiantis pietų.

Bet, deja, Levo Nikolajevičiaus euforija truko neilgai. Lauke išgirdau karietos ratus, skalijančius šunis, daug šūkavimo ir tarnų klegesį. Iš karietos išlipo Sofja Andrėjevna ir jos sūnus, nuobodusis paklusnusis Andrejus. Toji moteris instinktyviai jautė, kada vyras ketina gerai pasilinksminti.

19 Čertkovas

Šį rytą pagalvojau apie Angliją. Minkšta pilka rytmečio šviesa buvo kažkokio drėgna, rūgšti. Su naktiniais marškiniais stovėjau prie lango, žvelgiau pro miglą, ir žvilgsnis užkliuvo už ryškios geltonos volungės. Šiandien pamatysiu Levą Nikolajevičių. Dievas pasiuntė šią volungę kaip džiaugsmo pranašą.

Virpėdamas atsisėdau ant lovos. Metai, praleisti Anglijoje, mano sielą gerokai užgrūdino. Daug skaičiau ir giliai mąsčiau. Levo Nikolajevičiaus vardu sakiau nesibaigiančias kalbas. Buvau šiltai sutinkamas visur — nuo Sauthemptono iki Birmingemo ir Niukastlio. Kartą nusigavau net iki Škotijos ir kreipiausi į grupę Glazgo laivų statytojų, subūrusių „Tolstojaus studijų“ grupę. Įspūdinga. Negalėtum net įsivaizduoti tokių dalykų, vykstančių Rusijoje. Vienintelis dalykas, nepatikęs Anglijoje, neminint tikrai lengvabūdiško anglų mąstymo, buvo prievartinis atsiskyrimas nuo Mokytojo.

Žmonės klysta sakydami, kad myliu vyrą. Myliu Tolstojaus tvirtumą, kvietimą tiesai ir teisingumui. Jo proza išsiskiria, nes išryškina, įkūnija, padaro matomas sunkiai suprantamas šių vertybių problemas.

Susitikome tuo metu, kai mano siela tik budo. Su panieka žiūrėjau į savo privilegijuotą gyvenimą prabangoje matydamas, kad įnešu savo dalį į pasaulio neteisingumą. Prisidedu prie vargų ir kančių, nes nežinau, kas žiauru ir neteisinga.

Tiesai pribrendau paskirtas į karo ligoninę. Ligoninė buvo sausakimša, buvo pilna ne tik ligonių, bet ir visokiausio plauko politinių kalinių: pacifistų, mistikų, revoliucionierių, krikščionių, atsisakiusių pritarti valstybės žiaurumui, drąsių žmonių, nemaniusių, kad barbariška caro politika yra priimtina ir išdrįsusių tą pasakyti.

Atsistatydinau iš pulko ir apsigyvenau motinos dvare Voroneže, kukliame kaimiškame name su jam priklausančiu ūkiu. Jaučiausi nuostabiai vienišas, bet atgauti ankstesnės pusiausvyros negalėjau. Pasaulis atrodė plonytis tarsi ryžių popierius, toks trapus, kad kiekvieną akimirką „tikrovė“, tuo metu atrodžiusi tarsi tragiška iliuzija, galėjo sudužti.

Užvaldė nykuma. Kiekvieną naktį pabusdavau išpiltas prakaito, pridusęs. Net tolimiausiose kūno vietelėse jaučiau besidaužantį pulsą, skambantį kosminėje tuštumoje tarsi mirtinas dundesys. Dusau, bet kabinausi į gyvenimą kaip skęstantis griebiasi šiaudo...

Ir gyvenimas, ir mirtis atrodė nepakeliami, bauginantys. Kretėdamas kaip senis klūpėdavau prie lovos ir meldžiausi Dievui, kuriuo netikėjau.

Nelengva pakeisti gyvenimo kelią. Žmonės iš tavęs kažko tikisi. Privalai ir pats tais lūkesčiais patikėti. Kai pradėjau gyventi savo paties gyvenimą, paisyti naujųjų principų, šeima ir draugai laikė viską nesvarbiu, jaunystės kvailyste. Kai atkakliai laikiausi savo, draugai ir giminaičiai nuo manęs nusisuko. Kalbėjo, kad baigsiu gyvenimą kaip dekabristas, kurių pavyzdžiu sekiau — Sibire arba kartuvėse.

Kartą mudu su motina gėrėme arbatą madingame Maskvos restorane. Įstaigos prabanga giliai žeidė. Motina tą žinojo, būtent todėl užsispyrusi reikalavo susitikti ten.

— Tėvas, — prabilo motina, — būtų sugniuždytas.

— To, kad pasirinkau gyventi pagal keletą principų, o nešvaistau laiko ir pinigų?

— Žinai, apie ką kalbu.

— Tėvas miręs.

— Ir ačiū Dievui. Jam būtų per daug baisu.

— Trikdau tave, — atkirtau. — Laimei, ką manai tu ar kas nors kitas, visiškai nesvarbu.

Motina apsimetė, kad verkia. Baisiai nuobodu, bet neįmanoma nepastebėti.

— Esmė ta, kad laikai atstumiančiu atsisakymą tapti plevėsa ir išlaidūnu, — kalbėjau.

— Esi jaunas, Vladimirai. Kada nors pasigailėsi, kad taip su manimi kalbėjai.

— Manau, jūs teisi, kaip visada, — pasakiau, mėgindamas suvaldyti juoką.

— Elkis kaip išmanai, Vladimirai. Vis tiek taip elgsiesi. Bet atsimink — esi Čertkovas.

Keletą mėnesių beveik nesikalbėjome. Bet, be kita ko, esu jos sūnus, ir pastaruoju metu sudarėme paliaubas. Mano domėjimąsi Tolstojumi ji priskyrė „ekscentriškumui“. Jau gali pasakoti apie sūnų draugams. Leidžiu jai mėgautis šiomis fantazijomis.

Palaipsniui Viešpats sumažino priešų skaičių iki vieno žmogaus — Sofjos Andrejevnos. Ji niekada nesuprato, niekada net nebandė nieko suprasti. Todėl Levas Nikolajevičius privalo gyventi nuolatinėje kompromiso būsenoje: skelbdamas neturtą ir nuolankumą Dievo valiai yra apsuptas įvairiausios prabangos ir pasaulietiškumo. Nieko keista, kad sekėjai, pirmą kartą pamatę Jasnaja Polianą, dažnai nusivylę keliauja šalin.

Levas Nikolajevičius sakydavo, kad paliks Sofją Andrejevną. Iš tikrųjų kartais lyg ir pasiruošia atsisakyti gyvenimo Jasnaja Polianoje, nes buvimas darosi tuo skausmingesnis, kuo prieštaravimai gilesni. Kaip pasielgs, negaliu pasakyti. Bet privalo ką nors daryti. Prieš dvejus metus vasaros viduryje sunkiai susirgo. Liga atrodė dvasinės krizės ir fizinės negalios derinys. Kai sklaidau to laikotarpio Levo Nikolajevičiaus dienoraštį (kurį laikau paslėptą seife Teliatinkuose), tarsi girdžiu su niekuo nesupainiojamą jo tenorą.

1908 m. liepos 2 d.

Jei klausyčiausi kalbant apie mane kaip apie pašalietį — apie žmogų, gyvenantį prabangoje, spaudžiantį paskutinį lašą iš valstiečių, uždarantį juos į kalėjimą, o tuo metu skelbiantį ir išpažįstantį krikščionybę, dalijantį smulkius ir dėl visų pasibjaurėtinų veiksmų besislapstantį už brangios žmonos nugaros — nesvyruodamas pavadinčiau tokį nenaudėliu! O man tereikia, kad pajėgčiau išsivaduoti iš žmonių liaupsių ir gyventi vien tik savo sielai.

Tą pačią dieną, šiek tiek vėliau

Galva pilna abejonių: ar teisingai elgiuosi tylėdamas, ar ne geriau būtų išeiti, pradingti. Susilaikau iš esmės dėl to, kad toks elgesys pasitarnautų mano labui, taptų galimybe išsivaduoti iš visokeriopai nuodijamo gyvenimo.

1908 m. liepos 3 d.

Kokia kančia. Gyvenimas čia, Jasnaja Polianoje, visiškai užnuodytas. Kur tik pasisuku, apmaudas ir kančia...

1908 m. liepos 6 d.

Padėk, man, Viešpatie! Vėl troškau išeiti, bet neprisiverčiau, nors tos minties neapleidau. Esminis klausimas: jei išeisiu, ar tai bus mano labui? Kad pasilieku nesavo labui, tą žinau tikrai...

1908 m. liepos 9 d.

Vis labiau ir labiau nepakeliama tampa neteisybė tarp bejausmės prabangos, kurioje gyvenu, ir nepelnyto skurdo bei vargo visur aplink. Jaučiuosi vis blogiau, vis labiau apgailėtinas. Negaliu pamiršti, negaliu liautis matęs tą, ką matau.

Be abejonės, Levas Nikolajevičius išgyveno Dievo valia. Neilgtrukus mudu nuėjome pasivaikščioti į Zasekos mišką. Jis ėjo labai lėtai, tarsi užsigalvojęs. Tą vasarą buvo nepakenčiamai karšta, oras lipo prie odos lyg vaškas.

— Mielas drauge, atrodo, jūs kenčiate, — pasakiau.

Jis atsisuko spindinčiu veidu, tarsi krištolas blizgančiomis akimis.

— Pastaruoju metu galvojau apie didį reikalą, labai įtemptai mąsčiau. Paaiškėjo, kad kai atsistoji kryžkelėje ir nežinai, kurį kelią pasirinkti, be abejonės, turi atiduoti pirmenybę tam keliui, kuriuo eidamas daugiau pasiaukoji.

Iš karto supratau, kad jis pasirinko likti su Sofja Andrejevna. Žinoma, nieko skausmingesnio negalėjo būti. Bet susivaldžiau ir nutylėjau. Nuolat sau primindavau, kad Levas Nikolajevičius jau beveik penkis dešimtmečius pasišventęs Sofjai Andrėjevnai; kentė jos plepalus, jos žiaurų charakterį, pažeminimus, kuriais ji apipildavo kiekvieną dieną. Dėkoju Dievui, kad Ana Konstantinovna niekuomet nesuabejojo savo pasiaukojimo teisingumu. Darbavosi greta ir niekada neklausinėjo apie mano veiklos teisėtumą. Supranta, kad moters vaidmuo — padrąsinti bei paremti protinę ir dorovinę veiklą, kuria užsiima jos vyras.

Trikinkei per ūkanotą kraštą skriejant į Kočetas, prisiminiau panašų tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt trečiųjų rytą, kai atsitiktinai atsidūriau tame pačiame traukinyje „Maskva — Sankt Peterburgas“ kaip ir Levas Nikolajevičius. Žinoma, buvau girdėjęs apie Levą Tolstojų ir jo kūrinius. Kartą netgi mačiau jį Maskvoje, kitame perpildyto kambario gale. Bruožai gyvai išliko atmintyje: raudona kaip svogūnas nosis ir išsitaršiusi barzda, dar nepražilusi.

Žiūrėdamas į mane, jis atidėjo knygą į šoną. Mūsų akys staiga susitiko.

— Grafas Tolstojus?

Jis pakėlė antakius.

Prisistačiau, bet jis, atrodo, nieko neatsakė.

— Didžiai jumis žaviuosi, — tęsiau. — Nors dėl kai kurių dalykų esu linkęs ginčytis, ypač dėl kazokų.

Man atrodė, kad Tolstojus kazokus romantizuoja. Mano nuostabai, jis greitai su tuo sutiko. Nuo tada sužinojau, jog Levui Nikolajevičiui labiausiai patinka sąžiningi skaitytojai, netingintys jam prieštarauti.

Greitai tapome draugai, dalijomės mintimis ir rūpesčiais, siekiais, ateities planais. Jei Sofja Andrejevna nebūtų apsunkinusi tolimesnių santykių, nereikia net sakyti, ką būtume galėję įgyvendinti.

Siauru, asmeniniu požiūriu, nepaprastai praturtėjau bendraudamas su Levu Nikolajevičiumi. Kaupiau kaip lobį laiškus, parašytus per metų metus. Ypač branginau vieną, tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt ketvirtųjų lapkričio septintos dienos. „Norėčiau gyventi su jumis“, — rašė Tolstojus.

Spėlioju, ar jūs visuomet toks pat nerimastingas, koks būnate, kai esame kartu. Negalite būti toksai namuose (nors – jei laiškai atspindi tiesą, jums nuolat trūksta laiko). Kaip žinote, kažkada parašiau dalį romano apie Petrą Pirmąjį. Kūrinyje buvo viena nebloga vieta: Petro Pirmojo charakterio ir nenoro dirbti paaiškinimas tuo, kad jis tiesiog buvo per daug užsiėmęs: laivų statyba, darbu prie tekinimo staklių, keliavimu, proklamacijų rašymu ir t.t. Nuvalkiota tiesa, kad tingumas yra nepasitikėjimo savimi ir iš dalies kitais tarnaitė. Tačiau jums palinkėčiau daugiau ramybės, daugiau tingumo. Daugiau geranoriško, šilto, malonaus tingumo ir ramybės, šiek tiek nuolaidžiavimo savo norams. Norėčiau gyventi su jumis ir, jei dar būsime gyvi, su jumis gyvensiu. Niekada nesiliaukite mylėjęs manęs taip, kaip aš jus myliu.

To žmogaus tiesumas, troškimas aiškiai ir įžūliai išsakyti jausmus, mintis niekada nepaliovė manęs šokiruoti. Tačiau jį mylėjau, stipriai, taip, kaip tik galėjau mylėti kitą žmogų.

Visus nepaliovė kankinęs jo testamento klausimas. Didieji romanai, dienoraščiai, korespondencija liko Sofjos Andrejevnos rankose. Visai nesirūpindama, kad šie darbai būtų kuo plačiau paskleisti tarp žmonių, norėjo tik užsitikrinti jų tiražavimą kuo brangiausiais ir pačiais pelningiausiais leidimais. Deja, ji prirėmė Levą Nikolajevičių prie sienos. Jis nemato būdo apeiti žmoną.

Tačiau siūliausi tapti jo kūrybinio testamento vykdytoju. Pigiai išleisčiau kūrinius ir išdalyčiau mužikams. Rusijos žmonėms įteiktume didžiausią dovaną. Ad majorem Dei Gloriam7, — kaip pasakytų jėzuitai.

Nuo laukimo jaučiausi visiškai išsekęs. Galų gale trikinkė purvinu keliu prisvirduliavo prie priekinių Kočetų dvaro durų. Nespėjome sustoti, o Levas Nikolajevičius jau atskubėjo pasitikti. Veide švietė meilė ir viltis. Kai apsikabinome, kaip visada sukrėtė mielo draugo prieraišumas, toks vaikiškas ir besąlygiškas, jo veidą vagojančios ašaros. Iš tikrųjų, vežikas sutrikęs net nusisuko.

Galbūt tie Anglijoje praleisti metai — klaida, bet prisipažįstu: tokia atvira jausmų lavina išmušė iš vėžių. Nors bandžiau atsakyti Levui Nikolajevičiui meilumu, instinktyviai traukiausi.

Nieko nelaukdami nuskubėjome į mano kambarį ir pradėjome aptarinėti įvairiausius leidybos projektus. Levas Nikolajevičius pagyrė jaunąjį Bulgakovą, kuriuo aš ėmiau nebepasitikėti. Iš Jasnaja Polianos jis siuntė idiotiškus, niekam netinkamus raportus. Negi vyrukas toks pasipūtęs ir įsivaizduoja, kad tikrai noriu girdėti jo nesibaigiančius Tolstojaus tekstų komentarus?

Nors labai atsargiai pabandžiau pakreipti kalbą apie testamentą, Levas Nikolajevičius iš karto pajuto, ką bandau pasakyti ir pabrėžė savo įsipareigojimus Sofja Andrejevnai.

— Negaliu, — pratarė drebančiu balsu.

Uždėjau ranką jam ant peties.

— Niekada neprašysiu, kad elgtumėtės prieš savo valią. Tikėkit manim.

— Visiškai jumis pasitikiu, — patikino atsistodamas ir apkabindamas mane. Pabučiavo į abu skruostus. — Visada, mano bičiuli.

Papasakojau, jog neseniai nupirkau naują namą netoli Maskvos, Meščeros gyvenvietėje: mielą, uždarą nediduką dvarą, perpirktą iš neseniai mirusio tolimo dėdės paveldėtojų. Pasakiau, jos netrukus privalės tenai apsilankyti, nes sukviečiau grupelę tolstojininkų, daugiausiai jaunuolių iš universiteto, kurie gyvens kartu ir padės darbuotis. Mano nustebimui, Levas Nikolajevičius tučtuojau sutiko.

— Netrukus atvyksiu. Po kelių savaičių! — patikino. — Gal kartu atvyks ir Saša? Žinote, ji jaučiasi puikiai. Taisosi Kryme. Jos gydytojas rašo padrąsinamus laiškus.

Mielas vargšas žmogus. Laikiau apkabinęs, mudu dar kartą pasibučiavome į skruostus. Jau ilgokai apdovanojame vienas kitą retu intymumu. Staiga išgirdome karietos ratų girgždesį, šunų lojimą, tarnų šūkavimus. Netrukus pro klegesį pasigirdo rėksmingas Sofjos Andrejevnos balsas: įžūlus, teisuoliškas, vadovaujantis.

— Sonia! — šūktelėjo Levas Nikolajevičius, įtraukdamas apatinę lūpą. — Bijau, mus surado. Beveik tikėjausi.

Paliečiau jo riešą.

— Turite vienas atvykti į Meščerą, — patikinau. — Uždrauskite jai vykti kartu. Ar suprantat?

— Negaliu uždrausti.

— Galite! — tvirtinau. — Jai išeis tik į naudą. Ji nesuvokia, bet taip bus palankiau jūsų santuokai. Vyras ir žmona kartais, kad išgyventų, kažkiek laiko turi praleisti atskirai.

Levas Nikolajevičius žiūrėjo į mane didelėmis liūdnomis akimis ir nieko nesakė. Manau, viską suprato.

20 Sofja Andrejevna

Mane vėl išdavė. Su Andrejumi grįžome iš Maskvos ir pamačiau, jog Liovočka slapčiomis išrūko į Kočetas. Nulėkiau prie tvenkinio. Nebenorėjau gyventi, troškau priversti jį apgailestauti dėl visko, ką kada nors man padarė. Buvo vidurys dienos, tačiau pasaulis atrodė tuščias. Nei žmonių, nei mužikų laukuose. Nė paukščio ant juodų šakų. Net oras atrodė tuščias.

Atsiguliau ant kranto, kur samanos tankios tarsi kailis, įspraudžiau veidą į žolių lopinėlį. Vanduo kunkuliavo, kilo pro susipynusias alksnių, gluosnių šaknis, juodus dumblius. Įsiklausiau, tikėjausi, pabuvusi tyliai, ką nors suprasti. Spėliojau: ar mirsiu? Ar turiu mirti?

Pavasarį visada sustiprėja jausmas, jog privalau mirti. Dar blogiau nei žiemą, nors ir tada ne ką geriau. Žiemą nors sniegas dėkingai baltas. Sniegas neturi istorijos. Neduria, kaip kruvinos rožės, bežiedės rožės, dygūs erškėčiai.

Nervai visai pakriko. Net Maskvoje praeitą savaitę puoliau į ašaras, kai vienas svečias, norėdamas mane pamaloninti, įžengė į vestibiulį su gėlių puokšte.

— Jums, grafiene, — pasakė.

— Pasiimkit! — surikau vyriškiui. — Nenoriu jūsų gėlių!

Norėčiau būti kaip vėjas — sūkuriuoti nematoma, bekūnė, neturėti jokių ketinimų.

Liovočka mano, kad nemyliu Dievo. Kad Dievas man nieko nereiškia. Bet ant tvenkinio krašto, brukdama veidą į samanas, į lopinėlį žolių prie samanų, meldžiausi: „Dieve, mano Dieve... Kodėl mane apleidai“?

Apsiverčiau ant nugaros. Leidau saulei glostyti kūną. Praskėčiau kojas dieviškai saulei, jos peiliui, jos šviesos ašmenims. Įkaitau, raudojau ir juokiausi.

Šiandien nemirsiu. Ne, nemirsiu. Iš karto važiuosiu į Kočetas. Parsivešiu Liovočką namo.

Sušaukiau tarnus ir vežiką. Andrejus pasakė, jog, jei reikės, jos visą naktį. Nepaliksiu Liovočkai laiko perrašyti testamentą.

— Papa šiomis dienomis ne savame prote, — pasakė Andrejus. — Nemanau, jog pajėgus apsiginti nuo tų sekėjais vadinamų vagių.

Išbučiavau Andrejų į skruostus. Nulenkiau prieš jį galvą. Jis — toks nuostabus sūnus. Norėčiau, kad visi vaikai pasirodytų esą tokie kaip jis. Andrejus nevaidina apsimestinio kuklumo, įsivaizduojamos skaistybės ir pseudoreliginio dievobaimingumo.

Nuskubėjau ruoštis kelionei, bet prieš pradėdama į dienoraštį surašiau visą tiesą. Bet juk vis tiek visi skaitys ir tikės Liovočkos ir Čertkovo dienoraščiais. Kiek žinau, dienoraščius rašo net kambarinės. Gudriai žvilgčioja į mane praeinančią, vaiposi man už nugaros.

Po vakarienės išvykome į Kočetas. Visą kelią širdis daužėsi, pulsas pasiekė ypatingą ir gyvybei pavojingą lygį. Vis prapliupdavau raudoti, bet Andrejus buvo kantrus. Jis taip puikiai mane supranta. Žino, jog nėra jokios moralinės priežasties sutikti su Liovočkos planais ir išdalinti mūsų nuosavybę masėms, vis tiek nežinančioms, ką su ja daryti. Čertkovas iš paskutiniųjų ketina mane palaužti. Ir šeimą. Nėra nieko labiau beviltiška už nuskurdusius aristokratus.

Atvykome kitą dieną, prieš pietus, ant ankštų traukinio gultų prastai išsimiegoję (puikus pirmos klasės aptarnavimas!). Viskas buvo taip, kaip ir tikėjausi. Vladimiras Grigorjevičius, stovintis ant laiptelių greta mano vyro, pikdžiugiškai trynė putlias rankas.

— Kokia maloni staigmena, — tarstelėjo, siekdamas mano rankos.

— Visada malonu jus pradžiuginti, — atsakiau.

Smaigstėme vienas kitą žvilgsniais, stengdamiesi nesiliauti dirbtinai šypsotis.

Nespėjau įžengti į namą, o Liovočka su Čertkovu jau pradėjo šnabždėtis ir šaipytis kaip mokinukės. Kaip meilužiai...

Mano vyro amžiaus vyriškiui nenormalu kudakuoti ir burkuoti su augiu jaunu sekėju. Vos apie tai užsimindavau, Liovočka įtūždavo, tapdavo nelogiškas, netgi isteriškas. Kai veikiu vedama stiprių ir nesuklastotų jausmų, mane vadina pamišėle. Kai taip pat elgiasi Liovočka, jį vadina genijumi. Tanios pietūs buvo oficialūs, už nugaros lūkuriavo baltašvarkiai padavėjai. Suchotinas vadovavo vaišėms kaip Rytų valdovas.

— Taip puikiai atrodote, — pataikavo žentas, todėl pradėjau spėlioti, kaip bjauriai iš tikrųjų atrodau.

Andrejus gyvai pasakojo apie žemės išteklius ir paskutines priemones, kurių ėmėsi vyriausybė, norėdama iš žemės savininkų išplėšti dar pinigų. Viskas privedė, kaip visada, prie mokėjimo už viską. Nieko keista, jog turiu tiek mažai pinigų. Grafas Dosnumas išdalina viską, ką uždirba, o dvaras kiekvienais metais atneša vis mažiau, iš dalies dėl netikusio valdymo, iš dalies dėl tarnų, kurie vagia viską, ką tik gali pačiupti niekingomis letenomis. Nieko keista, kad pašėlstu vos pagalvojus apie teisių į Liovočkos kūrinius atidavimą.

Aš taip pat kalbėjau apie naujų mokesčių neteisingumą, iš savo vyro tikėdamasi bent malonaus linktelėjimo. Tačiau jis tik šiaušėsi, laikas nuo laiko pažvelgdavo į Vladimirą Grigorjevičių, tarsi sakydamas: „Jūs visiškai teisus. Ta moteris nepakenčiama. Visai kaip kalbėjote. Tikra kalė.“

Nesuprantu, kodėl visi taikstosi su tuo žmogumi smaila barzdele ir žvairomis reptilijos akimis, nenurimstančiomis rankomis sūpuojančiu pilvą, tarsi anas būtų lobis.

Po pietų mano vyras jodinėjo su meilužiu. Jiedu nujojo per mišką ten, kur niekas negalėjo matyti — į kunigaikščio Golycino parką už septynių varstų nuo Kočetų. Regėjau juos vaizduotėje, tarsi satyrus laigančius po tamsius krūmynus. Bandžiau atsikratyti tų vaizdų, sakiau sau, jog jie be pagrindo, bet niekaip nesugebėjau. Jaučiau, kaip spurda širdis, jaučiau, kad smilkiniai tvinksi ir pulsuoja kaip varlės pagurklis.

Netrukus pradėjo lyti. Namuose traukė drėgnas skersvėjis, tapo baugiai tamsu.

— Žinai, tavo tėvo metų vyras nuo šalčio lengvai gali prisišaukti mirtį, — pasakiau Taniai.

Galėjau sugalvoti tuzinus pavyzdžių.

— Mama, jūs per daug nerimaujate, — šaltai atkirto dukra. — Su juo — Vladimiras Grigorjevičius. Jei lietus nesiliaus, tikrai susiras prieglobstį kokioje troboje.

— Niekas manęs nebeklauso, — sumurmėjau.

Tania iš viso atsisako pastebėti, jog aš ką nors kalbu. Supratau — kokia palaima, jog ji su mumis nebegyvena. Nebegalėčiau ištverti apsimestinio dukros šaltakraujiškumo. Ir dar ta maža kaltinanti burnytė, susiraukšlėjanti, kai Tania nepasiekia savo. Kas patikėtų, jog ji tikrai mano dukra?

Liovočka saugiai grįžo namo. Džiaugiausi, nors ir turėjau iškęsti Tanios pasitenkinimą savimi.

Tą vakarą, prieš vidurnaktį, jis atėjo į mano kambarį. Skaičiau Bibliją, Rūtos knygą, ant stalelio prie lovos degė keletas žvakių.

— Labas vakaras, mielasis, — pasakiau. — Negali užmigti?

Liovočka pasilenkė ir pabučiavo mane. Bučinys nebuvo nuoširdus, bet bent jau pabučiavo. Pamąsčiau, ar tik neprašys intymių paslaugų. Jo amžiuje, galima pagalvoti, turėtų tokių poreikių nebebūti. Bet niekada nežinai. Nėra didesnio ožio už seną ožį.

— Sėskis ant lovos, — pasiūliau. — Štai čia. — Pasislinkau padarydama vietos.

Žinojau, jog jam neduoda ramybės kažkokios mintys. Žvelgė tuo akmeniniu žvilgsniu, kuris užvaldydavo, kai ketindavo priimti sprendimą arba iškelti sceną. Taigi mano skrandis sušoko į gumulą.

— Gyvenimas drauge tapo nebepakenčiamas, — pradėjo, kalbėdamas sienai. Kai kalba žiaurius dalykus, niekada nežiūri tiesiai į mane.

— Grynos, kvailos nesąmonės, — atrėžiau. — Šiek tiek nesutariame, bet nė kiek ne daugiau, nei kitos sutuoktinių poros. Myliu tave.

Tikriausiai neturėjau nieko sakyti. Kartais geriau nekreipti dėmesio į keistus Liovočkos vapaliojimus.

— Mes nebesutariame jokiais klausimais: nei dėl žemių, nei dėl religijos.

— Juk nesame konkuruojančių valstybių vadovai, — atšoviau. — Mes — vyras ir žmona. Argi turime sutarti tokiais klausimais?

— Gyvenimas, kurį dabar gyvenu, mane trikdo. Ir mano draugus. Jaučiuosi veidmainis.

— Taip negalvoji, Liovočka. Čia Čertkovo žodžiai. Šiąnakt tu kaip nesavas.

— Nežinau, kaip kalbėti toliau.

Jo lūpos drebėjo. Žinojau, jog jis sako tiesą.

— Ar myli mane? — paklausiau siekdama susiraukšlėjusios rankos. Ji buvo išvagota gyslų ir šalta kaip marmuras.

— Niekada nepalioviau.

— Eikš, Liovočka, — kalbėjau. — Prisikimšai galvą niekų. Daryk savo darbus. Dievui iš tavęs daugiau nieko nebereikia. Svarbiausia tavo pareiga — gerbti savo šeimą. Įsipareigojimai šeimai svarbesni už savanaudiškus kaprizus. Ar žinai, kad galvoji tik apie save?

Jis užsidengė veidą rankomis ir pravirko, pečiai virpėjo. Staiga pasidarė kaip mažas vaikas, toks bejėgis ir nesivaldantis. Atrodė apgailėtinai. Nustebau suvokusi, jog ir pati verkiu. Abu verkėme vienas į kito petį.

— Juk dabar, — tarstelėjau, — nėra taip blogai, tiesa?

Liovočka įsispoksojo į mane tuščiomis, raudonomis kaip angliukai akimis. Papurtė galvą.

— Niekada nebebus gerai, — pasakė. — Daugiau negaliu.

Pamažu nusiramino ir išėjo. Nieko nepasakiau.

Nesuvokiau, kodėl gyvenu. Norėjau mirti.

21 Saša

Manau, su Varvara Michailovna kuo puikiausiai galėčiau pasilikti Kryme. Kartą sapnavau, kad mudvi gulime pakrantėje, sūrios žalsvos jūros pakrantėje, Varvara padėjusi galvą man ant pilvo, o bangos plaka neaukštas pakrantės uolas. Vieną naktį, jau po vidurnakčio, mudvi vaikščiojome po pievas, galvas ir plaučius pripildė karštas vėjas. Į aukštą žolę tarsi snaigės krito žvaigždės. Papasakojau jai apie sapną, ji apkabino mane ir mudvi pravirkome. Gulėjome žolėje, šaliais apsisiautusios pečius, ir miegojome. Horizonte pasirodžiusi aušra buvo rausva kaip šviežia mėsa, silpnas vėjelis tarsi puta plakė laukus. Buvau laiminga.

Bėgant savaitėms, mudvi nurudome saulėje. Apsikirpusios trumpai tarsi berniūkščiai lakstėme smėlėtame šile netoli didelio namo, kurį mums išnuomojo grafas Minskis. Name buvo daugybė tarnų ir niekuomet neatvėstantis, visada pilnas virdulys. Gurkšnojome ir vyną, lengvą Bordeaux iš grafo rūsio, taigi jautėmės padykusios ir lengvabūdės.

Praėjus karštinei atgavau jėgas. Gerklė išsivalė, galvoje nebetvinkčiojo. Vėl jaučiausi sveika, ypač šalia būnant Varvarai. Jaučiausi ištrūkusi iš siaubingo, nors nematomo aptvaro.

Jasnaja Polianoje Varvara niekuomet nebūtų pasijutusi taip laisvai, kad užmigtų šalia manęs, o čia tai atrodė visiškai natūralu. Varvarą pasiuntė manęs prižiūrėti, manimi pasirūpinti, argi ne taip? Jaunos mergaitės, vaikai, tikrai dažnai miega kartu. Manau, mudvi elgėmės vaikiškai. Mėgavomės kvailybe. Nežinau, ką galvojo grafo Minskio tarnai, bet ir nerūpėjo.

Kai dar kentėjau nuo karštinės, kiekvieną vakarą prieš miegą Varvara spiritu trindavo man nugarą. Greitai supratome, kad ir nekarščiuojant nugaros masažas yra malonus užsiėmimas. Juodame židinyje spragsėdavo ugnis, mesdavo atšvaitus ant baltų sienų, o Varvara linguodama, kartais šypsodamasi stebėdavo, kaip iš lėto nusirengiu. Kartais tyliai niūniuodavo arba dainuodavo mėgstamą bulgarų liaudies melodiją apie dvi laukuose klaidžiojančias mergeles. Nuoga nueidavau prie lovos ir atsiguldavau ant vėsaus puraus apkloto. Apklotas vėsino kūną, o Varvaros rankos buvo švelnios kaip šilkas ir šiltos. Ji tiesiog puikiai masažavo: užčiuopdavo raumenis stuburo kairėje ir dešinėje, maigydavo slapčiausius plyšelius tarp slankstelių. Didelėmis plaštakomis išmaigydavo minkštus sėdmenis — vieną šlaunį, paskui kitą. Atrodė, jog spaudantys pirštai iki pat kulkšnių įsiskverbia vidun.

Po ilgo masažo griūdavo greta ir ant galvų užtraukdavo raudonai žalią skiautinių apklotą. Trumpai numigdavome — besapniu, bežadžiu miegu didelėje kaip arktinis sniego laukas lovoje (tačiau tarp mudviejų liepsnodavo ugnis).

Jei nebūčiau nerimavusi dėl tėčio, būčiau pasilikusi ilgiau. Baisiai jo pasiilgau, labiau nei galėjau įsivaizduoti. Jis negalėjo lengvai susidoroti su mama, kuri metai po metų darėsi vis bjauresnė. Nenoromis gegužės pabaigoje grįžome į Jasnaja Polianą.

Prieš savaitę tėtis buvo sugrįžęs iš Kočetų, kur susitiko su Čertkovu. Jis visuomet džiūgauja, kai susitinka arba ketina susitikti Čertkovą. Myli Vladimirą Grigorjevičių taip, kaip aš myliu Varvarą Michailovną. Niekuomet jam nepavydėsiu šitos meilės.

Jei neminėsiu mamos, grįžimas namo pradžiugino. Tėtis vos įžengusią pro duris apglėbė už visą ilgą nesimatymą ir pravirko. Anksčiau taip lengvai nepravirkdavo. Išsigandau.

Tėtis negalėjo galvoti apie nieką kitą, tik apie apsilankymą Čertkovo namuose Mečerskojėje po dviejų savaičių. Čertkovas primygtinai siūlė tęsti jodinėjimą, o mama įvairiausiais būdais norėjo priversti tėtį liautis. „Noriu pamąstyti“, — kalbėjo tėtis. „Apie ką pamąstyti? — rėždavo mama. — Kodėl negali, kaip visi, galvoti namuose?“ Visi juokdavomės, išskyrus mamą.

Prieš keletą dienų spausdinau tėčiui keletą laiškų. Mama nepasibeldusi įskriejo į kambarį.

— Štai kas esu — atstumtoji savo pačios namuose, — išrėžė.

Nusprendžiau neatsakyti.

— Niekam, atrodo, nerūpi, jog man jau šešiasdešimt šešeri, — tęsė. — Šešiasdešimt šešerių moteris tokio ūkio prižiūrėti negali. Ar girdi? Aš nusivariau. Visiškai neturiu laiko sau! — Jos inkštimas nemaloniai paaukštėjo. — Daugiau nebegaliu susidoroti! Nejau nematai? Argi niekas negirdi, ką sakau?

— O kas tavęs prašo? — atsklido balsas iš tarpdurio.

Ten stovėjo žilas ir įsiutęs tėtis. Akys žybčiojo lyg žarstekliu maišomos anglys.

— Juk nekenti manęs? Pasakyk tiesą, — spiegė mama. — Dukters akivaizdoje, Dievo akivaizdoje, aiškiai pasakyk, kad nekenti!

Švieselės tėčio akyse užgeso, jis visas kažkaip sukumpo.

— Eik iš čia, Sonia. Tavo nervai neišlaikys, jei neišeisi. Dušanas mano, jog tau reikia pailsėti. Papasakok, Saša, kaip tau Krymas išėjo į sveikatą, — pridūrė atsisukęs į mane.

Mėginau pritarti tėčiui, bet mama pertraukė.

— Tau labiausiai norėtųsi mane išsiųsti. Nori manęs atsikratyti. Tik apie tai ir galvoji.

Tėtis atrodė be galo nelaimingas.

— Visą laiką apie mane galvoji tik blogiausia?

— Tiksliai žinau, ką galvoti. Galvoju teisybę. Nesu neišprusėlė, nors tu su savo draugais šito visai nesuprantate.

— Tu pamišusi, — tarstelėjo tėtis ir siusdamas išėjo.

Kitą dieną įvyko dar vienas nutikimas, pagilinęs nesutarimus tarp mamos ir tėčio. Praeitais metais saugoti turtą mama pasamdė jauną sargybinį čerkesą Achmedą. Visi žinojo, jog Jasnaja Polianoje gyvena pasiturintis ir dosnus Levas Tolstojus. Nuolat užgriūva valkatos, revoliucionieriai, studentai, vienuoliai, aiškeriagiai ir sukčiai, taigi reikia visokeriopos apsaugos. Tačiau tėvas negalėjo net akyse regėti Achmedo, pernelyg rimtai ėjusio savo pareigas. Vyrukas vaikščiojo po dvaro žemes pasipūtęs, vilkėdamas ceremoningą juodą čerkesę, prisisegęs kardą. Būtinai norėjo dėvėti papurusią persiškos vilnos kepurę, kurią tarsi tyčiodamasis pakreipdavo ant vieno šono. Jis nieku gyvu nesutiko leisti svetimiems „klaidžioti po šeimininko valdas“. Netgi draudė Zasekos miške skinti gėles.

Achmedas buvo žiaurus vyras. Iš Sergejenkos girdėjau, jog kaime prievartavo ištekėjusias moteris.

Nemalonumai prasidėjo, kai Achmedas nutvėrė vietinį mužiką Vlasovą, nusikirtusį miške pėdžią klėčiai paremti. Achmedas mužiką grubiai surišo kanapine virve ir parvilko pažeme iki namo, kur mama žmogų aršiai iškoneveikė ir pagrasino, jog, jei dar kartą bus sugautas vagiliaujant, išvarys iš šeimininko valdų.

Netikėtai, išgirdęs sąmyšį, į virtuvę įžengė tėtis.

— Negi tikiesi, jog ramiai stovėsiu nuošaly, kol neteisingai elgiesi su geru draugu? — paklausė mamos.

— Jis mužikas, brangusis, — atšovė mama. — Niekuomet nesuvoksi socialinių skirtumų.

— Jis — žmogus. Mes pažįstami ne vienerius metus.

Mama aiškino, jog Vlasovas buvo nutvertas vagiant, ir kad, jei visi galvos, jog gali gvelbti kas tik patinka, Jasnaja Polianoje nebus galo ilgapirščiams.

— Tau tai patinka, — kalbėjo mama. — Norėtum atiduoti viską, ką turi. Jei vaikaičiai baigs dienas skurde, tau bus nė motais. Tau, žinoma, niekuomet nieko nereikėjo. Buvai paikinamas ir saugomas visą gyvenimą, bet to net nesuvoki.

— Vlasovas gali laisvai imti tą, ko jam reikia, — vos valdydamasis aiškino tėtis. Paskui virpančiu pirštu dūrė Achmedo pusėn. — Reikalauju, kad tučtuojau atleistum savo kvailą sargybinį.

Tada maniau, jog jis nualps.

Vėliau užtikau tėtį kabinete, apglėbusį galvą rankomis. Buvo niūrus kaip užtemęs pasaulis.

— Kaip skausminga, — tarė paimdamas mano ranką. — Tavo motina visiškai teisi: visą gyvenimą pragyvenau tarsi po stiklo gaubtu, visiškai saugus, lepinamas. Visiškai neišmanau pasaulio.

— Kvailystės, papa, — raminau. — Nekreipkite dėmesio.

Pabučiavau pakaušį, pamasažavau sprandą.

Tą dieną jis nenusileido pietų.

Mama dirstelėjo į mane ir pasakė:

— Kankina ir save, ir mane. Kodėl negali elgtis normaliai? Viskas vyksta isteriškai.

Vėliau tėtis šiek tiek nusilpo. Kelias valandas prasėdėdavo kabinete nieko nerašydamas. Dienoraštyje driekėsi padrikos klejonės. Vieną dieną sugrįžo iš pasivaikščiojimo po Zasekos mišką pamėlynijusiu veidu, ant kaktos iššokusiais prakaito lašais. Paguldžiau į lovą ir pakviečiau Dušaną Makovickį. Gydytojas patikrino pulsą.

— Bijau, pulsas lėtėja, — pasakė niūriu, kaip ir galima iš Dušano Makovickio tikėtis, balsu.

Tėtis giliai įmigo, žandikaulis atvipo. Šiurkščiai kvėpavo pro burną, tarp lūpų blizgėjo plonytė plėvelė, sproginėjo burbuliukas. Retkarčiais tarp dantenų švystelėdavo liežuvis.

Už nugarų stovinti mama pradėjo tyliai raudoti, nosinaite prisidengusi akis.

— Liaukitės, — paliepiau, — pažadinsit.

Kol miegojo, budėjome prie lovos. Kai po valandos pabudo, pasakė:

— Turiu pasikalbėti su Vladimiru Grigorjevičiui. Paprašyk, kad palauktų mano kabinete.

Suspaudžiau tėčio plaštaką, glebią ir drėgną.

— Jo čia nėra, tėti, — sušnibždėjau. — Jis Meščeroje. Susitiksite kitą savaitę.

Numanau, jog tėtis atsigavo dėl būsimos kelionės į Meščerą. Tiesiog privalėjo vėl susitikti su Čertkovu. Mama, mano nustebimui, pareiškė, jog drauge nevyks. Numanė, jog tėčiui būtinos kelios ramios dienos greta „mylimo Čertkovo“.

Pradėjau nerimauti dėl mamos. Atrodė tokia trapi ir užsisklendusi. Tėtis taip pat nerimavo. Nepanašu į mus.

— Tikriausiai negalima jos palikti vienos, — pasakė tėtis. — Žinoma, mieliau keliaučiau be Sonios. Bet negalima.

— Gal paprašyti Varvaros pasilikti? Ji praneš, jei kas nutiks. Prašau, papa.

Buvo sunku jį įtikinti, bet nusileido, kai Varvara atrodo, visai mielai sutiko pasilikti. Jos Čertkovo draugija itin nedžiugino.

— Čertkovas — nuoboda, — rėžė Varvara. — Ir nekenčia moterų.

Apsilankymas Meščeroje be Varvaros buvo visai kitoks. Skausminga išsiskirti, net trumpam. Pažadėjau kiekvieną dieną rašyti. Kažkodėl mintis, jog galėsiu rašyti švelnius laiškus, darė išsiskyrimą pakenčiamą, netgi masinantį.

Naktį prieš kelionę, namams sumigus, nusėlinau į Varvaros kambarį ir priglaudžiau galvą prie jos peties. Susisukau į kamuoliuką greta ir kokią valandą klausiausi kvėpavimo, sekiau ritmingai besikilnojančią krūtinę: tarsi banga — iškyla tolėliau nuo kranto, ritasi, sudūžta, vėl iškyla. Krūtinės ritmu besikilnojanti ranka kilojo mano plaukų sruogą. Buvo daug maloniau negu miegoti.

Kitą rytą nedideliu būreliu, tarsi vagių šutvė, raiti ant arklių nujojome į Tūlos stotį. Be tėčio ir manęs keliavo dar trys žmonės: Dušanas Makovickis, Bulgakovas ir tarnas Ilja Vasiljevičius. Tėtis jojo priekyje lyg koks mūšin vedantis kazokų atamanas.

Prie Tūlos kalėjimo — nedidelio balto statinio mažais slegiančiais langeliais geležinėmis grotomis, tėtis įtempė vadeles. Papurtė galvą.

— Čia kalinamas Gusevas, — Bulgakovui, kuriam amžinai reikėdavo viską žinoti, paaiškino Dušanas Makovickis.

Dušanas išvardijo ir kitus tolstojininkus, leidžiančius dienas tame slegiančiame pastate, o tėtis staiga nusijuokė ir pareiškė, jog čia „tiesiog nuosavas kalėjimas“.

Visą dieną pūškavome ankštoje antros klasės kupė, o į Meščerą atvykome kaip tik vakarienės. Namas buvo paprastas, nepadailintas, beveik bjaurus. Ir purvinas. Koridoriuose grūdosi tėčio sekėjai: Maskvos ir Peterburgo intelektualų draugijose Čertkovo užverbuoti mokiniai, marga jaunų svajotojų minia. Dauguma — tiesiog apgavikai. Bet tėtis draugijoje džiūgavo: puolė į jų gretą, laisvai šnekučiavosi, atsakinėjo į klausimus, siūlė patarimus, žarstė kritiką. Dėmesys jam — kaip augalui saulės šviesa. Šiltuose spinduliuose tiesiog atgyja.

Vakarienės susėdome, kaip įprasta pas Čertkovą, en famille — kartu su tarnais. Bet paniurę ir tylintys tarnai susigrūdo viename stalo gale. Ilja neišdrįso atsisėsti prie to paties stalo kaip ir grafas — nusigrūdo į tamsų kampą. Visi pagarbiai stebėjo, kaip tėtis pasiėmė lėkštę daržovių, gabalėlį ožkos sūrio ir juodos duonos riekę.

— Levas Nikolajevičius — tarsi Kristus, plaunantis apaštalams kojas, — į ausį sušnibždėjo Dušanas Makovickis, turintis neįtikėtiną palyginimų dovaną.

Vakarienės metu tėčio paklausė, ką jis skaitąs.

— Nekreipiu dėmesio į jokią literatūrą, parašytą per pastaruosius šešerius metus, — atsakė jis.

— O ką rekomenduotumėte? — pasiteiravo Vladimiras Grigorjevičius. — Gal Puškiną?

Buvo nepaprastai laimingas, jog prie jo stalo apsuptas mokinių sėdi Tolstojus.

— Taip, ir dar Gogolį. Gogolis puikus. Ir užsienio rašytojai. Siūlyčiau Ruso, Hugo ir Dikensą. Kaip paprastai, dauguma rusų nori skaityti tik tą, kas nauja. Jiems tiesiog užima kvapą paminėjus tą, kuo jis ten vardu Grūtas — Mutas — Knutas Hamsunas! Žavisi Ibsenu ir Bjornsonu. Bet apie Ruso ir Hugo žino tik iš nuogirdų, tik iš įrašų enciklopedijose!

Paprastai tėtis labai entuziastingai semiasi žinių enciklopedijose. Greta stalo turi susikrovęs visą Brokhauzą-Efroną ir tikrinasi joje beveik kasdien. Mėgaujasi skaitydamas apie tolimas šalis ir nežinomus papročius, sukaupdamas daugybę žinių ateičiai. Jau seniai suprato, jog ginčuose nieko nėra geriau už faktus. Turėdami teisingos informacijos, greitai galite nutildyti oponentą. Žerdami statistiką, blizgėdami erudicija galite užkariauti draugijos dėmesį. Būtent dėl to tėtis netrukus pradėjo pasakoti apie Formozos salą, kuria neseniai susidomėjo.

— Salą visai neseniai užėmė japonai, — aiškino draugijai. Dauguma kaip pašėlę užsirašinėjo, mėgindami skrebinamais pieštukais sugauti kiekvieną posakį. — Tik pagalvokite! Kanibalų pilna sala! Žmogienos rijikai! — tėčio akys išsiplėtė kaip lėkštės.

— Kanibalizmas yra blogybė, — konstatavo Dušanas Makovickis.

Tėtis išsišiepė.

— Mano draugas Trubeckojus teigia, jog kanibalizmas — irgi civilizacijos rūšis. Kaip žinote, kanibalai tvirtina, jog suėda tiktai barbarus. Manau, dauguma iš mūsų atitiktume jų apibrėžimą.

Visuose veiduose pasirodė sutrikimo ir pažeminimo grimasos, tik Bulgakovas garsiai nusijuokė. Tiesą sakant, per garsiai. Čertkovo numylėtiniai paprastai nedrįsta juoktis jo akivaizdoje.

— Levas Nikolajevičius turi puikų humoro jausmą, — vyptelėjęs pratarė Čertkovas.

Ketinome pasilikti vos savaitę, bet tėtis nerodė nė menkiausio ketinimo nutraukti viešnagės. Pernelyg jau patiko. Pradėjo rašyti. Kiekvieną rytą rašė apsakymus, per tris dienas pabaigdavo du. Jei išlaisvėtų nuo Jasnaja Polianoje tvyrančios įtampos, netrukus galėtų vėl rašyti romanus.

Užbaigė pratarmę „Gyvenimo apmąstymams“, kūrinių rinktinei, sudarytai nuo panašių užsiėmimų niekuomet nepavargstančio Čertkovo. Perskaitęs pratarmę, Vladimiras Grigorjevičius pasakė:

— Labai patiko, Levai Nikolajevičiau. Bet vieną frazę turite pakeisti. Jūs rašote, jog privalome ugdyti „meilę Dievui ir kitoms būtybėms.“ Tikriausiai turite omenyje „Dievo tvariniams“.

Man nepatiko Čertkovo prielaida. Jis mano, jog supranta tėčio darbus geriau už patį tėtį. Būtent šis bruožas taip nenusakomai liūdina mamą.

Vieną dieną, jodinėdami su Čertkovu ir tėte, sustojome prie prieglaudos. Tėtį tiesiog traukia pamišėliai. Sako, kad jie arčiau Dievo nei mes.

— Gydytojai traktuoja pamišėlius visiškai objektyviai, kaip medicininius atvejus, o ne kaip žmogiškas būtybes, kurioms reiktų parodyti gailestingumą, — pastebėjo tėtis. — Jiems pacientai tėra darbo medžiaga. Manau, jog taip ir turi būti, kitaip jie taptų nedrausmingi.

Visi klausėsi tėčio teiginių entuziastingai linksėdami. Mane šiek tek trikdė jų apsimestinis dėmesys.

Tėtis teiravosi pacientų nuomonės apie religiją. Kamantinėjo liesą senyvą vyriškį, bedantį, susivėlusiais geltonais plaukais, ar tikįs Dievu.

— Esu Dievo smiltelė, — atsakė vyriškis.

Tėtis pritardamas palingavo galvą ir pateikė tą patį klausimą storai moteriškei riebia oda, kuri atrėžė:

— Netikiu Dievu. Tikiu mokslu. Dievas ir mokslas išvien egzistuoti negali.

Tėtį sužavėjo moters atsakymo skaidrumas. Paprašė Čertkovo užrašyti, kad vėliau galėtų persirašyti į dienoraštį.

Tą pačią popietę, prieš vakarienę, į Čertkovo namus su gėlėmis tėčiui atvyko vaikų delegacija iš našlaičių prieglaudos. Jis juos švelniai sutiko, išbučiavo mergaites, patrynė krumpliais skustas berniukų galvas. Iš gretimo kambario pasirodė Čertkovas, nešinas pilna dėže raito ant arklio tėčio nuotraukų. Išdalino nuotraukas vaikams. Šie paėmė jas su tyliu dėkingumu.

— Ar čia tu? — paklausė tėčio mažiausioji mergytė.

— Bijau, negaliu nuginčyti, — atsakė jis ir pasilenkė, norėdamas pabučiuoti mergaitės kaktą, bet toji išsisuko. — Seniai gana bjaurūs, — tarstelėjo tėtis.

Kitą dieną išgirdome naujieną, jog Čertkovui bus leista laikinai sugrįžti į Teliatinkus. Tėtis net virpėjo iš džiaugsmo. Trynė rankas ir šokinėjo nuo kojos ant kojos kaip mokinukas. Buvo smagu matyti jį tokį linksmą.

Čertkovas teisingai spėliojo, kad laikinas leidimas tikriausiai bus pratęstas neribotam laikui, jei nespausdins „kurstančių“ straipsnių. Tokie suvaržymai grasūs, teigė vyriškis, bet jis suprantąs būtinybę laikytis netoli Jasnaja Polianos ir elgsis kaip pridera.

— Tas pats, kas prašyti šuns, kad nelotų, — tarstelėjo tėtis.

Čertkovas nutaisė įprastinę šaltą miną. Sunkiai pakentė, kai tėtis jį erzindavo.

Netrukus orai subjuro, dangumi slinko audros debesys. Stipriai pliaupė, įstrižai plakė birželio liūtys, pavertusios sodą už Meščeros juoda purvyne. Tą vakarą, po vakarienės, gavome Varvaros telegramą, sujaudinusią visą draugiją: „Sofjos Andrejevnos nervai pakrikę. Nemiega, verkia. Pulsas — per šimtą. Prašau, atsakykite.“

Pagailo Varvaros. Mama ją neįtikėtinai spaudė, stengėsi įtraukti į besiplečiančią, ją pačią užvaldžiusią beprotystę. Po dviejų valandų prie židinio gurkšnojome arbatą ir gavome dar vieną telegramą, šį kartą nuo pačios mamos: „Maldauju, greičiau grįžkite. Rytoj.“

Nusivedžiau tėtį į jo kambarį.

— Neturėtumėt nusileisti, — pasakiau.

— Ji blogai jaučiasi.

— Apsimetinėja. Visuomet taip. Čia toks triukas: priversti jus dar nepasiruošusį grįžti namo.

— Jau gana ilgai čia prabuvau.

— Keletą dienų! Be kita ko, šį vakarą atvyksta Erdenka.

Erdenka buvo vienas garsiausių Rusijos smuikininkų, o tėtis negalėjo atsispirti geram koncertui, nors ir nepalankiai žiūrėjo į iš muzikos patiriamą malonumą.

Tėtis atrašė telegramą: „Patogiau grįžti rytoj. Nebent būtina.“

— Tučtuojau išsiųsiu, — pasisiūliau.

Visi prašė tėčio nenusileisti. Deja, vos po kelių valandų buvo gautas trumpas mamos atsakymas. „Būtina“, — telegrafavo jinai.

— Neprivalote nusileisti, — kalbėjau tėčiui, — jei pamatys, kad vos įsigeidusi gali priversti jus grįžti, reikalavimams nebus galo.

Tėtis užsispyręs tvirtino, jog mama blogai jaučiasi. Ne fiziškai, bet dvasiškai.

— Pati sau ji nebegali padėti, — kalbėjo tėtis. — Čia mano pareiga. Džiaugiuosi, kad turiu galimybę atlikti pareigą. — Ir daugiau pats sau, nei man, pridūrė: — Tepadeda man Dievas.

Nuėjau į savo kambarį ir pirmą kartą per keletą metų pasimeldžiau. Meldžiausi už tėtį, kurio našta kiekvieną dieną vis sunkėjo. Jaučiau, jog jis greitai palūš. Jo metų vyras toli gražu negali šitiek pakelti.

22 Dž. P.

SONIA: SESTINA

Suklupusi meldžiuosi prie juodos gelmės,

užvertus galvą į mėnulio pliką skydą ir žvaigždes,

jų dulkių žėrinčių nudeginta, šaukiuosi Dievo

griausmavaldžio, nubaust prašau, gal apvalyt, gal numarint

tą priešą, viduje kur tūno, ir meilė

teužgims, stipri kaip vėjo plaikstoma ugnis.

Jaučiu, kaip kyla medžiais vėjas karštas kaip ugnis,

apskrieja žemę, pašiaušia juodulį gelmės,

pažadina kažką, žinojau, kas norėjo būti meilė,

ir nepajudinamas kaip uola žvaigždes,

papuošiančias naktis. Lengviausia numarint

dabar tą deginantį jausmą. Neboti Dievo.

Kur benueisiu, keiksnodama, be Dievo?

Išgelbėk, Viešpatie. Karšta ugnis

apgaubia visą. Kodėl turėčiau numarint

ko trokštu taip? Praskriesiu virš gelmės

kaip mėnesio šviesa, nustelbdama žvaigždes,

nusiaubsiu vandenis. Apakins viską meilė.

Dėl jos tik gyvenu, tai meilė, gyvybinga meilė,

prasideda ji visuomet regėjimuose Dievo,

paskui perskrodžia tamsumas ir įžiebia žvaigždes,

laukus ir mišką siaubia ji kaip vėjas, kaip ugnis,

ir rašo žymenis keistus paviršiuje manos gelmės

raštu ugningu. Nenoriu numarint,

ko trokštu baisiai. Tik klyksiu: „Numarint“,

ir elgsiuosi, lyg Kainas širdyje tūnotų. Bet meilė

saugoja ir leidžia plaukt paviršiumi gelmės,

ji laiko ir globoja, ir saugau tarsi meilę Dievo

meilę vyro. Įsiklausau — ugnis

už lango traška, ar tik išvysiu krintančias žvaigždes?

Tebeklūpiu, jau išbarsčiau žvaigždes.

Jei niekas aš, tai ką reik numarint?

Mane dalija, persmelkia, sudegina ugnis,

nelieka nieko. Meilė, o kur meilė?

Tesu tik plunksna, dulkė žinioj Dievo,

beveik pranykusi greta juodos gelmės.

Nešioju savyje žvaigždes, mane pripildo meilė,

visus, kas tik nusigręžia nuo Dievo, ruošiuosi numarint,

ir te nesunaikins ugnis tamsios širdies gelmės.

23 Sofja Andrejevna

Taip spaudžia krūtinę, vos galiu kvėpuoti. Iš pradžių norėjau, kad Liovočka vyktų į tą Meščerą. Jo pulsas taip silpo. Beveik nieko negalėjo aiškiai prisiminti. Maniau, kelionė pas numylėtinį pagelbės. Deja, taip ir nutiko. Pasveiko nepadoriai greitai. Truputį sutrikusi stebėjau, kaip raitas ant arklio skubėjo į Tūlos stotį.

Nenumaniau, kad Liovočkos nebus taip ilgai. Išleidau kokiai savaitei, bet viešnagė vis ilgėjo. Nebuvo nė kalbos apie grįžimą namo. Argi nesuvokia, kokia aš ligota, kaip kankina nemiga, kaip daužosi širdis, skauda ir sukasi galva?

Nuoga tiesa ta, kad mano sutuoktinis, didžiausias rusų rašytojas nuo Puškino laikų, absurdiškai, Seniokiškai susižavėjo vidutinio amžiaus meilikautoju. Kai buvo berniukas, netgi jaunuolis, jį traukė prie vyrų. Nieko nemėgo labiau už medžioklės išvykas. Mėginau atvirai pasikalbėti, bet jis taip pasipiktino. Nemato, kaip kvaila vyriškiui mylėti kitą vyriškį. Ne tik kvaila, bet ir nuodėminga Dievo akivaizdoje.

Saša sako, kad fantazuoju, bet manau, jog Liovočka, jei leistų sąžinė, miegotų su Čertkovu. Bet sąžinė neleidžia. Tvyro virš jo kaip Visagalis Laikas, mojuoja pjautuvu ir kelia absurdiškus reikalavimus. Liovočką medžioja furijos, piktosios dvasios vaikosi ir sekioja paskui į kiekvieną gyvenimo kertelę. Jam pritinka savo manijas laikyti fantastiška šventenybe, tačiau tai tėra psichikos liga.

Tikėjimas turi teikti nusiraminimą, o ne pykinimą. Einu į nedidukę cerkvę kaime tikėdamasi, kad Dievas numaldys nervus. Taip ir nutinka. Kitaip nebūčiau galėjusi beveik pusę amžiaus išbūti susituokusi su Levu Tolstojumi. Niekas negalėtų išlaikyti tokio spaudimo. Tarsi gyventum viesulo sūkuryje.

Vos tik bandau užmigti, pradeda vaidentis rūstus Čertkovo žvilgsnis, nudribęs pagurklis. Jo kvapas, jo balsas, putlūs pirštai — viskas mane nervina, netgi kai jo nėra. Jis būtų niekas be mano Liovočkos, o dabar Čertkovas iškilo pasaulio akyse, tapo artimiausiu Tolstojaus draugu, patarėju, leidėju. Nešioja tą garbę tarsi mantiją. „Pažvelkit į mane! — rėkte rėkia kiekviena odos pora. — Aš — Levo Tolstojaus mylimas! Aš — jo sąžinė! Jo švyturys!“

Po Liovočkos mirties, kurios tikrai neprailgs laukti, Čertkovas supras, kas jis yra. Niekas.

Pavydą laikau charakterio trūkumu. Bet esu pavydi. Pripažįstu ir prašau Viešpaties atleidimo. Bet ko kita, netgi Dievas, galėtų iš manęs tikėtis? Čertkovas pasigrobė tai, kas palaikė mano gyvenimą keturiasdešimt aštuonerius metus! Išplėšė iš rankų Liovočką. Mieląjį, brangųjį Liovočką...

Pagalvoju apie įvairiausius savižudybės būdus, bet kažkaip nepriimtina. Nenoriu mirti. Bet nenoriu ir taip gyventi, pavydo peiliui aštria geležte varstant širdį. Šį rytą panorau nusigauti į Stolbovą ir atsigulti ant bėgių po traukiniu, kuriuo iš Meščeros patogu grįžti Levui Nikolajevičiui. Kaip ironiška: „Anos Kareninos“ autorius parvyktų namo pervažiuodamas išsidriekusį savo mylimos žmonos kūną! Kokia puiki būtų medžiaga tarptautinei spaudai!

Pasitikslinau Florinskio medicinos vadovėlyje, koks nuodijimosi opiumu poveikis. Nenoriu skausmingos mirties, mirtis po traukiniu skamba bauginančiai. O kas, jei nežūsiu akimirksniu? Kartą mačiau sunkios karietos pervažiuotą šunį: viduryje kelio gulėjo sutraiškytas kūnas. Gyvulys baisingai kankinosi, visas sulinkęs kaip pasaga mėgino nušliaužti į kelio pakraštį. Laimei, geraširdis mužikas dideliu akmeniu sutriuškino šuns kaukolę, užbaigė padaro kančias. Ne, ačiū, tokia išeitis ne man.

Apsinuodijimas opiumu prasideda susijaudinimu, greitai pereinančiu į letargą. Šiek tiek primena mirtiną sušalimą sniege. Iš tikrųjų neskauda, tiesiog būni sustingęs. Palaipsniui dangus susilieja su žeme, mintys susijungia su kūnu, kūnas pakyla į orą. Ir nėra jokių priešnuodžių.

Manau, jei nepavyktų nusižudyti, o tik pamėginčiau, Čertkovas atiduotų mane į pamišėlių namus. Galbūt tuomet Levas Tolstojus, taip besižavintis bepročiais, mane aplankytų. Tuomet pelnyčiau jo pagarbą. Ne dabar. Dabar aš per daug blaiviai mąstau. Kalbu teisybę, kuri jį žeidžia.

Liovočka atvyko dvidešimt ketvirtosios dešimtą valandą, daug vėliau nei norėjau. Žinoma, tai buvo paniekinimo aktas. Jis tarsi mažas berniukas, negalintis tiesiai pasakyti, kas jį pykdo. Galbūt net pats to nežinodamas vis atidėlioja pasakyti: „Žinai, mieloji, nesi tokia svarbi, kokia manaisi esanti. Netikiu, jog sergi. Bet kartu žaisiu šį apgailėtiną žaidimėlį.“ Kartais jaučiu Liovočkai neapykantą, gyslomis kyla juoda tulžis, vėl iškyla viršun mūsų liguisti santykiai. Kartais trokštu jį nudėti.

Ir tą akimirką troškau jo nekęsti, bet Liovočka buvo toks nuolankus, toks baigštus, gležnas kaip paukštelis. Atsisėdo ant lovos, prispaudė delną prie mano kaktos.

— Sonia, mieloji! — prabilo. — Taip jaudinausi. Nuo tų telegramų visi paklaikome.

Kurgi ne. Netikiu. Anksčiau labai dažnai vaidindavo susirūpinusį, o norėdavo intymių santykių. Dabar nori atsiprašyti, nori, kad atleisčiau nuolatinę emocinę neištikimybę su Vladimiru Grigorjevičiumi.

— Tikriausiai norėtum mane pribaigti? — paklausiau. — Labiau patiktų, jei būčiau negyva.

Jis palingavo galvą.

— Šneki nesąmones, Sonia. Iš kur ištraukei? Nebesuprantu tavęs.

— Juk klausimas visai logiškas? Ar nežinai, kad po „A“ seka „B“? Ar čia tavo bėda?

— Tiesiog nori mane suerzinti.

— Ar tebemyli mane, Liovočka? — paklausiau.

— Taip, — sušnibždėjo.

Laukiau, kol dar ką nors pasakys.

Liovočka atsigulė ant lovos greta. Atrėmė kaktą man į petį. Netrukus abu įmigome ir šitaip išmiegojome kiaurą naktį. Buvo keista, tačiau leido prisiminti pirmuosius aistringus drauge praleistus metus, kada daug, be galo daug reiškė jausti vyrą greta, žinoti, jog esu jam svarbi, kaip svarbi esu savo tėvui. Kartą, kai man buvo trylika, tėtis išvyko į Paryžių, į tarptautinę gydytojų konferenciją. Užtruko tris mėnesius. Ir nė karto neparašė.

Kitą rytą švelniai prabilau apie Čertkovą.

— Viskas atrodo gana liguista, mielasis, — pasakiau, įsitaisiusi greta. — Visi šaiposi.

— Kas?

— Andrejus, Suchotinas, netgi mužikai. Aną dieną nugirdau kikenančius arklidėje ir pasiklausiau prie durų. Kalbėjo apie tave. Taip, apie tave!

— Man nelabai rūpi, ką kas tauškia. Tegu kikena, jeigu mano esant juokinga.

— Nematau nieko juokinga. Atrodo nesveikai.

— Net nežinai, ką kalbi, — atrėžė, atsisėdo lovoje ir nubloškė antklodes.

— Žinau, kas nenormalu. Tave apsėdo tas vyras. Įsitveri kiekvieno žodžio, tarsi jo lūpomis bylotų Dievas!

— Vladimiras Grigorjevičius — brangus draugas, mudu turime daug bendra. — Liovočka apsiavė odinius batus. — Bet kuriuo atveju manau, jog neverta ginčytis. Jau ne kartą tą aptarėme, Sonia. Daugybę kartų...

— Tu su tuo žmogumi neturi nieko bendra. Jis — pataikūnas ir iškrypėlis. Tiesiog naudojasi tavimi, bet tu, regis, nematai. Gal tavęs ir nejaudina, bet man nereikia, kad toks tipas iš mano vyro darytų kvailį!

Jis nusispjovė ant grindų. Nepamenu, kada paskutinį kartą taip pasielgė.

— Palik mane ramybėje, — iškošė. — Dėl Dievo meilės!

Stebėjau, kaip Liovočka išeidamas užtrenkia duris, palieka mane vieną. Daug vienišesnę, nei kada nors. Įsigeidžiau buteliuko opiumo.

Nusileidau laiptais į biblioteką. Nežinau tiksliai, kiek ten praklūpėjau ant kelių kaip juodadarbė, kad įgaučiau drąsos nuryti lemtingą medžiagą. Nereikėjo delsti.

Mane surado Saša.

— Kokią nesąmonę čia turit, mama? — paklausė, tarsi nieko nebūtų įvykę.

Tiesiog motina klūpo ant grindų su opiumo buteliuku rankose.

— Vieną gurkšnį, prašau! Tik vieną! — inkščiau, keldama buteliuką prie lūpų.

Ji mėgino išplėšti opiumą man iš rankų, bet tvirtai sugniaužiau kumščius.

— Mano! Neduosiu! — girdėjau save rėkiant, tarsi būčiau visai kitas žmogus.

— Tai ir gerkit, — rėžė duktė. — Darykit, kaip išmanot.

Nedėkinga kalė.

— Tu pasibjaurėtina, — pasakiau.

Parpuoliau ant grindų, vargiai galėjau kvėptelti. Skystis išsiliejo, gaubė opiumo aromatas. Lovon įkėlė trys tarnai, tarp kurių buvo ir vaiduokliškas Timofejus su akyse tvyksinčia nuolatine pavainikio neapykanta. Dušanas Makovickis apžiūrėjo mane nepaliaujamai murmėdamas po nosimi, tarsi manęs ir nebūtų. Varganas, niekingas žmogėnas.

Mano vyras, kaip ir privalėjo, vaidino susirūpinusį. Jis pernelyg didelis bailys, kad tiesiai pasakytų, jog bjaurisi manimi. O bjaurisi. Vien pamačius mane jam pradeda graužti skrandį.

— Ar myli mane, Liovočka? — dar kartą paklausiau.

— Taip, myliu, — atsakė. — To niekas nepakeis.

— Tai atnešk savo dienoraštį. Noriu paskaityti, ką apie mane rašai. Noriu žinoti tiesą.

— Kas verčia galvoti, kad rasi ką nors apie save?

— Noriu paskaityti tavo dienoraštį, — šaltai pakartojau.

Atrodė, tarsi jam ant pečių dangus būtų užgriuvęs.

— Neturiu paslapčių, — atrėžė. — Mudviejų santykiai viešai žinomi. Abejoju, ar Rusijoje liko bent vienas mužikas, kuris visko apie mudu nežinotų.

Dienoraštį atnešė tarnas. Levui Nikolajevičiui nepakako žmoniškumo atnešti pačiam. Virpančiais nekantraujančiais pirštais verčiau storus lapus. Buvo beveik nepakeliama. Kone iš karto snapą iškišo demaskuojantis sakinys, tarsi priešistorinis paukštis, bjaurus ir visa užvaldantis: „Privalau pamėginti įveikti Sonią sąmoningai, švelnumu ir meile.“

Pašaukiau vyrą, o sakinys skambėjo galvoje kaip laidotuvių varpas: Privalau pamėginti įveikti Sonią sąmoningai, švelnumu ir meile.

Liovočka stovėjo tarpduryje, nuolankus, beveik nežemiškas.

Dirstelėjau.

— Kvietei, mieloji?

— Kodėl nori įveikti mane? Ką tokio padariau, kad užsitarnavau grasinimų?

— Parašytame nematau nieko, kas turėtų tave liūdinti.

— Parodyk kitus savo dienoraščius. Noriu perskaityti visus pastarųjų dešimties metų sąsiuvinius.

— Bijau, neįmanoma, — kalbėdamas Liovočka į mane nežiūrėjo.

— Kur jie, Liovočka? Kur paslėpei?

— Neslėpiau.

— Dienoraščiai namuose?

— Ne.

— Ar paėmė Čertkovas?

— Prašau, Sonia. Aš... Aš...

— Taip ir žinojau! Jis godžiai siurbia viską, ką apie mane pasakoji. Nepakenčiama! Argi visus tuos metus nebuvau garbinga, mylinti žmona? Atsakyk, Liovočka!

Į namą ėmė garsiai barbenti lietaus lašai, pro užuolaidas papūtė vėjas. Kambaryje buvo drėgna ir karšta, nors diena aptemo.

— Nesvarbu, pasakysiu teisybę, — sunkiai patylėjęs tarė Liovočka. — Dienoraščius tikrai turi Čertkovas. Atidaviau saugoti.

— Šitai visų blogiausia, ką kada nors esi man padaręs, — ištariau.

Skaudėjo skrandį, norėjosi vemti. Nubloškiau antklodę ir išlėkiau iš miegamojo, slidžia laiptine pasileidau tiesiog į lietų. Kokią valandą klaidžiojau sode, kančios apakinta, bet niekas neatėjo ieškoti. Visi troško mano mirties. To jie norėjo, bet niekam neketinau suteikti pasitenkinimo. Grįžau namo drebėdama, permirkusi iki paskutinio siūlelio ir įsiropščiau į lovą kaip pernelyg smarkiai priluptas vaikas.

Iš koridoriaus į kambarį įsklido balsai. Mano vyras kalbėjo su Dušanu Makovickiu. Sunkiai supratau žodžius: „Pamišėliai visuomet lengviau pasiekia tikslą, nei sveikieji, — kalbėjo gydytojas. — Jie nejaučia moralinės pareigos susiturėti. Neturi gėdos, neturi sąžinės.“

Jau kitą dieną Bulgakovas pranešė bauginančią naujieną, iš esmės reiškiančią mano gyvenimo pabaigą. Čertkovui buvo duotas leidimas grįžti į Teliatinkus aplankyti motinos. Jis galįs pasilikti tol, kol gubernijoje gyvens jo motina. Tiesą sakant, jis jau dabar ten, rezga sąmokslus ir kurpia intrigas vos už kelių varstų nuo Jasnaja Polianos.

Dvidešimt aštuntosios rytą, kol visi miegojo, per gilų laukus nugulusį rūką, tirštą vidurvasario rytmečio rūką, pakibusį ant Zasekos pušų, išblukinusį trobas, rūką kaip sapną, sūkuriuojantį virš šaltų Voronkos vandenų, pritykino Čertkovas. Įsėlinęs į namą lyg vagis, prižadino virtuvės tarnus ir paprašė į svetainę atnešti arbatos.

Liovočką pažadino tarnas — berniukas Ilja. Mano vyras nuskubėjo laiptais šokčiodamas, tarsi jaunikis vestuvių dieną. Nors ir nemačiau, įsivaizduoju. Jei jau kada matei mėnulį, visada žinosi, kaip jis atrodo.

Kai įėjau į svetainę, Vladimiras Grigorjevičius atstumiančiai mandagiai nusilenkė. Jis taip ir liko dendis, nepaisant tolstojininko priedangos. Kelnės siūtos Anglijoje, raudonos kašmyro kojinės — aiškiai ne tolstojiškos. Bet nuolat vilkėjo mėlyną drobinę palaidinę, tokią, kokia į cerkvę puošiasi mužikai.

— Labas rytas, Sofja Andrejevna. Džiaugiuosi jus matydamas, — pasakė.

Ir ištiesė laiškelį:

Suprantu, jog pastarosiomis dienomis kalbėjote apie mane kaip apie priešą. Tikiuosi, šį jausmą galima priskirti kažkokiam susierzinimui, kilusiam iš klaidingo įsitikinimo, jog dviejų asmenų santykiai galėtų išsisklaidyti kaip blogas sapnas. Kadangi Levas Nikolajevičius simbolizuoja tai, ką mudu abu laikome vertingiausiu gyvenime, tarp mudviejų jau susiformavo tvirtas neišvengiamas ryšys.

Jausdamasi pralaimėjusi ir apsikvailinusi, grįžau į savo kambarį ir apsiverkiau. Čertkovas, be abejonės, rodė šį laiškelį Liovočkai, kuris tikriausiai pagalvojo: „Matai, Vladimiras Grigorjevičius neriasi iš kailio, norėdamas susidraugauti su Sonia. Koks kilnus ir atviraširdis!“ Nemato, jog Čertkovas mėgina mus apgauti.

Po trijų dienų Čertkovas per pietus begėdiškai įsibrovė į valgomąjį. Mano vyras baisiai susijaudino, tarsi netikėtai būtų atvykęs pats caras. Pritraukė Čertkovui kėdę, siūlė viską, ko tik anas galėtų panorėti. „Ko gi pageidautumėte, mieliausias iš mieliausiųjų, mylimasai Vladimirai Grigorjevičiau? Mano žmonos širdies ant lėkštutės? Gal inkstų? Su druska? Žinoma, mielasai Vladimirai Grigorjevičiau! Visko, ko tik panorėsite! Norėtumėte dvaro? Puiku! Ir nuosavybės teisių viskam, ką kada nors parašiau? Savaime suprantama!“

Sunkiai išsėdėjau per pietus, bet niekam nerūpėjau. Po pirmo patiekalo atsiprašiau pasakiusi, jog įsiskaudėjo galvą (taip ir buvo) ir išėjau. Užlipusi atsisėdau prie savo rašomojo stalo rašyti dienoraštį. Buvo liepos pirmoji. Vis dar karščiausia diena. Anksčiau rašydama palengvindavau kai kuriuos jausmus. Dabar, pagalvojau, nebeturiu ką pasakyti.

Čertkovas išbuvo visą popietę ir pasiliko vakarienės. Nusprendžiau nesijaudinti. Tiesą sakant, buvau mandagi, kiek tik pajėgiau, teiravausi apie motinos sveikatą, apie įvairius projektus. Domėjausi niekam tikusia leidybos įmone, ta pačia įmone, kuri pavogė mano vaikų palikimą. Nustebau, jog tokių pasipiktinimą keliančių dalykų akivaizdoje galiu išlikti tokia šaltakraujiška.

Paprastai pasibaigus vakarienei visi pereina į biblioteką gerti kavos ar arbatos. Šį vakarą Saša vogčiomis nusitempė tėvą ir Čertkovą į kabinetą. Mačiau, jog jie kažką rezga. Visą laiką kažką rezga. O tie reikaliukai pjauna ir drasko mano nervus. Nekenčiu, kai žmonėms trūksta drąsos pasakyti, kokius velniškus dalykus išdarinėja už nugaros...

Ant pirštų galų nusėlinau prie kabineto. Durys buvo uždarytos. Liovočka niekuomet neuždaro durų, jos visą laiką praviros, tarsi sakytų: „Taip, dirbu, bet galite pasibelsti ir įeiti.“

Kai įsiklausiau, pasitvirtino baisiausios baimės. Jie šnabždėjosi, ir man apmirė širdis, kai pro žemą balsų dundesį išgirdau savo vardą.

Širdis sustojo, pamaniau, apalpsiu, išgirdusi Sašą aiškiai tariant: „Žinoma, mama mus užmuš, jei sužinos.“ Čertkovas ją tildė. Jie padelsė, išsigandę, ilgokai, tarsi klausytųsi žingsnių. Nesujudėjau.

Vėl pradėjus šnibždėtis, nulipau į svetainę, prisipyliau stiklinę degtinės ir atsisėdau. Viduje visa viriau. Nusprendžiau nusigauti iki balkono, o paskui pro venecijietiškas lentjuosčių duris nugirsčiau, ką jie rezga. Galėjau sužinoti šeimos gerovei labai reikalingos informacijos.

Antrojo aukšto lygyje pastatą juosia siaura atbraila, todėl, jei stipriai prisispaudi prie sienos, visai įmanoma namą apeiti. Išlindau pro langą ir pasiruošiau kelionei palei sieną. Deja, svoris trukdė išlaikyti pusiausvyrą. Žygis buvo rizikingas. Kelis kartus susvyravusi vos nenualpau, tačiau netrukus jau stovėjau prie Liovočkos kabineto.

Įsiklausiau pro langines. Jų balsai, nors ir pritilę, pro pinučius buvo puikiai atskiriami.

— Negaliu, — tvirtino Liovočka.

— Pupa, manau, Vladimiras Grigorjevičius teisus. Paklausyk. Jis galvoja tik apie tavo gerovę.

— Apie žmonių interesus, — pridūrė Čertkovas, — kurie, žinoma, sutampa su jūsiškiais, Levai Nikolajevičiau.

Ten spietėsi mano priešai, rezgantys ir planuojantys savo niekingus sąmokslus. Buvo pernelyg šiurpu, taigi netrukus praradau pusiausvyrą, pagrindas po kojomis susvyravo, o gal tik taip pasirodė, bet surikau.

— Kas ten? — aštriu, šiurkščiu, nedovanojančių balsu šūktelėjo dukra.

Įvirtau pro pinučius, kaip didelė persiverčiau kūliais, taigi spoksojau į susirinkusius pro savo šlaunis, o sijonų padurkai plaikstėsi kažkur palei pečius.

— Susimokėte prieš mane! — surikau. — Ir dar mano namuose!

Mano sutuoktinis susmuko krėsle, keistai spoksojo prieš save.

— Pribaigsit jį, mama, — pasipūtusi rėžė Saša. — Bet juk to ir siekiate, tiesa? Trokštate tėčio mirties!

Duktė išėjo, o patarnautojas Ilja su Čertkovu išnešė iš kambario Liovočką.

Čertkovas grįžo dar nuožmesnis, nei kada nors regėjau. Pudruoti skruostai blizgėjo tarsi ką tik nutepti klijais.

— Kuo puikiausiai suprantu, ką mėginate padaryti, Vladimirai Grigorjevičiau, — pasakiau. — Negalvokite, jog nors akimirkai mane suklaidinsite. Noriu atgauti vyro dienoraščius. Tučtuojau grąžinkite, grąžinkite į šiuos namus, kuriuose jiems ir priklauso būti. Vardan Dievo!

— Ko gi taip bijote?

— Jūs esate pats velnias, — pasakiau.

Čertkovas žvelgė pro mane, kažkur į kambario kampą.

— Jei būtų rūpėję, būčiau sutriuškinęs ir jus, ir jūsų šeimą. Žinote, būtų net pernelyg lengva. Žiniasklaida taip trokšta kraujo.

Meldžiau Dievo, kad Liovočka išgirstų jį kalbantį, tikrąjį Čertkovą.

— Pirmyn, — paraginau, — sužlugdykite mus. Pasakokite jiems, ką tik norite.

— Pernelyg gerbiu Levą Nikolajevičių, kad taip pasielgčiau. Jums pasisekė.

— Šlykščiuosi jumis, Vladimirai Grigorjevičiau.

Mano lūpos virpėjo. Vos pajėgiau susiturėti.

— Jei mano žmona būtų panaši į jus, — metė Čertkovas, jau eidamas prie durų, — seniai būčiau išsitaškęs smegenis. Arba išvykęs į Ameriką.

Tą naktį, jau lovoje, sapnavau, kad mano sutuoktinis su Čertkovu nuogi raičiojasi ant drėgnų nukritusių Zasekos lapų: senas, žilaplaukis vyras sniego baltumo barzda su savo riebiaveidžiu, nutukusiu mokiniu užsiima siaubingu sanguliavimu. Raitėsi purve tarsi kirmėlės.

Krūptelėjusi, paplūdusi prakaitu pabudau.. Drebėdama atsiklaupiau prie lovos ir pradėjau garsiai melstis: „Dieve, gerasis Deive, pasigailėk manęs, nusidėjėlės.“

24 Bulgakovas

Nebežinau, kiek dar galėsiu tęsti šitą dvigubą žaidimą. Levo Nikolajevičiaus akivaizdoje deduosi, jog mano asmeninis gyvenimas nepriekaištingas. Tai yra, iš viso vengiu tokių kalbų. Jis mano (arba galvoju, kad jis mano), kad gyvenu pagal jo principus, nes garsiai jiems pritariu ir entuziastingai apie juos rašau. Bet toji nedidelė apgavystė, šitas beveik neregimas gyvenimo prieštaravimas neramina.

Nelaikau savęs ištvirkėliu. Žmogus turi paklusti savo sąžinei, ir nors tolstojininkai priešinasi intymiems ryšiams ne santuokoje (tiesą sakant, Levas Nikolajevičius rimtai abejoja intymių santykių moralumu netgi susituokus), aš pats labiau pritariu Platonui, kuris teigia, jog kiekvienas gali pereiti nuo kūniškos prie dvasinės meilės. Idealiausia, jei tarp kūno ir sielos iš viso neatsiranda spragos.

Myliu Mašą. Kai susipažinome, gyvenimas visiškai pasikeitė. Tačiau Teliatinkuose puoselėti jausmus sudėtinga. Sergejenka vargiai su manimi bekalba. Mašos visiškai, net nemandagiai vengia, todėl ji tapo irzli. Vakar prabilo apie grįžimą į Sankt Peterburgą. Ten ankstesni pažįstami ką tik subūrė tolstojininkų grupelę.

— Niekuomet ir neketinau užsibūti Teliatinkuose ilgiau nei keletą mėnesių. Mane kviesdamas Čertkovas gana aiškiai viską išdėstė, — kalbėjo Maša.

— Niekam šičia tai nerūpi.

— Man rūpi.

— Sergejenka tikriausiai pasius.

— Juk taip negalvoji, Valia. Jis nėra toks grubus, kaip įsivaizduoji. Tau atrodo, jog visi mūsų vengia. Netiesa.

Negalėjau jos įtikinti. Net audros akivaizdoje išlieka šaltakraujiška, tokia blaiviai mąstanti.

Jei galėčiau, praleisčiau su Maša daugiau laiko, bet tai tapo nebeįmanoma. Levui Nikolajevičiui šiuo metu manęs žūtbūtinai reikia, jis nori, kad naktimis pasilikčiau Jasnaja Polianoje. Manau, jam manęs reikia, nes negali išsivaduoti iš šeimoje kilusios įtampos. Pastaruoju metu Čertkovas tarsi apsėstas, kiekvieną savaitę atvyksta su naujais bukletų, pamfletų, antologijų, rinkinių planais. Abejoju jo motyvų tyrumu, tačiau Levas Nikolajevičius neabejoja. Visais klausimais entuziastingai sutinka su Čertkovu.

Sofjai Andrejevnai neįmanoma padėti. Ji įžvelgia sąmokslus ten, kur jų nėra. Iš tikrųjų moteris įsivaizduoja, jog Čertkovas siekia išbraukti ją ir jos vaikus iš testamento. Tarsi Levas Nikolajevičius galėtų taip pasielgti.

Čertkovas galbūt pedantas ir nuoboda, bet nėra žiaurus. Iš kitos pusės, galvoju, jei jo nesuturėtų tikėjimas, galėtų būti tikras laukinis. Jo juoke pasigirsta savitas beširdiškumas.

Sofja Andrejevna pernelyg rūpinasi savo vyro dienoraščių nuosavybės atgavimu. Be abejonės, Levas Nikolajevičius tiesmukai rašo apie jųdviejų santykių kaitą, taigi grafienė nenori, kad palikuonis pasiektų tokia informacija.

— Ar galite suprasti, kodėl visa tai taip neramina? — paklausė praeitą vakarą, kai atnešiau arbatos.

— Taip, galiu, — patikinau. — Bet nereikia galvoti, jog Levas Nikolajevičius savo dienoraščiuose sąmoningai iškraipo jūsų santuokos pobūdį. Jam tiesa svarbiau už viską.

— Liovočka galvoja, kad elgiasi garbingai, bet iš tikrųjų gerai savęs nepažįsta. Nesuvokia, pavyzdžiui, jog myli Čertkovą, o manęs nepakenčia. Galvoja, jog myli. Bet turėtumėte paskaityti, ką rašo. Kaip nudžiugs ateities biografai! „Vargšas Levas Tolstojus, — kalbės, — buvo slegiamas pavydžios, kvailos, egoistiškos ir išlaidžios žmonos, tikriausiai nepajėgusios dalytis jo didingu intelektualiniu ir moraliniu gyvenimu“.

— Argi tas anglas Elmeris Modas nerašo biografijos? — paklausiau, nors žinojau atsakymą. — Turiu pasakyti, jis tikrai nešališkas. Puikiai jus pažįsta, žino jūsų santykių su vyru tikrovę.

— Modas nė kiek ne geresnis už kitus.

Drįsau paprieštarauti. Priminiau laišką, kurį Levas Nikolajevičius parašė Modui vos prieš porą savaičių. Tame laiške griežtai įspėjo, kad anglas neįvertina reikšmės Čertkovo, „žmogaus, kuris daugybę metų buvo geriausias pagalbininkas ir bičiulis.“ Modas kuo puikiausiai supranta pernelyg gerą Levo Nikolajevičiaus nuomonę apie Čertkovą. Anglo rašiniai gerokai praskaidrins šiuos klausimus. Tiesą sakant, tai, ką Modas rašo, Čertkovą baugina.

Aną vakarą Sofja Andrejevna dar kartą sušoko savo ritualinį šokį: pusnuogė išlėkė iš namų, nes sutuoktinis tą pat akimirką nedavė dienoraščio. Niekas į tuos laukinius šėliojimus nebekreipia dėmesio. Ir aš iš pradžių norėjau pasakyti: „Trauk ją velniai!“. Jei mesis į tvenkinį, tebūnie. Gyvenimas palengvės. Bet niekaip nepalioviau siaubingai jos gailėjęs. Moters gyvenimas tapo apgailėtinas dėl jai nepavaldžių aplinkybių.

Grafienei valandėlę negrįžus, Levas Nikolajevičius atėjo į svetainę, kurioje sėdėjau skaitydamas, ir paprašė paieškoti žmonos. Jo sūnus Levas pasakė prisidėsiąs prie mūsų, bet tik tuomet, jei kartu eis ir tėvas.

— Kokią turite teisę gulėti šiltuose pataluose, kai jūsų žmona klajoja miškais, praradusi nuovoką dėl jūsų užsispyrimo?

— Gerai, — kažkokiu nuvargusiu balsu ištarė Levas Nikolajevičius — eisiu kartu.

Atsiskyriau ir patraukiau per sodą, o jiedu nužingsniavo į laukus. Sofją Andrėjevną rado prie upelio, kliedinčią, vos įkalbėjo grįžti namo. Šiuo metu tokios scenos tapo įprastos, ir dar švelniai pasakyta. Suprantu, kad įvykiai Jasnaja Polianoje artėja link atomazgos.

Viskas skausmingai akivaizdžiai veikia Levą Nikolajevičių. Jis dažnai kalba neaiškiai, pasiramsčiuodamas lazdele šlubčioja iš kambario į kambarį. Ėmė daug mažiau rašyti, kol pagaliau visai liovėsi. Čertkovas puolė į paniką. Iškvietė Tanią. Jos buvimas turėtų apmaldyti Tolstojaus šeimyną. Levas Nikolajevičius karštai ją myli, kai paminėjau Tanią atvyksiant, akivaizdžiai pagyvėjo.

— Puikios naujienos, — pasakė. — Labai džiaugiuosi. Ačiū, labai jums ačiū!

Buvo taip keista, kad jis man dėkoja.

— Ar prašau kažko ypatinga? Tenoriu, kad Čertkovas sugrąžintų dienoraščius, — kalbėjo Sofja Andrejevna Taniai, kuri, atvykusi rytą, tėvo kabinete sušaukė šeimos susirinkimą. — Jei nori juos nukopijuoti, puiku. Bet primygtinai reikalauju atiduoti originalus.

— Ar tai kažkodėl neįmanoma, papa? — paklausė Tania.

Tuo metu šie klausimai Levą Nikolajevičių labai erzino.

— Elkitės kaip išmanot. Pasiimkit dienoraščius. Tenoriu taikos namuose. Tai viskas, ko trokštu. Taikos...

Apsidžiaugusi dėl tokio greito sprendimo, Sofja Andrejevna brikele išdardėjo į Teliatinkus. Paprašytas vykau drauge, tik baiminausi, jog Čertkovo ir Sergejenkos būsiu palaikytas Sofjos Andrejevnos sąjungininku. Bet tą akimirką vyliausi visus sutaikyti.

Diena buvo karšta. Saulė atsispindėjo nuo daugybės baltos suknelės klosčių, taigi Sofja Andrejevna atrodė tarsi imperatorienė. Visą laiką siekdavo efekto, o tą dieną buvo nusprendusi švytėti. Mus ceremoningai sutiko Čertkovo motina, tikra Teliatinkų rezidencijos karalienė. Paliepė asmeniniam tarnui atnešti virdulį. Mus palydėjo į skurdžią svetainę, kvepiančią grindų vašku ir žvakėmis. Sofja Andrejevna probėgšmais pašnairavo į knygų ir rankraščių stirtą, sukrautą ant grindų. Į kambarį, lankstydamasis ir gražbyliaudamas, įskriejo Čertkovas. Suprato, jog asmeninis grafienės vizitas gali reikšti vien rūpesčius.

Sofja Andrejevna pasiliko su Čertkovo motina, o mane Čertkovas nusivedė į Sergejenkos kabinetą. Vladimiras Grigorjevičius stovėjo Sergejenkai už nugaros: generolas žvelgė pro lauko vado petį.

— Sėskitės, Valentinai Fiodorovičiau, — tarstelėjo, smakru rodydamas kėdės tiesia atkalte link.

— Labai malonu judu matyti, — pasakiau.

Sergejenka susiraukė.

— Kas čia vyksta? — paklausė. — Kodėl atvyko grafienė?

— Nesame jos numylėtiniai, — pridūrė Čertkovas. Ir nejuokavo.

— Grafienei atrodo, kad Levo Nikolajevičiaus dienoraščiai priklauso jai, nori juos susigrąžinti. Bet sako, kad, jei norite, galite nusikopijuoti. Ją domina tik originalai.

— Pasakėte, kad dienoraščiai čia? — paklausė Čertkovas.

— Maniau, kad juos turite, — pasakiau. — Nejaugi klydau?

Čertkovo veidas susiraukšlėjo kaip popieriaus lapas.

— Grįžkite pas ponias, Valentinai Fiodorovičiau, — suburbėjo.

— Tikiuosi, reikalo nepabloginau, — pasakiau.

Nekenčiau savęs, vos ištaręs tą sakinį. Mėginau, nors buvo labai sunku, elgtis taip sąžiningai, kaip tik įmanoma. Bendraudamas su iš prigimties įtariais žmonėmis turi stengtis kalbėti vien tai, kas yra akivaizdi tiesa. Hipotetinės frazės tik sužadina tolesnes fantazijas.

— Eikite į gretimą kambarį ir išgerkite arbatos, — pakartojo Čertkovas.

Paliepimas įsiutino. Neketinau leisti, kad su manimi elgtųsi kaip su vaiku.

Kai į svetainę sugrįžo Sergejenka ir Čertkovas, Sofja Andrejevna drąsiai atsistojo.

— Leiskite išdėstyti reikalą, Vladimirai Grigorjevičiau. Reikalauju grąžinti mano sutuoktinio dienoraščius. Nenoriu būti priešas. Džiaugiuosi, jog jūsų asmenyje Liovočka turi tokį draugą — žmogų, kuris supranta ir dalinasi jo idėjomis. Tenoriu mažytės paslaugos — grąžinkite dienoraščius. Jeigu sutiksite, užtikrinu, tapsime draugais. Kaip pats sakėte, privalome būti draugai, nes turime daugybę bendrų interesų.

Stebėjausi grafienės pasitikėjimu savimi.

— Jūs labai maloni, Sofja Andrejevna. Labai džiaugiuosi, jog pagaliau apsilankėte, pagerbėte mus. Tačiau bijau, jog negalėsiu jums padėti. Galiu veikti tik jūsų vyro pavedimu.

Sulig tais žodžiais Sofja Andrejevna šiurkščiai atsisveikino ir pašaukė vežėją.

— Ar vyksite su manimi, Valentinai Fiodorovičiau? — paklausė.

Čertkovas žvelgė į mane abejingai.

— Ar šią popietę Levui Nikolajevičiui manęs reikės?

— Numanote geriau už mane.

Dvejoti buvo klaida.

— Grįšiu vėliau, — pasakiau Sergejenkai. — Po vakarienės.

— Maša pradžiugs, — pasišaipė šis.

Sofja Andrejevna žvelgė supratingai, o Čertkovas tiesiog spoksojo, siauromis ir aštriomis kaip adatos smaigaliai akimis.

Brikelėje Sofja Andrejevna apsimestinai kukliai paklausė:

— Ar ką nors slepiate, Valentinai Fiodorovičiau? Tikiuosi, kad ne. Juk tapome artimi draugai.

— Tikrai nieko, — patikinau.

— Jauna moteris jūsų gyvenime yra niekas?

— Maša — artima draugė.

— Mylimoji?

— Gera draugė.

— Skamba rimtai.

Draugystė visuomet rimta, — pagalvojau susierzinęs, kad grafienė kišasi.

— Nenorėjau jūsų supykdyti, — vėl prabilo Sofja Andrejevna.

— Nesupykau.

— Pamiršote, jog esu patyrusi skaitytoja, — kalbėjo grafienė. — Galiu po raidelę skaityti iš veido. Viskas labai aišku.

Ar išraudau, ar tik įsivaizdavau, jog visas kūnas liepsnote liepsnoja?

— Mudviejų su Maša ryšiai šiuo metu šiek tiek skausmingi, — pasakiau. — Tikrai nenoriu apie tai kalbėti.

— Ar ją mylite?

— Taip.

— Nesigraužkite, mielasis! — nusijuokė Sofja Andrejevna. — Nepasakosiu didžiajam žmogui.

Patylėjusi pridūrė:

— Manau, numanote apie jo praeitį. Jaunystėje Liovočka buvo tikras paleistuvis, nepasotinamas. Vargiai galėjo suvaldyti troškimus. Kodėl gi dar taip aršiai priešintųsi? Tiesiog nenori, kad kas nors užsiimtų tuo, kuo jis užsiiminėjo šešiasdešimt metų!

Ką galėjau pasakyti? Sofja Andrejevna daug daugiau už mane žino apie intymią Levo Tolstojaus praeitį, nors pagrindinis jo gyvenimo piešinys visiems žinomas. Levas Nikolajevičius niekuomet nesivargino slėpti ankstyvojo gyvenimo faktų. „Buvau nuodėmingas jaunuolis, — papasakojo kartą. — Apsėstas intymių troškimų, apimtas gyvuliškų aistrų. Tik ilga kova atpratino nuo šito.“ Taip kalbėjo, tačiau pastebėjau, kaip pagyvėdavo akys, kai į kambarį įeidavo jauna tarnaičiukė.

Tą popietę keletą valandų praleidau „Remingtono“ kambaryje su Saša. Atsakinėjau į laiškus. Levas Nikolajevičius toks nusivylęs, jog nenori net pasirašyti, netikrina atsakymų. Kartais, rašydamas laiškus jo vardu, jaučiuosi keistai. Tarsi pats būčiau Levas Tolstojus. Kažkodėl laiškai neatrodo klastotės. Kai rašau kaip Tolstojus, ir esu Tolstojus. Jo sielą, kaip ir kitų vyrų ir moterų, tik menka riba skiria nuo žmonijos sielos, kurią pačią tik riba skiria nuo dar didesnės, dieviškosios sielos. Po mirties tos ribos pranyksta. Tampame, Emersono žodžiais tariant, Visatos Dvasios dalimi. Prie dieviškosios sielos prisiliečiame ir kasdieniniame gyvenime: palaimintomis akimirkomis, prieraišumo momentais, didžiausio įžvalgumo ir didžiausio atvirumo akimirkomis.

Tolstojaus siela labai talpi, leidžia lengvai į ją prasiskverbti. Šį vakarą išvykau iš Jasnaja Polianos labiau jausdamasis Levu Tolstojumi nei savimi.

Palaipsniui grįžinėdamas į Bulgakovo sielą pasiekiau Teliatinkus. Saulė degino šienaujamas pievas, švytėjo guobose. Po arklio kanopomis raudona žemė saulės šviesoje atrodė dar raudonesnė. Pamačiau Mašą, stovinčią galiniame sodelyje, vieną, ilgas jos šešėlis driekėsi ant žolės. Slėpsnose pradėjo tvinkčioti ir pūstis dar nepamačius jos veido.

Nepasakėme vienas kitam nė žodžio, tik susikibę už rankų nuėjome į pušyną už namo. Saulės spinduliams dūžtant į tūkstančius adatėlių, miškas atrodė tarsi liepsnos kamuolys. Nuo žemės dvelkė vėsa, aštriai kvepėjo rausvai violetinis spyglių kilimas.

Stovėdami tarp didingų, aukštų ir storų raudonų dviejų pušų kamienų, tylėdami ilgai žiūrėjome vienas į kitą.

Bet kažką pasakyti norėjau. Tik nežinojau — kaip. Bijojau prabilti, nes jei ištarsiu, viskas pasikeis. Sakinys arba apmaudžiai liks daužytis vėjyje, kaip nepriverta langinė, arba nutiks kažkas apibrėžta ir akivaizdu.

— Myliu tave, Maša, — pasakiau.

Žodžiai nuplaukė oru tarsi balionas, tarsi ryškus, mirguliuojantis burbulas. Laukiau, kol pavirs į nieką, pranyks. Vieną siaubingą akimirką jaučiau, kad neištariau to garsiai, kad žodžiai, tarsi debesis, susikaupė mano galvoje ir nevirto sakiniu.

— Džiaugiuosi, — atsakė Maša.

Bet pajutau abejingumą. Ji nesidžiaugė. Ne visiškai.

— Tiktai?

— Jei nesidžiaugčiau, nebūčiau taip pasakiusi, ar ne?

— Ar čia... atsakymas?

— Neprivalau kaip nors pasielgti.

Pajutau skausmingą baimę. Maša turi tokį šaltą ginklą, tarsi Damasko plieno ašmenis, kuriuo retkarčiais pasišvaisto.

— Valia, — vėl prabilo, — nežinau, ką pasakyti. Nenoriu įskaudinti. Ar supranti?

— Skaudini, kai tyli. Nekenčiu, kai nenumanau, apie ką galvoji. Kai negaliu tavęs suprasti.

Ar ji ašarojo? Truputį. Mašos akys sugavo vakaro saulę ir sugėrė jos raudonį, akys buvo drėgnos, tokios daugiabriaunės — kaip deimantas. Keistoje, nuostabioje šviesoje jos šviesūs plaukai šiek tiek raustelėjo. Norėjau paliesti tuos plaukus. Delnu užčiuopti švelnumą. Po ilgomis sruogomis jausti jos tvirtą galvos ovalą. Pabučiavau ją. Leidau sau uosti priešais stovinčią, sunkiai nusakomą kitos žmogiškos būtybės buvimą. Viskas atrodė beveik stebuklinga. Uždėjau rankas ant liaunučių Mašos petukų ir prisitraukiau ją artyn.

— Turiu grįžti į Peterburgą, — pagaliau pasakė ji. — Greitai.

— Visam laikui?

— Tikriausiai ne.

— Nesuprantu, Maša... Dabar, kai mes...

— Žinau, kad myli mane, Valia.

— Myliu.

— Sunku atsakyti. Mudu vos pradėjome vienas kitą pažinti.

— Tiesa, bet...

— Atrodai per jaunas.

— Esu vyresnis už tave!

— Svarbi tik mūsų praeitis. Jaučiuosi taip, lyg būčiau nugyvenusi daug gyvenimų.

— Nesąmonė, Maša. Mūsų gyvenimas ką tik prasidėjo.

— Kitomis aplinkybėmis, manau, būčiau... nuoširdesnė. Jaučiu savo šaltumą, ir man jis nepatinka. Tiesą sakant, nekenčiu jo. Maniau, kad viskas bus kitaip.

Jos sąžiningumas mane nuginklavo. Ir aiški, jaudinanti kalbos maniera. Greta jos jaučiausi bežadis, paikas, netgi kvailys. Sunkiai galėjau tikėtis malonaus atsako. Juk nebuvau nesąžiningas. Tiksliau, neturėjau dėl ko būti sąžiningas.

— Myliu tave, — pakartojau. — Negali išvykti.

Ji nusišypsojo.

— Tikriausiai išvyksiu tik trumpam. Galiu grįžti į Teliatinkus kada panorėjusi. Aną vakarą kalbėjau su Čertkovu, jis man pritarė. Buvo tikrai malonus.

Čertkovas man tebelieka nesuvokiamas. Ką begalvotų Maša ar Levas Nikolajevičius, niekada juo nepasitikėsiu.

Maša palietė mano plaukus. Pirmasis jos gestas, kurį tikrai galėjau laikyti paprastos ir nuoširdžios meilės išraiška.

Ji padėjo galvą man ant peties.

— Man tavęs reikia, — pasakiau.

— Žinau, — sušnibždėjo. — Žinau.

25 L. N.

LAIŠKAS SOFJA ANDREJEVNAI

JASNAJA POLI ANA, 1910 M. BIRŽELIO 14 D.

Mano mieloji Sonia,

1. Prižadu niekam neatiduoti dienoraščio, kurį šiuo metu rašau. Laikysiu jį pas save.

2. Paprašysiu Čertkovo grąžinti ankstesnius dienoraščius, tada tikriausiai laikysiu juos banke.

3. Jei jaudinatės, kad ateityje priešiški biografai pasinaudos puslapiais, parašytais akimirkos įkarštyje ir liudijančiais apie mūsų nesutarimus ir kovas, pirmiausia turiu priminti, kad tos praeities jausmų išraiškos tiek mano dienoraštyje, tiek jūsiškiame negali tarnauti tiksliam mūsų santykių aprašymui. Vis dėlto, jei tebesijaudinate, mielai pasinaudosiu galimybe savo dienoraštyje ar šiame laiške paminėti, kokie iš tikrųjų buvo mudviejų santykiai ir koks, mano akimis žiūrint, buvo jūsų gyvenimas.

Mūsų santykiai ir mano požiūris į jūsų gyvenimą susiklostė šitaip: nepaisant daugybės priežasčių susvetimėjimui, niekuomet nepalioviau jūsų mylėjęs taip, kaip mylėjau, kai buvote jauna. Ir nepaliauju mylėjęs. Atidėjus į šalį nutrukusių (šis faktas meilės išraiškai gali pridėti tik nuoširdumo) intymių santykių klausimą, susvetimėjimo priežastys buvo šios: pirma, mano augantis poreikis pasitraukti iš visuomenės kažkur, kur jūs nei norėtumėte, nei galėtumėte paskui mane sekti, kadangi principai, verčiantys priimti įsitikinimus, iš esmės priešingi jūsiškiams. Šitai man atrodo visiškai natūralu ir dėl to nesu prieš jus nusiteikęs. Toliau. Pastaraisiais metais darotės vis irzlesnė, netgi despotiška ir nesuvaldoma. Tas vargiai padės, greičiau jau apsunkins bet kokių mano jausmų atskleidimą, netgi gali visai užgniaužti jausmus. Čia antroji priežastis. Dėl trečios, pagrindinės ir lemtingos priežasties nė vienas iš mudviejų nėra kaltas: mudu visiškai priešingai suprantame gyvenimo prasmę ir tikslus. Man turtas yra nuodėmė, jums — būtina sąlyga. Nenorėdamas nuo jūsų atsiskirti, verčiu save taikstytis su skausmingomis aplinkybėmis. O jūs mano palankumą priimate kaip susitaikymą su jūsų požiūriu, taigi tarpusavio nesusipratimai dar paaštrėja.

Toliau išdėstysiu požiūrį į jūsų gyvenimą.

Aš, iš prigimties nedoras, giliai ištvirkęs ir nepaliaujamai trokštantis intymių santykių, būdamas nebe pirmos jaunystės, vedžiau jus, dvasiškai tyrą aštuoniolikmetę mergaitę, mielą ir išsilavinusią. Nepaisant mano siaubingos praeities, pasilikote greta beveik penkiasdešimt metų, mylėjote, gyvenote nerimo ir sielvarto kupiną gyvenimą, gimdėte vaikus, statėte juos ant kojų, rūpinotės jais ir slaugėte mane nepasiduodama vilionėms, kuriomis visuomet būna masinama daili, tvirta ir sveika moteris. Jūsų gyvenimas tikrai buvo toks, taigi neturiu nė menkiausio priekaišto. Dėl fakto, kad jūsų moralinis tobulėjimas nevyko lygiagrečiai su manuoju, kas būtų buvę unikalu, negaliu jūsų kaltinti, nes kiekvieno žmogaus vidinis gyvenimas yra paslaptis tarp Dievo ir to žmogaus, ir niekas neturi teisės prašyti žmogaus kaip nors atsiskaityti. Buvau netolerantiškas. Didžiai klydau ir klaidą pripažįstu.

4. Jei mano santykiai su Čertkovu šiuo metu jus taip smarkiai liūdina, esu pasiruošęs jį išduoti, nors privalau pasakyti, kad toks elgesys bus daug nemalonesnis, netgi skausmingesnis Vladimirui Grigorjevičiui negu man. Bet, jei reikalausite, sutiksiu.

5. Jei nepritarsite šioms ramaus ir malonaus gyvenimo sąlygoms, atsisakysiu pažado jūsų nepalikti. Tiesiog išeisiu, ir ne pas Čertkovą, galite būti tikra! Tiesą sakant, netgi reikalaučiau, kad jis jokiu būdu nesektų ir neapsistotų greta. Bet tikrai išeičiau, nes paprasčiausiai negaliu taip gyventi. Kuo puikiausiai tęsčiau tokį gyvavimą, jei pajėgčiau nesijaudindamas žiūrėti į visas jūsų kančias, bet nepajėgiu.

Liaukitės, mano balandėle, kankinusi ne tik tuos, kurie šalia, bet ir save pačią, nes jūsų kančia šimtus kartų stipresnė. Tai viskas.

26 Čertkovas

Iš Maskvos tirti Sofjos Andrejevnos gydytojas Nikitinas atsivežė garsųjį Rosolimą. Jos polinkis žudytis liūdina namiškius, taigi Levas Nikolajevičius reikalauja, kad būtų paisoma Makovickio patarimų. Makovickis deda daug vilčių į šiuos galvos daktarus, o Rosolimas laikomas geriausiu iš visų. Jis buvo įlindęs į kiekvieno Rusijos didžiojo kunigaikščio ar kunigaikštienės sąmonę. Netgi artima mario motinos draugė, kilmingoji našlė imperatorienė Marija Fiodorovna su juo konsultavosi dėl savotiškų sapnų. O Rosolimas yra tas, kas yra: italas ir šarlatanas. Nepasitikiu nė vienu, nešiojančiu vašku suteptus ūselius užriestais galais ir apsivilkusiu kaip Romos restoranėlio vyriausias kelneris.

Rosolimas tyrė Sofją Andrejevną dvi valandas: spigino į akis su į sektantą panašiu instrumentu, mažučiu mediniu plaktukėliu bilsnojo sąnarius, klausinėjo neįtikėčiausių dalykų. Levas Nikolajevičius stebėjo viską su pagarbia baime. Retkarčiais pasirodydavo išraiška, kurią linkčiau įvardyti kaip nepaprastą įtikėjimą daktarais, bet Rosolimas buvo nepakenčiamas. Levas Nikolajevičius pasivedė mane į šalį.

— Tas Rosolimas — stulbinančiai kvailas, — pasakė. — Lyginant su kitais mokslininkais.

Įdėmiai stebėjau, kaip jis mina grindis, bet nusprendžiau patylėti. Tomis dienomis elgiausi netinkamai.

— Nesuprantu, kodėl Dušanas jį čionai atsitempė, — burbėjo Levas Nikolajevičius.

— Tikriausiai todėl, kad jiedu — seni draugai, — atsakiau.

Prieš arbatą Rosolimas pasikalbėjo su Levu Nikolajevičiumi.

— Nustačiau jūsų žmonos proto ligos priežastis, — pasakė. — Grafienė kenčia nuo dvigubos degeneracijos: paranojinės ir isterinės, labiau nuo pirmosios.

Gydytojas pradėjo vardyti ekonominius, kultūrinius, psichologinius ir biologinius Sofjos Andrejevnos problemos šaltinius, o Levas Nikolajevičius barbeno pirštais į stalą ir siaubingai žiovavo.

— O kaip tikėjimo stoka? Tikriausiai turi tam tikros įtakos jos būklei?

— Būtent, — pritarė Rosolimas. — Atramos troškimas — dažna nestabilumo priežastis.

— Daktare, kokia metafora! — šūktelėjo Levas Nikolajevičius. — Dar vienas taškas jūsų naudai.

Rosolimas, pagirtas garsiausio rusų rašytojo, atrodė visai patenkintas.

— Tikrai, laivas be vairo — juk ne laivas?

— Tikrai ne, — patvirtino Levas Nikolajevičius. — Kaip ir vėjo malūnas be vėjo.

Rosolimas nebuvo visiškai tikras, ką Levas Nikolajevičius turi omenyje, bet sutiko, jog vėjo malūnams tikrai būtinas vėjas ir greitai pakeitė temą — ėmė postringauti apie karšto oro balionus, tuo metu labiausiai jį (bet ne mus) dominusius. Sočiai pasivaišinęs išvyko iš Jasnaja Polianos visiškai patenkintas savimi.

Ketindamas pasirašyti naują testamentą, Levas Nikolajevičius jautėsi kaltas, bet galų gale buvo įtikintas. Jį žemino, jog grafienė tebekontroliuoja teises į viską, kas išspausdinta iki tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt pirmųjų. Sunku iškęsti mintį, jog Dievo garbei ir šlovei parašyti darbai bus naudojami prabangiam gyvenimo būdui, prie kurio priprato jo žmona ir vaikai, paremti. Jis įsitikino, jog Sofjos Andrejevnos godumas bėgant metams tik augs, ir kad po jo mirties ji suskubs sugriebti į savo nagus visų jo kūrinių teises.

Parašius naują testamentą visi Levo Tolstojaus darbai po mirties liks visuotiniam naudojimui, nors pirmiausiai viską pakartotinai išleisiu. Norėdamas apsaugoti testamentą nuo Sofjos Andrejevnos kišimosi, Levas Nikolajevičius perdavė autorines teises Sašai, griežtai nurodęs leisti visuomenei laisvai prieiti prie medžiagos. Jei Saša, kurios sveikata pastaraisiais mėnesiais labai trapi, mirtų, autorystės teisės su ta pačia išlyga pereitų Taniai.

Levas Nikolajevičius slapta atvyko į Teliatinkus asmeniškai peržiūrėti ir pataisyti testamento, bet, nelaimei, buvo pamiršta svarbi frazė, reikalinga užtikrinti testamento galiojimą teisinėje sistemoje: „Aš, Levas Tolstojus, būdamas sveiko proto ir aiškios atminties“... Mūsiškis teisininkas primygtinai reikalavo šią frazę įtraukti, nes negalėjome rizikuoti ir turėti testamentą su trūkumais. Taigi buvo paruoštas galutinis variantas, kurį turėjo perrašyti pats Tolstojus.

Vakar susitikome miške už Grumanto kaimelio. Levas Nikolajevičius dažnai jodinėja popietėmis ant Delirės, todėl toks susitikimas neturėjo sukelti žmonai įtarimo. Bulgakovui apie mūsų planus neprasitariau. Jis gyvena Sofjos Andrejevnos užantyje, nors, vargšas berniukas, to net nenutuokia. Mielai paieškočiau naujo sekretoriaus, bet Levas Nikolajevičius žavisi Bulgakovu. „Jis užsispyręs, — sako Levas Nikolajevičius, — ir taip primena mane, kai buvau jaunesnis.“

Be abejonių, man visai patinka Bulgakovo „draugystė“ su jaunąja Maša. Jiedu murkia ir vaikšto pasipūtę tarsi kačiukai. Nepritariu, bet kaime kiekvienas ieško pasismaginimų neįtikėčiausiose vietose.

— Jei nori elgtis kaip triušiai, tegu gyvena miške, — aną savaitę pareiškė Sergejenka ir paprašė atsikratyti Mašos.

Parašiau raštelį ir ją pasikviečiau. Kalbėjomės apie Teliatinkų ateitį, ir kažkodėl švelniai pasiūliau merginai kurį laiką praleisti su nauja grupele Peterburge. Žinoma, kai tik panorės, galės grįžti. Viską aiškiai išdėsčiau. Maša — išsilavinusi mergina, kalba keliomis kalbomis, taigi jos, kaip vertėjos, nauda kiekvieną dieną auga.

Trumpoje išvykoje į Grumantą mane lydėjo Sergejenka,. Goldenveizeris ir naujasis Sergejenkos sekretorius Anatolijus Radynskis. Jie turėjo paliudyti testamento tekstą. Nujausdamas pergalę, buvau pakilios nuotaikos. Juk laukiau taip ilgai.

Levas Nikolajevičius su balta skrybėle, iš toli matoma, virš melsvos drobinės palaidinės besiplaikstančia barzda, atkakęs anksčiau, išdidus sėdėjo balne. Kaip ir visada, jį regint užėmė kvapą.

Iškilmingai pasisveikinome, nušokome nuo arklių ir ant specialiai atsineštos rašymo lentos išskleidėme testamentą. Levas Nikolajevičius atsisėdo sukryžiavęs kojas ir dokumentą perskaitė dar kartą. Jo rankos virpėjo, lūpos krutėjo. Laikė lapą prikišęs prie akių. Baiminausi, kad bet kuriuo momentu gali pareikšti, jog visas šis reikalas yra neištikimybė Sofja Andrejevnai.

— Ši akimirka labai svarbi Rusijos žmonėms, — pasakiau. — Liaudis galės prieiti prie tikrai užsitarnautų jūsų kūrinių.

Jis atlaidžiai, pašaipiai pažvelgė į mane ir nuėmė dangtelį nuo parkerio, seno angliško parkerio, atsiųsto Elmerio Modo, kuris įsiteikinėjo siųsdamas nepaliaujamą srautą blizgučių ir suvenyrų. Levas Nikolajevičius nepamiršo atsinešti buteliuko juodo indiško rašalo. Prieš rašydamas pauostė ir nepamiršo pasakyti, kaip mėgsta rašalo kvapą! Sergejenka padavė popierių ir sugertuką. Levas Nikolajevičius pradėjo smulkmeniškai vedžioti raides, viską kopijuoti garsiąja neįskaitoma rašysena.

— Jaučiuosi kaip konspiratorius, — tarstelėjo pakėlęs akis.

Visi nusijuokėme, bet juokas nebuvo nuoširdus.

Nagi, tęskite, — pagalvojau.

Po medžiais buvo šalta, beveik žvarbu. Iš girios pučiantis vėjas nešė pelkės dvoką. Delirė prunkštė, jos kailis ribėjo, o saulė mirguliavo ant testamento lapų. Išgirdome keistą šauksmą ir apsidairę pamatėme nuo šakelės švystelint juodakepurį paukštelį — tulžį, mėlynų ir oranžinių plunksnų sūkurį.

— Ženklas, — pasakė Levas Nikolajevičius.

Aukštai padangėje pastebėjau ir suopį, bet nekreipiau dėmesio.

Baigęs kopijuoti, Levas Nikolajevičius, sučiaupęs lūpas, išraitė parašą ir atsiduso. Palaidinės palanku nusišluostė kaktą. Paskui kiekvienas iš mūsų pasirašėme kaip liudytojai.

— Kaip grasu, — pratarė Levas Nikolajevičius. — Tikiuosi, pakartoti neprireiks.

— Reikėjo taip pasielgti, — atsakiau.

Mudu trumpam apsikabinome, tuomet Levas Nikolajevičius užšoko ant Delirės ir nujojo. Netinkamas laikas bendrauti.

— Sunku matyti jo padėties žmogų tokioje aklavietėje, — pasakiau Sergejenkai. — Bet atlikome tik tą, kas būtina.

Kai šiandien prieš pat arbatos gėrimą pasirodžiau Jasnaja Polianoje paaiškėjo, jog Levas Nikolajevičius ką tik į Teliatinkus išsiuntė žinutę, prašydamas neatvykti, nes Sofja Andrejevna ypatingai suirzusi ir įtari. Jei būčiau gavęs tą žinutę, nors ir labai apgailestaudamas, būčiau likęs namuose. Kiek tik galėjau, stengiausi nekonfrontuoti su grafiene. Bet atvykau, todėl ketinau pasimatyti su Levu Nikolajevičiumi, nors ir trumpam.

Vengdamas grafienės, užkopiau galiniais laipteliais ir ant pirštų galų nusėlinau koridoriumi į Levo Nikolajevičiaus kabinetą. Durys į balkoną buvo praviros, taigi nuėjau pasisveikinti. Greta klūpantis Makovickis bintavo geliančias Levo Nikolajevičiaus kojas. Už nugaros stovėjo Bulgakovas ir garsiai skaitė atsakymą, paruoštą Levo Nikolajevičiaus vardu kažkokiam ateistui, tvirtinančiam, jog Dievo nėra. Laiškas buvo stebėtinai įtikinamas, puikia Levo Nikolajevičiaus maniera. Baigęs Bulgakovas tarė:

— Ar galiu paklausti apie meilę? Galbūt meilė tą žmogų įtikintų?

Širdyje nusijuokiau, pagalvojęs apie Bulgakovą ir jo skaisčiąją mergelę iš Peterburgo.

— Mano drauge, daugybę kartų mėginau meilę išreikšti žodžiais. Leiskite dar kartą pabandyti, — atsakė Levas Nikolajevičius, tik su menkute nuovargio gaidele.

Nepaliauja stebinti jo kantrybė, jo paprastumas. Kartą pasakojo, jog indai, kai sutinka vyrą ar moterį, sudeda rankas kaip maldai ir nusilenkia, tuo pripažindami dieviškąjį pradą kiekvienoje žmogiškoje būtybėje. Ir tikrai — su kiekvienu, kuris įeina į kambarį, Levas Nikolajevičius elgiasi kone kaip su užsimaskavusia dievybe. Kartais tai labai erzina.

Makovickis, baigęs bintuoti, pasičiupo savo bloknotą ir pieštuką. Pajuto įsimintiną progą.

Levas Nikolajevičius atsikrenkštė ir pradėjo:

— Meilė sujungia sielas, vieną nuo kitos kūnais atskirtas. Meilė — vienas Dievo buvimo žemėje įrodymų. Kitas įrodymas — galimybė suprasti vienas kitą. Spėju, jog yra nesuskaičiuojama daugybė Dievo ženklų, bet žmonės linkę jų nepastebėti. Taigi, Dievo egzistavimą suvokiame per meilę ir supratingumą, net jei ir nepastebime Dievo esmės. Kažkas slypi ir už žmogiškojo suvokimo, bet, turiu pabrėžti, būtent meilėje juntame Dievo buvimą.

— Tas vyras — ateistas, — paprieštaravo Bulgakovas. — Bijau, teigs, kad joks egzistavimas apskritai negali būti įrodytas — juolab meile ar supratimu.

— Taip, tiesa. Bet net jei jis bus linkęs nevartoti žodžio Dievas, bet kuriuo atveju pripažins pačią esmę. Gali tai pavadinti krūmu, vis tiek esmė bus ta pati. Galima neigti Dievą, bet negalima Dievo išvengti.

Pagyriau Levą Nikolajevičių, puikiai performulavusį sudėtingą doktriną. Kaip ir paprastai, sudėtingiausius klausimus jis išdėstė paprasčiausiais apibrėžimais. Šiam žmogui duota didžiulė dovana, ir dėl jos Levas Nikolajevičius tampa pasaulio mokytojas.

Netrukus susirinkome terasoje gerti arbatos. Sofjos Andrejevuos būklė buvo siaubinga — krauju pasruvusios akys, susivėlę plaukai. Atrodė daug vyresnė ir visai palūžusi. Nesidžiaugiau dėl grafienei sukelto skausmo, bet nusprendžiau išlikti tvirtas. Moralumas neturi pataikauti užgaidoms.

— Ji beprotė, — sušnibždėjau greta stovinčiam Bulgakovui.

Terasos viduryje stovėjo grubiai tašytas stalas, užtiestas balta drobine staltiese. Jaukiai ūžiantis virdulys atspindėjo vėlyvos popietės saulę ir tviskėjo tarsi Aladino lempa. Ryškiai išsiskirdamas staltiesės fone raudonavo aviečių dubuo. Kuo puikiausiai sugebu žavėtis tokia aplinka, tačiau dieną temdė Sofja Andrejevna. Sėdėjome tylėdami.

Tačiau niūri arbatėlė visiškai nesugadino dienos. Jojau į Teliatinkus kupinas optimizmo ir švelnių jausmų. Galų gale viskas puikiai susiklostė. Vėl gyvenu netoli Levo Nikolajevičiaus, testamentas pasirašytas. Vienintelė problema — Sofja Andrejevna. Jos atžvilgiu privalau išlikti neutralus tiek, kiek įmanoma. Tikiuosi, kad ir grafienės ketinimai bus tokie patys.

27 Bulgakovas

Šį rytą, įėjęs į valgomąjį pusryčiauti, pamačiau Sofją Andrejevną. Kambaryje sėdėjo viena, kramsnojo juodos duonos riekę, rankoje laikė garuojančios arbatos stiklinę. Stalo viduryje stovėjo lėkštė su ožkos pieno sūriu.

— Labas rytas, Sofja Andrejevna. Ar gerai išsimiegojote? — jaučiausi taip, tarsi stovėčiau scenoje.

— Jūs mane apgavote, — daug ramiau, nei galėtum pagalvoti iš potekstės, pratarė Sofja Andrejevna. — Susimokėte su Vladimiru Grigorjevičiumi. Tiksliai žinote šitos prieš mane ir mūsų šeimą nukreiptos intrigos pobūdį, o dar ketinote būti mano draugas.

— Ne, — tarstelėjau, bet mačiau, jog nėra jokios prasmės prieštarauti.

— Kalbėjau su tarnais. Jie nuklausė paskalas. Ir matė jus visus miške: plakančius liežuviais, kuriančius planus, pajuokiančius mane už nugaros. Negalvokite, jog neturiu savų šnipų.

Viskas buvo taip absurdiška, jog tik palingavau galva.

— Visų blogiausia, Valentinai Fiodorovičiau, jog siūliau jums draugystę ir paramą, netgi meilę, ir visai veltui. Nesitikėjau nieko mainais.

— Nesusimokiau prieš jus, — tikinau. — Bet matau, kad netikite.

— Bjauriuosi jumis, — sviedė Sofja Andrejevna ir paliko valgyti vieną.

Pasijutau kaip nežymus raštininkėlis Šuvalkinas iš žinomo pasakojimo apie kunigaikštį Potiomkiną, imperatorienės Jekaterinos II kanclerį. Imperatorienė be galo mėgo Potiomkiną, o šis kentėjo nuo siaubingų melancholinės depresijos priepuolių. Kai jausdavosi blogai, taip siaubingai niršdavo, jog užsisklęsdavo namuose ir, uždaręs visas langines, užsirakindavo savo kambariuose. Kai būdavo pasiruošęs vėl įsilieti į pasaulį, išeidavo tarsi nieko nebūtų įvykę. Niekas nė žodžiu neužsimindavo.

Vienas tų priepuolių užsitęsė keletą mėnesių. Rūmuose kilo šiokių tokių problemų. Susikaupė krūva dokumentų, reikalingų kanclerio parašo, imperatorienė pradėjo nerimauti. Vieną dieną rūmuose susirinko aukštesnieji patarėjai ir pradėjo svarstyti tą klausimą, o į vidų atsitiktinai įėjo jaunesnysis raštininkas Šuvalkinas.

— Atleiskite, jūsų ekscelencijos, — prabilo, — spėlioju, kodėl jūs tokie rūškani? Galbūt galėčiau kuo pagelbėti?

Šuvalkinas buvo toks žmogus, kuris visiems troško labo, ypač užimantiems aukštesnę padėtį.

Kambaryje pasigirdo kikenimas. Tačiau vienas susirinkusių pasigailėjo Šuvalkino ir nupasakojo situaciją.

Sukilus ambicijoms, Šuvalkinas tarė:

— Bet, jūsų ekscelencijos, jeigu tik duotumėte dokumentus, pataisyčiau padėtį. Niekada nebijojau kunigaikščio Potiomkino.

Vyrukas begėdiškai melavo, bet patarėjai patikėjo. Padavė nepasirašytus dokumentus ir su Dievo palaiminimu nusiuntė į Potiomkino namus.

Atvykęs prie įspūdingų rūmų šviesiai purpuriniu granito fasadu, raštininkėlis pasakė, jog turi oficialių reikalų pas kunigaikštį Potiomkiną. Durininkas apstulbęs pažvelgė į Šuvalkiną ir atsakė:

— Negaliu leisti trikdyti kunigaikščio.

— Mane su oficialia užduotimi atsiuntė kunigaikštienė Jekaterina, — šiek tiek pūsdamasis neatstojo Šuvalkinas.

Durininkas su gyvuliška baime akyse parodė kelią į Potiomkino kabinetą.

Koridoriais, išklotais puriais rytietiškais kilimais, pro galerijas ir muzikos kambarius Šuvalkinas pasiekė garsųjį kabinetą. Kartą pabeldė, palaukė. Atsako neišgirdo. Buvo skaitęs knygoje, jog gera proga du kartus nesibeldžia, todėl nusprendė, gal ir skubotai, žengti ryžtingą žingsnį. Lėtai pasuko žalvarinę rankeną. Apstulbęs suvokė, jog durys neužrakintos.

Potiomkinas sėdėjo už rašomojo stalo kitame erdvaus priplėkusio kambario gale. Langinės buvo užvertos, kambarys vargiai apšviestas. Kunigaikštis su naktiniais marškiniais sėdėjo už stalo, nesiskutęs, nejudantis. Mažajam Šuvalkinui atrodė neįmanoma, kad kancleris, iš kurio gaudavo šitiek pavedimų, gali taip varganai atrodyti. Suprasdamas, jog turi nedaug laiko, dokumentų krūvą pakišo Potiomkinui po nosimi.

Paėmęs nuo stalo plieninį plunksnakotį ir, pamirkęs į rašalo buteliuką, ištiesė jį Potiomkinui, o šis suspaudė kotelį sustingusiais pirštais, bet, atrodė, visiškai nekreipia dėmesio į kambaryje esantį Šuvalkiną.

— Prašau, pasirašykite dokumentus, jūsų ekscelencija. Imperatorienei neatidėliotinai reikia.

Potiomkinas, laikydamas rankoje plunksnakotį, paprasčiausiai spoksojo prieš save.

— Šie dokumentai gyvybiškai svarbūs, jūsų ekscelencija. Vardan imperatorienės...

Atrodė beviltiška. Šuvalkinas jau susiruošė sprukti, kai kunigaikštis, akmeniniu veidu, pradėjo nuosekliai pasirašinėti. Vieną po kito vertė puslapius, pasirašinėjo ir sausino parašą. Netrukus pasirašė visą krūvą.

Šuvalkinas džiūgavo. Dabar tikrai padarys karjerą. Įsivaizdavo save paaukštintą iki miesto parkų vyriausiojo valdytojo ar dokumentų archyvo vyresniojo, o gal ir paties Potiomkino vykdančiojo patarėjo. Širdis šokčiojo iš džiaugsmo. Vyrukas vos susilaikė nepabučiavęs kunigaikščio, tiesiančio jam dokumentus. Linkstančiais kelias murmėjo:

— Dėkoju, jūsų ekscelencija. Labai, labai jums dėkoju.

Tebesilankstydamas ir tebemurmėdamas uždarė Potiomkino kabineto duris ir išbėgo į gatvę.

Įžengė į rūmų salę. Patarėjai dar nebuvo išsiskirstę. Šuvalkino akyse žaidė triumfo ugnelės. Ištiesė dokumentus.

— Visi pasirašyti, — sušuko. — Kiekvienas lapas!

Apstulbęs vyriausiasis patarėjas paėmė popierius, paskleidė ant darbo stalo, patarėjai sustojo aplinkui. Sulaikę kvapą, valstybės vyrai palinko prie dokumentų.

Visi tarsi suakmenėjo. Vyriausiasis patarėjas rimtai pažvelgė į Šuvalkiną.

— Kažkas negerai? — paklausė tas, žengdamas link stalo.

Tada ir pamatė, jog didysis Potiomkinas tikrai pasirašė dokumentus, bet aiškiu braižu lapas po lapo išvedžiojo: Šuvalkinas... Šuvalkinas... Šuvalkinas...

Šiandien Šuvalkinas buvau aš. Buvau ištikimas, sakiau tiesą ir Levui Nikolajevičiui, ir Vladimirui Grigorjevičiui, ir Sofjai Andrejevnai. Bet visi laiko mane sukčiumi. Mato mano vardą ant kiekvieno velniško dokumento, bet ne aš jį ten įrašiau. Tačiau negaliu kaltinti Levo Tolstojaus. Ne jis mano Potiomkinas. Mano Potiomkinas — Dievas, tai Jis mane erzina, tai Jis su manimi žaidžia, kad ir šiuose namuose, ir Teliatinkuose pasirodyčiau pačioje nepalankiausioje šviesoje.

Iš Sankt Peterburgo gavau laišką.

Mano mieliausias Valia,

Vos grįžusi susisiekiau su tolstojininkais. Jie nuoširdžiai mane pasveikino. Nustebtumėt, kiek daug tie žmonės apie mus žino! Žavisi Teliatinkais, visi norėtų apsilankyti. O Jasnaja Poliana jiems tikra Meka.

Apie jus visi irgi daug girdėjo. Gandai sklinda! Lino, jog Levas Nikolajevičius labai jumis žavisi, čia kalbama, jog judu Zasekos miške filosofuodami praleidote ilgas popietes. Patikinau, jog viskas gana išpūsta...

Ar galvojate apie mane? (Esu tikra, galvojate.) Mąstau apie jus. Tačiau visai džiaugiuosi šiuo išsiskyrimo laikotarpiu. Per daug skausmingai jaučiau, koks jūs įsitempęs. Nebuvo malonu, ir sunkiai galėjau atsakyti taip, kaip norėjau.

Rašykime vienas kitam laiškus, daugybę laiškų. Jaučiuosi jums tokia pat artima, kaip ir būdama greta. Artimesnė, negu tą dieną pušyne, kai lietėme vienas kitą. Argi taip įmanoma?

Papasakokite, ką jaučiate, ką galvojate. Ir nepamirškite pranešti, kas vyksta Jasnaja Polianoje. Šiuo metu skaitau „Tad ką gi mums daryti“?, kurį L. N. parašė beveik prieš trisdešimt metų! Kūrinys dar kartą paskatino darbuotis vardan teisingumo pasaulyje.

Nelygybė tarp turtuolių ir vargšų turi būti kiek tik įmanoma panaikinta. Žinau, jog šiais klausimais visiškai pritarsite.

Spėlioju, kur ir kaip mudu vėl susitiksime. Ar grįšiu į Tūlą? Galbūt. Bet kuriuo atveju žinokite, jog vertinu mūsų draugystę ir lauksiu žinių.

Vos pajėgiau kvėpuoti. Ar gali taip būti, kad galiu gyventi, kai Mašos nėra greta? Kai išvyko, dar stipriau ją pamilau, troškau jos, sapnavau ją. Įsivaizdavau mudu drauge vedybiniame guolyje, o gretimame kambaryje mačiau miegančius mudviejų vaikus. Įsivaizdavau mus tarsi Kiti ir Leviną iš „Anos Kareninos“: prižiūrinčius laukus, dirbančius žemę, besidžiaugiančius šeimos židiniu.

Sukaustė baimė, jog galiu praleisti daugybę vienišų metų be Mašos, pasijutau atskirtas ir klaikiai tuščias. Dievas ir darbas su Levu Nikolajevičiumi turėjo padėti ištverti, bet be Mašos gyvenimas atrodė bevertis. Ilgas valandas sėdėdavau vienas, ašaromis paplūdusiomis akimis, nuolat skaitydamas jos laišką.

Tačiau troškimo vesti neskatino kasdienės Jasnaja Polianoje vykstančios kovos tarp vyro ir žmonos stebėjimas. Praeitą vakarą ramiai sėdėjome, kol prieblanda užklojo tvenkinį, stebėjome šelmenines kregždes: kaip jos vingiuoja ir raitosi, mažais snapeliais čiupdamos skraidančius jonvabalius. Rugpjūčio vakaras buvo gaivus ir puikus. Horizontą nuruožavo raudonis, saulė ką tik pasislėpė už tolimo miško.

Netrukus po vakarienės į terasą, kurioje sėdėjome su daktaru Makovickiu ir Levu Nikolajevičiumi, atėjo Sofja Andrejevna. Rankose laikė sąsiuvinį. Ją pamatęs, vyras visas įsitempė.

— Tikiuosi, visi jūsų draugai žino, jog labiau mėgstate vyrus nei moteris, — prakalbo, bandydama išprovokuoti ir taip sutrikdydama Dušaną Makovickį, kad, pagalvojau, šį ištiks smūgis.

— Dėl Dievo meilės, Sonia, — bandė derėtis Levas Nikolajevičius. Atrodė labiau pavargęs negu piktas.

Taika moters netenkino.

— Dar kartą skaitau senus jūsų dienoraščius, — nesiliovė grafienė. — Gal galėčiau paskaityti šį tą jūsų draugams? Abu taip žavisi viskuo, ką pasakė ar parašė didysis Tolstojus, tai tegu paklauso.

Nekenčiau, kai įtraukdavo į tokius pokalbius, bet kur turėjau dingti? Paprastai išraiškingas Levo Nikolajevičiaus veidas tapo visiškai bereikšmis. Stengėsi nežiūrėti į žmoną.

— Paklausykite, bičiuliai, — tęsė Sofja Andrejevna. Sukrėtė įžūlumo gaidelė jos balse. — Nusirašiau ištrauką iš tūkstantis aštuoni šimtai penkiasdešimt pirmųjų metų dienoraščio. Lapkričio dvidešimt devintosios dienos įrašas. Gana atviras: „Niekuomet nebuvau pamilęs moters... Tačiau labai dažnai įsimyliu vyrus“. — Stabtelėjo, tarsi leisdama suvokti žodžių svarbą. — Ar galite patikėti? Dabar pasiklausykite šito: „Svarbiausias meilės požymis yra baimė užgauti mylimą, jo nepamaloninti, arba net ir pati baimė... Vyrą pamilau prieš suvokdamas, kas yra pederastija, bet net kai išsiaiškinau, kas tai yra, abejonė niekuomet nepersmelkė mano sąmonės.“

— Liaukitės! — sušuko daktaras Makovickis. — Levas Nikolajevičius pats viską paaiškino. Mums nereikia šito klausyti, Sofja Andrejevna.

Kalbant plika Makovickio galva trūkčiojo, nedidelė įduba kaktoje net pamėlynavo iš įtūžio.

— Tęsiu, Dušanai Petrovičiau, — nepasidavė Sofja Andrejevna. — „Grožis visuomet buvo svarbus traukos prie žmogaus veiksnys... Tarkim, Djakovas. Argi galėčiau kada pamiršti naktį, kai kartu išvykome iš Pirogovo, kai susisupęs antklodėje jaučiau, jog galiu nusėti jį bučiniais ir pravirkti iš džiaugsmo. Geismas buvo, tačiau negaliu tiksliai pasakyti, kokią vietą užėmė tarp jausmų, sąmonė manęs niekuomet negundė nepadorias vaizdais“.

Levas Nikolajevičius pasišlykštėjęs atsistojo, atsiprašė ir išėjo. Pajutau palengvėjimą.

— Matote, ką pridirbote, Sofja Andrejevna? Išvarėte vyrą iš nuosavos terasos, — papriekaištavo daktaras Makovickis.

— Liovočka supranta, kad atkapsčiau tiesą. Kodėl dar tarsi mokinukas vaikytųsi Vladimirą Grigorjevičių? Jis geidžia to vyro. Trokšta su juo raičiotis lovoje, dusinti bučiniais, raudoti jam ant krūtinės. Kodėl to nepripažįsta? Kodėl tiesiog taip nepasielgia?

Sulaikiau šypseną. Grafienė su panieka pažvelgė į mane ir ištrepsėjo. Jos širdyje slypi keista aistra veikti, bet suvokiu, jog pernelyg mažai išmanau apie tai, kas nutiko tarp Sofjos Andrejevnos ir jos vyro per pastaruosius penkis dešimtmečius.

Daktaras Makovickis paprašė dar kartu pasėdėti.

— Žinote, grafienė pastaruoju metu sekiojo paskui Levą Nikolajevičių į mišką, į Zaseką. Stabdė visus sutiktus, net valstiečių vaikus ir klausinėjo, ar nematė jos vyro su Čertkovu. Argi žmonai pridera taip elgtis?

Susigūžęs kėdėje, Dušanas Makovickis atrodė kažkoks sumažėjęs ir pažeidžiamas. Panėšėjo į bandelę, kuri, primaišius į tešlą per daug mielių, iš pradžių neįtikėtinai išsipučia, o paskui sprogsta ir subliūkšta. Man buvo jo gaila ir (pirmą kartą) jis man visai patiko. Daktaras siaubingai nekaltas ir geranoriškas, tačiau juokingas ir kvailas. Kiekviename žmoguje yra kažkas, už ką jį galima pamėgti.

Norėjau paklausti Dušano Makovickio, ką galvoja apie tas Sofjos Andrejevnos perskaitytas ištraukas, bet neišdrįsau. Mintis apie Levą Nikolajevičių, gulintį su kitu vyru, liūdino. Suvokiau, jog vyrai ir man patrauklūs tuo aspektu, kuris lengvai gali būti klaidingai interpretuotas. Patinka žiūrėti į jaunus vyriškius, šienaujančius laukuose be marškinių ar nuogus besimaudančius Voronkoje. Negaliu susilaikyti ir spoksau į berniuką, Teliatinkuose prižiūrintį arklius, o širdyje sukirba kažkas panašaus į geismą. Kuo puikiausiai supratau, ką turėjo galvoje Levas Nikolajevičius, rašydamas dienoraščius, ir — dar kartą — jo atvirumas ir sąžiningumas padarė įspūdį. Niekada nerizikuočiau tokių begėdiškų jausmų išreikšti žodžiais.

Palinkėjęs daktarui Makovickiui labos nakties, nuėjau pažiūrėti, ar prieš išeidamas galiu kuo nors pasitarnauti Levui Nikolajevičiui.

— Ką daryti? — svarstė jis. — Šioje situacijoje neveiklumas atrodo mažiausia blogybė. Privalau nieko nedaryti, nieko nesiimti. Į kiekvieną provokaciją atsakysiu tyla, kurios Sonia ir nusipelno. Tyla, kaip žinote, galingas ginklas. — Paskui, atrodo, persigalvojo. — Ne, turiu siekti mylėti netgi tuos, kurie manęs nekenčia.

— Į tuos sunkumus tarp jūsų ir žmonos galbūt būtų galima pažiūrėti kaip į iššūkį, — pasiūliau. — Labai išaugtų jūsų dvasinis jausmingumas, dar labiau priartėtumėte prie Dievo.

Jis pritardamas palingavo galvą.

— Taip, — sutiko, — bet ji nuėjo per toli, per toli.

Pasisiūliau atnešti stiklinę arbatos, Levas Nikolajevičius pasiūlymą priėmė. Kai grįžau, sėdėjo krėsle nusiavęs batus. Veidas, visa išraiška buvo sušvelnėjusi.

— Privalote suprasti, kad Sofja Andrejevna nesveikuoja, — prabilo. — Norėčiau, kad Vladimiras Grigorjevičius pamatytų ją palūžusią, virpančią ir verkiančią kaip iškoneveiktas vaikas. Niekas negali jai padėti, tik užjausti... Bijau, jog esame tai moteriai per griežti. Jai čia trošku... sunku kvėpuoti... — balsas užlūžo.

Paliečiau jam petį ir ant skruosto išvydau didelę ašarą.

— Labai atsiprašau, Levai Nikolajevičiau, aš...

— Gerai, kad taip kalbėjote, mielas jaunuoli, — atsakė Levas Nikolajevičius. — Ta problema jau seniai kaupiasi, kaip jūros banga. Tuojau duš ant galvos. Meldžiu Dievą stiprybės ją atlaikyti.

Mudu pasibučiavome ir palinkėjome vienas kitam labos nakties.

Grįžęs į kambarį, susiradau „Tad ką gi mums daryti?“ egzempliorių, pasiskolintą iš Levo Nikolajevičiaus kabineto. Su augančia nuostaba skaičiau beveik iki vidurnakčio, užmigau su drabužiais.

28 L. N.

„TAD KĄ GI MUMS DARYTI?“

(IŠTRAUKA)

Gyvenau kaime, taigi tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt pirmaisiais, atvykęs gyventi į Maskvą, nustebau, pamatęs miesto skurdą.

Kaimo nepriteklius žinojau, bet miesto skurdas buvo kitoks, visai nesuprantamas. Maskvoje negali ir gatvės pereiti nesutikęs elgetos, o miesto elgetos visiškai nepanašūs į tuos, kur kaime. Nesitampo krepšių ir neprašo išmaldos vardan Kristaus, kaip kaimo elgetos. Vaikšto be krepšių ir nemaldauja. Kai tokius sutiksite, jie dažniausiai tiesiog pasistengs sugauti jūsų žvilgsnį. Priklausomai nuo jūsų reakcijos ko nors paprašys arba ne. Pažįstu vieną ypatingą elgetą, iš bajorų. Senis vaikšto lėtai. Žengęs žingsnį vis lankstosi. Kai susitinkate, perkelia svorį ant vienos kojos ir, atrodo, tuoj nusilenks. Jeigu jūs staiga nesustojate, apsimeta, jog čia tik tokia jo vaikščiojimo maniera ir keliauja toliau. Jei sustojate, nukelia trikampę skrybėlę, vėl nusilenkia ir paprašo išmaldos.

Jis iš tų „išsimokslinusių“ Maskvos elgetų.

Iš pat pradžių stebėjausi, kodėl jie aiškiai neprašo. Vėliau pradėjau truputį susivokti, bet iki galo padėties neperpratau.

Pasirodo Maskvoje (kur kiekvienoje gatvėje sutiksi keletą elgetų, o jų eilės rikiuojasi prie kiekvienos cerkvės pamaldų, o ypač laidotuvių metu) įstatymo uždrausta elgetauti.

Tačiau niekada neperpratau, kodėl vieni sučiumpami ir ištremiami, o kiti laisvai bastosi. Arba yra teisėtų ir neteisėtų elgetų, arba jų tiek daug, jog visų neįmanoma išgaudyti. Tikriausiai vos vieni sučiumpami, išlenda kiti.

Maskvoje yra visokio plauko elgetų. Kai kurie iš to gyvena. Tai „tikrieji“ elgetos, dėl kažkokių priežasčių atvykę į miestą ir tikrai skurstantys.

Tarp jų yra daugybė paprastų mužikų, vyrų ir moterų, visi kaip vienas vilkinčių mužikiškus drabužius. Dažnai tokių sutinku. Kai kurie čionai apsirgo, o paskui išėjo iš ligoninės. Jie negali nei kaip nors manytis, nei išvykti iš Maskvos. Kai kurie neapsirgo, bet viską, ką buvo turėję, prarado per gaisrą, arba yra nusenę, arba moterys su vaikais. Išmaldos prašantys sveikieji mane ypač domina. Kai atvykau Maskvon, norėdamas pasimankštinti išsiugdžiau įprotį su dviem mužikais vaikščioti į Vorobjovo kalnus pjauti medžių.

Tie du vyrai buvo visai tokie patys, kokius sutikdavau gatvėse. Vienas — Piotras, kareivis nuo Kalugos, kitas — Semionas, mužikas nuo Vladimiro. Neturėjo nieko, tik marškinius ant pečių ir savo rankas. Su tomis rankomis per dieną jie pelnydavosi keletą kapeikų, tačiau dalį galėjo pataupyti: Piotras ketino pirkti avikailį, o Semionas norėjo sumokėti už grįžimą namo. Todėl, sutikęs tokių vyrų gatvėje, labai troškau juos perprasti.

Kodėl šie du vyrai dirba, o kiti — elgetauja?

Pamatęs tokį žmogelį paprastai pradedu klausinėti, kaip jis nusirito iki tokios būklės. Kartą sutikau sveikai atrodantį mužiką su pražilusia barzda. Jis elgetavo. Paklaustas, iš kur, atsakė, jog atvyko iš Kalugos darbo ieškoti. Iš pradžių susirado šiokį tokį — malkoms kirto seną mišką. Su porininku vienoje vietoje viską iškirto. Tada ėmė ieškotis kito darbo, bet nieko negalėjo rasti. Bičiulis paliko, dabar jis makaluojasi jau dvi savaitės, valgo, ką tik nučiumpa, ir neturi nė skatiko nusipirkti pjūklą ar kirvuką. Daviau pinigų kirviui ir pasakiau, kur galėtų susirasti darbą (šiek tiek ankstėliau buvau susitaręs su Piotru ir Semionu pasiimti dar vieną darbininką).

— Taigi, mano drauge, būk tikras ir ateik. Ten tau atsiras daugybė darbo, — kalbėjau.

— Ateisiu, — patikino vyrukas. — Kodėl gi ne? Nejau manote, kad patinka elgetauti? Galiu dirbti.

Jis prisiekinėjo ateisiąs, jaučiau, jog kalba nuoširdžiai ir tikriausiai pasirodys.

Kitą dieną, įsiliejęs į bičiulių draugiją, paklausiau Piotro ir Semiono, ar neatvyko toks vyrukas. Jis nepasirodė. Vėliau panašiai pasielgė dar keletas vyrų. Taip pat mane apmovė žmogeliai, pasakę, jog jiems tereikia pinigų traukinio bilietui namo, bet juos vėl susitikdavau gatvėje — po savaitės. Keletas tų, kuriuos atpažinau, taip pat mane atpažino. Bet kai kurie, nepažinę vėl porino tą pačią istoriją. Kai kurie pamatę nusisukdavo. Taigi išsiaiškinau, jog šiame visuomenės sluoksnyje pakanka sukčių, bet ir jų gailėdavau: jie buvo pusiau nuplyšę, liesi, nuvargę, ligoti. Tai tie žmonės, kurie dažniausiai mirtinai sušąla ar pasikaria, ką ir galima perskaityti laikraščiuose.

Kai maskviečiams užsimeni apie skurdą jų mieste, paprastai jie atsako: „Tai, ką matai, dar nieko! Nueikite į Chitrovką ir apsilankykite pigiuose nakvynės namuose. Štai ten išvysite tikrai rinktinę kuopą“. Vienas vyrukas kažkaip santūriai pajuokavo, jog pamatysiu ne „kuopą“, o jau visą „rinktinį pulką“ — tokia jų daugybė. Tas žmogus neklydo, bet būtų dar teisingesnis kalbėdamas, jog šių žmonių Maskvoje ne kuopa ir ne pulkas, o skaitlinga armija, kaip man tvirtino, penkiasdešimt tūkstančių. Senieji Maskvos gyventojai apie miesto skurdą kalba su kažkokiu malonumu, tarsi didžiuotųsi, jog žino jį egzistuojant. Taip pat menu jog, lankydamasis Londone, pastebėjau, kad jo senbuviai didžiuojasi miesto vargingumu. „Tik pažiūrėkite, kaip čia yra!“ — sakė jie.

Norėjau pamatyti tą skurdą, apie kurį man pasakojo ir kelis kartus pasileidau link Chitrovkos, bet kiekvieną kartą pasijusdavau nejaukiai ar susigėsdavau. „Kaip galima eiti žiūrėti į kančias žmonių, kuriems negali padėti?“ — klausė vidinis balsas. „Jei jau čia gyveni ir matai visą miesto žavesį, nueik ir pamatyk ir kitą pusę“, — sakė kitas balsas.

Taigi vieną šaltą vėjo pustomą tūkstantis aštuoni šimtai aštuoniasdešimt pirmųjų gruodžio dieną nukeliavau į miesto skurdo širdį — Chitrovką. Buvo eilinė savaitės diena, maždaug ketvirta popiet. Jau Soliankos gatvėje į akis krito vis daugiau žmonių, vilkinčių keistus, tikrais ne jiems siūtus apdarus ir avinčius dar keistesnį apavą. Visi tie savotiški, liguistai atrodantys žmonės kvėpavo tuo pačiu abejingumo oru. Mačiau žmones, visai kasdieniškai sau žingsniuojančius, apsitaisiusius keistais, neįtikėtinais skudurais, akivaizdžiai dėl nieko nesisielojančius ir dėl to labai panašius. Visi traukė į tą pačią pusę. Neklausdamas kelio (kurio nežinojau), nuėjau su minia ir galų gale pataikiau į Chitrovo turgų.

Visur buvo pilna panašaus plauko moterų, pasidabinusių keisčiausiais apsiaustais, pelerinomis, švarkeliais, batais, kaliošais, ir, nepaisant aprangos bjaurumo, jos buvo visiškai abejingos savo išvaizdai. Senos ir jaunos sėdėjo ir mainė kokios nors rūšies prekes arba klaidžiojo aplink, keikėsi ir plūdosi. Turguje, jau beveik pasibaigusiame, buvo nedaug žmonių. Dauguma, eidami pro šalį arba per turgų, kilo į kalvą, visi į vieną pusę. Nusekiau paskui. Ir kuo toliau ėjau, tuo daugiau žmonių atrodė traukia ten pat. Perėjęs per turgų ir traukdamas gatve aplenkiau dvi moteris: senyvą ir jaunesnę. Abi skarmaluotos. Nė viena nebuvo girta. Kažkas joms kėlė rūpesčių, bet žmonės, kurie jas susitikdavo, kaip ir visi, ėję priešais ar iš paskos, nekreipė dėmesio į moterų kalbos manierą, kuri man pasirodė neįprasta. Buvo akivaizdu, jog čia žmonės visuomet taip kalba.

Kairėje stovėjo privatūs pigūs nakvynės namai, kai kurie ten pasukdavo, kiti traukė toliau. Įkopę į kalvą, priėjome didžiulį kampinį namą. Daugelis tų, tarp kurių ėjau, čia sustojo. Ir ant šaligatvio, ir apsnigtoje gatvėje stovėjo arba sėdėjo to paties plauko žmogėnai. Dešinėje buvo įėjimas moterims, kairėje — vyrams. Praėjau pro šimtus vyrų ir moterų ir sustojau eilės gale. Namas, prie kurio jie laukė, buvo Liapinų nemokami nakvynės namai. Nuomininkų minia laukė valdytojo. Penktą durys atsidarė, ir žmonės ėmė plūsti vidun. Beveik visi, kuriuos aplenkiau, suėjo čia.

Kai atsistojau ten, kur baigėsi žmonių eilė, stovintys arčiau ėmė į mane spoksoti, vertindami mane savo žvilgsniais. Dengiantys jų kūnus skarmalai buvo ypatingai keisti, tačiau jie visi žiūrėjo į mane lyg bylotų: „Kodėl tu, kito pasaulio žmogus, sustojai tarp mūsų? Kas tu? Savimi patenkintas turtuolis, norintis pasimėgauti mūsų sielvartu, užmušti laiką, pakankinti mus, ar tu esi vienas tų, kurie beveik neegzistuoja: tau mūsų gaila?“ Tie klausimai kirbėjo kiekviename veide.

Jie žiūrėjo, sugaudavo mano žvilgsnį, o paskui nusisukdavo. Norėjau su kuo nors pasikalbėti, bet negalėjau apsispręsti. Nepaisiau mus skiriančios prarajos, kai žvelgėme vieni į kitus jaučiau, kokie mes panašūs, kad reikia liautis bijojus vieniems kitų.

Šalia manęs stovėjo raudonbarzdis paburkusiu veidu, nudriskusiu apsiaustu ir basomis įsispyręs į kaliošus (o buvo tikrai šalta!). Tris ar keturis kartus sugavau jo žvilgsnį ir pasijutau toks artimas, jog gėda buvo stovėti ir tylėti. Taigi paklausiau, iš kur jis atvykęs. Jis noriai atsakė ir pradėjo kalbėti, ir kiti priėjo artyn. Jis buvo iš Smolensko, atvyko ieškoti darbo, tikėdamasis nupirkti grūdų ir sumokėti mokesčius.

— Tačiau darbo čia nėra, — kalbėjo vyras. — Visus darbus nusičiupo kareiviai. Taigi klaidžioju aplink ir, Dievas mato, dvi dienas nieko burnoj neturėjau!

Kalbėjo jis baikščiai, net mėgino šypsotis. Greta stovėjo karšto medaus gėrimo pardavėjas. Pasišaukiau, jis pripylė stiklinę. Žmogus paėmė stiklinę ir apgaubęs delnais, mėgino sugerti visą šilumą. Tuo metu pasakojo man savo nuotykius (visos tų vyrų papasakotos istorijos arba nuotykiai beveik nesiskiria). Turėjęs šiokį tokį darbelį, bet tas baigėsi. Jo ryšulys su pasu ir visais turėtais pinigais buvo nugvelbtas tiesiog čia, Liapinų namuose. Taigi dabar jis negali išsinešdinti iš Maskvos. Pasakojo, jog dieną šildosi gėrimų parduotuvėse, valgo kartais ištiesiamas duonos kriaukšles, bet dažnai jį tiesiog išspiria. Naktį praleidžia čia. Dabar tik laukia, kada jį, žmogų be paso, sučiups policija, įkiš į kalėjimą ar etapu pėsčiomis išsiųs atgal į gimtąjį miestą.

— Sako, ketvirtadienį bus policijos reidas, — kalbėjo vyras.

Kalėjimas arba etapas namo jam buvo pažadėtoji žemė.

Vyrui godojant, du ar trys iš minios patvirtino jo žodžius ir pasiguodė, jog patys papuolė į tokią pačią padėtį. Kaulėtas, išblyškęs vaikėzas, ilganosis, vienmarškinis (ir dar marškiniais ties pečiais suplyšę), kepure be snapelio per minią prasibrovė prie manęs. Visas siaubingai drebėjo, bet mėgino paniekinamai šypsotis iš elgetos kalbų, tuo tikėdamasis patraukti mano dėmesį. Jis pažvelgė man į akis, ir jam taip pat pasiūliau karšto gėrimo. Paimdamas stiklinę jis taip pat ėmė šildyti abi rankas, bet pradėjo kalbėti tik nustumtas į šoną stambaus tamsiaplaukio vaikino romėniška nosimi, su margais marškiniais ir liemene, bet be kepurės. Vyrukas romėniška nosimi taip pat paprašė karšto gėrimo, jo pėdom pasekė aukštas įkaušęs vyžotas senis smaila barzdele, su viršutiniu apsiaustu, aprištu per liemenį virve. Paskui priėjo nedidukas vyriškis putniais skruostais ir pavandenijusiomis akimis, su rudu drobiniu švarku. Pro skyles vasarinėse kelnėse kyšojo keliai ir nuo šalčio daužėsi į vienas kitą. Jis taip baisiai drebėjo, kad vos galėjo nulaikyti stiklinę ir laistė skystį. Kiti pradėjo jį koneveikti, bet jis tik apgailėtinai šypsojosi ir drebėjo. Paskui priėjo susisukęs, susitraukęs skarmaluotas vyras su ant kojų apvyniotais drobės gabalais. Paskui kažkas, kas atrodė kaip karininkas, kažkas, buvęs panašus į dvasininką. Paskui kažkas keistas ir benosis. Visi buvo alkani, sušalę, įkyrūs, bet nuolankūs — slinko artyn ir spaudė mane prie karštų gėrimų pardavėjo, kuris skubiai išpilstė viską, ką turėjo.

Vienas vyras paprašė pinigų, šiek tiek daviau. Tada paprašė antras, paskui trečias ir netrukus apgulė visa minia. Kilo spūstis, netvarka. Gretimo namo durininkas šaukė miniai pasitraukti nuo šaligatvio, ir tie nuolankiai pakluso paliepimui. Minioje atsirado organizatorių, ėmusių mane globoti. Tikėjosi išlaisvinti mane iš spūsties, bet žmonės, prieš tai išsirikiavę ant šaligatvio, dabar apsupo mane ratu. Maldavo žvilgsniais, prašė. Kiekvienas veidas buvo dar skausmingesnis, dar labiau iškankintas, dar labiau nusižeminęs už prieš tai matytą. Išdalinau viską, ką turėjau — nelabai daug — ir nusekiau su minia į nakvynės namus.

Pastatas buvo milžiniškas, keturių aukštų. Viršutiniai aukštai skirti vyrams, žemutiniai — moterims. Pirmiausiai įėjau į moterų dalį. Didelis kambarys buvo pilnas dviem aukštais sustatytų gultų. Moterys, jaunos ir senos, keistai apsivilkusios, apdriskusios, be viršutinių drabužių įeidavo ir užimdavo vietą prie gulto. Kai kurios vyresnės žegnojosi ir dėkojo įkūrėjams už prieglobstį. Kitos tiesiog kikeno ar plūdosi.

Užlipau viršun, kur nakvoja vyrai. Tarp jų pamačiau tą, kuriam ką tik daviau pinigų. Jį pamatęs kažkaip baisiai susigėdau ir išskubėjau lauk. Jausdamasis tarsi įvykdęs nusikaltimą išėjau iš pastato ir patraukiau namo. Įžengiau į kilimu išklotą, elegantišką savo namų prieškambarį. Nusivilkęs kailinį apsiaustą atsisėdau valgyti penkių patiekalų vakarienės. Valgius man nešiojo penki liokajai baltais kaklaraiščiais ir baltomis pirštinėmis.

Prieš trisdešimt metų Paryžiuje kartą mačiau, kaip tūkstančio žiūrovų akivaizdoje vyrui giljotina nukertama galva. Žinojau, kad tas žmogus — baisus nusikaltėlis, taip pat žinojau visus tokio veiksmo gynybai skirtus argumentus. Žinojau, jog nusikaltimą jis padarė tyčia, apgalvotai. Bet tą akimirką, kai galva atsiskyrė nuo kūno ir įkrito į dėžę, man pritrūko oro ir greičiau širdimi, visa siela nei protu supratau, kad visi mirties bausmę remiantys argumentai yra grynos nesąmonės, kad paprasčiausiai daugybė žmonių susivienija atlikti žmogžudystę, didžiausią iš visų nusikaltimų, ir, kaip šitai bevadintum, žmogžudystė lieka žmogžudyste.

Žinojau, jog mano akyse buvo įvykdytas nusikaltimas ir kad aš, būdamas šalia ir nesikišdamas, pritariau ir dalyvavau tame nusikaltime.

Lygiai taip pat dabar, regėdamas tūkstančių žmonių alkį, šaltį, degradaciją, supratau ne tik protu ir širdimi, bet iki sielos gelmių, kad dešimčių tūkstančių tokių žmonių buvimas Maskvoje, kol aš ir tūkstančiai kitų apsiryja bifšteksais ir eršketais, dangsto savo žirgus ir grindis audeklais bei kilimais, nesvarbu, ką visi išsimokslinę pasaulio žmonės paistytų apie šito neišvengiamumą, yra nusikaltimas, ir vykdomas ne kartą, bet nuolat. Žinojau, kad aš, apsuptas prabangos, visiškai atsakau už šį nusikaltimą.

29 Saša

Tėtis užmigo ant dienoraščių. Nežadinau. Žvilgtelėjau pažiūrėti, ką parašė: „Žinau, jog turiu išeiti, palikti laišką ir išeiti, tik baiminuosi dėl Sonios, nors nujaučiu, kad ji irgi apsidžiaugs.“

Mano ranka sudrebėjo. Perverčiau puslapį ir perskaičiau: „Padėk man, Dieve, Visatos Dvasia, gyvenimo tiksle ir šaltini, padėk bent dabar, paskutinėmis mano gyvenimo žemėje dienomis, padėk Tau tarnauti, tik vardan vieno Tavęs gyventi.“

Užverčiau dienoraštį, kad nepamatytų mama. Neištverčiau dar vieno isterijos priepuolio.

Kita vertus, tėtis nėra isteriškas. Tik negaliu nesielvartauti, nes Andrejus ir Levas, mano broliai, atvirai kalba, jog gydytojai turėtų paskelbti jį silpnapročiu. Žinoma, visi baiminasi slapto testamento. Juos užvaldė tėčio rankraščių ir dienoraščių troškimas. Juos taip traukia turtai! Teskaičiuoja, kaip išsaugoti taip mėgstamą prabangą.

Apėmė bloga nuotaika, taigi nuėjau į Varvaros kambarį. Šioji pasūpavo mane glėbyje, sakydama:

— Vienas arba kitas greitai mirs. Į tai ir dėk visas viltis. Šiuo atveju laikas — geras sąjungininkas.

Žinoma, ji teisi. Fizinis tėvų kovos poveikis abiems akivaizdus. Mamos pulsas beprotiškai paspartėjęs, o tėtis kai kuriomis dienomis vargiai pereina per kambarį. Išblyškęs, vos pastovi ant kojų, dažnai būna sutrikęs. Kažkokiu būdu popietėmis tebejodinėja su Delire. Jeigu jo nepražudys įtampa, pražudys kumelė.

Vieną dieną tėtis ėmė pasakoti apie senolį, kuris labai pavargo nuo gyvenimo, o šeima labai pavargo nuo jo. Nieko nepasakęs žmogus aušroje pasibalnojo žirgą ir išjojo į rūko apgaubtą mišką. Niekas jo daugiau nebematė.

— Papa, juk jūs niekada...

— Negaliu pasakyti, ką darysiu ir ko nedarysiu, — nuskambėjo atsakymas.

Po šio pokalbio išėjau apimta ne tiek šiurpo, kiek pagarbios baimės. Jaučiausi tikra, jog, kas beįvyktų tarp jo ir mamos, jis vis tiek pasielgs deramai, net jeigu visi ir vadina jį pamišėliu.

Tania, dievobaimingoji sesuo, išgirdusi apie vėl įsiplieskusį šeimyninį gaisrą nusprendė mus aplankyti. Tania — tarsi klaidžiojantis ir ugnies ieškantis kibirėlis. Bet jos geraširdiškas būdas namiškius gerai veikia. Atrodo, kai ji atvyksta, tėčiui pavyksta atsipalaiduoti.

— Tavo sesuo taip maloniai kvaila, — šį rytą per pusryčius tarstelėjo Varvara Michailovna. — Šalia jos kiekvienas pasijunta protingas. Štai kodėl ji tokia populiari.

Nuolatinės apgulties būklė Jasnaja Polianoje taip sukrėtė Tanią, kad ji pareikalavo visiems vykti į Kočetas. Nuo smagaus Suchotino pompastiškumo, Tanios paslaugumo, skambių vaikučių balsų, puikiai prižiūrėtų žemių ir prancūziškos virtuvės ten visuomet atgauni jėgas. Kočetos turi dar vieną privalumą: dvaras nėra akimirksniu pasiekiamas Čertkovo, taigi labai patiktų mamai.

Po neilgų ginčų visi sutiko važiuoti, nes Jasnaja Poliana buvo tapusi emocinių kankinimų kamera.

Į Kočetas išvykome dviem karietomis rugpjūčio viduryje, ūkanotą dieną. Su Varvara Michailovna ir Dušanu Makovickiu dardėjau ankštoje karietoje, pakinkytoje keturias ristūnais. Tėvai su Tania ir pora tarnų važiavo drauge, pirmoje karietoje. Tris dienas viskas klostėsi kuo puikiausiai, mama atsipalaidavo, jau keletą mėnesių nebuvau jos tokios mačiusi. Tarp jųdviejų su tėčiu nenuskambėjo nė vienas priešiškas žodis! O paskui, rugpjūčio aštuonioliktą, vietos laikraštyje pasirodė pranešimas, jog vidaus reikalų ministras leido Čertkovui nuolat gyventi Tūloje.

Mama įėjo į valgomąjį laikydama rankoje laikraštį tarsi dusinamą gyvūną.

— Nudėsiu Čertkovą. Arba jis, arba aš. Negali būti jokio kompromiso.

Tėtis išbalo kaip kreida.

— Visi matote, ką tenka ištverti, — šūktelėjo. — Tai... neįmanoma!

Mama dirstelėjo jo pusėn ir staiga sunkiai dribo ant plačių grindų lentų, susitrenkdama galvą į apvadus. Nauja tarnaitė suspiegė. Dušanas Makovickis nuskubėjo prie mamos ir tučtuojau ėmė tikrinti pulsą.

— Šimtas keturiasdešimt, — pratarė. — Nepavojinga.

Prieš duodamas pauostyti druskos, labai jau įprastais judesiais paplekšnojo per skruostus.

Mama šiek tiek prasimerkė.

— Sofja! — garsiai ištarė Dušanas. — Atsimerkite!

— Mano krūtinė... mano krūtinė, — gokčiojo mama, mėgindama atgauti kvapą. — Toks siaubingas skausmas. Mano širdis! Skauda širdį!

Vėl užsimerkusi drebėsi aukštielninka. Sara Bernar nebūtų geriau suvaidinusi.

— Ji miršta? — paklausė Tania.

— Pasveiks, — atsakė Dušanas. — Čia vidutinio stiprumo priepuolis.

Mamą, kyburiuojančią kaip didžiulis hamakas, du jauni uniformuoti liokajai nunešė į jos kambarį. Paguldė į lovą, iš visų pusių apkamšėme pagalvėmis.

Sėdėjau greta su tėčiu, kuris niršo tyliai, nepratarė nė žodžio, nerodė jokio ženklo. Atgavusi sąmonę mama atrodė klaikiai rami, švytėjo kaip karalienė. Paprašė tėtės pažadėti nesileisti fotografuojamam Čertkovo.

— Visai kaip nusenusi koketė, — pasišaipė mama. — Visą šeimą liūdina, kad tos nuotraukos dabina kiekvieną vidutinišką Rusijos laikraštį. Turėtumėte būti išdidesnis.

Šiek tiek suglumęs, tėtis padarė paslaugą sakydamas, kad daugiau neleis Čertkovui jo fotografuoti. Atrodė, šitai mamą patenkintų, bet tėtis netrukus viską pablogino teigdamas, kad pasilieka teisę rašyti Čertkovui tiek laiškų, kiek panorės.

Šis menkas žingsnelis sukėlė mamos viduje tikrą sumaištį.

— Tik pažiūrėkite, kiekvieną kartą besiginčydamas nori, kad jo žodis būtų paskutinis! — nervinosi mama. — Apgailėtina!

Kitą dieną ji nutvėrė mane ir pasiskundė, jog nemiegojusi visą naktį.

— Tegalėjau galvoti, — bėrė vos atgaudama kvapą, degančiais iš įniršio skruostais, — kad nuo dabar jo laiškai bus kupini neteisingų pastabų, pinklių ir šlykštaus melo, o viskas bus pridengta krikščioniško nuolankumo kauke. Jūsų tėvas galvoja, jog jis — Kristus, Saša. Žinote, tai nuodėmė. Už tai siela pasmerkta degti pragare.

— Priešingai, — atkirtau, — tėtis neįtikėtinai kuklus.

— Jis kraštutinis egoistas! Galvoja, jog yra Kristus, Čertkovui leidžia vaidinti apaštalų vyresnįjį. Būtų juokinga, jei nebūtų šlykštu.

Mama kelias dienas prasivartė pataluose misdama saldumynais, gurkšnodama arbatą su šokoladu ir ankstyvuosiuose savo vyro romanuose bei apsakymuose ieškodama iškrypimo požymių. „Vaikystėje“ užtiko vyriškio vardu Sergejus aprašymą. Pasišaukė tėtį į savo kambarį ir pernelyg garsiai, absurdišku tonu perskaitė ištrauką.

— Kaip čia išeina, — vieną rytą, kai jos persirengimo kambaryje gurkšnojome arbatą, paklausė mama, — kad jam svarbesnis Čertkovas, tas nutukęs, plinkantis idiotas, negu aš?

— Tėtis tebemyli jus, mama. Kitaip kodėl gi pasiliktų?

Ji ignoravo mano klausimo prasmę.

— Prisimenu, pasiruošusi maudytis, nuoga stovėjau ant Voronkos kranto, — pradėjo pasakoti, — jis netikėtai, nustebindamas, užvaldė mane. Nusiritome į aukštas žoles, ir jis mane prievartavo. — Mamai kalbant jos akys suapvalėjo. Atrodė visai pamišusi, kaip Otelas prieš pasmaugdamas Dezdemoną: didelės baltos akys dega tamsoje, veidas iškreiptas.

Nesižavėjau šitai girdėdama. Tokių dalykų paprastai dukterims nepasakoja.

Nebūčiau ištvėrusi tų įtampos kupinų dienų Kočetose be Varvaros, kuri niekada nesileisdavo užvaldoma suktybių ir beprotybės prisodrintos atmosferos.

Jei būčiau pieva, ji būtų mano šaknis gaivinantis upokšnis. Be Varvaros visiškai išdžiūčiau.

Vieną dieną tėtis, kai buvau pasiruošusi stenografuoti, pačiu neįtikėčiausiu būdu ėmė kamantinėti apie Varvarą. Paklausė, ar galvoju, jog ją myliu.

— Taip, ji man be galo patinka.

— Bet ar ją myli?

— Myliu.

Atrodė laimingas šitai girdėdamas. Esu tikra, tėvas nemano, kad mūsų draugystė nuodėminga. Jis nėra iškrypėlis, kaip prisiekinėja mama. Iš tikrųjų tiesiog supranta, kad mylėti vyrus ir mylėti moteris visais požiūriais, išskyrus techniką, yra tas pats.

Mamos gimtadienis buvo dvidešimt antrą. Jai sukako šešiasdešimt šešeri ir ji neatrodo nė akimirka jaunesnė. Tėčio gimtadienis — po šešių dienų, jam sukanka aštuoniasdešimt dveji. Turėtų būti didelių švenčių laikotarpis, bet mama vis kelia tuos pačius, trikdančius klausimus. Paeiliui vienas kitą triuškina, o Tania vaidina teisėją.

Tėtis, pastarosiomis dienomis visiškai išsekęs, vėl įsuko kaltinimų ratą. Buvome Kočetose, sėdėjome aplink didelį stalą, kai tėtis staiga nusprendė pareikšti, kad celibatas ir skaistybė yra du pagrindiniai krikščioniško gyvenimo tikslai.

— Tik paklausykit! — suspiegė mama. — Levai Nikolajevičiau, šiandien jums sukanka aštuoniasdešimt dveji, bet vis dar esate kvailys.

— Tokią linksmą dieną nereikėtų taip kalbėtis, — bandė taikyti Tania. — Pasidžiaukime, kad esame šeima ir mylėkime vienas kitą, kaip liepia Evangelija.

Sesuo visiems pasiūlė po antrą porciją elnienos, o Suchotinas pripylė balto Mozelio krašto vyno.

Bet mama net nesiruošė tylėti.

— Vyras, pradėjęs trylika vaikų, mane įžeidžia skelbdamas celibato šventumą. Ypač, jei tas vyras yra gulėjęs su dievai žino kiek vyrų ir moterų. Pasigėdytumėte, Levai Nikolajevičiau. Darote sau gėdą taip kalbėdamas.

Po vakarienės išvadavau tėtį nuo jos draugijos. Mums einant į ilgus vakaro šešėlius trumpam pasivaikščioti parke, jis tvirtai įsikirto į mano ranką. Buvo gera, tarp medžių nardė šelmeninės kregždės, tamsiame beribiame danguje karojo mėnulio ragelis, o tolumoje buvo girdėti į pietus traukiančių žąsų gagenimas.

— Tie paukščiai tiksliai žino, kur skristi, — pasakė tėtis. — Net nereikia galvoti. Kaip pavydžiu.

Sustojome prie nedidelio, pilno ančių tvenkinio, atsisėdome ant akmeninio suolelio ir žvelgėme į vandenį.

— Liūdniausia, — pasakiau, — kad mama jus myli.

— Tai, ką jūsų mama man jaučia, nėra meilė, — paprieštaravo tėtis. — Tam jausmui būdinga šiek tiek meilės savininkiškumo, bet jis panašesnis į neapykantą. Ji nori mane sužlugdyti.

Negalėjo taip būti. Nors ir labai jos nemėgau, negalvojau, kad mama nori sužlugdyti savo vyrą, kurį taip garbino kažkokiu iškreiptu būdu.

— Gal ir ne. Bet jos meilė diena po dienos virsta neapykanta. — Tėtis patylėjo, pagalvojo. — Matai, ilgus metus nuo egoizmo ją gelbėjo vaikai. Vaikai ją visą sugerdavo. Dabar jie užaugo, ir niekas nebegali jos išgelbėti.

Mama atsisakė dar nors akimirką pasilikti Kočetose. Nes visi (kaip prisiekinėjo) elgėsi su ja „kaip su ksantipe8“. Ji nesiliovė laikiusi savo gyvenimą drama, tragedija, kurioje pati atlieka pagrindinį vaidmenį.

— Jai nereikia šeimos, — kartą pasakė Varvara. — Jai reikia graikų choro.

Tėčiui primygtinai prašant, mudvi su Varvara sutikome palydėti mamą į Jasnaja Polianą. Ačiū Dievui, pats vykti atsisakė. Kočetose jam buvo gera: su Suchotinu žaidė šachmatais, vaikštinėjo parke, kiekvieną rytą skaitė Ruso, o vakarais — Paskalį. Diktavo laiškus ir taisė Čertkovo atsiųstas korektūras. Trumpas atsiskyrimas nuo mamos išeis tik į naudą.

Tikėjausi, kad išsiskyrimas patiks ir mamai, bet, vos grįžusi namo, ji labai susijaudino. Kitą dieną kaip paklaikusi nulėkė į tėtės kabinetą. Pamačiusi, jog ant sienų kabo daugybė naujų mano ir Čertkovo nuotraukų, nudraskė visas ir išsvaidė ant grindų. Pakeitusi jas savo nuotraukomis, pasiuntė pakviesti vienuolio, kuris atvyko su liturginiais reikmenimis išvaryti iš kambario velniško Čertkovo buvimo pėdsakų.

Sėdėjome prieškambaryje ir klausėmės, beveik negalėdamos patikėti. Staiga mama iškišo galvą, jos akys juodavo kaip anglis.

— Man neberūpi, kuo užsiima jūsų tėvas, Saša. Gali kaip nori elgtis su Čertkovu, jeigu tik to trokšta. Nebesvarbu, nes panaikinsiu testamentą. Mane parems tavo broliai, ir pats caras parems!

Ji tampėsi kaip viščiukas nukirsta galva.

Varvara tikino mamą, kad Čertkovas jokių velniškų siekių neturi.

— To žmogaus niekas nesustabdys! — atrėžė mama. — Jis nori mane sunaikinti!

Ji iš karto nusprendė važiuoti atgal į Kočetas.

Kelios kitos dienos buvo siaubingos. Grįžusi į Kočetas mama atsisakė valgyti bet kokį kietą maistą. Paniurusi sėdėjo prie stalo, o tėtis romiai lūkuriavo, įkalbinėdamas ko nors krimstelėti.

— Nors kąsnelį juodos duonos, mano meile, — kalbėjo jis.

Atrodė taip graudžiai, kad šiaip jau labai ramus Suchotinas prarado kantrybę. Įtūžęs pakilo, sugniaužtais kumščiais atsirėmė į stalo viršų.

— Dėl Dievo meilės, Sofja Andrejevna! — sušuko. — Suvokiate, kaip elgiatės? Vien tik reikalaujate privilegijų kaip Levo Tolstojaus žmona, ar suvokiate šitai? Jei grafas jus paliks, istorikai teigs, jog esate pati kalta. Ir, prisiekiu, bus teisūs!

Tėtis nuleido galvą. Suprasdamas, jog situacija nepakeliama, uždėjo ranką žmonai ant peties ir atsiduso.

Ant mamos skruostų pasirodė ašaros, mačiau begalinį liūdesį, besikaupiantį jos veide.

Tą pačią dieną ji išvyko namo. Maloningas gestas. O sutuoktinio paprašė parvykti po kelių dienų. Norėjo, kad per keturiasdešimt aštuntąsias jų sutuoktuvių metines, rugsėjo dvidešimt trečiąją, Jasnaja Polianoje būtų drauge. Tėvas vargiai galėjo atsisakyti.

Metinių rytmetį mama nulipo žemyn apsivilkusi balta šilko suknele, veide švietė vaikiška šypsena, tarsi jos santuoka būtų buvusi pusę šimtmečio trukusi sunkiai nusakoma palaima. Turiu pripažinti, ji atrodė pribloškiančiai. Mudvi su Varvara Michailovna ją pagyrėme.

— Paprašyk tėvo apsivilkti švarią palaidinę, — tarė mama. — Tegul Bulgakovas nufotografuoja mus pievelėje priešais namą.

Išbuvę santuokoje beveik penkis dešimtmečius, prieš eidami fotografuotis išgėrė po puodelį karšto šokolado. Buvo šilta vėlyvo rugsėjo diena. Nors dar net ne vidurdienis, saulė tiesiog žaižaravo, o virš neseniai — paskutinį kartą šiais metais — nušienautų pievų oras virpėjo nuo karščio. Bulgakovui buvo skirtas fotografo vaidmuo besitikint, jog jis nors kiek nusimano.

Mama vylėsi, jog didelė, įspūdinga jos ir tėčio nuotrauka, pasirodžiusi visuose laikraščiuose, užčiaups, kaip ji sakė, „nuolatinius gandus apie santuokinę nesantaiką tarp mudviejų.“ Tėtis kažin ar galėjo atsisakyti fotografuotis greta žmonos, nes Čertkovas paveikslavo jį vos užsigeidęs. Abejoju, ar dar koks nors žmogus per visą istoriją buvo tiek fotografuotas, kiek Levas Tolstojus.

Už sutuoktinių poros Bulgakovo nurodymu pastačiau ekraną. Vyrukas elgėsi kaip „profesionalas“.

— Ekranas sukoncentruos saulės spindulius į fotografuojamą objektą, — paaiškino.

Mudvi su Varvara Michailovna, stovėdamos jam už nugaros, kikenome, o Dušanas Makovickis raukėsi.

Pavargęs ir suglumęs tėtis šnairavo į saulę.

— Prašau, pamėginkite nusišypsoti, Levai Nikolajevičiau, — maldavo Bulgakovas.

Tėtis išspaudė skurdžią šypsenėlę.

Sekretorius pakišo galvą po juodu fotoaparato gaubtu, vienoje pusėje iškėlė guminę kriaušę.

— Šiek tiek į kairę, prašyčiau... gerai! Dabar šypsenos...

Mama, savaime suprantama, atrodė tarsi devintam danguj.

Švelniai apsivijo ranka vyro liemenį ir pakreipė galvą prie jo peties. Norėjo, kad pasaulis išvystų tobulą porą. Bet niekas negalėjo pakeisti tėčio nuotaikos.

Spragtelėjo užraktas. Bet, kai Bulgakovas pamėgino nuotraukas išryškinti, ant stipriai dvokiančio popieriaus pasirodė tik du beveidžiai vaiduokliai.

— Fotoaparatas žino, kas iš tikrųjų vyksta, — tarstelėjo Varvara Michailovna.

Kitą dieną pabandė dar kartą, dabar pasisekė geriau.

Kai viskas buvo baigta, pasivedėjau tėtį į šalį.

— Neturėtumėte leistis įkalbamas šitaip fotografuotis. Tai negarbinga.

— Esi visai kaip tavo mama, — atrėžė tėtis. — Sklidina pykčio.

Jis niekuomet su manimi taip nekalbėjo. Bet supratau, kad esant tokioms aplinkybėms protingai elgtis nebeįmanoma.

Prieš pietus nuėjau užrašyti diktuojamų tekstų. Tėvas panašus į nusenusį spanielį sėdėjo ant kušetės.

— Ne stenografavimo man reikia, Saša. Man reikia jūsų meilės.

Stiprūs jausmai: meilė, gailestis ir liūdesys persmelkė mane nuo pakaušio iki pirštų galiukų, užgriuvo tarsi banga. Parklupau, apglėbiau rankomis tėvo kelius ir sušukusi: „Man taip jūsų reikia, tėti!“, pravirkau.

— Mano miela mergaitė, — kalbėjo jis glostydamas plaukus. — Brangioji, myliu tave. Vaikeli...

Kitą dieną tėtis mano ir Čertkovo fotografijas vėl pakabino ant kabineto sienų. Tą popietę mama galutinai išsikraustė iš proto.

Mudvi su Varvara keletui dienų buvome pakviestos pasisvečiuoti pas draugę. Išvykome po pusryčių. Tą pačią popietę tėtis, raitas ant Delirės, išjojo į mišką. Kai grįžo, pamatė, kad mama įsibrovė į jo kabinetą su žaisliniu pistonų pistoletu ir prieš nudraskydama apšaudė Čertkovo nuotraukas. Tarnai, kaip visada, viską nuodugniai, su menkiausiomis smulkmenomis atpasakojo. Mama, pamačiusi tėtį, su tuo pačiu pistoletu metėsi prie jo ir prieš išlėkdama į savo kambarį kelis kartus šovė jam į galvą.

Tučtuojau pasiuntė tarną pas mudvi su Varvara. Kai grįžome, mama apsimetė, kad nieko neatsitiko.

— Kvailiukės, kas privertė taip greitai grįžti? Tikriausiai viešnagė pasitaikė baisiai nuobodi.

Praradau savitvardą.

— Jūs pamišusi, mus visus pribaigsit.

— Tai štai kaip galvojate.

Ir pradėjo vardinti visas savo kančias, bet šito nebegalėjo ištverti Varvara Michailovna.

— Bent vieną kartą nutilkite! — šūktelėjo.

Mama nuožmiai nužvelgė mano draugę.

— Ilgai, labai ilgai jus pakenčiau, Varvara Michailovna, — iškošė, — bet dabar paprašysiu visiems laikams mus palikti. Judvi su Saša tarsi maži vaikai: painiojatės po kojomis ulbėdamos, kepšnodamos viena kitą. Keliate pasibjaurėjimą — abi. Savo dukters buvimą turėsiu pakęsti. Bet jūsų! — riestu pirštu dūrė į Varvaros pusę ir pamosavo. — Nenoriu jūsų matyti savo namuose!

Norėjau parblokšti motiną ant grindų. Tačiau tik trenkiau durimis ir nubėgau į tėčio kabinetą papasakoti, kas nutiko. Jis pasiūlė mudviem su Varvara, kol mama atvės, pagyventi Teliatinkuose.

Šiandien po pusryčių, pasigriebusios kelis paskubomis supakuotus krepšius ir papūgą, mudvi su Varvara išvažiavome. Netgi Čertkovo draugija atrodė malonesnė nei šitos moters, kurios gyvenimas pastaruoju metu buvo kupinas su Savigaila besikaitaliojančios neapykantos.

30 L. N.

LAIŠKAS GANDŽIUI

KOČETOS, 1910 M. RUGSĖJO 7 D.

Gavau jūsų žurnalą Indian Opinion ir apsidžiaugiau atradęs, jog tiek daug rašoma apie praktikuojančius nesipriešinimą. Norėčiau pasidalinti mintimis, kurios kilo perskaičius medžiagą.

Sendamas, dabar, kai taip ryškiai jaučiu mirties artėjimą, norėčiau kitiems papasakoti apie ypač mane jaudinančius dalykus. Noriu kalbėti apie tai, kas atrodo ypatingos svarbos, ypač apie tai, kas vadinama nesipriešinimu (bet iš tikrųjų yra niekas kitas, tik mokymas mylėti, nesuteptas neteisingomis interpretacijomis). Tiesa, kad meilė, kuri yra žmogiškos sielos vienybės siekis ir veikla, kilusi iš to siekio, yra aukščiausias žmogiško gyvenimo dėsnis ir daugumos žmonių jaučiamas sielų gilumose (ypač ryškiai tą pajuntame stebėdami vaikus), jaučiamas tol, kol pasaulis supainioja juos klaidingais mokymais. Visi didieji pranašai: indų, kinų, žydų, graikų ir romėnų skelbė šį dėsnį. Bet įtikinamiausiai jis išreikštas Kristaus mokyme, kuris aiškiai teigė, kad įstatymas ir visos teisingos pranašystės paremtos šiuo ypatingu dėsniu. Numatydamas galimą šio dėsnio iškraipymą, Kristus nurodė pavojus, gresiančius tiems, kurie gyvens labiau pasaulietiškais interesais, būtent nurodė pavojų leisti sau ginti pasaulietiškus interesus jėga (tai yra, smūgiu atsakant į smūgį, susigrąžinti jėga užgrobtus objektus ir t.t.). Kristus, kaip ir kiekvienas mąstantis žmogus, žinojo, kad smurtas nesuderinamas su pagrindiniu meilės dėsniu, ir jei jau smurtas pakenčiamas, meilės dėsnis atskleidžia savo paties netinkamumą ir išsižada pats savęs. Krikščionių civilizacija, iš išorės tokia spindinti, pagrįsta šiuo akivaizdžiu, keistu, kartais suprantamu, bet dažniausiai nesąmoningu klaidingu supratimu ir prieštaravimu.

Tiesą sakant, kai pasipriešinimui buvo leista egzistuoti greta meilės, meilė nebegalėjo likti pagrindinis gyvenimo dėsnis. Vienintelis likęs dėsnis yra jėgos dėsnis — stipresniojo galia prieš silpnesnįjį. Štai taip devyniolika amžių gyveno krikščionys. Esu įsitikinęs, kad visais laikais žmonės buvo labiau vedami žiaurumo, o ne siekdavo susitvarkyti savo gyvenimus. Vienintelis skirtumas tarp krikščionių civilizacijos ir kitų yra tas, kad krikščionybė aiškiai išreiškia šitą prieštaravimą. Tuo pačiu metu, siekdami šitos teisės, krikščionys nepaiso jos asmeniniuose gyvenimuose. Vadinasi, krikščionys gyvena prieštaravime, nes savo gyvenimą grindžia žiaurumu, o išpažįsta meilę. Šis prieštaravimas nepaliauja didėti vystantis krikščioniškajam pasauliui ir neseniai pasiekė naują lygį. Dabar iškyla štai koks klausimas: arba pripažinsime, jog nesekame jokiu religiniu nei moraliniu mokymu ir esame vedami jėgos galios, arba pripažinsime, jog visi mokesčiai surenkami jėga, todėl mūsų institucijos (teismai, policija, ir visų svarbiausia armija) turi būti panaikintos.

Praėjusį pavasarį Švento Rašto egzaminų Maskvoje metu mokytojas, vyskupas, paklausė egzaminuojamų mergaičių apie įsakymus — būtent šeštąjį. Kai nuskambėjo teisingas atsakymas, vyskupas, kaip įprasta, pateikė kitą klausimą:“ Ar Šventas Raštas visą laiką draudžia žudyti?“ Vargšės mergaitės, mokytojų demoralizuotos, turėjo atsakyti ir atsakydavo: „Ne visada“. Jos buvo mokomos, kad žudyti leidžiama karų metu ir baudžiant nusikaltėlius. Deja, kai vienos vargšės mergaitės (Čia tikras įvykis, neseniai atpasakotas savo akimis mačiusių liudytojų.) buvo paklausta, ar žudyti visą laiką yra nuodėmė, ji nervingai raudonuodama išdėstė: „Taip, žudymas visą laiką nuodėmingas.“ Toliau kamantinėjama ji pabrėžė, kad žudyti buvo uždrausta ir Senajame Testamente, pridūrė, jog Kristus Naujajame Testamente uždraudė net daryti pikta artimam savo. Vyskupas, garsėjęs iškalba, tylėjo, o mergaitė liko nugalėtoja.

Taip, savo žurnaluose galime pasakoti apie aviacijos pasiekimus, apie sudėtingus diplomatinius santykius, apie klubus, išradimus, visokio plauko aljansus ar apie taip vadinamus meno kūrinius, ir tuo pačiu vis dar ignoruoti tai, ką Maskvoje vyskupui pasakė mergaitė. Tačiau neturime taip elgtis. Visi krikščioniškame pasaulyje tą žino, daugiau ar mažiau apgraibom, tačiau žino. Socializmas, komunizmas, anarchizmas, Gelbėjimo armija, nusikaltimų augimas, bedarbystė, turtuolių prabanga ir vargšų skurdas, netgi savižudybių skaičius rodo šį vidinį prieštaravimą, kuris turi būti išspręstas ir, žinoma, išspręstas pripažįstant teisę mylėti. Taigi jūsų triūsas Transvalyje9, mums, atrodo, esančiame kitame pasaulio gale, yra pagrindinis ir svarbiausias iš visų šiuo metu pasaulyje vykdomų darbų, ir ne tik krikščionys, o visi žmonės neišvengiamai turės įsitraukti. Manau, nudžiugsite sužinojęs, jog ši veikla plačiai vystoma Rusijoje: atsisakoma atlikti karo prievolę ir kas metai tokių žmonių daugėja. Kad ir koks nereikšmingas nesipriešinimą skelbiančių jūsiškių ar mūsiškių skaičius būtų, jie visi gali tvirtai pareikšti, kad Dievas su jais. O Dievas galingesnis už žmones.

Pripažįstant krikščionybę, netgi šiomis dienomis krikščioniškų tautų išpažįstama iškraipyta forma, o tuo pačiu metu teigiant, jog armijos ir tokie milžiniški žudymui skirtų ginklų kiekiai yra būtini, atsiranda tiesiog skandalingas prieštaravimas, kuris anksčiau ar vėliau, tikriausiai jau netrukus, atsiskleis. Tada reikės padėti tašką arba krikščionybei, kuri būtina valdžiai palaikyti, arba armijų ir jų remiamo smurto egzistavimui. Visos vyriausybės — jūsų, britiškoji ir mūsiškė, rusiška aštriai jaučia tą prieštaravimą. Todėl jos vis smarkiau užsipuola tuos, kurie praktikuoja nesipriešinimą, net pamiršdamos savisaugą. Vyriausybės puikiausiai nutuokia, kur lindi jų priešai ir labai saugo savo interesus, net nepaisydamos pačių egzistencijai iškilusios grėsmės.

31 Bulgakovas

Taip keblu gyventi tarp dviejų pasaulių. Tebeturiu Teliatinkuose keletą draugų, daugiausiai tarp jaunų tarnų ir vežikų, o Sergejenka ir Čertkovas mane apleido. Kadangi Čertkovas čia apsigyveno, padėtis tapo dar labiau nepakenčiama. Jis šiurkštus, manipuliuojantis ideologas ir visų blogiausia — nuoboda. Kita vertus, Jasnaja Poliana nebe tokia maloni vieta, kokia neseniai buvo. Sofja Andrejevna gana kreivai žiūri į mane. Ji nesupranta, kad pirmiausia turiu būti lojalus Levui Nikolajevičiui ir mėginti kuo geriau jam tarnauti. Jos nuostatos mano atžvilgiu kraštutinės: arba laiko mane išdaviku, arba elgiasi kaip vakar, kai ėjau koridoriumi pro šalį.

— Jūs mums Dievo siųstas, mielasis. Ar suprantate? — staiga pasakė.

— Jei tiesa, man labai malonu.

— Ne taip nuobodu, kai čia esate. Net Levas Nikolajevičius jaučiasi gyvybingesnis. Be to, jūs toks taktiškas! Vaikščiojantis taktiškumo stebuklas!

Maniau, kad erzina, bet ji kalbėjo ne visiškai dirbtinai. Grafienės kalbėjimo būdas visada gyva bėda. Kaip dauguma žmonių, ji nekontroliuoja savo tono. Galvoje pinasi begalybė besikertančių jausmų, iškraipančių niuansus. Reikia paspėlioti, ką ji iš tikrųjų turi omenyje.

— Taip pat turėčiau pasakyti, kad jūs, atrodo, manęs vengiate, — pridūrė. — Ar vengiate?

— Negaliu atsakyti, nesitikėdamas pasekmių.

— Ša! — moteris priglaudė pirštą man prie lūpų. — Neatsiprašinėkite. Jūs vertas daugiau. Tiesiog stengiatės čia palaikyti taiką — puikus krikščioniškas elgesys.

— Vadinasi, mane suprantate?

— Tikiuosi, jog per šešiasdešimt šešerius metu kai ko pramokau, mielasis Valentinai Fiodorovičiau. Tačiau labai gailiuosi, jog kai ko ir neišmokau.

Trumpą akimirką pamačiau didingą asmenybę, kokia ši moteris galėjo būti, jei kitaip būtų susiklosčiusios aplinkybės. Gyvenimas čia šventiesiems nepalankus, ypač moteriai Sofjos Andrejevnos padėtyje. Ji plėšosi, kaip ir aš, tarp dviejų kompaso žymų.

Nepaisant visko, nepalioviau daręs įspūdį Levui Nikolajevičiui, o jis pernelyg nemeilikauja. Prieš keletą dienų nuėjau prie Voronkos ir patraukiau prie vasaros pirtelės, mielo statinuko iš molio ir pinučių. Iš lauko viena siena gipsinė, ant jos dvaro lankytojai įrėždavo įvairiausių įrašų. Nusirašiau į bloknotą:

1. Šalin mirties bausmę!

2. Lai L. N. gyvena dar tūkstantį metų.

3. Atminimui vizito pas grafą Tolstojų, žmogų su intelektu, dideliu kaip liūtas...

4. Ateikite visi kurie pavargote kovoti. Čia rasite taiką.

5. Šią šventovę aplankė Maskvos geodezijos mokyklos moksleiviai.

6. Užklydęs piligrimas atiduoda pagarbą.

7. Grafo gerbėjas, dabar ir visada.

8. Šlovė didžiajam, šlovė!

9. Niekas, net Tolstojus, nežino tiesos.

10. Po ilgų svajonių pagaliau aplankėme žmogiško proto genijų.

11. „Šliaužioti gimęs, skraidyti negali.“ Ką galėčiau parašyti? Viskas nublanksta, palyginus su jumis.

12. Čia lankėsi M. Bolskis.

Sofja Andrejevnai paprašius, padariau šių įrašų kopijas. Grafienė padėjo jas ant pianino svetainėje, kad pamatytų Levas Nikolajevičius. Eidamas per kambarį, Levas Nikolajevičius gergždžiančiu balsu paklausė:

— Kas čia?

— Komentarai, brangusis. Daugiausiai apie tave. Bulgakovas nurašė nuo pirtelės sienos.

Pastvėręs popierių, Levas Nikolajevičius permetė akimis. Skaitant lūpos vos vos krutėjo.

— Neįdomu, — pasakė, sviesdamas atgal ant pianino.

Apsilankė Biriukovas. Vieną aistringiausių Levo Nikolajevičiaus sekėjų, vyriausybė apkaltino draudžiamų Tolstojaus tekstų laikymu. Teismai turėjo prasidėti po keturių savaičių, žmogus galėjo patekti į kalėjimą net aštuoniolikai mėnesių. Nepakeliamo skausmo šaltinis Levui Nikolajevičiui, kuris taip nenorėjo, kad kas nors dėl jo kentėtų.

Šią popietę jis ilgam išjojo jodinėti, grįžo visiškai išsekęs. Pasakė, kad eis į savo kambarį nusnūsti — neįprasta.

Laukėme Levo Nikolajevičiaus, kad galėtume susėsti vakarienės, bet, kai iki septynių į kambarį neįžengė, pradėjome valgyti be jo. Sofja Andrejevna išpilstė sriubą: karštą viščiuko sultinį su plūduriuojančiomis storomis morkomis, tada atsiprašė ir nuėjo pažiūrėti vyro. Paaiškino, kad jam nebūdinga praleisti valgį. Valgėme toliau, tik niekas nekalbėjo. Visada neramina, kai senyvas vyriškis nepasirodo laiku.

Sofja Andrejevna grįžo grąžydama rankas. Pasirodo, kai užėjo, Levas Nikolajevičius sėdėjo ant lovos krašto. Buvo mirtinai išblyškęs, prisiekinėjo nesąs alkanas ir tiesiog atsigulsiąs be vakarienės. Pulsas šiek tiek pagreitėjęs, ant kaktos iššokę smulkūs prakaito lašeliai, o skruostai atrodo kažkokie slidūs.

— Manote, jam viskas gerai? — paklausė Sergejus.

Sergejus, kaip ir jo sesuo Tania, viešėjo jau keletą dienų, namo pargrįžo dėl tėvus ištikusios krizės. Visi dar įsivaizduoja, jog galimą ką nors padaryti.

— Jo akys tokios tuščios, — atsakė Sofja Andrejevna, — manau, netrukus gali ištikti priepuolis.

Pasrėbusi kelis viralo šaukštus, moteris vėl atsistojo.

— Turiu nueiti pas vyrą.

Jai išėjus, Tania su Sergejumi pažvelgė vienas į kitą nevilties kupinomis akimis. Kodėl ji negali palikti vargšo senolio ramybėje?

Motina netrukus vėl pasirodė, mirtinai išbalusi.

— Greičiau, Dušanai Petrovičiau! Liovočka be sąmonės, kažką marmaliuoja — Dievas žino, kas nutiko!

Persižegnojusi, Sofja Andrejevna parklupo ant grindų.

Visi pašoko nuo stalo ir nusekė paskui Dušaną Petrovičių, kuris, vos išvydęs baimingus žybtelėjimus Sofjos Andrejevnos akyse, iš karto išskubėjo iš kambario.

Miegamajame buvo tamsu, nors ant mažo stalelio prie lovos vos vos plevenančia liepsnele spingsėjo žvakė. Levas Nikolajevičius gulėjo išsitiesęs, žandikauliai virpėjo. Jis skleidė keistus, neartikuliuotus garsus, tarsi maurojo. Visi stovėjo priblokšti.

Stebėjome, kaip Dušanas Makovickis jį nurengia ir užkloja vilnone antklode. Senolio akys buvo užmerktos, bet jis iš paskutiniųjų mėgino kažką pasakyti: kakta raukšlėjosi, skruostai pūtėsi. Darbavosi žandikauliais, tarsi kramtydamas.

— Dabar jis tikriausiai miegos, — pasakė Dušanas. — Kuo ramiausiai galite baigti vakarieniauti. Aš pasiliksiu.

— Ne, aš pasiliksiu, — paprieštaravo Biriukovas.

Pareiškimas buvo netikėtas, tačiau Biriukovas jautėsi ypatingai lojalus Levui Nikolajevičiui. Juk vardan jo kentės kalėjime.

— Pašaukite, jei kas pasikeis, — paprašė Dušanas. — Ir kas penkios minutės patikrinkite pulsą.

Tyliai nulipome į valgomąjį ir tęsėme vakarienę. Vargiai ar kas pratarė nors žodį. Dar nebaigėme deserto, kai šaukdamas Dušaną Makovickį kambarin įskubėjo Biriukovas.

Dar kartą užkopėme laiptais. Levui Nikolajevičiui prasidėjo traukuliai, bet, kol užlipome į miegamąjį, šiek tiek nuslopo. Tačiau baisiai trūkčiojo kojos, o veidas atrodė iškreiptas skausmo. Lūpų kampučiai buvo pakilę aukštyn. Pirštai mechaniškai skėtėsi ir glaudėsi nelyg vabzdžių žiauturai.

Dušanas Makovickis tarsi karininkas padėjo šūkčioti komandas: .

— Greičiau! Lipkite žemyn ir pripilkite į butelius karšto vandens kojoms sušildyti. Ant blauzdų reikia uždėti garstyčių kompresus. Ir kavos! Atneškite karštos kavos!

Per visą sumaištį Dušanas išliko tvirtas ir šaltakraujiškas, visais atžvilgiais mokslininkas. Sofja Andrejevna, pusiau užmerktomis, paraudusiomis, sutinusiomis akimis stovėjo atsirėmusi į sieną ir meldėsi.

Šiek tiek vėliau, apdėliotas garstyčių kompresais ir prilaikomas, Levas Nikolajevičius atsisėdo lovoje. Atrodė, blogiausia jau praeity. Pamėgino prašnekti.

— Visuomenei... — vapėjo, — visuomenei rūpi trys... rūpi trys... pasižymėkite.

— Kliedi, — patikino Dušanas Makovickis.

— Privalote skaityti! — šiurkščiai pareiškė Levas Nikolajevičius. Tada žemu, lėtu, užlūžtančiu balsu pradėjo kartoti: — Išmintis... išmintis... išmintis...

Kaip baisu ir nenormalu, kai išmintingas, šviesaus proto žmogus pavirsta niektauza. Tačiau, net tokio sutrikusio, jo smegenų katile į paviršių prasimušė žmonijos problemos.

Be jokio perspėjančio ženklo vėl prasidėjo traukuliai, daugybė priepuolių. Visas kūnas kilnojosi tarsi žaibo persmelkiamas. Po kiekvieno priepuolio gulėjo trūkčiodamas, drebėdamas, prakaituodamas.

Stipriausių traukulių metu Dušanas Makovickis laikė prispaudęs pečius, o Biriukovas — kojas. Sekdamas nurodymais, vos tik tampymasis liaudavosi, masažavau blauzdas. Levas Nikolajevičius patyrė penkis priepuolius iš eilės, ypač stiprus buvo ketvirtasis. Vos atgriebėme.

Kai blogiausia, regis, pasibaigė, Sofja Andrejevna suklupo prie lovos ir apglėbė vyro kojas.

— Švenčiausiasis Viešpatie, ne dabar! Neleisk jam dabar numirti!

Tania uždėjo ranką motinai ant peties ir gana švelniai pasakė:

— Lipkime žemyn, mama. Tėvui reikia pailsėti.

— Nesuprantate, — atrėžė Sofja Andrejevna, — jei jis mirs, jūs neteksite tėvo. O aš būsiu nužudžiusi žmogų.

Jos žodžiai gręžte gręžė tamsą.

— Visi lipkite žemyn, — paliepė Dušanas Makovickis. — Pats jį prižiūrėsiu.

Tačiau Levas Nikolajevičius dar nebuvo pasiruošęs mirti. Apie dešimtą valandą beveik visai atsigavo, nors ir nebandė atsikelti. Gurkšnodamas arbatą klausėsi, kaip Dušanas Makovickis skaito Evangeliją.

Tylomis stovėdamas prie durų, klausiausi ir aš.

— „Aš jums duodu naują įsakymą, kad jūs vienas kitą mylėtumėte“, — žodžiai skambėjo mano širdyje, buvo tokie puikūs, tokie tobulai paprasti. — „Iš to visi pažins, kad esate mano mokiniai, jei mylėsite vieni kitus10.“

Levas Nikolajevičius atitarė Dušanui žemu, prikimusiu balsu.

Guliu lovoje, bet nemiegu — negaliu atsipalaiduoti. Buvo taip kankinamai sunku stebėti mirties apraiškas tame mielame, raukšlėtame veide. Kaip visuomet, mano mintys nukrypo į Peterburgą, pas Mašą. Uždegiau žvakę ir parašiau jai laišką:

Nesiliauju grumtis su senomis formuluotėmis. Ar tikrai siela — atskira esybė? Ar kūnas tėra indas? Nežinau, bet ką tik tokiomis aplinkybėmis išvydus Levą Nikolajevičių, gyvenimas atrodo dar paslaptingesnis, toks trapus, greitai išnykstantis. Ir toks brangus. Per labai trumpą laiką nukeliaujame nuo nežinomo prie nežinomo, mūsų dienos žemėje — kaip žiedlapiai ant šakelės.

Galvoju apie jus, Maša, netgi dabar, vidury nakties sėdėdamas prie šio medinio stalo. Mintys nusklendžia pas jus pačiais netikėčiausiais momentais. Mūsų draugystė — tarsi šviesus plyšelis absoliučiai tamsioje sienoje. Tarsi kažkokiu būdu būtumėte visą laiką greta. Ir vėl toji laiko ir erdvės paslaptis glumina, liūdina mane. Norėčiau galvoti, kad jūsų siela jungiasi su manąja, o atstumas tarp mudviejų kažkoks nereikšmingas. Net netikiu, kad jis yra. Tikrai tikiu, kad esate greta, kai jūsų nėra. Ar labai kvaila taip manyti?

Nesiliauju galvojęs, kad tik meilė gali susiaurinti tą siaubingą taip kamuojančią mane prarają tarp kūno ir sąmonės, tarp sielos ir kūno. Negaliu įsivaizduoti, ką reiškia šiandien pasakyti, jog esu jaunuolis pačiame jėgų žydėjime, o rytoj būsiu senas ir vienišas, o dar kitą akimirką – jau tik dulkė žemėje. Jei pasaulyje nėra meilės, jei žmoguje nėra nemirtingos sielos, tuomet jau dabar esu niekas, mūsų prieraišumas yra niekis, mes visi kuo ramiausiai galime būti mirę.

Bet jau rašydamas jaučiu stiprų Dievo alkį, iš kurio suprantu, kad Dievas egzistuoja. Dievu vadinu Pasaulio Sielą, Amžinybės jausmą, plevenančią žymę ar sąmonę, kuri paveikia ir tam tikra prasme kuria aplink esantį pasaulį. Kiekvienas iš mūsų — nedidukas Dievas, o gimstanti meilė tik stiprina mumyse esantį dieviškumą, didina jausmų, kuriuos galime patirti, ratą, stiprina sielos alsavimą.

Tikiuosi, atleisite prieštaravimus ir filosofavimą. Siaubingai vėlu, pradeda stigti žodžių. Esu pavargęs, sunkiai pajėgiu galvoti. Rytojaus dieną vėl parašysiu. Rašykite. Pasiilgau. Myliu.

32 Sofja Andrejevna

— Mama, jūs tiesiog pavydite, — vakar pareiškė Saša. — Čia ir yra visa bėda.

Kur tos mergiotės protas? Žinoma, pavydžiu! Kodėl turėčiau dalytis vyrą su perėjūnais ir šarlatanais, pinigų rijikais ir sukčiais? Ir dar mėginti save įtikinti, jog jis nėra visiškai prislėgtas? Įtampa jį nužudys. Mano, kaip žmonos, pareiga — pasirūpinti, kad vyras gyventų ramioje aplinkoje.

Kitą dieną po Liovočkos priepuolio perdaviau Sašai ir Varvarai Michailovnai, kad galinčios sugrįžti namo. Tėvą žudo atsiskyrimas nuo mažosios erškėtrožytės. Be to, nėra ko nė kalbėti, kokias pinkles jiedu su Čertkovu gali paspęsti, ištrūkę iš mano regos lauko. Taigi ant medinių Teliatinkų laiptų suvaidinau spektaklį: maldavau dukros ir jos draugės atleidimo. Mergiotės atrodė nuoširdžiai apstulbusios. Kaip man patinka.

Saša — jausminga mergaitė, iš tų, kurios apsiašaroja nustipus rupūžei. Pamačiusi mane, puolė į ašaras, mudvi apsikabinome, kaip ilgai nesimačiusios seserys. Netgi Varvara Michailovna, šiaip jau jautri kaip granito paminklas, praliejo keletą dirbtinių ašarėlių ir mane apkabino.

— Šeima susirinko! — nuodingai drėbė iš šešėlio išlindęs Čertkovas.

Nuo jo slidaus pliko viršugalvio atsispindėjo šviesa. Dvelkė kvepalais — moteriškas maivymaisis pritinka tokiam graikiškų manierų vyriškiui.

— Malonu jus matyti, Vladimirai Grigorjevičiau.

— Man taip pat be galo malonu.

— Gal malonėtumėte rytojaus dieną pas mus apsilankyti? Atvykite pietų.

Jis padėkojo — be jokios įprastos ironijos. Puiki vaidyba.

Tačiau mano siūlymas buvo skubotas. Turėjau geriau pagalvoti. Čertkovas užteršia žemę, kuria vaikšto. Tiesiog taip yra. Jei kalbėdama turėjau galvoje, kad jis gali mus aplankyti be jokių kliūčių, Čertkovas papildė: kiekvieną dieną.

Kai išgirdau artėjančią karietą, pulsas pakilo iki šimto keturiasdešimt dviejų dūžių! Su žiūronais pažvelgiau pro miegamojo langą. Liovočka stovėjo ant priekinių laiptelių, linksmai laukdamas mokinio sutiktuvių. Prašiau nesiglėbesčiuoti su vyriškiu. To jau nebegaliu tverti. Bet jis negalėjo paslėpti džiugesio veide. Buvo panašus į jaunutę nuotaką, ką tik tolumoje pastebėjusią savo mylimąjį. Bjauru, kai viską stebi tarnai!

Kaip susivaldžiau, niekuomet nesužinosiu. Iš visų jėgų stengiausi išlikti šalta ir mandagi, o širdyje skaičiavau minutes, kai šitas nenaudėlis išsinešdins iš mano namų, teiravausi apie jo motiną ir žmoną. Kai Čertkovas galų gale išsinešdino, maldavau Liovočkos, kad čia būtų paskutinis kartas, kad daugiau nereikėtų tverti to piktavalio buvimo. Netikėtai vyras sutiko parašyti Čertkovui bei jo žmonai ir išdėstyti, jog šis bandymas susitaikyti buvo skubotas. Iki kito galimo vizito turėtų praeiti šiek tiek laiko.

Manau, Liovočka nepanoro dar labiau apsunkinti man gyvenimo, nes jautėsi kaltas. Prieš keletą dienų radau bate įkištą slaptą dienoraštį. Nieko nepasakiau, bet dingimą jau turėjo pastebėti. Formuluotės sunkiai suvokiamos, todėl mano įtarimas, kad jiedu su Čertkovu siekia šventvagišku susitarimu pavogti iš šeimos autorines teises, tik sustiprėjo. Ir viskas vyksta kaip tik tuomet, kai iš „Prosveščenijos“, vienos stipriausių Rusijos leidyklų, gavau pasiūlymą po mirties parduoti visas teises į Liovočkos darbus. Siūlo milijoną rublių! Tiek užtektų visam gyvenimui aprūpinti visą Tolstojaus šeimą, net ir dvidešimt penkis vaikaičius!

Su laišku iš „Prosveščenijos“ nuėjau į Liovočkos kabinetą, bet jis mostelėjo man pasitraukti.

— Nesukite sau galvos, — atšovė. — Nebesvarbu. Rašau ne leidėjams. Rašau žmonėms.

Jo nebuvo įmanoma įkalbėti, taigi spalio keturioliktą buvau priversta parašyti atvirą laišką:

Kiekvieną dieną apie mano sveikatą teiraujatės be krislelio užuojautos, Liovočka. Be menkiausio susidomėjimo balse klausiate, kaip išsimiegojau. Kiekvieną dieną kalate vinis man į širdį, trumpinate mano gyvenimą ir keliate neištveriamą skausmą. Atrodo, niekas to skausmo nebepalengvins, pats žinote. Likimo valia sužinojau apie šitą suktą, šitą ištvirkėlišką veiksmą, kurį atlikote iš daugybės palikuonių atimdamas kūrinių nuosavybės teises (turiu pastebėti, jog jūsų nusikaltimo bendrininkas su savo šeima šitaip nepasielgė)...

Vyriausybė, kurią jūs ir jūsų draugai šmeižiate ir kritikuojate savo pamfletuose, galės legaliai atimti duonos kąsnį iš jūsų palikuonių ir atiduoti kažkokiems turtingiems Maskvos leidėjams, o jūsų tikri vaikaičiai dėl jūsų tuštybės ir nuodėmingumo badaus.

Ir dar: toji pati vyriausybė, šį kartą Valstybės banko vardu, paims saugoti Tolstojaus dienoraščius, o iš tiesų tai bus tik gudrybė paslėpti juos nuo žmonos...

Esu priblokšta, baiminuosi, kokias baisybes po jūsų mirties kalbės apie jus jūsų vaikai ir vaikaičiai.

Ryte padėjau šį laišką ant jo stalo. Vos prieš pietus drebančiomis rankomis pabeldžiau į vyro kabineto duris. Norėjau jo reakcijos, asmeniškai. Pernelyg svarbus klausimas, kad paliktum atsitiktinumui.

Jis pakvietė mane užeiti.

— Liovočka, — pratariau, jausdamasi tarsi mokinukė mokyklos direktoriaus kabinete, — smalsu, ar skaitėte laišką.

— Skaičiau.

Lūkuriavau greta, ant prikyštės sunėrusi rankas.

— Neturite nieko pasakyti?

Jis pažvelgė su tokia panieka, kokios jo veide dar nebuvau mačiusi. Iš šnervių, tarsi iš jaučio šnervių, atrodė, tuojau ims rūkti dūmai.

— Ar gali galų gale duoti ramybę?

Maldavau pagalvoti apie šeimą, ištaisyti, nesvarbu ką būtų pertvarkęs testamente, įsiklausyti į proto balsą. Bet Liovočka sėdėjo abejingas, savo nusiteikimu tiesiog temdydamas kambarį.

— Ar viskas, Sofja Andrejevna?

— Viskas, — atsakiau.

Jaučiau, jog bet kuriuo atveju tai pabaiga. Kad ir kokia buvo mūsų meilė, ji mirė.

Tą dieną nepratarėme vienas kitam nė žodžio. Kitą dieną Liovočka dar prieš pusryčius raitas išvyko iš namų. Visai jam nebūdinga. Supratau, jog jis tikriausiai pasileido į Teliatinkus, taigi pėsčiomis susiruošiau į Čertkovo namus.

Prie dvaro vartų pasislėpiau sekliame griovyje. Visą dieną pragulėjau į namą nukreipusi žiūronus. Niekur nemačiau nei Liovočkos arklio, nei jo paties šmėstelint. Du kartus pastebėjau įeinantį ir išeinantį Čertkovą, todėl pagalvojau, kad Liovočka tikriausiai į Teliatinkus visai neatjojo. Gal suklydau?

Užėjus sutemoms nuvargusi susiruošiau į Jasnaja Polianą. Kol pasiekiau sodybą, smilkiniuose tvinksėjo. Kojos degte degė. Sukosi galva, jutau šleikštulį.

Atsisėdau ant medinio suolelio po stora pušimi, pasėdėjau valandą ar dvi. Dangų virš galvos nutaškavo žvaigždės, jaučiausi, tarsi žvelgčiau į begalybę. Širdyje sukuždėjau: „Aš Tavo, Viešpatie. Pasiimk mane. Pasiimk.“ Troškau Dievo arba užmaršties. Norėjau atsidurti tarp tūkstančių žvaigždžių.

Būčiau prasėdėjusi ten amžinai, jei nebūtų pamatęs vežikas Ivanas..

— Grafiene? Čia jūs?

— Taip, Ivanai, — atsakiau. — Taip, aš.

— Ar gerai jaučiatės?

— Labai prastai, Ivanai. Padėk man.

Jis paėmė mane už rankos ir nuvedė namo — kaip kokį seną mulą į tvartą.

Liovočka dar nemiegojo, sėdėjo lovoje ir skaitė žvakių šviesoje. Nežinau kodėl, bet tiksliai nupasakojau, ką tą dieną veikiau, kaip paklaikusi iki vidurnakčio laukiau griovyje. Kaip prašiau, meldžiau, net maldavau mirties.

Jis atidžiai išklausė, o tada pasakė:

— Sofja Andrejevna, labai pavargau nuo jūsų kaprizų. Dabar taip norėčiau laisvės. Man aštuoniasdešimt dveji, nenoriu, kad laikytumėte mane vaiku. Nesilaikysiu įsitvėręs savo žmonos prijuostės!

— Ką tai turėtų reikšti?

— Tai reiškia, kad nuo šiol jausiuosi absoliučiai laisvas rašyti Čertkovui, netgi susitikti su juo, jei manysiu, kad tai būtina. Daugiau nebežaisiu visokių žaidimėlių.

— Negalite taip su manimi pasielgti, — paprieštaravau.

— Palaukite ir pamatysite, — atrėžė Liovočka.

Kitą dieną Liovočka atrodo buvo nusprendęs įrodyti savo nepriklausomybę. Sėdėjo sode ir gėrė arbatą su Novikovu, mužiku, kuriuo žavisi dėl neįmanomų suvokti priežasčių. Tiesiai man į akis Novikovas pasakė:

— Turėtumėte pamatyti, kaip elgiamės su moterimis kaime! Vos peržengia ribą — į kailį! — vyriškis plojo delnu sau per šlaunį. — Moteris reikia tvarkyti su lazda! Tik tuomet išliks romios.

Liovočka, nesmurto skleidėjas, pradėjo nesuvaldomai kvatoti.

— Iš mužikų galėtume pasimokyti neblogų dalykų, — pasakė. — Tiesiog nuostabu. Miela!

Palikau juos su jų absurdiškomis šnekomis.

Tą popietę Liovočka nusprendė įrodyti vyriškumą vėl pradėdamas mankštintis. Būdamas jaunas jis, gąsdindamas tarnus, savo kabinete kabėdavo nuo sijos žemyn galva. „Kraujo priplūsta į smegenis“, — sakydavo. Šį kartą nusprendė pakabėti žemyn galva drabužių spintoje, kurioje buvo pritaisyti keli puikiai jo batams tinkami geležiniai kabliai. Bet nuo svorio visas tas daiktas griuvo žemyn, tiesiai ant Liovočkos.

— Jūs tarsi vaikas, — papriekaištavau. — Jumis negalima pasitikėti.

Niršdamas labiau ant savęs nei ant manęs, Liovočka iki vakarienės užsirakino kabinete. Septintą nusileido ir valgė tylėdamas.

Liūdna, jau beveik lapkritis. Orai kiekvieną dieną bjūra: šalta, vėjuota, lietaus lašai kaip žirniai, kartais ir sniegas prasimuša.

Kiekvieną rytą su šunimis Markizu ir Bielka vaikštau po mišką. Kėbliname tais pačiais maršrutais, kuriuos popietėmis jodinėdamas Zasekoje taip mėgsta Liovočka. Negaliu patikėti, jog jis vis dar tebejodinėja. Pagaliau bent jau teikėsi leisti drauge joti Dušanui Makovickiui. Prieš keletą dienų baisingai krito, grįžo namo visas purvinas. Nepasakiau nė žodžio. Priekaištai jį būtų tik prislėgę.

Vakar atvyko panelė Natalija Aleksejevna Almedingen, elegantiška moteris, leidžianti žurnalus ir rašanti populiarias knygutes vaikams. Santūriai pakalbėjo su manimi apie sandorį su „Prosveščenije“ (kuriam akivaizdžiai atstovauja). Leidykla žūtbūtinai trokšta įsigyti Liovočkos autorines teises. Jei įkalbėčiau vyrą pasirašyti sutartį, netgi negalutinę, neįpareigojančią, būtų naudinga. Privalau sustabdyti Čertkovą, kol dar yra laiko.

Kaip įprasta, buvo ir kitų lankytojų: šnekusis Gastevas kaip visuomet pilnas paskalų, o Liovočka jį gana entuziastingai sutinka. Vėl vieši Tania ir Sergejus, kuris du kartus per dieną su tėvu žaidžia šachmatais. Stebiuosi, kaip ištveriu šitas minias.

Kurį laiką viskas ėjosi puikiai, taigi nuliūdau sužinojusi, jog šį rytą Bulgakovas į Teliatinkus nunešė laišką. Saša pasižymėjo, o aš radau įrašą ant stalo „Remingtono“ kambaryje.

— Kam buvo tas laiškas? — paklausiau dukters.

— Galiai, — atsakė.

Kodėl mano vyras turėtų rašyti Čertkovo žmonai? Nuėjau tiesiai į kabinetą išsiaiškinti.

— Ar šį rytą pasiuntėte laišką Galiai Čertkovai? — paklausiau.

— Tikriausiai. Tai ne jūsų reikalas. — Vyras užsikniaubė ant stalo ir tęsė darbą.

— Apie ką tas laiškas?

— Pamiršau, — atsakė. — Seniai dažnai pamiršta.

— Prašau, mielasis. Nereikia elgtis su manim kaip su vaiku.

— Paprasčiausiai neatsimenu, kas buvo tame laiške.

— Meluojate.

Jis ėmė rangytis krėsle. Nutvėriau!

— Parodykite kopiją, — paprašiau.

— Niekada! — jis pašoko, žiūrėdamas į mane kaip pats Jupiteris, kumštyje suspaudęs žaibus. Jei būtų galėjęs, būtų nudėjęs.

— Buvo laikai, kai taip nerėkėte, — pasakiau. — Buvo laikai, kai mane mylėjote.

Liovočka susmuko krėsle. Mačiau priešais seną, ligotą vyrą — vaiduoklį to žmogaus, kurį mylėjau, kurį beveik penkiasdešimt metų mylėjau labiau už patį gyvenimą. Kodėl jis to nesupranta? Kodėl negali jausti mano meilės buvimo?

— Norėčiau, kad paliktumėte mane vieną, — pasakė. — Noriu pabūti vienas.

— Ir esate vienas, Liovočka. Mudu abu vieniši. Jau kurį laiką vieniši.

— Privalau išeiti.

— Jūs jau išėjęs, — atšoviau. — Gyvenu čia viena.

Valdžiausi, bet vos išžengusi iš kabineto turėjau pasiremti į sieną. Kojos vos berėmė. Gyvastis vos laikėsi.

— Liovočka, — sušnibždėjau, prispaudusi prie burnos kumščius.

Drebėjau visu kūnu. Laukiau rankos, kuri paliestų mano petį. Laukiau dunksančio didžiulio šešėlio, kuris uždengtų mane, kaip nakties tamsa uždengia laukus. Kad liktų mano lovoje, kad paremtų, kad mylėtų. Bet jis niekada neateis. Daugiau niekada neateis.

33 Bulgakovas

Aną naktį nakvojau Teliatinkuose. Mano kambarėlis visą laiką primena Mašą. Matau ją kiekviename daikte, jaučiu jos buvimą. Noriu, kad būtų greta, kad mane liestų. Nuolat skaitau jos laiškus. Ir jaučiuosi kaltas. Neteisinga atvykti į Jasnaja Polianą dirbti su Tolstojumi, bet nuolat, nors ir nenoromis, mintimis grįžti prie savo santykių su moterimi.

Išsiskyrimas, tegu ir skausmingas, leido aiškiai suvokti, kaip man jos reikia. Jos akimis naujai regėjau pasaulį. Viskam, kas nutikdavo, jos buvimas suteikdavo nepakartojamą atspalvį.

Vėliau vis labiau solidarizavausi su tolstojininkais, iš dalies dėl to, kad be galo sunku likti artimam Sofjos Andrejevnos draugui. Pastarosiomis dienomis ji ūmi ir įtari kaip niekada.

Čertkovas, nujausdamas pergalę, tiesiog skrajoja padebesiais. Tačiau nervingi santykiai su Sofja Andrejevna kelia jam nerimo, nes apriboja bendravimą su Levu Nikolajevičiumi. Jis nepaliaujamai tauškia apie „užtvarų rentimą“, kad prieš Mokytojo mirtį kuo daugiau laiko galėtų praleisti kartu.

Manau, Čertkovas neįvertina tos moters jausmų stiprumo. Grafienė ne šiaip nemėgsta Vladimiro Grigorjevičiaus. Ji jo neapkenčia.

Šį rytą, netrukus po pusryčių, buvau pakviestas į Teliatinkų valgomąjį. Čertkovas, visas švytėdamas, sėdėjo aukštame krėsle. Tarsi nuotaka prieš vestuves. Tačiau kambaryje tvyrojo dygi ir įtempta atmosfera.

Nusilenkiau kiek ceremoningiau nei derėjo.

— Turiu naujienų, — pasakė Čertkovas. — Tiesą sakant, stulbinančių naujienų.

Pajutau įsitempiant pilvo raumenis. Čertkovas išliko šaltas.

— Levas Nikolajevičius išėjo, — pareiškė. Tarsi iš oro liežuviu raškytų kiekvieną žodį ir guldytų į kinų porceliano lėkštę. — Išėjo šį rytą su Dušanu. Niekas nežino, kur.

Primena mirtį šeimoje po užsitęsusios ligos. Tokiais atvejais visi apgailestauja dėl netekties, bet jaučia ir palengvėjimą.

— Keliaukite pas Sofją Andrejevną, — paliepė Čertkovas. — Išsiaiškinkite, ką tik pajėgsite, vėliau pranešite.

Tučtuojau pasileidau į Jasnaja Polianą. Atvykau apie vienuoliktą. Sofja Andrejevną buvo ką tik atsikėlusi po bemiegės nakties. Akys užputusios ir paraudusios, skruostai patinę, tarsi jau būtų keletą valandų verkusi. Tačiau kilusi panika grafienei suteikė jėgų. Jiedvi su Saša ir aš susirinkome antrojo aukšto laiptų aikštelėje.

— Kur jis, Saša? — nepaprastai įsitempusi klausinėjo Sofja Andrejevną. — Kur tėvas?

— Išvyko namo.

— Ką turi omenyje, sakydama „namo“? Kada?

— Praeitą naktį.

— Tai neįmanoma, Saša!

— Pasakoju, kas atsitiko, mama. Jis išvyko. Nenutuokiu — kur. Niekas nenutuokia.

Sofja Andrejevna susvirduliavo, sienos, tarsi lapų sūkuriai, ėmė skrieti aplink.

— Išvyko, — pakartojo tarsi tirdama žodį.

— Taip. Išvyko, — patvirtino Saša.

— Ar visam laikui?

— Tikriausiai.

— Vienas?

— Su Dušanu.

Grafienė susirūpino.

— Mieloji Saša, nagi, papasakokite. Kur iškeliavo tėvas? Esu tikra, žinote kur. Neturėtumėte žaisti tų žaidimėlių... Ne dabar.

— Neturiu nė menkiausio supratimo. Nieko konkretaus nepasakė. Bet paliko laišką.

Ir ištiesė laišką motinai.

Sofja Andrejevna sulaikiusi kvėpavimą stvėrė lapus. Skaitė lėtai, judindama lūpas:

Išvykdamas jus nuliūdinsiu. Apgailestauju, bet, meldžiu, supraskite ir patikėkite — negalėjau pasielgti kitaip. Mano padėtis šiuose namuose tapo nebepakeliama. Neminint visų kitų blogybių, nebegaliu gyventi prabangoje. Taip, kaip dabar elgiuosi, paprastai pasielgia mano amžiaus seniai: apleidžia žemišką gyvenimą, kad paskutines dienas praleistų vienumoje ir ramybėje.

Prašau, pasistenkite suprasti ir nesekite paskui, net jei ir atrasite mano buveinę. Tai tik pablogintų mūsų padėtį, o sprendimų nepakeistų.

Esu labai dėkingas už sąžiningai kartu nugyventus keturiasdešimt aštuonerius metus ir prašau atleidimo už viską, kuo jums nusikaltau, nes aš iš visos širdies atleidau jums viską, kuo man nusikaltote. Siūlau prisitaikyti prie naujų gyvenimo sąlygų, su kuriomis susidursite man išvykus, ir nerūstaukit.

Jei norėsit ką nors pranešti, perduokit Sašai. Ji žinos, kur esu ir persiųs viską, kas atrodys būtina. O pasakyti, kur aš, mergaitė negali, nes pažadėjo niekam neprasitarti.

Laiškas, datuotas spalio dvidešimt aštunta diena, buvo pasirašytas įprasta keverzone.

Sofjos Andrejevnos veidas pradėjo drebėti, skruostai, tarsi vėjyje džiovinamos paklodės, pūtėsi ir dubo. Kakle, lyg stengiantis nulaikyti milžinišką galvą, kaip virvės išsišovė gyslos. Pečiai pradėjo purtytis. Kitą akimirką, pasikaišiusi žemę siekiančią suknelę, grafienė pasileido laiptais žemyn ir bliaudama puolė per priekines duris. Pro langą pamatėme ją švystelint, kai skuodė per pievelę.

— Bėga prie tvenkinio! — suriko Saša. — Vykimės!

Sekiau paskui Sašą ir, šnairuodamas į saulę, mačiau Sofjos Andrejevnos figūrą: didelę pilką dėmę, dingstančią už buksmedžių gyvatvorės. Ji bėgo greičiau nei galėjau įsivaizduoti bėgant jos amžiaus ir kūno sudėjimo moterį.

Už manęs risnojo pora tarnų: virėjas Semionas Nikolajevičius ir storulis Vania, vargiai besilaikantis ant pernelyg plonų kojyčių. Pamačiau ir Timofejų, pavainikį sūnų, bedante grimasa, mojantį nuo medžio.

Sofja Andrejevna jau buvo prabėgusi buksmedžius ir skuodė liepų alėja link tvenkinio. Aplenkiau Sašą.

— Nebėkite taip greitai! — sušuko ji.

Tačiau gaišti negalėjau. Sofja Andrejevna artėjo prie tvenkinio. Vos mačiau tolumoje švysčiojant jos baltas blauzdas.

Staiga, pūtuodama kaip garo variklis, Saša aplenkė mane, jos padurkai sklaidėsi saulėje. Dabar jau ragino:

— Greičiau! Greičiau!

Sofja Andrejevna stovėjo prie pirties, prie liepto, nuo kurio moterys velėja drobes. Apsisuko, pamatė mus, bėgančius artyn, ir pasileido ant medinio tiltelio. Bet lentos buvo slidžios, ir ji sunkiai dribo aukštielninka. Dar be naudos sumataravo ore raudonomis rankomis ir nusirito į juodą vandenį.

Saša jau gerokai mane lenkė, visu greičiu skuodė prie liepto. Bėgdama susiprato nusimesti storą vilnonį megztinį. Bet ant drėgnų lentų taip pat susvyravo ir parvirto ant šono. Kol pasiekiau lieptą, ji šiaip ne taip atsistojo ant kojų ir pirma manęs pūkštelėjo į tvenkinį. Nusispyręs batus taip pat šokau į ledinį vandenį.

Vanduo — labai keista terpė, čia pasikeičia visi geometriniai judėjimo dėsniai. Ir erdvė, ir laikas tampa keistai nelogiški. Atrodo, per tą trumpą akimirką, kai įšokau į vandenį patyriau tūkstančius vaizdų ir minčių, kol pastebėjau Sofją Andrejevną, plūduriuojančią su tarsi tropinės žuvies žiaunos išsipūtusiais skruostais.

Atstumas iki Sofjos Andrejevnos atrodė begalinis, jaučiausi apsvaigęs, oda tvinksėjo, buvo sunku kvėpuoti. Drumzlus vanduo gėlė, nes per keletą ypač vėsių naktų buvo gerokai atšalęs.

Sofja Andrejevna staiga gal už dešimties jardų iššoko į paviršių, veidu į viršų — tarsi ūdra. Atrodė mirusi, vanduo sruveno į pravirą burną, tada dar kartą visiškai paniro.

Saša, kuri pati vargiai mokėjo plaukti, kapstėsi netoliese, nesėkmingai mėgindama pasiekti motiną.

— Plaukite į krantą, Saša! — šūktelėjau.

— Padėkite!

Pasiekiau jos ranką ir padėjau nusigauti ant medinio liepto.

— Ji skęsta!

— Jūs negalite padėti! — surikau. — Susitvarkysiu!

Saukiau, nors buvome visiškai greta.

Atsistūmęs nuo liepto staigia nėriau, kaip atrodė, teisinga kryptimi, ir, po neįmanomai ilgo laiko, gal dešimties ar penkiolikos sekundžių, paliečiau Sofjos Andrejevnos galvą. Suėmęs pirštais ilgus plaukus, po vandeniu išsileidusius, traukiau ją į krantą, tempiau didelį kūną link tvenkinio krašto. Ji buvo pajuodusi nuo dumblo, užmerktomis akimis, tarp dantų karojo liežuvis.

— Ji negyva! — rėkė Saša. — Motina negyva!

Storasis tarnas Vania, atsidūręs greta Sofjos Andrejevnos, atrodė, žino, ką daryti. Apvertė ją ant pilvo ir, primygęs keliais, apsižergęs, tarsi vienas hipopotamas raitas ant kito, iš plaučių išspaudė kažkiek vandens. Grafienė gulėjo tyli: didelis, tamsus moters luitas. Maniau, jog merdi. Tačiau po kelių akimirkų pradėjo kvėpuoti normaliai, nors užmerktomis akimis. Gyvenimas sugrįžo, kad dar pakankintų.

Kai jau pajėgė atsistoti, nulydėjome į namą, kas kelios minutės sustodami pailsėti. Vieną akimirką ji sriūbaudama, rėkdama puolė ant žemės:

— Palikite mane čia numirti! Leiskite man numirti! Kodėl atėmėte iš manęs mirtį?

Galų gale mudu su Vania iš rankų padarėme krėslą ir nešte nunešėme grafienę į namus. Ji visą laiką drebėjo, lūpos buvo pamėlusios. Tačiau dar prieš guldama į lovą ji paliepė Vaniai tučtuojau vykti į stotį ir pasiteirauti, kuriuo traukiniu išvyko jos vyras.

Puolusi į kažkokį stingulį, Sofja Andrejevna išmiegojo valandą, tačiau pabudusi puolė muštis į krūtinę akmenine prespapjė. Atėmėme prespapjė, taip pat patraukėme lenktinį peiliuką ir iš tualetinio stalelio stalčiaus išėmėme buteliuką su opiumu.

Saša, kuri pati atrodė gerokai sutrikusi, pasiuntė į Tūlą atvežti gydytoją psichiatrą, padėsiantį Sofja Andrejevnai susidoroti su ką tik ištikusia krize. Taip pat telegrama išsikvietė Suchotinus.

Sužinojęs, kuriuo traukiniu išvyko Levas Nikolajevičius, grįžo Vania. Sofja Andrejevna parašė telegramą, kurią adresavo „Traukiniui Nr. 9“. Joje buvo rašoma: „Mielas papa, tučtuojau grįžk, Saša.“ Moteris prisakė Vaniai niekam telegramos nerodyti, bet, ačiū Dievui, jis parodė telegramą Sašai (nes, kaip ir dauguma tarnų, buvo lojalus Levui Nikolajevičiui ir nemėgo Sofjos Andrejevnos). Saša išsiuntė telegramą, bet su savo pačios prierašu, liepdama tėvui ateityje ignoruoti visas neva jos telegramas, kurios nebus pasirašytos „Aleksandra“. Saša mėgaudavosi tokiomis mažomis suktybėmis. Šiuo požiūriu nedaug skyrėsi nuo motinos.

Visą ilgą popietę su Saša prasėdėjome „Remingtono“ kambaryje. Saša atvirai pasakė nežinanti, kur vyksta tėvas. Tiesą sakant, pastaba laiške motinai užminė jai galvosūkį. Jis minėjo keletui žmonių, tarp jų ir dukteriai, kad tikriausiai aplankys seserį Šamordino vienuolyne, Kalugos gubernijoje.

Tai buvo, kaip pastebėjo Levas Nikolajevičius, „pakeliui“. Bet kur ketino patraukti apsilankęs vienuolyne, tebuvo spėlionės.

Pasikalbėjęs su Saša ir keletu tarnų galėjau susidėlioti praėjusios nakties įvykius.

Apie vidurnaktį Levą Nikolajevičių pažadino popierių šnarėjimas kabinete — Sofja Andrejevna ieškojo akivaizdžių naujo testamento buvimo įrodymų. Tai buvo paskutinis lašas. Po kelių valandų jis tykiai pabeldė į Sašos ir Varvaros Michailovnos mažo kambarėlio duris.

— Kas čia? — šūktelėjo Saša.

— Aš.

Saša, atidariusi duris, pamatė tėvą su žvake rankoje. Jo akyse švietė ryžtas.

— Tučtuojau iškeliauju — visam laikui, — pareiškė. — Bet reikia tavo pagalbos.

Dušanas Makovickis jau buvo pakirdęs, pakavosi daiktus. Ketino lydėti Levą Nikolajevičių paskutinės kelionės metu.

Visi susibūrė Levo Nikolajevičiaus kambaryje mėgindami nuspręsti, ką reiktų pasiimti.

— Tik pačius būtiniausius daiktus! — nepaliovė kartojęs Levas Nikolajevičius. — Neimsiu nieko, ko žūtbūtinai nereikia.

Pasirinko žibintuvėlį, kailinį apsiaustą ir priemones klizmai.

Kai sukrovė daiktus, pats nuėjo į arklidę pabalnoti arklių. Eidamas visiškoje tamsoje parkrito brūzgyne ir pametė skrybėlę. Grįžo vienplaukis, reikalaudamas žibintuvėlio. Saša ėmė jaudintis, jog tėvas nepakankamai gerai jaučiasi keliauti, bet nieko nepasakė. Levas Nikolajevičius jau nusiteikė vykti.

Dušanas Makovickis pakvietė vežiką Adrianą Jelisejevą, kuris nuėjo su šeimininku tvartan į brikelę kinkyti arklių. Foreiteris Filia, prisikabinęs žibintą, turėjo joti brikelės priekyje, nes bežvaigždėje naktyje vargiai buvo įmanoma įžiūrėti kelią.

— Viskas buvo paruošta, — pasakojo Saša. — Tada tėvas paprašė akimirkos sau. Nuėjo į priekinę pievelę ir truputį pastovėjo, žiūrėdamas į namą, kuriame gimė. Akimirką šmėkštelėjo, jog gali apsigalvoti ir grįžti į lovą. Staiga jis suklupo į šlapią žolę, žemai pasilenkė ir sukišo į žolę pirštus. Paskui pabučiavo žemę ir pakilo. Praėjęs gyvenimas buvo paliktas.

Saša su Varvara Michailovna padėjo Levui Nikolajevičiui įsiropšti į brikelę, verksmingai atsisveikino, ir Adrianas nuvežė vyrus į Jasenkų stotį, iš kurios Levas Nikolajevičius ir Dušanas Makovickis aštuntos valandos traukiniu visam laikui išvyko pietų kryptimi.

Tokia buvo naujo Levo Tolstojaus gyvenimo pradžia. Visi tuo tikėjo.

34 L. N.

ĮRAŠAS DIENORAŠTYJE

1910 M. SPALIO 28 D.

Atsiguliau pusę dvyliktos. Miegojau iki trečios. Tada, kaip ir praėjusiomis naktimis, išgirdau žingsnius, durų girgždesį. Anksčiau nesivarginau pažiūrėti, o šį kartą pažiūrėjau ir išvydau šviesos ruožą po mano kabineto durimis. Girdėjau popierių šiugždesį. Sofja Andrejevna kažko ieškojo, tikriausiai skaitinėjo, ką parašiau. Prieš dieną prašė, reikalavo, kad neužsidaryčiau durų, ir savąsias laikė atvertas, kad galėtų girdėti kiekvieną mano judesį. Ir dieną, ir naktį nori žinoti ir valdyti kiekvieną mano žodį, kiekvieną krustelėjimą. Kai šį kartą išgirdau ją uždarant duris ir nueinant koridoriumi, pajutau didžiausią pasibjaurėjimą ir pyktį. Nežinau kodėl, bet nepajėgiau susivaldyti. Mėginau vėl užmigti, bet tai buvo neįmanoma. Pasivarčiau, pasisukinėjau, užsidegiau žvakę ir atsisėdau.

Staiga atsidaro durys. Įeina Sofja Andrejevna ir klausia:

— Kaip jautiesi? Nustebau, — sako, — naktį pamačiusi šviesą.

Mano įtūžis dar paaugo. Pasitikrinau pulsą: devyniasdešimt septyni.

Nebegalėjau ilgiau taip gulėti. Staiga galutinai apsisprendžiau palikti namus. Parašau jai laišką ir imu krautis tik tai, kas būtiniausia išvykstant. Pažadinau Dušaną, paskui — Sašą, jie man padėjo. Drebėjau pagalvojęs, kad žmona gali išgirsti, ateiti ir mus patikrinti. Vėl kiltų scena, isterija, o paskui be skandalo jau neišvažiuočiau. Šeštą valandą viskas šiaip taip sukrauta. Einu į arklidę pasakyti, kad kinkytų. (Dušanas, Saša ir Varvara baigia viską suruošti.) Naktis — nors į akį durk. Išklydau iš tako į tvartą, įlindau į kažkokį krūmyną, parkritau, pamečiau kepurę, vargais negalais parsiradau namo. Grįžtu drauge su kitais. Virpu visas, bijau persekiojimo. Bet štai išvažiuojame.

Jasenkose laukiame valandą. Kas akimirką tikiuosi, kad pasirodys mano žmona. Bet pagaliau susėdame vagone, traukinys pajuda. Baimė praeina, imu Sofjos Andrejevnos gailėtis. Bet abejonės, ar pasielgiau tinkamai, nekyla. Galbūt klystu ir paprasčiausiai stengiuosi pateisinti savo veiksmus, bet, atrodo, jog išgelbėjau save — ne Levą Nikolajevičių, o tą kažką, kas protarpiais manyje sukibirkščiuoja.

Nuo Gorbačiovo į Samordiną keliavome perpildytame trečios klasės vagone, pilname darbininkų. Gana pamokoma, bet silpnai viską suvokiau. Jau vakaras. Esame Optino vienuolyne.

1910 M. SPALIO 29 D.

Miegojau blogai. Iš ryto nustebau, pamatęs Sergejenką. Nesuprasdamas, kokių žinių jis atnešė, džiaugsmingai jį pasveikinau. Tada ir papasakojo tą baisų nutikimą. Sofja Andrejevna, perskaičiusi mano laišką, puolė sriūbauti, išbėgo laukan ir metėsi į tvenkinį. Saša su Vania ją vos ištraukė.

Namuose Andrejus. Visi spėlioja, kur aš. Sofja Andrejevna reikalauja, kad Andrejus vyktų ir pargabentų mane namo. Tikiuosi, jog sūnus šiandien atvyks. Gavau laišką nuo Sašos. Ji ragina nenusivilti. Išsikvietusi psichiatrą, tikisi, jog atvyks ir Sergejus su Tania. Visą dieną jaučiausi labai prislėgtas ir silpnas. Nuėjau pasivaikščioti. Vakar tikėjausi pridurti pastabą kitą prie pasisakymo apie mirties bausmę.

Nuvažiavome į Šamordiną. Labiausiai guodžiantys ir linksmi įspūdžiai iš mano sesers Mašenkos ir jos dukters Lizenkos. Keliaudamas apmąsčiau visokius būdus, kaip mudu su Sofja Andrejevna galėtume išsipainioti iš šios padėties, bet negalėjau nieko sugalvoti. Privalau sutelkti visą dėmesį ir išvengti nuodėmės.

35 Laiškai

L. N. NUO SERGEJAUS

Mielas papa,

rašau, nes Saša sako, jog norėtumėt žinoti mūsų nuomonę. Manau, mama serga psichikos liga, todėl daugeliu atžvilgių yra nepakaltinama ir tikiu, jog jums buvo būtina išsiskirti. Turėjote tam jau seniai ryžtis. Tačiau šita situacija skausminga jums abiem. Taip pat galvoju, kad, jei mamai kas nors atsitiks, — tikiuosi, kad nieko neatsitiks, — neturėtumėte savęs kaltinti. Tikiu, jog pasirinkote teisingą kelią. Atleiskite, kad taip atvirai rašau.

L. N. NUO ILJOS

Mielas papa,

jaučiu, jog šiuo skausmingu metu turiu jums parašyti. Noriu papasakoti teisybę ir žinau, jog tą irgi vertinsite.

Saša jau jums nupasakojo, kas atsitiko paskui, kai išvažiavote: kad mes visi susirinkome, ką kalbėjome ir ką nusprendėme. Nepaisant to, baiminuosi, kad jos aiškinimai nepasirodytų vienpusiški, taigi taip pat parašysiu. Nusprendėme nenagrinėti jūsų poelgio. Kiekvienam veiksmui egzistuoja tūkstančiai priežasčių, ir net jei mes žinotume jas visas, vis ties nepajėgtume susieti. Turiu pasakyti, nenorėjome ir negalėjome nieko kaltinti. Tačiau privalome padaryti viską, ką galime, kad apsaugotume ir nuramintume mamą. Jau dvi dienas ji nieko nevalgo ir tik vakare gėrė gurkšnelį vandens. Sako nematanti prasmės gyventi, jos būklė tokia apgailėtina, kad nė vienas iš mūsų negali kalbėti su ja neverkdamas. Kaip visada, kalbant apie mamą, netrūksta apsimetinėjimo, dirbtino jausmingumo, bet tuo pat metu nuoširdžiai jaučiu, kad jos gyvenimui iš tikrųjų kilo pavojus. Čia mano nuomonė, tačiau vardan tiesos aiškiai ją išsakau.

Suprantu, kad jūsų gyvenimas buvo sudėtingas, bet laikėte tą gyvenimą savo kryžiumi, kaip ir tie, kurie jus pažinojo ir mylėjo. Apgailestauju dėl jūsų pasirinkimo nenešti to kryžiaus iki galo. Jūs abu turėjote nugyventi ilgus gyvenimus ir prideramai numirti.

Atleiskite, kad, taip susiklosčius aplinkybėms, gali pasirodyti, jog kalbu grubiai. Būkite tikras, jog myliu jus ir daugeliu požiūrių suprantu, ir kad trokštu tik pagelbėti. Neprašau iš karto čionai sugrįžti, žinau, jog taip pasielgti negalite. Bet, vardan mamos sveiko proto, labai svarbu, kad būtumėte kuo arčiau. Parašykite jai. Suteikite galimybę sustiprinti nervų sistemą, o paskui — kaip Dievas duos, tebūnie! Jei panorėsite parašyti man, būsiu labai laimingas.

L. N. NUO ANDREJAUS

Mielas papa,

tik patys geriausi jausmai, apie kuriuos kalbėjau, kai paskutinįsyk buvome susitikę, verčia mane pasakyti, ką galvoju apie motinos padėtį.

Visi čia susirinkome: Tania, Sergejus. Ilja, Michailas. Kiek besvarstėme, tesugalvojome vieną išeitį apsaugoti mamą nuo jos pačios, nors galvoju, kad ilgainiui ji vis tiek nusižudys, — nesvarbu ko imsimės. Vienintelė išeitis — patikėti mamą nuolatinei priežiūrai. Žinoma, ji niekuomet tam nepaklus. Dabartinė situacija tiesiog nepakeliama, nes negalime apleisti savo pačių šeimų bei tarnybų ir pasilikti prie motinos šono. Žinau, jog jūs tvirtai nutarėte negrįžti, bet sąžiningai jaučiu pareigą įspėti, kad dėl šio galutinio nuosprendžio žudote mūsų motiną.

Žinau, kokia buvo sunki jūsų našta pastaraisiais mėnesiais, bet taip pat žinau, jog mama protiškai serga ir kad gyvenimas kartu pastaraisiais metais tapo judviem nepakeliamas. Jei būtumėt sukvietęs mus pasikalbėti su mama, bičiuliškai, kad aprimtų jos nervai, gal būtumėte galėję neišsiskirti neribotam laikui, gal nebūtume patyrę šių siaubingų kančių, kurias dalijamės su judviem, nors ir esate toli. O dėl to, ką paskutinį kartą susitikus kalbėjote apie jus supančią prabangą, pagalvojau, kad, jei jau taikstėtės iki šiol, tai galėjote ir paskutinius savo gyvenimo metus paaukoti vardan šeimos ir dar šiek tiek pakentėti.

Atleiskite man, brangiausiasis papa, jei mano laiškas pasirodys kupinas patarimų, bet jaučiu, kaip viskas skausminga ir liūdna jums ir mamai, į kurią negaliu žiūrėti nesikankindamas.

L. N. NUO TANIOS

Mieliausias, brangiausias papa,

visuomet kentėdavote nuo didelės gausybės patarimų, taigi nieko daugiau nebepatarsiu. Kaip ir visi, turite elgtis taip, kaip galite ir kaip manote reikalinga. Niekada jūsų nesmerksiu. Apie mamą pasakysiu tik tiek, kad į ją gaila ir graudu žiūrėti. Ji vienodai trokšta ir jaustis silpna, ir valdyti. Mėginame raminti, atrodo padeda.

Esu išsekinta kvailė. Atleiskite. Viso labo, mano drauge.

SERGEJUI IR TANIAI NUO L. N.

1910 M. SPALIO 31 D., 4 VAL. PO PIETŲ, OPTINAS

Brangiausieji Sergejau ir Tania,

Labai ačiū, mieli draugai, tikri bičiuliai, už paramą ir už laiškus. Tavo laiškas, Sergejau, suteikė man ypatingo malonumo. Jis trumpas, turiningas, aiškus ir svarbiausia kilnus. Negaliu liautis visko bijojęs ir negaliu išsilaisvinti iš atsakomybės jausmo, bet neturiu jėgų elgtis kitaip. Taip pat parašiau mamai. Ji parodys jums laišką. Rašiau iš pradžių labai gerai apgalvodamas, ką galiu parašyti.

Tuojau iš čia išvyksime, bet dar nežinome, kur keliausime toliau. Su manimi visuomet galite susisiekti per Čertkovą.

Viso geriausio ir dėkoju jums, mieli vaikai. Atleiskite, kad verčiu taip kentėti, ypač tave, mieloji mano Tania. Ką gi, tai viskas. Turiu paskubėti, idant išvengčiau, ko baiminuosi: kad jūsų motina mane suras. Susitikimas dabar būtų siaubingas. Ką gi, sudie.

SOFJAI ANDREJEVNAI NUO L. N.

1910 M. SPALIO 31 D., OPTINAS

Mieliausioji Sonia,

Mūsų susitikimas, dar daugiau — mano grįžimas šiuo metu tikrai neįmanomas. Šitai būtų žalinga jums, o mano padėtis ir silpna sveikata dar labiau pablogėtų dėl jūsų įkalbinėjimų ir irzlumo. Patariu susitaikyti su tuo, kas atsitiko. Pamėginkite apsiprasti su naujomis aplinkybėmis, ir visų svarbiausia rūpinkitės savo sveikata.

Jei jūs... nedrįstu sakyti, mane mylite, bet jei bent jau netrykštate neapykanta... pamėginkite iki tam tikros ribos suprasti mano padėtį. Jei sugebėsite, ne tik nebesmerksite, bet padėsite atgauti ramybę ir galimybę gyventi tam tikrą žmonišką gyvenimą. Padėkite man susivaidydama, nenorėdama tuojau pat susigrąžinti.

Dabartinė jūsų nuotaika labiau nei kas nors kitas atskleidžia prarastą savitvardą, dėl ko šiuo metu negaliu net galvoti apie grįžimą. Tik jūs galite išlaisvinti mane nuo kančių, kurias mudu patiriame. Pamėginkite nukreipti visas savo jėgas nuraminti sielą.

Dvi dienas praleidau Šamordine ir Optine, dabar išvykstu. Išsiųsiu šį laišką pakeliui. Nesakysiu, kur vyksiu, nes nusprendžiau, kad mūsų išsiskyrimas svarbus mums abiem. Negalvokite, kad išėjau, nes jūsų nebemyliu. Myliu ir gailiu iš visos širdies, bet negaliu elgtis kitaip, nei elgiuosi. Žinau, jūsų laiškas buvo parašytas nuoširdžiai, bet jūs nepajėgi atsakyti už savo žodžius. Ir visai nereikia, kad vykdytumėte kokius nors mano norus ar reikalavimus, o tik kad atgautumėte pusiausvyrą, ramiai ir išmintingai pažiūrėtumėte į gyvenimą.

Tol, kol to nėra, gyvenimas kartu neįmanomas. Grįžti kol esate tokios būklės reikštų atsisakyti gyvenimo. O aš nesijaučiu turįs teisę taip pasielgti.

Sudie, mieloji Sonia, ir tepadeda jums Dievas! Gyvenimas — ne juokai, tad vos įsigeidę neturime teisės jo atsisakyti. O matuoti gyvenimą laiku irgi neprotinga. Galbūt tie mėnesiai, kurie mums liko, yra svarbesni už visus nugyventus metus, todėl reikia juos nugyventi gerai.

36 Saša

Po dviejų dienų su Varvara Michailovna keliavau į Šamordiną — paskui tėtį. Čertkovas tiksliai paaiškino, kur jį rasti.

Visą dieną mudvi su Varvara, antros klasės vagonu nededamos pro saulės nutviekstas spalio ražienas, jautėmės laisvai. Traukinys pukšėjo per tankų, kupiną šešėlių pušyną, paskui prasidėjo atviros lygumos. Kilo į nedidukes kalveles, leidosi į slėnius, važiavo pro akmeningas uolas. Abi įsitempusios, tiesutėlės sėdėjome sėdynėse ir žavėjomės kūrinijos grožiu.

Kai pagalvoju apie nuostabų pasaulio grožį, nuliūstu dėl žmonijos. Taip čia nederame. Mūsų sielos purvinos, susitepusios godumu, neapykanta dėl skirtumų.

Retkarčiais Varvara ištiesdavo ranką ir paliesdavo mano plaštaką. Jaudino iki ašarų. Tarp mūsų tvyro stiprus jausmas, skatinantis puikųjį pasaulį dar labiau žėrėti.

Vežiau šūsnį laiškų nuo brolių, nuo Tanios, nuo mamos. Žinoma, jų neskaičiau, bet žinojau, jog jie sukels tėčiui nemažai skausmo. Jam tereikėjo atsipalaiduoti, o mes tarsi neleidome netgi ramiai numirti.

Artėjant sutemoms atvykome į baltasienį Samordino moterų vienuolyną, kuriame šiuo metu gyveno mano teta.

Ji — krikščionė ortodoksė, vergiškai besilaikanti Bažnyčios priesakų, bet su tėčiu jos santykiai išliko puikūs. Nuėjome tiesiai į siaurą tetos celę. Vos atpažinau tarsi figa sudžiūvusią nedidukę moterį juodu abitu. Kai ėjau pro duris, ji žengtelėjo atgal.

— Šeimos susirinkimas? — paklausė be krislelio ironijos.

Juk žinojo, kad vienuolės negali būti ironiškos.

— O kurgi tėvas?

— Sėskitės, brangioji, — pasiūlė teta ir dūrė kreivu pirštu į Varvarą Michailovną. — Ir jūs sėskitės. Kas ši jauna moteris, atkeliavusi su tavimi?

Pristačiau tetai savo palydovę, gaiviai, tiesiog puikiai atrodančią su geltona, ties kaklu išsiuvinėta valstietiška suknele. Tamsūs Varvaros plaukai spindėjo žvakės šviesoje.

— Aleksandra Lvovna! — sušuko tėtis, taip ir suakmenėdamas tarpdury.

— Papa!

Stipriai apsikabinome. Jis pravirko. Taip ir žinojau, kad džiaugsis mane matydamas.

— Ir jūs, Varvara, — tarstelėjo, pirštais suimdamas jos smakrą.

Apžiūrėjo tarsi bronzos statulą, paskui atsisuko į mane.

— Tikiuosi, motina judviejų neatlydėjo?

— Ji namuose. Bet labai kenčia.

Tėvas nerangiai mindžiukavo nuo kojos ant kojos.

— Jūs niekaip kitaip pasielgti negalėjote.

— Žinau, — patikino. — Tačiau jei Soniai kas nors nutiks, labai nuliūsiu. Ji vis dar mano žmona. Niekas negali išvengti atsakomybės jausmo už veiksmus...

— Ji nori, kad grįžtumėte. Turite žinoti.

Tėvas vėl nejaukiai patrepseno.

— Radau nuomojamą trobą, — pasakė, žiūrėdamas į grindis. — Mažą valstietišką lūšnelę, pripildytą cerkvės varpų gaudesio. Puiki vieta baigti dienas, Saša. Skaityčiau, mąstyčiau, galbūt net kai ką parašyčiau.

— Mama jus suras. Partemps namo.

Varvara Michailovna suspaudė man riešą. Gana.

— Bijau, tu teisi, — sutiko tėvas. — Turime išvykti, kol mūsų čia neužtiko.

Koridoriumi ėjo tarnaitė. Teta paprašė ją atnešti arbatos.

— Sėskitės, — pasiūlė mums. — Tas bereikšmis plepėjimas visus tik liūdina.

Tėvas pasilenkė ir pabučiavo seserį į kaktą.

— Nors ir labai norėčiau, negaliu pasilikti.

Padaviau tėčiui laiškus. Nenoriai juos paėmęs, grįžo į savo kambarį skaityti.

Vėliau tą vakarą sėdėjome tėčio kambaryje ir planavome tolesnę kelionę. Ugnis akmeniniame židinyje skleidė salsvą durpių kvapą.

— Jei vyksime, — pradėjo, su savo polinkiu į nuvalkiotas tiesas, Dušanas Makovickis, — turime žinoti, kur vykstame.

— Nuostabu, Dušanai Petrovičiau, — pritarė Varvara, o aš vienintelė kambaryje sugavau sarkastišką potekstę. — Veskite mus.

Tėvas, atrodė, buvo linkęs aptarti galimus maršrutus. Buvo siūloma Bulgarija ar Turkija: niekas mūsų ten nepažins, o klimatas visai neblogas. Tačiau spėliojome, ar kertant sieną neprireiks pasų. Kodėl neapsistojus Kaukaze? Ten yra kelios tolstojininkų kolonijos, jų savimeilę tik paglostys, jei pats Tolstojus pasirinks paskutines dienas praleisti su jais.

Kurį laiką aptarinėjome, vykti į Kaukazą ar ne, kai staiga, netikėtai, piktu balsu prabilo tėvas. Šnekos jam visai nepatiko.

— Ne! Negaliu ištverti šitų projektų, šitų absurdiškų planų. Eikime... kur kojos veda. Nereikia jokių planų.

Tėvas visada vengdavo planuoti, labiau mėgo spontaniškumą — kaip plaštakė. Mėgdavo pabrėžti, jog pats Kristus buvo prieš ateities planavimą.

— Labai pavargau, — pasakė tėvas.

— Leiskit paguldyti jus į lovą, papa.

Nuvedžiau jį prie gulto mažame kambarėlyje išbalintomis sienomis ir skliautuotomis lubomis. Stalelis prie lovos buvo apkrautas visai kaip namuose: žvakė, keletas degtukų, bloknotas ir nudrožti pieštukai. Tėvas mėgo ką nors brūkštelėti nors ir vidury nakties, jei staiga pabudintų idėja ar užsigeistų užrašyti sapną.

Jis atsargiai atsigulė. Buvo toks išsekęs, jog net nepanoro, kad nuaučiau batus, tačiau apklojau šiurkščia vilnone antklode, nes kambaryje buvo labai šalta. Užmigo dar prieš man išeinant, pradėjo knarkti pro susiraukšlėjusią burną. Neramino, kad kvėpavimas toks nelygus.

Miegojau kambaryje su keliomis kitomis moterimis ir Varvara Michailovna. Potyris buvo savotiškas, klaidinantis. Kambaryje dvelkė bičių vašku ir dezinfekavimo priemonėmis. Po mano gultu snaudė purvina katė, taigi pradėjo niežėti akis. Senelė kosėjo pro miegus tarsi ožka kalvos papėdėje. Sušalau.

Kažkaip sugebėjau užsnūsti. Bet jau ketvirtą pažadino Varvara Michailovna. Nuo jos aštrių žodžių mano sapno burbulas išlakstė į šipulius.

— Pabuskite, Saša! Išvažiuojame. Jūsų tėvas pageidauja išvykti kol tamsu. Galvoja, jog atsiveja Sofja Andrejevna.

Nekenčiau tos ciniško gaidelės jos balse.

— Neįmanoma, — prieštaravau.

— Vakar vakare jį nugąsdinote. Mano, jog jūsų motina suplanavo mus sekti. Kitkuo jo neįtikinsi.

— Nenormalu. Papa nepakels tokio blaškymosi.

Pamačiau tarpduryje su žvake stovintį Dušaną Makovickį, vilkintį naktiniais marškiniais. Jis atėjo mūsų žadinti ir pašėlusiai mojavo. Jo kaulėtos kojos buvo plikos.

Kelias į Kozelsko stotį buvo visas provėžuotas, griovėtas. Vienoje vietoje dalį kelio neseniai praūžusi audra visiškai nuplovė, taigi teko daryti ilgoką lankstą per ūkininko ropių lauką. Nors stotis buvo vos už devynių varstų, nusigavome per kelias valandas. Brikelė, pasiskolinta iš vienuolyno, atrodė vargiai betvers. Ratams dardant per kiekvieną duobę tėvas dejavo, dabar jau žinau, jog merdėjo. Jo žvilgsnis mane gąsdino. Atrodė jau apleidęs šio pasaulio gyvenimą, nors dar neįžengęs į kitą. Norėjau verkti, bet susivaldžiau.

Kozelske įsėdome į pirmą į pietus vykstantį traukinį: lyg ir planavome aplankyti pusbrolio dvarą netoli Novočerkasko. Denisenka tėvą myli, neseniai juodu susirašinėjo. Atrodė, tėvas pritaria tokiam planui, net jei ten nusigauti prireiks mažiausiai dvidešimt keturių valandų.

— Ar Levas Nikolajevičius pakankamai sveikas tokiai kelionei? — paklausė Varvara Dušano.

— Jis gana geros formos, — atsakė šis.

Dušanas Makovickis — optimistas, kaip ir aš. Pernelyg daug norėjome: nusigauti tiesiai į Novočerkaską. Bet jau stotyje tėvas atrodė šiurpiai. Akys buvo apsiblaususios, rankos drebėjo.

— Ar jūs tikras, kad galėsite keliauti, papa?

Žeisdamas jausmus, tėvas žiūrėjo į mane su nepasitikėjimu.

— Ar pakankamai gerai jaučiatės, Levai Nikolajevičiau? — paklausė Dušanas, tikrindamas pulsą. — Nėra jokios prasmės kelti pavojaus jūsų sveikatai.

— Turime vykti, Dušanai. Neturiu pasirinkimo.

— Pulsas — septyniasdešimt šeši. Puiku, — paskelbė Dušanas, tarsi mano tėvo sveikata būtų jo išradimas.

— Manau, turime pasilikti čia, — pareiškė Varvara. — Sofja Andrejevna neatseks. Su ja liko Tania.

Bet sprendimas jau buvo priimtas, ir tėvas neketino keisti savo nuomonės.

— Prašau, atneškite laikraščius, — paprašė.

Kad ir kur keliautų traukiniu, visada nusiperka visus laikraščius.

Dušanas Makovickis nupirko laikraščius, bet iš jo niūrios išraiškos mačiau, jog kažkas negerai.

— Paskaitykite antraštes, — pasakė, rodydamas vieno laikraščio pirmąjį puslapį.

Perskaičiau: „TOLSTOJUS PALIKO NAMUS! BUVIMO VIETA NEŽINOMA!“ Kitas laikraštis skelbė:“ JASNAJA POLIANOS IŠMINČIUS PAKĖLĖ SPARNUS!“

Tėtis greitai juos pervertė ir palingavo galvą.

— Visi viską žino, — tarstelėjo. — Jokios prasmės.

Žmonės traukinio vagone tauškė apie tas antraštes ir trikdė tėvą. Žvitrus vyrukas angliška liemene krizeno:

— Paspruko nuo grafienės. Tesaugo jį Dievas!

Jo draugužis, šiek tiek vyrėlesnis, mirktelėjo ir metė:

— Ei, negavo, ko norėjo, ar ne?

Abu ėmė kikenti kaip mokinukai. Tėvo veidas atrodė abejingas, bet išraiška priminė antspaudą alave. Sugniaužė kumščius.

— Čia Levas Tolstojus! — šūktelėjo kažkoks vyras. — Tikrai jis!

Dušanas Makovickis nubėgo jo raminti, bet buvo jau per vėlu. Visi vagone tuojau susigaudę, jog drauge važiuoja Tolstojus. Visi buvo matę nuotraukas laikraščiuose, o su savo žila barzda ir pasišiaušusiais, sniego baltumo antakiais jis nebuvo panašus į daugumą. Atsigręžiau į vyriškius, ką tik taip linksmai jį apkalbinėjusius, ir pasimėgavau panika veiduose.

Ypač vyresnysis atrodė taip, tarsi nuogas paties caro būtų nutvertas prie Žiemos Rūmų.

— Būkite ramūs, jūsų nuodėmės jus suras, — vos girdimu balsu tiems vyriškiams sušnibždėjo Dušanas. Mačiau, kaip raukosi Varvara Michailovna, taigi jai žnybtelėjau. Dušanas gnybtelėjimą pastebėjo ir visas išraudo. Sumurmėjo kažką, bet nekreipiau dėmesio. Man patiko tą vyrą trikdyti.

Kai traukinyje pasklido žinia, jog važiuoja Tolstojus, abiejuose koridoriuose vagono galuose susirinko minios. Smalsuoliai ėjo tarpu tarp suolų, vėpsodami į garsiausią pasaulio rusą. Netgi tada keistai didžiavausi esanti Tolstojaus dukra, bet taip pat žvelgiau pavydžiai. Nekenčiau jų įžūlumo, jų niekingų snukelių, nepaliaujamo šnairavimo ir erzelio. Kas jie manosi esą?

Paprašiau konduktoriaus suvaldyti minią, jis sutiko padėti, lankstydamasis ir kalbėdamas: „Taip, jūsų šviesybe. Ko tik panorėsite, jūsų šviesybe.“ Skurdžiame antros klasės vagone šis ypatingas kreipinys atrodė ne vietoje. Bet kuriuo atveju nepakenčiu tokio pataikūniško elgesio, nors tą akimirką vyriškio susirūpinimas buvo naudingas.

Ant benzininės krosnelės vagono gale pašildžiau tėvui truputį miežių sriubos. Padėjo Dušanas, staiga tapęs gana plepus. Jam patinka, kad tėvas — garsenybė.

— Turėjote pamatyti sambrūzdį pakeliui į Optiną, — ėmė pasakoti. — Vagone visi apspito Levą Nikolajevičių, ėmė klausinėti apie Dievą, apie tinkamą valdymo formą, apie mokesčius. Būtumėte mačiusi savo tėvą! Stovėjo vagono viduryje ir valandą dėstė apie Henrį Džordžą ir jo vieningų mokesčių teoriją. Ir tai — aštuoniasdešimt dvejų metų vyriškis, ką tik palikęs namus! Ir beveik nemiegojęs praėjusią naktį. Net nemirktelėjo. Jis nepaprastas. Nepaprastas žmogus.

Šis pasakojimas uždavė man rūpesčio ir šiek tiek nuliūdino. Argi tėvas toks nešališkas, toks bejausmis, kad gali susitelkti ties apmokestinimo teorija paties įtempčiausio jo gyvenimo momento metu? Ar jis antžmogis ar... nežmoniškas? Kita vertus, jis gali būti toks mielas, toks dėmesingas. Tiesiai, paprastai atsako visiems, kurie kreipiasi: ir tarnams, ir valstybių vadovams. Kai žvelgia į tave savo tvirtu žvilgsniu, nedrįsti ištarti to, ko negalvoji.

Davėme tėvui miežių sriubos su trapias sausainiais, kurių pasiėmė Dušanas. Tėtis atrodė labai dėkingas. Atsisėdo saulėje, kuri krito pro vagono langus ir atrodydama begalinė gulė ant spindinčių metalinių grindų. Paskui, nepaisydamas vagono traškesio ir supimosi, ratų bildesio, iš variklio nešamų suodžių dvoko, tėvas užmigo. Apklojau antklode, o jis jaukiai susirangė sėdynėje.

Stotyje į traukinį įlipo du vyrai, iš pažiūros atliekantys tikrai ne taikią misiją. Stovėjo vagono gale vogčiomis šnairuodami į mus, apsimesdami, jog rūko ir kalbasi tarpusavyje. Kilo įtarimas, taigi pakviečiau konduktorių.

— Klausau, jūsų šviesybe.

— Tie vyrai... matote?

— Matau, jūsų šviesybe.

— Kas jie?

— Policininkai, jūsų šviesybe. Jūsų apsaugai.

Netikėtai atsisėdo tėvas, sutrikęs ir piktas.

— Kur mes dabar? — garsiai paklausė.

Dušanas nuskubėjo pas jį.

— Viskas gerai, Levai Nikolajevičiau. Viskas puiku. — Paguldė tėvą ant šono ir pamatavo temperatūrą. Trisdešimt devyni ir du!

— Dušanai! — surikau.

Jis taip pat atrodė sukrėstas.

— Pasveiks. Viskas bus gerai, — kalbėjo. Bet iš šnairo žvilgsnio mačiau, jog pats netiki tuo, ką kalba.

Tėtis palietė mano ranką.

— Klausykite Dušano, mieloji. Dabar jaučiuosi daug geriau... Tereikia truputį numigti.

Jis vargiai turėjo jėgų spustelti mano riešą.

Palinkau prie tėvo ir pradėjau raudoti. Negalėjau liautis. Dūmai vagone gulė taip tirštai, mus buvo apspitusi visa minia nepažįstamų žmonių. Buvo pasibaisėtina. Net Varvara Michailovna atrodė nutolusi, tokios nuotaikos, kurios negalėjau perprasti. Buvo irzli, nekantri, netgi bjauri — ir taip visą dieną. Neturėjau supratimo, kaip galėtume nusigauti iki Novočerkasko.

Po dviejų, gal trijų valandų Dušanas man sušnibždėjo, jog tėvui kyla karštis. Dabar jis buvo visai supanikavęs. Apsimetinėti nebuvo prasmės.

— Negalime važiuoti! — pasakiau.

Dušanas palingavo galvą. Bet ką tuomet daryti?

Traukinys truktelėjo ir išleido įprastą garsą, kai metalas trinasi į metalą, už lango buvo matyti maža dulkėta stotelė: Astapovas.

— Bus gerai, — pasakė Dušanas. — Jei reikės, galėsime čia pernakvoti. Jūsų tėvas per daug sunkiai serga, negali keliauti. Reikia gerai pailsėti, tikriausiai keletą dienų.

Jis prikando virpančią viršutinę lūpą. Tą akimirką pagalvojau, jog mato dūžtančiais gražias svajones apie Bulgariją, Turkiją, apie Kaukazą.

Priekin žengė keletas vyrų, pasiruošusių padėti iškelti tėvą iš traukinio. Mudvi su Varvara sekėme paskui.

— Atsiprašau, Saša. Tikrai atsiprašau, — tarstelėjo Varvara Michailovna.

— Kodėl?

— Jaučiuosi... sutrikusi. Nežinau, ką čia veikiu.

— Argi mudvi viena kitos nemylime? Tu mano sena draugė. Man tavęs reikia.

Ji mane apkabino.

— Ar aš pabaisa?

— Taip, tu pabaisa, — atsakiau.

Susikibusios rankom mudvi nusekėme paskui tėvą ir Dušaną Makovickį. Tėvas kiekvieną žingsnį žengė prieš tai visą amžinybę svarstęs, įsitvėręs Dušano rankos, kad išlaikytų pusiausvyrą. Dabar būti nešamam reikštų pralaimėjimą.

Jis atsisėdo ant medinio suolelio prie stoties, lazdelę pasidėjo tarp kojų. Galva nulinko ant krūtinės. Skruostai buvo šiek tiek drėgni.

Dušanas nuėjo pasikalbėti su stoties viršininku, gretimais turinčiu namą, kuriame, tikėjomės, tėvas galės kelias dienas pailsėti. Namukas nedidelis, šviesiu skardiniu stogu, tinkuotomis ir raudonai nudažytomis sienomis. Iki bėgių tebuvo apie penkiasdešimt žingsnių, vadinasi, bus triukšminga, namuką supo nedidelis sodelis.

— Levui Nikolajevičiui tenai bus patogu, — pasakė Dušanas. Mano palengvėjimui, jis vėl atrodė savimi pasitikintis. — Stoties viršininkas pasakė, jog galime naudotis svečių kambariu tiek, kiek reikės. Netoliese nėra viešbučių, tai mums pasisekė, kad jis toks kilniaširdis. Visi kiti galėsime miegoti pačioje stotyje, laukiamajame. Viršininkas parūpins sulankstomų lovelių.

Žiūrėjau, kaip tėvas svirduliuoja į mažą namelį, ne didesnį nei įrankių sandėliukai Jasnaja Polianoje. Nežinau kodėl, bet negalėjau liautis raudojusi, net kai Varvara Michailovna suspaudė mano ranką ir priglaudė mano galvą sau prie peties.

Atrodė, jog priėjome pasaulio kraštą.

37 Daktaras Makovickis

Be abejonės, turėjome pasilikti Šamordine. Mano profesinį nuovokumą galėjo sumažinti entuziazmas. Labai apgailestauju.

Levas Nikolajevičius sirgdamas guli stoties viršininko Ozolino name.

Buvo siaubinga regėti jį einantį iš traukinio. Kiekviename žingsnyje — begalinis silpnumas! Mužikai išsirikiavo į eilę palei taką iki durų, suvokdami, jog vyksta kažkas didinga ir baisu. Visi žinojo, kad eina Levas Tolstojus. Nusiėmė kepures ir lankstėsi, tarsi čia būtų Indija, kurioje garbinamas šventas žmogus.

Levas Nikolajevičius galvoja, jog grįžo į Jasnaja Polianą.

— Kur mano antklodė? — paklausė atsigulęs mažame kambarėlyje. Antklodė su raktų piešiniu puošė jo lovą nuo vaikystės.

Visą laiką drebėjo, taigi apklojome stoties viršininko žmonos atneštomis storomis dygsniuotomis antklodėmis. Greitai nugrimzdo į abejingą snaudulį, galva negrabiai pasviro į vieną pusę.

— Ar jis gyvens, Dušanai? — paklausė Levo Nikolajevičiaus duktė.

Nežinojau, ką atsakyti.

— Kaip Dievas duos.

Ji atsisėdo ant kėdės greta lovos. Pagalvojau, kad tuoj pravirks. Nenorėjau matyti ko nors verkiančio.

Paskaičiavau pulsą. Devyniasdešimt trys. Žmogui miegant toks dažnumas yra grėsmingas. Taip pat mačiau, kad Levas Nikolajevičius patiria silpnus, nerimą keliančius traukulius. Prasideda sunkūs laikai. Karštis tebebuvo didelis, bet nors nebekilo. Kairysis plautis, dažnai komplikuotas, aiškiai švokštė. Baiminausi prasidedančio plaučių uždegimo.

Stoties viršininko žmona, maloni apskritaveidė širdelė tankias juodais, į kuodą pakaušyje suimtais plaukais, kuriuose jau ryškėjo sniego baltumo sruogos, atnešė avižinės košės. Stiklinė po stiklinės iš virdulio gėrėme arbatą. Tie žmonės pagarbūs ir sąžiningi, paprasti, tačiau suprantantys Levo Tolstojaus buvimo čia svarbą. Iš tikrųjų netgi atrodė labai patenkinti, jog garsusis rašytojas pasinaudos jų svečių kambariu. Visų vardu padėkojau šeimininkams.

Labai blogai, kad Saša pati jiems nepadėkoja. Tikrai, ji dar vaikas ir visai neišmano mandagumo taisyklių. Jei visai atvirai, mergaitė turi savanaudiškų bruožų, kurie visada neramino jos tėvą. Varvara Michailovna dar blogesnė. O abi kartu ir šventąjį išvestų iš kantrybės. Reikėjo nemažai ištvermės pastaraisiais metais stebėti jas krizenančias, besignaibančias, susikibusias už rankučių. Jų fizinis artumas pradėjo trikdyti, tačiau niekas nieko lyg ir nepastebi. Nesiruošiu būti pirmas, kuris iškels šitą klausimą.

Pabudęs Levas Nikolajevičius pamojo Sašai. Norėjo padiktuoti telegramą Čertkovui.

— Labai noriu jį pamatyti, — pasakė, o mes sutikome tą vyrą pakviesti. — Bet tik ne kitus! — pridūrė. — Niekam daugiau neprasitarkite, kur esu.

— Neturėtumėte jaudintis, — patikinau. — Bus imtasi visų atsargumo priemonių.

— Aš labai dėkingas jums, Dušanai, labai dėkingas.

Jis atrodė toks verksmingas, toks graudus. Nusisukau.

Tą vakarą Levas Nikolajevičius vėl pradėjo minčių kovą, ypač buvo sutrikęs dėl to, kur esąs. Bet greitai užmigo, pirmą kartą po atvykimo į Astapovą, nugrimzdo į tikrai gilų miegą. Teištiko keli traukuliai.

Kitą rytą jam žymiai pagerėjo. Pulsas normalizavosi, taip pat ir temperatūra. Atrodė, jog tikrai įveiks krizę ir kad pakankamai greitai būsime Kryme, Bulgarijoj, o gal Turkijoj, kažkur, kur šviesu ir šilta, kur Levas Nikolajevičius galės mąstyti, dirbti ir melstis netrikdomoje vienumoje.

Jis atsisėdo lovoje pastebimai pradžiugęs, su visais draugiškai plepėjo. Norėjo aptarti įvairius kelionės maršrutus, taigi kalbėjomės gerą valandą. Jis neprarado susidomėjimo pasauliu.

Saša paklausė apie Dievą pamaniusi, jog klejonių metu tėvas galbūt suvokė kažką nauja, nei visada galvojo. Tyliai iš jos pasišaipiau. Tačiau Levas Nikolajevičius buvo malonus kaip visada, su būdingu tiesumu atsakė į klausimą:

— Dievas — begalinė visuma, kurios kiekvienas žmogus apčiuopia tik dalelę. Mes esame Dievo apraiška laike, erdvėje, medžiagoje.

Ji tą užsirašė. Kaip ir aš.

Levas Nikolajevičius pakėlė pirštą.

— Dar viena mintis, Saša. Dievas pats nėra meilė, bet kuo daugiau meilės žmoguje, tuo labiau per jį apsireiškia Dievas ir tuo teisingiau tas žmogus gyvena.

— Argi galime pasirinkti Dievo buvimą? — paklausiau.

Levas Nikolajevičius papurtė galvą:

— Nieko negalime pasirinkti.

Padėkojau už teiginį.

Priminėme, jog aną vakarą jis prašė pakviesti Čertkovą, taigi Levas Nikolajevičius labai sunerimo, kaip dėl to pasijus Sergejus ir Tania. Todėl paprašė Sašos štai ką užrašyti:

Prašau, nesupykite, kad drauge su Čertkovu nepakviečiau jūsų. Juk žinote, kad mudviejų santykiai ypatingi, Vladimiras Grigorjevičius aukoja savo gyvenimą tam pačiam tikslui, kuriam aš pašvenčiau beveik keturiasdešimt metų. Tas tikslas man labai brangus, todėl tikrai norėčiau, kad jis taptų esminis visiems žmonėms, įskaitant ir jus... Laimingai. Pamėginkite paguosti savo motiną, kurią nuoširdžiai myliu.

— Galėsite atiduoti šį raštelį po mano mirties, — pasakė staiga apsiašarojęs. Tai buvo jam labai nebūdinga.

Visą dieną gretimame kambaryje žaidė trys maži Ozolino vaikai: dainavo, švilpavo, šūkavo. Iš virtuvės sklido nemalonus verdamų kopūstų tvaikas, tarškėjo puodai, buvo girdėti juokas. Baiminausi, jog garsai trukdys Levui Nikolajevičiui, tačiau jis pasakė mėgstąs sambrūzdį ir paliepė niekam nieko nesakyti.

— Esame svečiai, — pabrėžė. — Turime gerbti šios šeimos gyvenimą.

Apie ketvirtą jis ėmė drebėti. Vėl palindo po apklotais, kaktą išpylė šaltas prakaitas, smakras virpėjo. Pamatavau temperatūrą: trisdešimt devyni ir aštuonios. Netrukus pradėjo spjaudyti į indelį kruvinus skreplius.

Pasikviečiau Sašą į gretimą kambarį.

— Siūlyčiau iš Tūlos išsikviesti gydytoją Nikitiną. Jis daug geriau už mane išmano, kaip gydyti plaučių uždegimą.

— Nusiųsiu telegramą Sergejui, — atsakė ji. — Jis pasirūpins, kad Nikitinas greitai čia atvyktų.

Vaiduokliškai išbalusi, Saša nuskubėjo į stotį. Visi žino, jog senyviems žmonėms plaučių uždegimas baisiai pavojingas, o gal kaip tik „draugingas“. Ši liga dažnai vadinama „senų žmonių draugu“, nes išvaduoja iš esamų kančių.

Visą naktį prasėdėjau greta Levo Nikolajevičiaus, nustatytais intervalais matuodamas temperatūrą ir tikrindamas pulsą. Tikra kankynė. Niekaip nenumalšinau jo troškulio, jis kelis kartus šaukėsi Dievo, meldė mirties. Tarsi senas laivas, besibraunantis per audrą, nuplėštomis lentomis, nuplėštomis burėmis, sulaužytu bušpritu.

Man palengvėjo, kai stojus rytui Levas Nikolajevičius tebebuvo gyvas. Kol jis knarkė, pagaliau giliai įmigęs, išėjau trumpam įkvėpti oro gurkšnį. Irgi jaučiausi išsekęs, spazmavo žarnyną. Kad neparvirsčiau, laikiausi už turėklų. Tą valandą stotis buvo tuščia. Vienui vienas sėdėjau perone ir žiūrėjau į begalybėn nusitęsusius sidabrinius bėgius. Pasidingojo, kad kūno gyvenimas ir sielos gyvenimas, kaip ir šitie bėgiai, bėga lygiagrečiai į regimą ateitį. Mums patiktų įsivaizduoti susitikimo tašką, sandūrą, kurioje žemiškasis kūnas susijungia su dangiškuoju. Bet čia tik iliuzija. Kūno bėgis, kažkur, apibrėžtame taške, nutrūksta. Sielos bėgis tęsiasi — tikriausiai į begalybę. Kas atsakys?

Priklaupęs ant suolelio, meldžiausi už Tolstojaus šeimą ir už savo paties sielą. Ir giliai viduje jaučiau, kad nesu vienišas.

Kai po valandos Levas Nikolajevičius prabudo, pats pasimatavo temperatūrą. Keturiasdešimt ir dvi.

— Blogas ženklas, Dušanai, — pasakė.

— Pasveiksite, — tariau.

— Nereikia meluoti, bičiuli, — patikino. — Bet suprantu, kaip jaučiatės. Tik atsiminkite, kad jūs — mano gydytojas, o ne mano angelas. Kas beatsitiktų, tai ne jūsų kaltė.

Staiga jį apėmė kosulio priepuolis, pradėjo baisiausiai purtytis. Daviau stiklinę vandens.

— Viskas bus gerai, — pasakė Levas Nikolajevičius. — Jūs visiškai teisus.

Pažiūrėjau į grindis. Kvaila iš mano pusės elgtis su juo kaip su vaiku.

— Štai jis, — tada pasakė, — šachas ir matas.

Pasižiūrėjau. Levas Nikolajevičius šypsojosi.

38 Čertkovas

Džiūgavau, kai Levas Nikolajevičius paliko Sofją Andrejevną. Visi įsivaizdavo, jog už jo išvykimo slėpiausi aš, tačiau tas buvo netiesa. Reporteriai iš Maskvos ir Peterburgo, iš Paryžiaus ir Londono iš karto susisiekė su manimi. Bet pirmiausia pasakiau tiesą: nežinau, kur jis išvyko. Pasakiau, jog Tolstojus norėjo ištrūkti. Nenorėjo viešumo.

Bet šiam klausimui reikėjo viešumo. Kad apsisaugočiau nuo Sofjos Andrejevnos pasakojimo viešpatavimo spaudoje, paruošiau pareiškimą apie Tolstojaus išvykimo priežastis, aiškinantį, kad iš moralinės pusės jis neturėjo kito pasirinkimo, tik išvykti.

Telegrama iš Astapovo, prašanti atvykti, smarkiai sujaudino. Net užėmė kvapą. Keistai pradžiugau. Mano darbas nebuvo bergždžias.

Iš karto susiruošiau ir antradienį atvykau į nedidelę stotelę. Visą naktį keliavau prie jo lovos. Mane lydėjo Sergejenka.

Širdis vos neiššoko, kai pamačiau Levą Nikolajevičių: nusikamavusį, susitraukusį, bet vis dar gražiu veidu, iki pat smakro užtraukta antklode. Jis karščiavo, buvo paraudęs ir išsekęs, bet sutiko mane su ašaromis akyse, apkabino.

— Čia jūs! — nepaliovė kartojęs. — Vos galiu patikėti, kad jūs čia, pagaliau. Dėkoju, Vladimirai. Dėkoju.

Stoties viršininkas paklausė, ar aš — jo sūnus.

Levas Nikolajevičius entuziastingai sulinksėjo.

— Sūnus, — patvirtino, — neturiu kito tokio supratingo sūnaus.

Mudu išgėrėme po stiklinę arbatos ir pakalbėjome apie išvykimą iš namų. Sofjos Andrejevnos reikalai visai prasti. Būdama ne viso proto, ji mesis ant mūsų vos sužinojusi, kur jos vyras. Tai jau tikrai.

— Nežinau, kada ji atvyks, — pasakė Levas Nikolajevičius, — bet atvyks. Esu tikras.

— Ji jums nesutrukdys, — patikinau.

Kai taip pasakiau, jam, atrodo, palengvėjo, taigi nusprendžiau laikyti tą moterį toliau nuo Levo Nikolajevičiaus. Grafienė nepavers jo mirties apgailėtina.

Kaip ir baiminausi, tos netikusios moters neteko ilgai laukti.

Kažkada ankstyvą rytą pasirodė Ozolinas ir paprašė manęs ir Sašos išeiti iš kambario. Laimei, Levas Nikolajevičius snūduriavo.

— Iš Tūlos atėjo telegrama, — pasakė vyriškis. — Grafienė Tolstaja pasisamdė privatų traukinį, pirmos klasės traukinį! Atvyks į Astapovą po pietų.

Iš karto sukviečiau visus į stoties laukiamąjį: Sašą, Varvarą Michailovną, Dušaną, Sergejenką. Visi pritarė, kad Sofja Andrejevna neturi būti įleista pasimatyti su vyru. Tokiomis sąlygomis tai jį pražudytų.

— Mama temptų jį atgalios lyg paprasčiausią pupų maišą, gyvą ar mirusį, — sakė Saša.

— Aplink stoties viršininko namą turime sudaryti apsauginį ratą, — pasiūliau. — Sofja Andrejevna ir jos baisiausi palikuonys, kalbu apie šlykščiausius — Ilją ir Andrejų — turi būti sulaikyti nuo Levo Nikolajevičiaus ligos patalo.

Turime būti dėkingi, kad nors jaunasis Levas šiuo metu Paryžiuje. Jis melagis ir chuliganas, ir Viešpats žino, kaip kliudytų mano ketinimams.

Tą vakarą prieš vakarienę atvyko Sergejus. Bet aiškiai jaučiau, jog ir jis neturi būti prileistas prie tėvo lovos — ne dabar.

— Turiu pamatyti savo tėvą, — reikalavo vyrukas, stačiokiškai stovėdamas tarpduryje.

— Viskas gerai, — pasakė Saša, — jis gali įeiti.

Nemačiau prasmės priešintis. Sutikimas suteiks man pranašumo vėliau, kai galbūt prireiks.

Levą Nikolajevičių, kaip ir tikėjausi, Sergejaus atvykimas nuliūdino ir sutrikdė.

— Kaip radai mane, Sergejau? — paklausė, baimingai šnibždėdamas.

— Keliavau pro Gorbačiovą, — pasakojo Sergejus. — Ir pasitaikė konduktorius, žinantis, kur jūs esate. Man paprasčiausiai pasisekė, papa!

Levas Nikolajevičius pajuto, kad žaidimui pasirengta, o jis privalo vaidinti savo vaidmenį.

Mano nustebimui, iš Sergejaus noriai sėmė naujienas apie savo žmoną ir Jasnaja Polianą. Liūdėdamas suvokiau, jog tebesiilgi ankstesniojo gyvenimo.

Po vakarienės Levo Nikolajevičiaus temperatūra dar labiau pakilo, jis ėmė klejoti. Apie dešimtą šiaip taip užmigo.

— Ką manote, Dušanai? — pašnibždomis paklausiau.

— Beveik viskas, — atsakė gydytojas. — Būtų negarbinga teigti kitaip.

Apie vidurnaktį atvykęs tamsiai mėlynas Sofjos Andrejevnos traukinys buvo nutemptas ant atsarginio kelio. Ponia atkeliavo prabangiame vagone su keletu tarnų, slauge, visokio plauko vaikais ir jų sutuoktinėmis. Išvydome absurdišką, visomis prasmėmis grafienės vertą reginį.

Jos sutikti nuėjo Dušanas Makovickis ir pareiškė, kad abu: ir jis, ir gydytojas Nikitinas sutaria, jog šiuo metu niekas negali pamatyti jos vyro. Šis tiesmukiškumas apsimokėjo: Sofja Andrejevna pritarė Dušano argumentams ir sutiko pasilikti traukinyje, kol Levas Nikolajevičius sustiprės.

— Kartais, — vėliau sušnibždėjo Sergejenka, — ir iš šiaurės papučia šiltesni vėjai.

Nebuvo kur daugiau apsigyventi, tad privatus traukinys tapo laikinu viešbučiu.

Daktaras Nikitinas atvyko tik kitą dieną, tačiau Sofja Andrejevna to nežinojo. Jis apžiūrėjo Levą Nikolajevičių, patvirtino, kad jo širdis nusilpusi, o kairysis plautis tikrai infekuotas. Tačiau geras ženklas tas, kad karštis nukrito iki trisdešimt septynių ir aštuonių ir laikosi pastovus. Jokiu būdu galutinė diagnozė nėra plaučių uždegimas, nes Levo Nikolajevičiaus krūtinėje gydytojas girdi karkalus. Esant plaučių uždegimui, plautis arba plaučiai prisipildo skysčio. Tuomet vietoj karkalų girdėti tik nieko gera nežadanti tyla.

Levas Nikolajevičius, pradžiugintas tokio pareiškimo, tapo gyvesnis. Susirangė pagalvėlėmis apkrautame krėsle, pečius apsisiautęs antklode, kojas pasidėjo ant suolelio. Trokšte troško pasikalbėti.

— Daktare Nikitinai, norėčiau paaiškinti savo požiūrį į gyvenimą, kad suprastumėte, kodėl palikau žmoną ir kodėl, netgi būdamas per senas tokiems dalykams, jaučiu, jog privalau tęsti šią kelionę.

Sėdėjome atsilošę, apstulbę, kai jis skaitė tą trumpą savo gyvenimo filosofijos paskaitą: glaustai, aiškiai išdėstė mintis. Ir aš nesugebėčiau geriau.

— Pasielgčiau neapgalvotai, jei pasiūlyčiau ką kita, nei ilgalaikį poilsį, — pareiškė gydytojas Nikitinas. — Jūsų atsparumas menkas.

— Tai kiek? Savaitę?

— Mažiausiai — dvi savaites. Tiesą sakant, saugiau būtų pailsėti mėnesį.

— Neįmanoma! Per tiek laiko žmona tikrai mane suras. To neturi atsitikti. — Levas Nikolajevičius pasisuko į mane. — Vladimirai, juk suprantate, kodėl to neturi atsitikti?

Užtikrinau, kad suprantu ir pasakiau, kad nereikia jaudintis. Argi Sergejus nepaaiškino, kad Sofja Andrejevna susitaikė su savo nauju gyvenimu?

— Nejau galvojate, kad tuo patikėsiu?

— Galvoju, — atsakiau. — Nėra jokio pagrindo abejoti.

Levas Nikolajevičius skeptiškai apžvelgė kambarį, tada atsilošė ir įkišo smakrą į antklodę, kuria buvome jį apsupę.

— Siaubingai šalta, — tarstelėjo. — Iš kažkur traukia skersvėjis.

Vidudienį iš Maskvos su mūsų leidėju Gorbunovu atvyko Goldenveizeris. Prieš dvi dienas telegrafavau Goldenveizeriui, bet tikrai nesitikėjau išvysti jo Astapove. Žinojau, kaip ir Levas Nikolajevičius, kad šiomis dienomis jam Maskvoje, akademijoje, svarbus koncertas. Prieš kelias savaites aptarinėjome galimybę nustebinti pianistą, pasirodydami koncerte. Levas Nikolajevičius, nors ir baisiai sirgdamas, koncerto datą prisiminė ir išplūdo Goldenveizerį, kam šis atšaukęs pasirodymą.

— Negalėjau pasielgti kitaip, — paprieštaravo Goldenveizeris. — Kaip galiu viešai skambinti, kai jūs sirgdamas gulite kažkur tolybėje?

— Niekai, — atrėžė Levas Nikolajevičius. — Žemdirbys, vagodamas arimą, nepaliks lauko net dėl mirštančio tėvo. Koncertas — jūsų arimas. Negalite palikti arklo.

Tada Levas Nikolajevičius entuziastingai pasisuko į Gorbunovą aptarti būsimų „Tarpininko“ leidyklos darbų. Paaiškino, kad apsistojęs Kaukaze ar kur kitur ketina pabaigti knygą, pavadintą „Gyvenimo kelias“. Jau turi nemažai pasižymėjęs, tačiau kai kurie užrašai liko Jasnaja Polianoje, tikisi, jog juos atgausime. Patikinau, jog čia tikrai ne problema. Mane parėmė Saša pasakiusi, kad žino, apie kuriuos užrašus tėvas kalba, ir ketina padėti.

Levas Nikolajevičius vėl atsigulė, užsimerkė. Nepaliovė kalbėjęs, bet jo balsas silpo.

Staiga įstiklintame ligonio kambario durų langelyje pasirodė Sofjos Andrejevnos veidas. Tas riebus, iškraipytų bruožų veidas, į pomidorus panašūs skruostai ir nosis prisispaudė prie stiklo. Jos akys išsiplėtė. Išgąsdindama tėvą, Saša šoko nuo kėdės, tačiau Levas Nikolajevičius spėjo pagauti šmėstelėjusį Sofjos Andrejevnos atvaizdą prieš jai atsitraukiant.

— Kas?! — sušuko. — Kas ten buvo?!

— Stoties viršininko žmona, — atsakė Saša. — Norėjo užeiti. Pasakiau, kad miegate, nenorėjau, kad trukdytų...

— Ten buvo Sofja Andrejevna!

— Jums pasivaideno, — tikino Saša. — Ten buvo Ozolino žmona.

— Tikrai, — patvirtinau. — Ten buvo ne jūsų žmona. Grafienė namuose, kaip ir kalbėjo Sergejus.

— Jei Sonia panorėtų mane pamatyti, neatstumčiau, — pareiškė Levas Nikolajevičius. — Bet tas mane pribaigtų. Žinau, tas mane pribaigtų.

— Nėra jokios galimybės, — tikinau. — Jūsų žmona — namuose.

Laimei, Levas Nikolajevičius buvo per silpnas ginčytis. Sutiko su mūsų teiginiais, tačiau pagalvojau, ar tik nežino tiesos. Stengdamiesi apsaugoti nuo tolesnio trikdymo, virš langelio pakabinome antklodę sakydami, jog stoties viršininko draugai labai smalsauja ir toliau landžios, jei neuždengsime stiklo.

— Saša, — pratarė Levas Nikolajevičius vos girdimu drebančiu balsu, — noriu padiktuoti dar vieną laišką.

— Žinoma, papa, — Saša ant kelių pasidėjo bloknotą.

— Išsiusite šį laišką Elmeriui Modui į Angliją: „Mielas Modai, pakeliui į vietą, kurioje tikėjausi pabūti vienas, apsirgau“...

Mėgino tęsti, bet Saša negalėjo girdėti. Balsas pasimetė tarp gargaliuojančių gleivių.

— Pabaigsime vėliau, papa, — pasakė Saša. — Kai pamiegosite.

Veide mačiau baisingą neviltį žmogaus, kuriam ryšiai tarp žmonių yra viskas. Jis sunkiai bepakėlė dabartinę padėtį.

Saša tvirtai įsikibo į tėvo pareiškimą, kad susitikimas su žmona jį nužudytų. Gana žiauru, pagalvojau, kai ji nuskubėjo į mėlynąjį traukinį pranešti tokio požiūrio. Nusekiau iš paskos norėdamas įsitikinti, kad Sofja Andrejevna patikės.

— Ar papasakojote, kad vos nenusiskandinau tvenkinyje? — paklausė Sašos motina.

— Jis viską žino, — atsakė Saša.

— O ką pasakė?

— Pasakė, jog jei nusižudytumėte, jis siaubingai nuliūstų, bet negali elgtis kitaip, nei pasielgė.

— Ar nutuokiate, kiek šitas traukinys man kainavo? — spiegė Sofja Andrejevna. — Penkis šimtus rublių!

Saša atkirto, esą jai nerūpi, kad šitas absurdiškas traukinys galėjo atsieiti visą Tolstojaus dvarą, dėl to Sofja Andrejevna baisiai įtūžo, pradėjo kaltinti mane, paskui Sašą, paskui savo vyrą visokiausiais klastingais darbeliais. Iš traukinio girdėjau jos klyksmą: „Melagis! Melagis!“

Vėliau, jau aprimusi, ji įkalbėjo Dušaną Makovickį nunešti jos vyrui mažą siuvinėtą pagalvėlę, atsivežtą iš Jasnaja Polianos, o mylimiausia, aiškino. Daug ramiau ilsėsis, švelniai pasikišęs ją po galva.

Makovickis tokiais atvejais tampa sentimentalus. It visiškas kvailys atnešė pagalvėlę į ligonio kambarį ir padėjo ant lovos. Levas Nikolajevičius ją iš karto pastebėjo.

— Iš kur gavai tą daiktą? — paklausė.

— Atvyko jūsų dukra Tania. Ji ir atvežė, — atsakė Makovickis.

Idiotas!

— Tania! Leiskite pamatyti dukterį, — paprašė Levas Nikolajevičius. — Kur Tania?

Saša atsivedė visą virpančią, apsiašarojusią Tanią į stoties viršininko namelį. Tania apglėbė tėvą ir pravirko jam ant peties.

— Kur jūsų motina, Tania? — paklausė Levas Nikolajevičius.

— Mama pasiliko namuose.

— Kaip ji? Ar ketina čionai atvažiuoti?

Tanios vokai virpėjo.

— Nemanau... nežinau, papa. Nėra kaip...

— Ką?

Tania vargiai galėjo kalbėti. Tėvas palietė jos ranką ir paprašė nesijaudinti, po poros dienų jis pasveiksiąs.

— Paklausk daktaro Nikitino, — kalbėjo Levas Nikolajevičius. — Tiesiog girdėti karkalai kairiajame plautyje. Plaučiai visada kėlė rūpesčių.

Tanios charakteris beviltiškai silpnas. Jos švelnumas net vimdo. Kaip kartą išsitarė Varvara Michailovna, ji turi seno apmušalo kantrybę.

Levas Nikolajevičius paprašė atnešti dienoraštį, kuriame šiaip taip iškeverzojo:

Siaubinga naktis. Dvi dienos lovoje, karščiuoju. Jie sako, Sonja Andrejevna... Lapkričio trečioji, Tania. Praeitą vakarą atvyko Sergejus. Jo vizitas ypač sujaudino. Šiandien, trečiąją, Nikitinas, Tania, Goldenveizeris, Gorbunovas. Ir tuo pačiu mano planas... Fais ce que dois adv... Kitų gerovei, tikiuosi, bet labiausiai man pačiam...

Levas Nikolajevičius retai bevartoja prancūzų, ne taip kaip kiti jo luomo atstovai. Bet pasirinko puikų priežodį: „Kas beatsitiktų, daryk, ką privalai“.

Lauke prasidėjo tikras balaganas. Reporteriai, iššniukštinėję apie apsilankymą Samordine, atsekė mūsų buvimo vietą. Visais atžvilgiais užmirštas Astapovo miestukas tapo garsus. Žodžiai tarsi raupai plito žurnalistų bendruomenėje, mintančioje ir gyvuojančioje tik paskalomis. Iš pradžių prie mūsų prisidėjo tik keletas reporterių. Netrukus jų skaičius išaugo iki nedidukės minios, kurios kulminacija tapo Pathė vyrukų, atsitempusių kino kameras ir ketinančių susukti kroniką, kurią transliuos visame pasaulyje, atvykimas. Dabar kiekvienu traukiniu atvykdavo nauja fotoreporterių, leidėjų, reporterių, mašininkių minia. Telegrafas buvo sausakimšas, o Makovickį įpareigojo kviesti nuolatines spaudos konferencijas ir pranešinėti Tolstojaus pulsą, temperatūrą, numatyti jo sveikatos būklę kelioms artimiausioms valandoms.

Valdžios nurodymu atvyko raitoji policija. Tikriausiai valdžia baiminosi revoliucinių nuotaikų kilimo. Ką gi, jie gerokai mus pervertina.

Geležinkelininkai pasitarnavo žurnalistams ištempdami didžiulį tentą ir sustatydami tuziną eilių sudedamųjų lovelių. Buvo panašu į armijos stovyklą, tik kad buvo girdėti nepaliaujamas rašomųjų mašinėlių tarškėjimas ir fotoaparatų spragsėjimas. „Riazanės — Uralo“ geležinkelių kompanija skyrė miegamųjų vagonų, kuriuos atgabeno šį rytą, o tebeplaukiantiems žiopliams, įkyruoliams ir taip vadinamiems spaudos atstovams buvo paruoštos ne visiškai įrengtos parduotuvės. Jei Levas Nikolajevičius nemirs, kažkur kils didelis skandalas...

Sofja Andrejevna bent kartą surinko savęs vertą publiką. Išsipusčiusi prieš kameras paskleidė nepaliaujamą melo srautą, tinkamą spaudai. Pasakojo, kad laikau ją atskyręs nuo mirštančio vyro, taigi visi įsivaizdavo, jog esu pats tikriausiais velnias. Tikėjausi šito, bet vis dėlto buvo gėda dėl jos.

Diena po dienos mums pavyko nuo grafienės apsaugoti Levo Nikolajevičiaus ramybę, kuris bent jau bandė patikėti, kad yra vienas kaime, apsuptas būrelio draugų, prijaučiančių jo gyvenimo būdui. Kai nukrisdavo temperatūra ir galėjo kalbėti, Levas Nikolajevičius būdavo giedros nuotakos, laimingas.

Ketvirtadienio rytą pasakė Sašai:

— Manau, greitai mirsiu, o gal ir ne. Kaip sužinoti?

— Pasistenkite negalvoti, papa, — atsakė Saša.

Jos teiginys užgavo jautrią vietą.

— Argi įmanoma negalvoti? — atrėžė Levas Nikolajevičius. — Privalau galvoti!

Kai būdavo sąmoningas, didumą laiko leisdavau sėdėdamas greta ir skaitydamas ištraukas iš „Kiekvienai dienai“, daugiausiai dėmesio skirdamas svarbioms evangelijų, upanišadų dalims, Konfucijaus „Apmąstymams ir pašnekesiams“. Levas Nikolajevičius taip pat dažnai prašė paskaityti ką nors iš Ruso, nors mėginau atkalbėti jį nuo šiuo seno įpročio. Reikalavo ir Montenio — dar vieno ateisto. Negalėjau suprasti tokių norų, bet nusileisdavau.

Tą naktį Levas Nikolajevičius patyrė keletą nežymių traukulių. Jis trumpai sudrebėdavo nuo viršugalvio iki kojų pirštų, o dešinėje rankoje visą laiką laikė įsivaizduojamą pieštuką ir skrebino ant nesančio popieriaus.

Kambarin triukšmingai įžengė Varvara Michailovna. Levas Nikolajevičius krūptelėjo.

— Maša! Maša! — sušuko ir vėl nugrimzdo į stingulį. Niekuomet taip ir neatsigavo po mylimos dukters Mašos mirties. Taip nuožmiai, su akivaizdžiu praradimo skausmu šaukdamas Mašos vardą Levas Nikolajevičius žeidė Sašos jausmus.

Penktadienį būklė pablogėjo. Iš Maskvos atvyko garsusis daktaras Berkenheimas, plaučių ligų specialistas. Jis neslėpė savo nuomonės.

— Bijau, jog čia pabaiga, — pasakė.

— Negali būti! — prieštaravo Saša. — Klystate. Juk temperatūra nukrito.

Bet karščiavimas nesiliovė. Dvi dienas laikėsi trisdešimt devyni ir septynios. Pulsas po pietų neįtikėtinai pagreitėjo, galvojome, jog širdis neatlaikys. Dušanas Makovickis tiesiog paklaiko, nes manė, jog yra asmeniškai atsakingas už savo paciento pulso dažnumą.

Daktaras Berkenheimas atsivežė visą šiuolaikinės medicinos arsenalą: deguonies balionus, digitalino. Tačiau Levas Nikolajevičius nepasitikėjo šiuolaikine medicina ir prietaisais, taigi gydymo atsisakė.

Jo būklė kaitaliojosi kas valandą. Per pietus buvo visiškai sąmoningas, nurodinėjo mums, diskutavo apie „Tarpininko“ veiklą. Apie aštuntą pradėjo klejoti, ėmė šaukti seniai mirusią tetą Tuanetę.

Vėl pasirodė Tania, ir jis pasakė.

— Tiek visko užgriuvo mano Sonią, mano mielą Sonią. Ji neištvers. Šitai ją pribaigs.

— Ar norite ją pamatyti? — paklausė Tania. — Ar ją pakviesti?

Visi įsitempė. Ir kas jai šovė į galvą?

Laimei, tėvas nieko nepasakė. Pažiūrėjo į mus sutrikęs ir susmuko ant pagalvės. Lūpos įsirėžė į bedantes dantenas, kaip subliūkšta mielinės duonos kepalas.

Iš Maskvos atvyko dar du gydytojai: daktaras Usovas ir daktaras Šurovskis. Juos pakvietė Andrejus ir Ilja. Nekompetentingi daktariūkščiai susispietę kampe pradėjo aptarinėti padėtį pseudomoksliniais svaičiojimais, kalbėjosi su Makovickiu, kuris atrodė kankinamai sutrikęs.

Kai Levas Nikolajevičius juos išvydo, sušnibždėjo Taniai:

— Na štai. Pabaiga. Ir nieko nepadarysi.

Sustingę stovėjome aplinkui. Prisiminiau, kaip jis prieš devynerius metus vos nenumirė Gasproje. Levas Nikolajevičius nuvyko tenai atgauti jėgų šiltoje Krymo saulėje. Vienu metu jam pablogėjo, ir Sergejus paklausė, ar nenorėtų pamatyti vietinį šventiką, kuris meldė paskutinės „grafo“ atgailos. Levas Nikolajevičius atrėžė:

— Argi jie nesupranta, jog net gulint mirties patale du kart du — vis dar keturi!

Saša pasilenkusi papureno pagalvę, išlygino drobines paklodes, apkamšė antklodę.

— Brangioji, — prabilo Levas Nikolajevičius, — švaistai pernelyg daug laiko seniui, susiruošusiam mirti. Tavo dėmesio reikia daugybei žmonių pasaulyje.

— Nekalbėkite, papa, — atsakė Saša.

Sofja Andrejevna, Andrejus ir Ilja stovėjo greta namuko: neapykantos kupinas būrelis, reikalaujantis įleisti, bet Dušanas Makovickis kaip bebaimis leitenantas juos laikė. Pasakė, jog Levui Nikolajevičiui šiandien daug geriau, kad temperatūra nukrito. Daktarui kažkaip pavyko įkalbėti juos grįžti į traukinį.

Į pavakarę Levas Nikolajevičius vis labiau kliedėjo, maskviškiai daktarai reikalavo kamparo injekcijos, nuo kurios kūnas trumpai pasirangė ir atsipalaidavo. Virš veido įtaisė deguonies balioną — siaubingą šiuolaikinį prietaisą, tiesiog kankinimo kamerą. Turėjau nusisukti.

Turėjome rūpesčių ir su Bažnyčia. Levas Nikolajevičius buvo tarsi simbolis iššūkio jų pasenusioms dogmoms. Bažnyčia bandė apkerėti žmones, primygtinai siūlydama jiems sekti paskui caro armijas į begalinius beprasmiškus mūšius. Akivaizdu, jog jiems labai apsimokėtų pranešti, kad mirties patale Levas Tolstojus atsižadėjo savo pažiūrų ir mirė Motinos Bažnyčios glėbyje.

Atėjo Sankt Peterburgo metropolito telegrama, prašanti Levo Nikolajevičiaus atgailos. Greitai ant slenksčio pasirodė grasus vienuolis tėvas Varsonofijus, mažas apžėlęs tvarinys juoda su ryškėjančia žile barzda, dvokiantis česnakais ir vynu. Pirmiausiai apsimetė didžiai prijaučiantis Tolstojaus mintims, paskui pabandė gražbyliaudamas įkalbėti mus leisti pasimatyti su Levu Nikolajevičiumi.

— Tik noriu jį pamatyti! — rypavo.

Atsakėme, jog tai neįmanoma, taigi jis prisitrynė prie Sofjos Andrejevnos, tarsi nuo to padidėtų galimybę pasikalbėti! Galų gale Ozolinas pranešė, jog Maskvos arkivyskupo nurodymu į Astapovą atvyksta pats Tūlos vyskupas. Kokios nesąmonės.

Saša parodė man vienuolio jai parašytą laiškelį. Nuostabus apgaulės pavyzdys, išraitytas patyrusios rankos:

Turėtumėte žinoti, kad grafas pasakė savo seseriai, jūsų tetai, kad norėtų pasikalbėti su Bažnyčios atstovais dėl amžinos savo sielos ramybės. Labai apgailestauja, kad šio noro neįgyvendino Samordine. Maldauju jūsų, jaunoji panele, su visa pagarba, praneškite grafui apie mano buvimą Astapove. Būsiu labai laimingas, galėdamas jį pamatyti, nors ir penkioms minutėms. Jei jis nepanorės, kad išklausyčiau išpažintį, tučtuojau grįšiu į Optiną, ir tebūnie Viešpaties valia.

Įmečiau laiškelį į židinį. Prieš pražūdamas oranžinėse liepsnose, jis plačiai išsiskleidė.

Prisiminiau ištrauką iš Levo Nikolajevičiaus dienoraščio, parašytą tūkstantis devyni šimtai pirmaisiais, kai sirgo Gasproje: „Kai jausiu, jog priartėjo galas, noriu, kad manęs paklaustų, ar vis dar regiu gyvenimą kaip nepaliaujamą artėjimą Dievo link, kaip meilės augimą. Jei nepajėgčiau kalbėti, o atsakymas skambėtų — taip, užmerkčiau akis. Jei atsakymas būtų, deja, neigiamas, pakeičiau akis į viršų“. Man šovė į galvą, jog turėčiau pateikti šį klausimą dabar, bet, atrodė, neverta rizikuoti.

Mielasis Levas Nikolajevičius atrodė kaip niekada arti to plonyčio šydo, skiriančio mus nuo amžinybės.

Šeštadienio vakarą lūpos tapo tarsi akmeninės. Ant skruostų, ausų ir rankų iššoko mėlynos dėmės. Jis pradėjo dusti ir gergždžiančiu balsu šaukėsi gydytojų:

— Negaliu kvėpuoti!

Jie įšvirkštė dar vieną kamparo aliejaus injekciją, nors Levas Nikolajevičius nepaliovė prieštaravęs.

— Kvailystės... Kvailystės! — kimiai švarkštė. — Nereikia injekcijų... Palikite mane ramybėje, dėl Dievo meilės!

Tačiau injekcijos padėjo. Jis beveik iškart tapo daug ramesnis ir atsisėdo lovoje. Pasišaukė Sergejų.

— Mano sūnau, — prašneko, kai Sergejus priklaupė greta ir prikišo ausį prie tėvo lūpų. — Tiesa... tiek daug man reiškia... kelias...

Jo balsas užlūžo, išsekintas pastangų dar kartą byloti tiesą, dar pamosuoti kalbos botagu.

Pusę vienuoliktos visai palaimingai atrodydamas, užmigo. Visus, išskyrus Makovickį, išprašiau iš kambario.

Tikriausiai pirmą kartą gyvenime Dušanas Makovickis pravirko.

39 Sofja Andrejevna

Keturias dienas pratylėjusi, nieko nevalgiusi, tik išgėrusi kelis gurkšnius vandens, parašiau:

Nesibaiminkit, mielasis, nekeliausiu jūsų ieškoti. Vargiai galiu bepajudėti, tokia silpna tapau. Neraginsiu jūsų grįžti, nieku gyvu. Elkitės, kaip jums atrodo geriausia. Jūsų išvykimas man — pamoka, skaudi pamoka, ir jei ištversiu, jei nenumirsiu, o jūs sugrįšite, darysiu viską, ką tik pajėgsiu, kad jums taptų lengviau. Tačiau širdis jaučia, kad niekuomet nebesusitiksime... Liovočka, suraskite meilę, kuri dar rusena jūsų širdyje ir žinokite, jog manyje irgi bunda didžiulė meilė.

Reikėjo kažkaip užbaigti, kažkaip parodyti prieraišumą, kuris niekuomet nenutrūko — nė akimirkai: „Esate mano širdyje, brangusis, mielas senas drauge, kažkada taip mane mylėjęs. Telaimina tave Dievas ir pasirūpinkite savimi.“

Tą naktį miegojau prastai, nepaisant neapsakomo nuovargio, sapnavau Liovočką, mūsų bendrą gyvenimą. Kitą rytą, prieš aušrą, vėl nuėjau prie rašomojo stalo, prikišau prie žvakės seną mudviejų su Liovočka nuotrauką ir stebėjau, kaip liepsnos atgaivina ir nuspalvina vaiduokliškus senovinių siluetų skruostus.

Mėginau parašyti kelis jį sujaudinsiančius sakinius, tačiau viršun pradėjo lįsti kaltinimai ir suvokiau, jog taip tik dar labiau susvetimėsime. Nebus jokios naudos.

Kai rašiau, į duris pabeldė tarnas. Perdavė telegramą nuo žmogaus pavarde Orlovas, „Rusijos pasaulio“ reporterio: „Levas Nikolajevičius serga Astapove. Temperatūra — keturiasdešimt.“

Jis miršta!

Pareiga visų svarbiausia. Supratau, kad privalau nuvykti. Juk jis norės mane pamatyti? Argi nenugyvenome kartu šitiek metų? Argi neišleidome į pasaulį trylikos vaikų? Net neabejojau, artėjant galui jis panorės, kad būčiau greta. Norės išgirsti ir išklausyti mano išpažintį, kaip ir aš norėsiu išgirsti ir išklausyti jo. Kai sirgdavo, visada buvo kaip vaikas, trokštantis mano dėmesio. Ir skirdavau dėmesio, kaip ir dabar skirsiu, nors Liovočka mane ir išjuokė, viešai pasišaipė iš mūsų santuokos, kuri tęsėsi beveik pusę šimtmečio.

Keliavau su Tania, Ilja, Michailu ir Andrejumi, pasiėmę slaugę ir gydytoją psichiatrą, pastarąsias savaites prižiūrėjusį mane, bei keletą tarnų. Nežinai, kas gali nutikti tokiose kelionėse, taigi geriau būti pasirengusiai. Keliomis karietomis sukorėme kelią iki Tūlos stoties. Skubėjome į rytinį traukinį, tačiau pavėlavome, dėl to turėjau samdytis specialų traukinį, o tas atsiėjo man penkis šimtus rublių!

Visą dieną ir geroką vakaro dalį važiavome į pietus, atvykome vėlų vakarą. Kai priartėjome prie stoties, kurioje merdėdamas gulėjo mano vyras, vos galėjau kvėpuoti. Jaučiausi tarsi garsi Maskvos artistė, paskutinį kartą ketinanti pasirodyti perpildytoje salėje. Galvoje susikūriau per tuziną tobulų sakinių Liovočkai. Jo senos, švelnios rankos dar kartą, kaip anksčiau palies mano plaukus. Jo akis uždengs mirties šydas. Aš irgi mirsiu. Prieraišumas mano širdyje niekada nesusilpnėjo.

Bet, vos atvykus į Astapovą, smogė žiauri tikrovė. Liovočką supę sekėjai ir fanatikai manęs prie Liovočkos neprileido. Ankstesniu traukiniu iš Maskvos atvykęs Sergejus atvyko pas mus kaip priešiškos valstybės ambasadorius, bendravo su šeimos nariais kaip mažas išpuikęs princas. Jis — mano sūnus, bet nekenčiu jo. Tėvas „mirs“, jei mane pamatys, pareiškė Sergejus. Ar teisingai išgirdau?

Tačiau buvau per silpna, kad nepaklusčiau šiems žmonėms, kurie man, kaip visada, primetė savo valią. Argi moteris turi nors menkutę galimybę? Ar kada turėjau galimybę su Liovočka, išnaudojusiu mane tarsi melžiamą karvę?

Jis diena po dienos merdėjo, o aš nė bluosto nesudėjau. Tada, kaip ir dabar, išsekimo stebuklas nors trumpam gelbėjo mane nuo skausmo. Bet visą laiką jaučiau širdies dūžius, atsikartojančius riešuose ir smilkiniuose. Vaizduotę kamavo vizijos, pragaro vaizdai.

Visą laiką kinematografininkai įrašinėjo mano sielvartą. Visas pasaulis regėjo, bet niekas nesuprato mano liūdesio.

— Pasisukite į dešinę, grafiene, — rėkavo apgailėtinas operatorius Mėjeris. — Parodykite akis, grafiene. Vis dar girdėjau, mačiau, kaip jie, tie furijos, prisuka savo mechanizmus.

Kartą praeidama pro stoties viršininko namuką pastebėjau, jog nėra sargybos. Įžūliai įžengiau ir pamačiau jį, savo mirštantį vyrą, besiraitantį siauroje lovoje. Mačiau žilą barzdą ir plaukus, nubalusius antakius — visą baltą ant baltų paklodžių. Vien tik baltumas, mirties įvaizdis. Mirtis ir amarai!

— Liovočka! — surikau, bet kažkas, dar tebešaukiančią, jau stūmė mane atgalios, tarsi Euridikę — atgal į vienišumo pragarą.

Iš Sankt Peterburgo atėjo patriarcho telegrama, prašanti mano vyrą atgailauti, bet Čertkovas atsisakė netgi parodyti jam telegramą. Taip pat neprileido ir abato Varsonofijaus, atkakusio iš Optino vienuolyno.

Viešpaties dieną, sekmadienį, Sergejus pažadino mane šiek tiek po vidurnakčio. Sapnavau vieną birželio dieną prieš dešimtmečius, kai mudu su Liovočka lakstėme miške. Atsisėdome vaiskioje proskynoje, apsupti lauko gėlių, valgėme stirnieną su duona užsigerdami vynu. Jis kalbėjo, kad niekada manęs nepaliks, kad esu jo gyvenimas, kad jis negalėtų be manęs gyventi. Parvertė mane tarp vėdrynų ir saulučių, pakėlė sijonus, tampė savo didžiulėmis plaštakomis. Ir persmelkė savo nesutramdoma dvasia. Pakėlė liepsnojantį meilės kardą ir užvaldė. Visiškai atsidaviau šiam primityviam deginančiam jausmui.

O dabar šitai.

— Mama, pabuskit! — kartojo Sergejus. Jam kvėpuojant užuodžiau tabako kvapą. — Tėvas nepratemps iki ryto. Dabar galit jį pamatyti.

Visa drebėdama, vis dar su naktiniais, nusekiau paskui sūnų pro dvigubas žurnalistų eiles.

— Ar jis miršta, grafiene? — šūktelėjo kažkoks vyras prancūziškai.

Stūmiau juos visus į šoną.

— Leiskite jį pamatyti! — suspiegiau Čertkovui, kuris tarsi akmeninė užtvara stovėjo mano kelyje. — Tu kiaule! Praleisk!

— Turėtumėte būti kantresnė, Sofja Andrejevna.

O ką aš dariau? Negi nelaukiau dienų dienas tvankiame vagone, kol jie kėlė pokylius prie mirštančio mano vyro lovos?

Sustojau prie ištiestų Čertkovo rankų, o jis nebandė manęs sustabdyti.

Liovočka gulėjo lovoje tarytum tuščiaviduris pėdas. Blausioje šviesoje veidas atrodė pamėlęs, nosis aštriai išsikišusi. Paliečiau kaktą. Ji buvo drėgna, degė. Liovočka judino lūpas, bet neišleido nė garso. Net šnabždesio.

— Atleisk man, brangusis! — ištariau suklupusi greta. Paėmiau jo ranką, tokią bedvasę ir svetimą.

Jis truputį krūptelėjo ir ėmė gokčioti. Negalėjo kvėpuoti.

— Prašau, brangusis, atleiskite man! Buvau kvailė. Nesu išmintinga, juk žinote... Esu savanaudė, tiesa. Niekuomet nesugebėjau parodyti tos meilės, kurią jaučiu. Turite patikėti, Liovočka! Turite suprasti! Prašau! Prašau! — kalbėjau per garsiai, bet nešaukiau.

Sergejenka ištempė mane iš kambario.

— Valdykitės, grafiene.

Pažvelgė šaltai, įstumdamas į krėslą gretimame kambaryje. Aplink susibūrė minia, kaip grifai, laukiantys, kada galės pradėti draskyti mano kūną, puotauti ant mano palaikų.

— Noriu kalbėti savo vyrui, — kartojau, kūkčiodama po kiekvieno skiemens. Greitai supratau, jog prieš jo valią jie duoda jam morfijaus ir švirkščia kamparą, širdžiai. Tai buvo barbariška ir žiauru.

Vėliau, po kelių valandų, daktaras Usovas įkalbėjo kitus leisti man pasėdėti prie vyro lovos su sąlyga, kad garsiai nekalbėsiu.

Prieš švintant Dušanas Makovickis pakėlė žvakę prie mano vyro veido. Liovočka padarė grimasą ir nusisuko. Pradėjo krūpčioti ir dejuoti.

— Gurkštelkite, Levai Nikolajevičiau. Sudrėkinkite lūpas, — kalbėjo Dušanas, pridėjęs puodelį prie lūpų.

Jis šiek tiek gurkštelėjo ir vėl dejuodamas atsilošė.

Surikau:

— Liovočka! — bet jis manęs negirdėjo.

Kvėpavimas ėmė lėtėti, tapo neritmingas.

Jo sąmonė platėjo, kaip vandens ratilai — kiekvienas ribulys vis toliau nuo centro. Staiga daktaras Usovas pasakė.

— Pirmas sustojimas!

Žinojau, kas prasideda, tą akimirką įsivaizdavau ir kartojau metų metus. Prispaudžiau dešinę Liovočkos ranką tvirtai sau prie skruosto. Ji buvo karšta, kraujas dar tekėjo. Jis tebebuvo gyvas, mano Liovočka.

— Žinau, netiki, Liovočka, bet tikrai atsiprašau. Buvau surambėjusi, nesiklausiau tavęs. Galbūt, galbūt galėtum... — nebegalėjau suvaldyti raudos, mane apglėbė Sergejus, pabandė guosti, bet tik šėriau plaštaka sūnui per veidą, o Sergejenka sučiupo mane savo didžiulėmis letenomis ir nustūmė atgal.

Prakeikiau jį, ir Čertkovą prakeikiau. Jie saugo mano vyrą nuo manęs, kaip saugojo nuo Dievo vietininko abato, prašiusio, kartu su manimi, vardan nemirtingos mano vyro sielos, leisti su juo pasikalbėti nors minutę ar dvi.

Į priekį žengė Dušanas Makovickis.

— Be penkiolikos šešios.

Ką jis turėjo omenyje? Nesupratau, net kai užspaudė Levo Tolstojaus akis, daugiau niekada nebepažvelgsiančias į šviesą, neatspindėsiančias šviesos, neatskirsiančias šviesos.

Jie neleido man atsisveikinti su Liovočka. Su mumis abiem baisiai pasielgė. O dabar jau šaukštai po pietų.

— Užjaučiu, Sofja Andrejevna.

Ramus, svetimas balsas. Už nugaros stovi Čertkovas, padėjęs ranką man ant peties.

Kai į užuolaidas erzindama ir pajuokdama sušvito aušra, pamačiau, kad viskas baigta. Taip įsivaizdavau pasaulio pabaigą. Kad ir kas dabar atsitiktų, nebebus svarbu. Niekada.

40 L. N.

IŠTRAUKA IŠ „IVANO ILJIČIAUS MIRTIES“

Tris dienas laikas buvo sustojęs, kol jis sunkiai kovojo kapanodamasis juodam maiše, į kurį jį kimšo nematoma jėga. Kovojo tarsi pasmerktasis su savo budeliais, net jei ir žino, kad išsigelbėti neįmanoma. Suvokė, kad kiekvieną akimirką, nepaisant pasipriešinimo, vis labiau artėja prie to, kas labiausiai baugina.

Staiga suspaudė krūtinę, šoną, paskui sustojo kvėpavimas. Jis įslydo į juodąją skylę, pramušė dugną ir pamatė, jog viduje ji švyti. Tas patyrimas priminė sėdėjimą vagone, kai galvoji, kad jis rieda pirmyn, o iš tiesų tai rieda atgal, ir tada staiga suvoki tiesą.

„Taigi, tai, ką patyriau, toli gražu nebuvo „tikra“. Bet nesvarbu. Galbūt aš galiu paversti tai tikrove, galbūt. Bet ko gi noriu?“ — klausė savęs Ivanas Iljičius, paskui nurimo.

Tas nutiko besibaigiant trečiajai dienai, valandą prieš mirtį. Tą akimirką į kambarį tyliai įslinko sūnus ir priėjo prie lovos. Mirštantysis nepaliovė verkęs ir mosikavęs rankomis. Viena ranka palietė berniuko galvą. Berniukas sugriebė ją, pabučiavo ir pradėjo raudoti. Tą akimirką Ivanas Iljičius išlindo ir pamatė šviesą, ir jam toptelėjo, kad jo gyvenimas nebuvo toks, koks galėjo būti, bet padėtis nebuvo nepataisoma. „Tada kas yra tikra? “, paklausė savęs ir įsiklausydamas nurimo. Paskui pajuto, jog kažkas bučiuoja jam ranką. Atsimerkęs pamatė sūnų. Jam vaiko pagailo. Tada kambarin įžengė ir prie lovos priėjo žmona. Žvelgė į jį švelniai, pražiota burna, ašarota nosimi ir skruostais, su neviltimi veide. Jam baisiai vargšelės pagailo.

„Iš tikrųjų, padariau jų gyvenimus apgailėtinus“, — pasakė pats sau. — Jie manęs gailisi, bet visiems bus geriau, kai mirsiu.“ Jis norėjo viską išsakyti, bet neturėjo jėgų prabilti. „O kam kalbėti? Turiu ką nors daryti“, — galvojo. Dirstelėjo į žmoną ir mostelėjo, kad toji išvestų sūnų.

„Išvesk jį... atsiprašau... jo ir tavęs“, — būtų norėjęs pridurti: „Atleisk“, bet vietoj „atleisk“ išėjo „apleisk“. Buvo per daug paliegęs pasitaisyti, tačiau ir nesijaudino, nes suprato, kad tas, kuriam reikia, supras.

Staiga atėjo suvokimas, kad tai, kas jį slėgė ir nepradingo, dabar nyksta — viskas iš karto, iš abiejų pusių, iš visų pusių, visur! Jis gailėjo jų, norėjo paguosti. Išlaisvinti juos ir pats išsivaduoti nuo savo pykčio. „O skausmas? — paklausė savęs. — Kur jis dabar? Kurgi tu, skausme?“

Susijaudinęs laukė, kol skausmas grįš.

— A, tu vis dar čia? Gerai, tai ką? Tebūnie.

— O mirtis? Kas yra mirtis?

Norėjo apčiuopti savo įprastinę mirties baimę, bet negalėjo. Kur buvo mirtis? Kokia mirtis? Jis nejautė baimės, nes mirties nebuvo.

Vietoj mirties pasitiko šviesa.

— Tai štai kaip! — sušuko. — Koks džiaugsmas!

Atsitiko jam viskas per vieną akimirką, bet jau nebepasikeitė. Tačiau buvusiems šalia kančios užsitęsė dvi valandas.

Krūtinėje kažkas bliurbėjo, iškamuotas kūnas virpėjo. Paskui karkalai ir švokštimas liovėsi.

— Baigėsi, — pasakė kažkas iš stovėjusiųjų šalimais. Išgirdęs tą žodį, jis pakartojo jį viduje.

„Mirtis baigėsi, — pasakė pats sau. — Nebeliko mirties.“

Jis skubiai traukė orą, vidury kvėptelėjimo liovėsi, išsitempė ir mirė.

41 Bulgakovas

Kol Levas Nikolajevičius gulėjo merdėdamas, leidau dienas Teliatinkuose. Rašiau dienoraščius: mėginau atsiminti viską, ką tik galėjau, apie paskutiniąsias mūsų dienas kartu. Be to, darbavausi prie esė apie Tolstojaus jaunystę Kaukaze. Tūkstantis aštuoni šimtai penkiasdešimt ketvirtaisiais Sevastopolyje, lapkričio pradžioje, atplaukęs laivu iš Odesos, kurį laiką dirbo padėjėju karo ligoninėje. Prieš keletą mėnesių, ilgų pasivaikščiojimų Zasekos miške metu, jis pasakojo apie ten praleistą laiką.

Jis buvo įsimylėjęs kazokaitę, „tamsiaakę gražuolę“, kaip ją vadino. „Ji buvo berniokiškai siaurais klubais, trumpais juodais plaukais. Trumpi plaukai — nepriklausomybės ženklas, kitų merginų plaukai buvo ilgi, kaip čigonių.“

Per daugybę mėnesių Levas Nikolajevičius artimai susidraugavo su jaunu pėstininkų karininku Ilja. Jiedu leido dienas lošdami ir jodinėdami. Naktimis paleistuvaudavo su čigonais. Bet Levą Nikolajevičių, kaip ir Ilją, traukė kazokaitė. Jiedu lošdavo kortomis ir juokais lažindavosi iš merginos. Pralaimėjusysis turėdavo praleisti naktį vienas arba su kita moterimi.

Kiekvieną popietę iš mūšio lauko kūnais vežini atriedėdavo vežimai. Atsitiktinai vieną dieną jiems atriedėjus Levas Nikolajevičius buvo netoliese. „Buvo nuostabiausia rudens diena, — pasakojo, kaip visuomet puikiai prisimindamas detales. — Dangus be debesėlio, vėjyje siūruojantys platanai.“ Vyresnysis karininkas pamojo Levui Nikolajevičiui. „Eikšekit, padėsite!“ Levas Nikolajevičius nuskubėjo prie vežimo, kuriame tarp eilinių pėstininkų gulėjo ir keli sužaloti karininkai. Apstulbo pamatęs, kad vienas jų — Ilja.

Ten, kur pataikė kulka, prie gerklės, Iljos kakle žiojėjo žaizda, bet veidas buvo nepaliestas, „netgi gražus“, prisiminė Levas Nikolajevičius. Vargiai bepajėgdamas susivaldyti, iškėlė Ują iš vežimo ir ant rankų nunešė į lavoninę. Švarko rankovės taip permirko krauju, kad išmetė jį į ugnį.

Kodėl taip nutiko Iljai, o ne Levui Nikolajevičiui? Ar gyvenimas visiškai nelogiškas? Negalėjo atsakyti į šiuos klausimus.

Tą naktį nuėjo į kazokaitės namus. Nepasakojo., kas nutiko Iljai. „Buvau apimtas keisto jausmo, kuris tikriausiai buvo geidulys, bet jaučiau tarsi... meilę.“ Gulėjo su ja iki aušros, prisiekinėdamas sau, kad čia — paskutinė kartu praleista naktis. Nusideda Dievui, tą žinojo. Bet, kaip kalbėjo Martynas Liuteris, nusidėjo begėdiškai.

„Žinote, vis dar gana dažnai apie ją galvoju“, — kalbėjo Levas Nikolajevičius. Tą sakant, jo akyse pastebėjau keistą išraišką, tarsi nostalgijos, apgailestavimo ir liūdesio mišinį.

Nežinau kodėl, bet galvojau apie tą kazokaitę sėdėdamas greta Mašos, kuri atvyko iš Sankt Peterburgo kitą rytą dalyvauti laidotuvėse. Atkeliavo į Tūlą vėlyvu traukiniu. Sutikau ją brikele, kurią pats važnyčiojau.

Netrukus įsukome į ilgą žvyruotą keliuką. Apšviesti Teliatinkai su languose išstatytomis žvakėmis priminė kaukolę. Šaltame vėjyje šiureno dar nenumetę lapų ąžuolai.

— Sveika parvykusi, — pasakiau Mašai, o ji gailiai nusišypsojo.

Namiškiai, savaime suprantama, dėvėjo gedulą, o vieta vaiduokliškai tam pritiko. Čertkovas su Sergejenka visu šiuo sunkiu metu išbuvo greta Levo Nikolajevičiaus, taigi ką tik pasiekė pranešimai. Laidotuvės sutrauks dideles minias, tiesą sakant, jau visą dieną traukiniai iš Maskvos ir ne tik perpildyti — šimtai žmonių, kai kurie jų niekada nematę Tolstojaus, jau kuria stovyklas Jasnaja Polianos žemėse.

— Vos galiu patikėti, jog tu čia, — pasakiau. — Manau, nespėjau išsiųsti šios dienos laiško. Gali paimti.

Ji nusišypsojo, kai ištiesiau voką, ir įsikišo į apsiausto kišenę.

Paėmiau jos ranką ir trumpai palaikiau. Maša žvelgė į mane taip įdėmiai, jog net žeidė.

Virtuvėje prisipylėme po stiklinę arbatos.

— Žinai, tu dar puikiau atrodai, — švelniai pasakiau. — Truputį bijau, kad būdami akis į akį nesugebėsime tiesiai šnekėtis. Laiškais daug lengviau. Popieriuje esu daug nuoširdesnis.

— Vis tiek per daug pasilieki sau, net ir laiškuose.

— Nenoriu to.

— Nėra jokios priežasties, kad negalėtume atvirai kalbėtis.

Pamačiau, jog ji suvirpėjo.

— Tau šalta?

— Ne, viskas gerai.

Nusivilkau apsiaustą ir apgaubiau juo liaunus Mašos petukus, įkvėpiau mielo plaukų kvapo, visiškai nekreipdamas dėmesio, jog jie šiek tiek riebiai blizgėjo. Plaukai dvelkė vandeniu ir dumblu.

— Visą dieną keliavai. Turėtum būti išsekusi.

— Taip gera tave matyti, visa kita nesvarbu.

Išgėrėme arbatos. Merginos odinį krepšį nunešiau į kambarį, kuriame paklojau švarias paklodes.

— Ačiū, — droviai sumurmėjo Maša.

Uždaręs paskui save duris, ištiesiau ranką ir paliečiau jos veidą, švelniai švelniai leidau pirštams slysti oda. Ji užsimerkė.

— Ar galiu tave pabučiuoti, Maša?

Ji nieko neatsakė. Tiesiog atmerkė savo didžiules kaip ežerai, gilias ir drėgnas, žvakės šviesoje melsvai žalias akis.

Pajutau, jog drovumas byra nuo manęs, nusineria kaip sena gyvatės oda. Išdrąsėjęs prispaudžiau lūpas prie josios. Ryžtingai uždėjau rankas jai ant klubų.

Kai ji rankomis apsivijo mano pečius, supratau, jog viskas bus gerai.

— Myliu tave, Valia, — sušnibždėjo Maša.

— Labai džiaugiuosi.

Tą naktį mudu mylėjomės. Ne pašėlusiai, kaip tikėjausi, bet švelniai, beveik rituališkai susiliejome. Žinojau, jog niekada nebebūsiu toks kaip anksčiau.

Keletą valandų gulėjome susisukę, prisispaudę prie vienas kito tarsi vaikai. Atrodo, ji giliai įmigo, o aš gulėjau visiškai išsibudinęs, apstulbintas visko, kas atsitiko. Net nenorėjau miego. Norėjau viską jausti: sumaigytas paklodes, visą kaip ilgą jos kūną greta savęs, jos šlaunis, jos sėdmenis, jos rankas, jos pečius. Plūduriavau, toks imlus, toks žmogiškas — tvarinys iš odos, plaukų ir kaulų.

Prieš pat aušrą pamačiau, kad Maša atsibudusi, taigi švelniai pabučiavau jos kaktą.

— O, kad suprasčiau, kas yra meilė, — užsisvajojau.

— Nereikia suprasti, — atsakė Maša. — Meilei tikrai nereikia analizės.

Gale koridoriaus buvo girdėti kalbant. Supratau, jog laikas keltis, jei norime Zasekos stotyje sutikti traukinį, traukinį, parvežantį Levo Nikolajevičiaus kūną namo — ilsėtis.

— Štai! — šūktelėjo mužikas.

Į stotį įpukšėjo valandą pavėlavęs traukinys. Rytas buvo gana šaltas, geležinkelio peroną dengė sausas sniegas. Nuo vasaros užsilikę karpažolių ir tūbių stagarai kyšojo pro baltą plutą. Kai kur buvo matyti plika dirva, juoda Rusijos žemė, kurią visą laiką mėgau. Iš cerkvės girdėjau sklindantį aštuonvarpį skambesį.

Oras kibirkščiavo, kvėpuojant apie veidus telkėsi balti debesys. Visur buvo pilna policijos. Caras, kaip kalba, baiminasi sukilimo. Visa kur Rusijoje policija ir milicija padvigubino savo pajėgas, cenzūra įsigaliojo visiems raštams.

Bet Rusijos žmonių jausmų nebuvo galima užslopinti. Žmonės sriūbavo atvirai — gatvėse. Maskvoje ir Sankt Peterburge buvo uždaryti teatrai, profesoriai universitetuose atsisakė skaityti paskaitas. Mudu su Maša stovėjome už studentų iš Maskvos delegacijos.

Žinojau, supratau, kad Levas Tolstojus Rusijos žmonėms reiškė daug. Tačiau kažkaip nesupratau, gal ne visiškai, jo gyvenimo svarbos. Jo pavyzdžio.

Sofja Andrejevna išlipo iš traukinio ori ir susitaikiusi. Ji, kaip ir jos vyras, troško uždarumo. Žmonės, ją išvydę, pradėjo giedoti „Amžiną atmintį“, seną giesmę, kuria, buvo žinoma, žavėjosi Levas Nikolajevičius. Giedodama sustojo visa stotis. Net konduktoriai giedojo savo vagonuose.

Pagaliau pasirodė karstas, paprastas, lygus rusvas pušinis, ilgas ir siauras. Keturi stiprūs Levo Nikolajevičiaus sūnūs ant pečių išnešė karstą iš vagono į laukiančią karietą. Jiems einant mužikai mėtė gėles, garsiai giedojo ir verkė. Keli valstiečiai laikė iškėlę plakatą su užrašu: „Brangus Levai Nikolajevičiau, nepamiršime jūsų gerumo. Jis niekada nemirs.“ Pasirašė: „Našlaičiais palikę Jasnaja Polianos mužikai.“

Sudarėme lėtą procesiją į Tolstojaus sodybą. Kojos traškėjo sušalusiu keliu, gurgždėjo per sniegą, ilgiausias dviejų ar trijų tūkstančių žmonių, žmonių nulenktomis galvomis, traukinys nusidriekė iki didingų baltų bokštelių — vartų į Jasnaja Polianą. Pusę vienuoliktos karstas atkeliavo prie įėjimo į kabinetą, kuriame Levas Nikolajevičius parašė žodžius, nutiesusius kelią į kolektyvinę tautos atmintį.

Už viską atsakingas Sergejus atidarė karstą, parodė Levo Nikolajevičiaus palaikus. Ir ilga, liūdna procesija prasidėjo.

Levas Nikolajevičius nebuvo toks kaip visada. Buvo sukrečiančiai plonas, nosis tebepanaši į bulvę, bet tik pačiame viršuje, o šonuose — susiraukšlėjusi. Skruostai įdubę. Kažkas sušukavo plaukus ne į tą pusę, taigi barzda šiaušėsi kaip medvilnės pūkai. Lūpos buvo užsiūtos, idant neatkristų žandikauliai. Veido oda buvo suskilinėjusi tarsi sena lėkštė į milijonus gabalėlių, besilaikančių drauge greičiau iš įpročio.

Kai atėjo mano eilė atsistoti greta karsto, paliečiau jo šaltus pirštus. Meldžiausi: „Dieve, priimk savo sūnų Levą Nikolajevičių amžinybės glėbin.“ Pirmą kartą tą dieną atvirai apsiašarojau.

Maša suspaudė mano plaštaką.

Levas Nikolajevičius prašė jį palaidoti netoli griovos Zasekos miške. Čia buvo ta vieta kur, kaip kartą minėjo brolis Nikolenka, išraižyta ant žalios šakelės palaidota amžinos meilės paslaptis. Saša nurodė tikslią vietą ir vidurdienį, tokiu metu, kai Levas Nikolajevičius paprastai būtų jodinėjęs po tą mišką su Delire, tenai įvyko laidotuvės. Argi nejojau, tiesą sakant, vos prieš mėnesį drauge su juo pro tą pačią vietą? Atrodė neįtikima...

Kur bepažvelgtum, klūpėjo ar nuleistomis galvomis stovėjo gedintys, giedantys „Amžiną atmintį.“ Nuo giesmės garsiai ataidėjo galingi medžių kamienai. Giesmė, tarsi didinga banga, sklido per miškus. Fotografai pleškino iš visų kampų. Kinoreporteriai burzgino savo keistas šiuolaikiškas mašinas. Aštrus vėjas vertė visus gūžtis ir glaustis kiek įmanoma arčiau vieniems kitų.

Sofja Andrėjevna reikalavo, kad prie kapo niekas nekalbėtų. Net vienuolis neištartų įprastų žodžių. Nebus jokios ceremonijos. Netgi mirdamas Levas Nikolajevičius parodė kelią į naują pasaulį, pasaulį be melagingų kalbų, tuščių ritualų, kvailų maskuočių. Jam nereikia valdžios palaiminimų.

Bet senas mužikas pats apsiėmė. Atsistojo ant kelmo ir pasakė trumpą pamokslą apie „brangų žmogų, pakeitusį visų gyvenimus.“ Visi pagarbiai klausėsi. Nors kalbėjo „neapsišvietęs“ vyras, jo kalba buvo raiški ir aiški. Atrodė visiškai pagrįsta, kad paskutinius Levo Nikolajevičiaus garbei skirtus žodžius ištarė valstietis, vienas iš Rusijos mužikų, taip pašlovintų Levo Tolstojaus raštuose.

Kažkuriuo momentu minioje pasirodė keletas policininkų, raitų ant juodų žirgų. Tas įsibrovimas buvo siaubingas, tačiau juos tą patį akimirksnį apsupo mužikai ir privertė nusėsti nuo arklių bei atsiklaupti. Man palengvėjo, kai pareigūnai pakluso.

Staiga pradėjo snigti. Iš pradžių tik pūkeliai, bet netrukus jie pasunkėjo, ir duobkasiai ėmė nerimauti. Sergejui davus ženklą, jie pradėjo ant karsto pilti žemes, ir minios, tebegiedodamos „Amžiną atmintį“, tik dar garsiau, pradėjo sklaidytis.

— Jaučiuosi toks tuščias, — pasakiau Mašai.

Ji paėmė mane už parankės.

— Eime vidun, Valia. Pateiks arbatos ir užkandžių. Suledėjau!

— Vyksiu su tavimi, Maša, — tvirtai pasakiau. — Gerai?

— Kur?

— Į Peterburgą.

Ji atsisuko į mane su keistu, vaiskiu švelnumu.

— Man patiktų, — atsakė. — Bet dabar eime.

Eidami į Jasnaja Polianą minios viduryje, nieko nekalbėjome: nei kur vyksime, nei kodėl ir kada. Mudu nešė, drąsino tūkstančiai giedančių balsų, vyrų ir moterų, mylėjusių Tolstojų taip, kaip ir jis juos mylėjo, supratusių, kaip ir jis suprato, kad mirtis tėra viena iš daugybės taurių gyvenimo transformacijų ir kad niekas nesvarbu pasaulyje — tik meilė.

42 Dž. P.

ELEGIJA

Užklokite jį, dobilai,

Žole, tankus dusinantis kilime, globok.

Ta dulkė — tai žmogus, rovęs jus su šaknimis,

Ir vėl siunčia ženklus iš tamsos, ir vėl.

Tas žmogus — tai mudu,

Mielas skaitytojau.

Sako, jis buvo geras. Ne blogesnis

Nei tu esi ką tik pakirdęs,

Dar patalo nepaklojęs, dar nepasisotinęs.

Ne blogesnis nei aš, kai laužiu

šviežią duoną, nors visų kitų

duona seniai sužiedėjusi.

Ne blogesnis ir ne geresnis,

Nors mėgino gydyti.

Pasakok, Rusijos vėjau,

Aštrus, ištrūkęs iš stepių,

Nuolaužas išnešiok, išvalyk.

Švilpauk aukštuose medžiuose, jau belapiuose.

Senas pasaulis plynas žiemomis, kai išeiname.

Pabaiga

„Paskutinė stotis“ — grožinės literatūros kūrinys, taigi jame surasite kai kurių pagražinimų ir nukrypimų nuo konkrečių faktų. Viskas prasidėjo prieš penketą metų, kai naršydamas bukinisto krautuvėlėje Neapolyje užtikau Valentino Bulgakovo dienoraštį, aprašantį paskutinius su Levu Tolstojumi praleistus metus. Netrukus sužinojau, jog panašius dienoraščius turėjo ir kiti artimos Tolstojaus aplinkos žmonės, o tokių iki tūkstantis devyni šimtai dešimtųjų buvo gana daug. Daug kartų skaičiau Vladimiro Čertkovo, Sofjos Andrejevnos Tolstajos, Iljos ir Levo, Sergejaus, Tanios ir Aleksandros (Sašos) — Tolstojaus vaikų, — bei Dušano Makovickio ir kitų atsiminimus ir dienoraščius. Skaityti juos iš eilės — tai tarsi kaleidoskope ieškoti pastovaus vaizdo. Netrukus pamilau nepaliaujamą simetriškų formų kitimą gyvenime, kurį ėmiau tyrinėti.

Romanas — tarsi kelionė jūra, klajonė nepažįstamais vandenimis, bet plaukiau kiek galėdamas arčiau literatūrinių įvykių, sudarančių paskutiniuosius Tolstojaus gyvenimo metus, kranto linijos. Ten, kur šiame romane prabyla Tolstojus, cituoju tikslius jo žodžius, arba, rečiau, pasiremiu netiesiogine kalba. O kitur laisvai įsivaizduoju, kas galėjo būti, turėjo būti ar buvo pasakyta.

Be minėtų dienoraščių, chronologijai ir smulkesnėms detalėms rėmiausi gerai žinomomis Tolstojaus biografijomis, parašytomis Aylmerio Maude’o, Edwardo A. Steinerio, Ernesto J. Simmonso, Henry’io Troyato ir A. N. Willsono. Taip pat pasitarnavo Anne Edwards „Sofjos Andrėjevnos Tolstajos gyvenimas“. Besidominčiam skaitytojui nurodysiu knygą, kurioje radau bibliografinę informaciją: Leo Tolstoy: An Annotated Bibliography of English-language Sources to 1978 by David R. Egan and Melinda E. Egan (Metuchen N. J., 1979).

Visos citatos iš Tolstojaus raštų, iš laiškų ir dienoraščių, į anglų kalbą verstos mano (Jay Parini — vert. past.), remiantis ankstesniais vertimais. Šitaip tikro Tolstojaus balsą pagal ritmą ir žodžių parinkimą galėjau priderinti prie savo sukurto Tolstojaus.

Esu dėkingas ir skolingas Šv. Endriuso universiteto Škotijoje profesoriui R. F. Christianui. Jis — vienas didžiųjų šio šimtmečio Tolstojaus tyrinėtojų, maloniai sutikęs perskaityti romano rankraštį ir pateikęs detalių siūlymų bei kai ką pataisęs. Taip pat esu dėkingas Gore’ui Vidalui, kuris rašant draugiškai skatino ir teikė praktinius patarimus. Ir kaip visada Devonai Jersild, savo žmonai, mano artimiausiai skaitytojai. Trumpai apie autorių

Džėjus Parinis (Jay Parini) yra Vermonto (JAV) Midlberio koledžo anglų kalbos profesorius. Tarp šešių jo parašytų romanų labiausiai išsiskiria „Bendžamino perėja“ (Benjamirt’s Crossing) ir „Pameistrio mylimoji“ (The Apprentice Lover). Iš poezijos rinktinių paminėtinas „Atimties menas: nauja ir rinktinė poezija“ (The Art of Suhtraction: New and Selected Poems). Greta Džono Steinbeko (John Steinbeck), Roberto Frosto (Robert Frost), Viljamo Folknerio (William Faulkner) biografijų autorius parašė literatūros ir politikos esė knygų, pavyzdžiui, „Mokymo meną“ (The Art of Teaching). Redagavo „Oksfordo Amerikos literatūros enciklopediją“ ir reguliariai rašo į Guardian bei kitus leidinius. Išnašos

Žodžių žaismas: čiort (чёрт) - velnias (rus.).

Sveikos atvykusios! Kaip puiku! (pranc.).

Labai ačiū! Koks dailus namas! Dailus namas! Na, žinoma! (pranc.).

Sekite paskui mane, jaunuoli (pranc.).

Chuangzi (Zhuangzi) - kinų filosofas, vienas žymiausių klasikinio daosizmo estetikos atstovų (III a. pr.Kr.).

Anglijos karalius Jurgis III kolekcionavo įvairius mokslo prietaisus, tarp jų ir gaublius.

Didesnei Dievo garbei (lot.).

Pagal graikų filosofo Sokrato žmonos Ksantipės, labai piktos ir barningos, vardą - pikta, barninga moteris.

Transvalis (angį. Transvaal) - Transvalio respublika, būrų valstybė, gyvavusi 1856-1900 m. Pietų Afrikoje. Gandis Transvalyje vadovavo ten emigravusių indų sąjūdžiui prieš rasinę diskriminaciją ir sukūrė pasyvaus priešinimosi taktiką satjagrahą, kurios svarbiausias principas - nenaudoti prievartos.

Vertė C. Kavaliauskas.

Content

Parini Jay Paskutinė stotis