Паланик Чак

Nematomi monstrai

Iš anglų kalbos vertė

Mykolė Lukošienė

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

31 skyrius

32 skyrius

Skiriama Džefui, kuris pasakė: Taip reikia vogti vaistus.

Ir Inai, kuri pasakė: Tai yra lūpų pieštukas.

Ir Dženet, kuri pasakė: Tai yra šilko žoržetas.

Ir redaktorei Patricijai, kuri vis kartojo: Tai nepakankamai gerai.

PIRMAS SKYRIUS

Šiuo metu jūs esate didžiulėje Vest Hilso vestuvių ceremonijoje, dideliame, prašmatniame name, išpuoštame gėlėmis ir kimštų grybukų vaišėmis. Tai paruošta scena, kur yra visi: ir gyvieji, ir mirusieji. Didžioji Evi Kotrel vestuvių akimirka. Evi stovi dvaro fojė laiptų viduryje, prisidengusi savo kūną tik tuo, kas liko iš jos vestuvinės suknelės. Rankose ji tebelaiko šautuvą.

Aš stoviu laiptų apačioje, tačiau čia tik mano fizinis pavidalas. Mano mintys — nė pati nežinau kur.

Dar niekas nemirė, tačiau, sakykime, laikrodis tiksi.

Taip pat nepasakysi, kad šioje milžiniškoje muilo operoje yra tikrų gyvų žmonių. Evi Kotrel išvaizda panašėja į merginą iš kokios nors ekologiško šampūno reklamos, tik dabar jos vestuvinė suknelė sudegusi iki klubus dengiančio vielinio sijono, o plaukuose likę vien vieliniai buvusių šilkinių gėlių griaučiai. Šviesūs Evi plaukai, jos vešlūs, sukelti, atgal sušukuoti ir laku supurkšti, visais blondinių atspalviais mirgantys plaukai, na, jie taip pat sudegę.

Dar viena veikėja yra Brendi Aleksander, ji guli peršauta laiptų apačioje ir baigia mirtinai nukraujuoti.

Raudonis, srūvantis iš Brendi šautinės žaizdos, atrodo kaip kažkoks sociopolitinis įrankis, o ne kraujas. Ir aš, ir Brendi Aleksander esame klonuotos iš visų tų šampūnų reklamų. Nušauti žmogų šiame dvare moraliai yra tas pats, kas nužudyti automobilį, dulkių siurblį ar lėlę Barbę. Ištrinti kompiuterio diską. Sudeginti knygą. Tai, turbūt, pasakytina apie bet kokio žmogaus nužudymą šiame pasaulyje. Visi mes esame tokie patys produktai.

Brendi Aleksander — ilgakojė aukščiausios prabos supermadinga vakarėlių mergaitė — plūsta kraujais iš šautinės žaizdos, gadindama nuostabų švarkelį. Švarkelis — tai baltojo Bob Mackie kostiumėlio kopijos, pirktos Sietle, dalis, kartu su aptemptu, judesius varžančiu sijonu, suspaudžiančiu jos užpakalį į tobulą didelės širdelės formą. Jūs net neįsivaizduojate, kiek šis kostiumėlis kainuoja. Antkainis — koks milijonas procentų. Švarkelis labai įliemenuotas, su plačiais atlapais ir pečiais. Vienaeilis kirpimas simetriškas, išskyrus skylę, pro kurią plūsta kraujas.

Evi, stovėdama laiptų viduryje, pradeda kūkčioti. Evi šiuo metu — mirtinas virusas. Tai neblogas vargšelės Evi rakursas, vargšelės liūdnosios Evi — beplaukės, vilkinčios vien pelenais ir gaubiamos vielinio sijono narvo. Tada Evi numeta šautuvą. Purvinomis rankomis užsidengia purviną veidą, atsisėda ir ima žliumbti, tarsi ašaros ką keistų. Ginklas — trisdešimt šeštojo kalibro šautuvas — nudungsi laiptais žemyn, nuslysta ant fojė grindų, ir sukasi, nusitaikydamas paeiliui į mane, į Brendi, į verkiančią Evi.

Aš nesu koks laboratorijoje išaugintas gyvūnas, išmokytas nereaguoti į smurtą, tačiau pirmiausia į galvą šauna mintis, kad gal dar nevėlu užpilti sodos ant kraujo dėmės.

Didžiąją dalį savo pilnametystės praleidau stovėdama ant plačiaformačio popieriaus lapo už krūvą žalių per valandą, apsivilkusi, apsiavusi ir sušukuota, kol koks nors žymus mados fotografas aiškina man, ką turėčiau jausti.

Kol jis rėkia:

— Daugiau aistros, mažule.

Blykst.

— Daugiau pykčio.

Blykst.

— Daugiau objektyvaus egzistencinio nuobodulio.

Blykst.

— Daugiau nesuvaldomo intelektualizmo, naudojamo kaip gynybinis mechanizmas.

Blykst.

Greičiausiai tai šokas matant vieną didžiausių savo priešų pašautą, o kitą atrodantį taip klaikiai. Pykšt ir pergalė. Gyvenimas su Brendi mane jau pripratino prie didelių dramų ir muilo.

Kai pakišu nosinaitę po vualiu, kad būtų lengviau kvėpuoti, atrodo, jog verkiu. O kvėpuoti sunku dėl dūmų, nes didieji Evi rūmai tebedega.

Klūpėdama prie Brendi galėčiau pasikišti rankas po suknele ir susirasti Darvon, Demerol ir Darvocet tablečių. Žiūrėdami į mane to visi ir tikisi. Mano suknelė yra rusvai balta Turino drobulės kopija, krintančio kirpimo, o ryškiai raudonos sagos susisega ties stigmomis. Be to, esu pasipuošusi daugybės metrų juodos organzos vualiu, apvyniotu apie veidą ir prisegtu nedideliu rankų darbo segtuku su žvaigždutėmis iš austriško krištolo. Mano veido visai nesimato, tačiau to ir siekiu. Mano išvaizda elegantiška ir šventvagiška, o pati jaučiuosi šventa ir nemirtinga.

Aukštoji mada kyla į debesų aukštybes.

Ugnis leidžiasi fojė sienų apmušalais. Aš, tarp kitko, ir sukėliau šį gaisrą. Specialieji efektai gali labai pakelti nuotaiką, o juk šis namas taip pat nėra tikras. Liepsnose nyksta pastatas, atkurtas kaip didžiulis Tiudorų dvaras ir įrengtas pagal stiliaus kopijų kopijas. Nuo originalaus varianto jis nutolęs jau mažų mažiausiai šimtą kartų, bet argi ir mes ne taip pat?

Visai prieš tai, kai Evi rėkdama pasileido laiptais ir šovė į Brendi Aleksander, aš išpyliau apie pusę galono Chanel Nr. 5 kvepalų, užmečiau degantį vestuvių pakvietimą ir tadam — antrinis žaliavų perdirbimas.

Keista, bet kai pagalvoji, tai net pats didžiausias ir tragiškiausias gaisras tėra nepertraukiama cheminė reakcija. Žanos d’Ark oksidacija.

Tebesisukdamas ant grindų, šautuvas nusitaiko į mane, į Brendi.

Be to, kad ir kaip manai ką nors mylįs, kraujo klanui plečiantis ir artėjant, žengsi atatupstas.

Nepaisant visos šios dramos, šiandien tikrai graži diena. Šilta, saulėta diena, o pro praviras duris matyti veranda ir pievelė. Ugnis antrame aukšte įtraukia šiltą šviežiai nupjautos vejos kvapą į fojė, lauke girdėti šurmuliuojantys svečiai. Visi svečiai susirinko patikusias dovanas, krištolą ir sidabrą ir išėjo laukan ant pievelės laukti, užleisdami praėjimą gaisrininkams ir greitosios pagalbos darbuotojams.

Brendi savo didelę, žiedais apmaustytą ranką priglaudžia prie šautinės žaizdos, pro kurią ant marmurinių grindų plūsta kraujas. Ji sako:

— Šūdas. Bon Marše nė už ką nebepriims šio kostiumėlio atgal.

Evi pakelia galvą, matosi jos suodžiais, snargliais ir ašaromis nuterliotas veidas — ir užrėkia:

— Nekenčiu — mano gyvenimas toks nuobodus! — tada pasisuka į Brendi Aleksander. — Užimk man staliuką prie lango pragare! — Ašaros išplauna takelius Evi skruostuose, ji klykia. — Drauges kai Tu turi ką nors šaukti man atgal!

Ir tarsi muilo dramos dar nebūtų gana, Brendi pažvelgia į mane, klūpinčią šalia. Nuo išsiliejusių dažų baklažanų spalvos Brendi akys panašios į prasiskleidusius žiedus. Ji sako:

— Ar Brendi Aleksander dabar mirs?

Evi, Brendi ir aš visą laiką kovojome dėl dėmesio. Kiekviena troško būti pirmoji ir svarbiausia. Žudikė, auka ir liudininkė, kiekviena mano, kad jos vaidmuo pagrindinis.

Turbūt tai taikytina kiekvienam pasaulio gyventojui.

Vis tas pats „Veidrodėli, veidrodėli, pasakyk“, nes grožis tai galia, taip kaip pinigai ir ginklai yra galia.

Kai laikraštyje perskaitau apie kokią dvidešimtmetę, kurią pagrobė, prievartavo, apiplėšė ir tada nužudė, ir jos jaunos ir besišypsančios nuotrauka atsidūrė pirmame puslapyje, aš užuot sielojusis dėl tokio baisaus ir liūdno nusikaltimo, nejučiomis galvoju, kad ji būtų buvusi visai graži, jei ne žąsies snapas vietoje nosies. Tada mąstau, kad reikia apsirūpinti geromis savo portreto nuotraukomis, jei kartais būčiau pagrobta ir prievartauta iki mirties. Galiausiai į galvą ateina, kad, na, turėsiu bent viena konkurente mažiau.

Tarsi to dar būtų maža, mano naudojamas drėkinamasis kremas yra pagamintas iš embrioninių ląstelių hidrogenizuotame mineraliniame aliejuje. Jei atvirai, tai visas mano gyvenimas sukasi tik apie mane pačią.

Svarbiausia, kad būtų veiklos ir koks nors fotografas rėktų:

— Daugiau empatijos!

Šviesos blykstė.

— Daugiau simpatijos!

Blykst.

— Daugiau žiauraus sąžiningumo!

Blykst.

— Neleisk man mirti čia ant grindų, — taria Brendi ir didelėmis rankomis įsikimba į mane. — Mano plaukai pakaušyje susigulės.

Aš žinau, kad Brendi greičiausiai mirs, tačiau negaliu į tai įsijausti.

Evi dar garsiau įsiverkia. Be to, gaisrininkų sirenos karūnuoja mane Migrenos miestelio mere.

Šautuvas tebesisuka ant grindų, bet vis lėčiau ir lėčiau.

Brendi sako:

— Ne tokio gyvenimo norėjo Brendi Aleksander. Ji, visų pirma, turėjo būti įžymi. Na žinai, ją iki mirties dar turėjo parodyti per televiziją Super taurės pertraukėlės metu, nuogą, iš lėto geriančią dietinę kolą.

Šautuvas nustoja suktis ir nenusitaiko į nieką.

Brendi užrinka ant verkiančios Evi:

— Užsičiaupk!

— Pati užsičiaupk, — atsišaukia Evi, o jai už nugaros liepsnos jau baigia suryti laiptų kilimą.

Girdisi po Vest Hilsą klaidžiojančios ir kaukiančios sirenos. Žmonės stumdosi, kas pirmas paskambins 911 ir taps dienos herojumi. Niekas neatrodo pasirengęs gausiai televizijos komandai, kuri gali atvažiuoti bet kurią minutę.

— Brangute, duodu tau paskutinį šansą, — sako Brendi, o jos kraujas jau baigia užlieti visą kambarį. — Ar tu mane myli?

Užduodami tokius klausimus kaip šis, žmonės išstumia tave iš dėmesio centro. Taip jie įkalina tave geriausio antrojo plano vaidmenyje.

Daug didesnis nei namo gaisras yra šis milžiniškas lūkestis, kad aš ištarsiu tris labiausiai nuvalkiotus žodžius, kuriuos galima rasti bet kokiame scenarijuje. Jau vien tie žodžiai verčia mane jaustis, lyg įnirtingai pirštu prievartaučiau pati save. Tai tik žodžiai. Bejėgiai. Žodynas. Dialogas.

— Atsakyk, — kartoja Brendi. — Ar myli? Ar tikrai mane myli? Būtent taip perspausdama Brendi ir nuvaidino visą savo gyvenimą. Brendi Aleksander nesustojantis gyvo garso teatras, kas akimirką vis mažiau gyvas.

Tik dėl to, kad esame lyg ant scenos, aš paimu Brendi ranką. Gražus gestas, bet staiga išsigąstu krauju pernešamų ligų sukėlėjų ir tada dunkst, valgomajame įlūžta lubos ir į mus pro tarpdurį plūsta žiežirbos ir karšti pelenai.

— Net jei negali manęs mylėti, papasakok apie mano gyvenimą, — taria Brendi. — Mergina negali numirti, jei jai prieš akis neprabėga visas gyvenimas.

Nedaug kam pavyksta patenkinti savo emocinius poreikius.

Ugnis praryja kilimą ant laiptų ir pasiekia pliką Evi užpakalį, ji suklinka ir pasileidžia laiptais su baltais aprūkusiais aukštakulniais. Nuoga ir beplaukė, prisidengusi vien viela ir pelenais, Evi Kotrel išbėga pro paradines duris prieš platesnę publiką: vestuvių svečius, sidabrą, krištolą ir atvykstančias gaisrines. Tokiame pasaulyje gyvename. Keičiasi aplinkybės ir mes mutuojame.

Taigi pasakojimas bus apie Brendi. Aš pasakosiu, svečio teisėmis vaidins Evelina Kotrel ir mirtinas AIDS virusas. Brendi, Brendi, Brendi. Nelaimingoji liūdnoji Brendi guli ant nugaros, ranka prispaudžia šautinę žaizdą, pro kurią baigia išsilieti jos gyvybė ant marmurinių grindų, ir taria:

— Prašau, papasakok apie mano gyvenimą. Papasakok, kaip mes čia atsidūrėme.

Taigi aš dūstu dūmais tam, kad užfiksuočiau šią Brendi Aleksander akimirką.

— Daugiau dėmesio!

Blykst.

— Daugiau garbinimo!

Blykst.

— Daugiau ramybės.

Blykst.

ANTRAS SKYRIUS

Nesitikėkite, kad čia bus viena tų istorijų, kuriose pasakojama: ir tada, ir tada, ir tada.

Bus panašiau į mados žurnalų puslapius, Vogue arba Glamour chaosą, kai numeruojamas kas antras arba trečias, arba penktas puslapis. Byra kvepalų mėginėliai, o puslapio dydžio nuogos moterys išnyra iš niekur, siūlydamos makiažo priemones.

Galite net neieškoti turinio, žurnališkai pradingusio dvidešimt puslapių po viršelio. Nesitikėkite rasti ką nors iš karto. Čia nėra jokios sistemos. Prasidės pasakojimas, tada, po trijų pastraipų:

Persikeliate į kažkurį puslapį.

Tada šokate atgal.

Tai bus pasakojimas iš tūkstančio mados elementų, kuriuos gali maišyti ir derinti, sukurdamas gal kokius penkis skoningus komplektus. Milijonas stilingų aksesuarų, šalikų, diržų, batų, skrybėlių ir pirštinių, ir nė vieno rimto drabužio, prie kurio galėtumei juos derinti.

Ir jums tikrai tikrai labai reikėtų priprasti prie šio jausmo, tiek čia, tiek kelyje, tiek darbe, tiek santuokoje. Tokiame pasaulyje mes gyvename. Sekite instrukcijas.

Persi keliame atgal prieš dvidešimt metų, į baltą namą, kuriame užaugau su savo tėvu, nuolat 8 mm juostine kamera filmavusiu mane ir brolį, lakstančius po kiemą.

Persikeliame į dabartį, kai po dvidešimties metų su draugais vakarais sėdime ant šezlongų ir žiūrime tuos pačius 8 mm filmus per projektorių ant baltos to paties namo sienos. Namas tas pats, kiemas tas pats, langai juostoje projektuojami dydžio sulig langais tikrovėje, žolė sulig žole ir filmuotas mano brolis bei aš pati dar vaikai, lyg pakvaišę lakstantys prieš kamerą.

Persikeliame, kai mano brolis jau apgailėtinas ir miręs nuo didžiojo AIDS maro.

Persikeliame, kai aš jau suaugusi ir įsimylėjusi policijos detektyvą, išsikeliu gyventi kitur, norėdama tapti įžymiu supermodeliu.

Prisiminkite, visai kaip įspūdingajame Vogue žurnale, prisiminkite, kad ir kaip priartėtumėte, teks sekti peršokimus: Tęsinys kažkuriame puslapyje.

Kad ir kaip atidžiai skaitysite, niekada neapleis jausmas, kad kažką praleidote, gniuždantis jausmas primins, jog ne viską patyrėte. Širdį diegiantis jausmas, kad svarbias vietas perskaitėte paviršutiniškai.

Na, pratinkitės prie šio jausmo. Vieną dieną visas jūsų gyvenimas taps tokiu.

Bet čia tik pratybos. Visa tai nesvarbu. Kol kas tik apšylame. Persikeliame čia ir dabar, kur Brendi Aleksander guli ant grindų ir baigia mirtinai nukraujuoti, o aš klūpiu šalia, pasakodama šią istoriją prieš atvykstant greitajai pagalbai.

Persikeliame atgal prieš kelias dienas, į prabangaus namo Vankuveryje, Britų Kolumbijoje, valgomąjį. Kambarys išmuštas saldžiais, drožinėtais rokoko stiliaus raudonmedžio plokščių apkalais, marmurinėmis grindjuostėmis ir su raitytu, raižytu marmuriniu židiniu. Turtinguose namuose, kuriuose gyvena seni turtingi žmonės, viskas būtent taip ir yra, kaip jūs įsivaizduojate.

Rausvos lelijos glazūruotose vazose tikros, ne šilkinės. Kreminės spalvos užuolaidos iš šilko, o ne vaškuotos medvilnės. Raudonmedis — ne rausvai dažyta pušis. Vietoje krištolinio nekaba presuoto stiklo sietynas. Oda nėra vinilas.

Mus supa eilės Liudviko XIV-ojo stiliaus sofų ir krėslų.

Susiduriame su eiline nekalta nekilnojamojo turto prekybos agente, taigi Brendi ištiesia ranką — stambių kaulų riešą su iššokusiomis venomis, krumplių kalnų grandinę, suvytusius pirštus, apmaustytus žiedais su žaliomis ir raudonomis ovalo formos akimis, blizgiu raudoniu dažytus porcelianinius nagus — ir sako:

— Aš sužavėta, nėra abejonių.

Jei kažkuo ir galima pradėti pasakojimą, tai turi būti Brendi plaštakos. Jos, apnarstytos žiedais, atrodo dar didesnės, o ir šiaip yra milžiniškos. Rankos, apnarstytos žiedais, tarsi norint pabrėžti jų dydį, buvo vienintelė Brendi Aleksander kūno dalis, kurios chirurgai negalėjo pakeisti.

Taigi Brendi net nesistengė slėpti savo plaštakų.

Mes esame lankęsi tokioje daugybėje panašių namų, kad net neketinu jų skaičiuoti, o agentai visuose jų mus sutikdavo su šypsenomis. Ši agentė vilki standartinę uniformą — mėlyną kostiumėlį su raudonos, baltos ir mėlynos spalvos šalikėliu ant kaklo. Ji avi mėlynais aukštakulniais, o mėlyna rankinė kabo ant rankos.

Agentė žvilgteli į dideles Brendi Aleksander plaštakas, tada žvilgsnis nuslenka prie šalia stovinčio senjoro Alfo Romeo ir kerinčiai mėlynos Alfo akys prikausto jos žvilgsnį. Mėlynos akys, kurios niekada neužsimerkia, niekada nenusukamos į šalį, jose slypi kūdikis arba gėlių puokštė, kažkas gražaus arba pažeidžiamo, kas sukuria įspūdį, jog gražų vyrą saugu mylėti.

Alfas stovi ilgoje vyrų, pametusių galvą dėl Brendi, eilėje, o kiekviena nuovoki moteris žino, kad gražus vyras yra puikiausias aksesuaras. Brendi ranka ore nužymi žvilgsnio lauką nuo savo šypsenos ir didelių papų iki Alfo lyg modelis, reklamuojantis naują automobilį ar skrudintuvą.

— Leiskite supažindinti, — prabyla Brendi. — Senjoras Alfas Romeo, profesionalus Princesės Brendi Aleksander palydovas.

Visai taip pat Brendi ranka nematoma trajektorija nuo jos virpančių blakstienų ir vešlių plaukų mosteli į mane.

Agentė tematys mano vualį, musliną, karpytą rudai rausvą aksomą, siuvinėtą sidabru tiulį iš tiek daug sluoksnių, kad, regis, po juo nieko nėra. Nėra daug priežasčių į mane žiūrėti, todėl žmonės dažniausiai ir nežiūri. Mano išvaizda byloja:

Ačiū, kad nelendate.

— Leiskite supažindinti, — Sako Brendi, — panelė Kei Mak Aisak, asmeninė Princesės Brendi Aleksander sekretorė.

Nekilnojamo turto agentė su varinėmis Chanel sagomis ir apie kaklą aprištu šalikėliu, slepiančiu nukarusią odą, nusišypso Alfui.

Kai į tave niekas nežiūri, gali žmonėse pražiūrėti skylę. Gali stebeilytis į detales kiek tik panorėjęs, nes niekada nesulauksi grįžtamojo žvilgsnio, ir tai bus tavo kerštas. Žvelgiant pro mano vualį, agentė išsiliejusiais kontūrais švyti raudoniu ir auksu.

— Panelė Mak Aisak, — tebetiesdama savo didelę plaštaką į mane taria Brendi, — panelė Mak Aisak yra nebylė ir negali kalbėti.

Agentė lūpdažiu išdažytais pret-a-porter dantimis, kremine pudra bei maskuokliu išteptais krepo paakiais ir skalbyklėje skalbiamu peruku, ji nusišypso Brendi Aleksander.

— O čia.... — didelė, žieduota Brendi plaštaka susiriečia ir paliečia savo torpedines krūtis.

— Čia.... — Brendi ranka susiriečia ir paliečia perlų vėrinį ant kaklo.

— Čia.... — milžiniška ranka pakyla ir paliečia banguotą kaštoninę plaukų kupetą.

— Ir čia.... — ranka prisiglaudžia prie storų ir drėgnų lūpų.

— Čia, — taria Brendi, — yra Princesė Brendi Aleksander.

Nekilnojamojo turto agentė priklaupia ant vieno kelio, lyg darytų reveransą ar klauptųsi prieš altorių. Ji keliaklupsčiauja.

— Man didžiulė garbė, — sako ji. — Net neabejoju, kad šis namas jums tiks. Jūs jį tiesiog pamilsite.

Brendi tarsi kalė ledo karalienė tik linkteli ir pasisuka į paradinį įėjimą, pro kurį mes visi įėjome.

— Jos didenybė ir panelė Mak Aisak, — informuoja Alfas, — norėtų pačios apžiūrėti namą, kol mudu aptarsime likusias smulkmenas, — smulkios Alfo rankutės plazda, kol jis aiškina, — ... lėšų pervedimą... lirų keitimą į Kanados dolerius.

— Psichus, — tarsteli agentė.

Mes su Brendi ir Alfu sustingstame. Nejaugi ši moteris mus perkando? Galbūt po šitiek mėnesių kelyje, lankant tuzinus tokių namų, kažkas pagaliau perprato mūsų suktybę?

— Psichai, — vėl priklaupdama pakartoja agentė. — Mes taip vadiname dolerius — psichais, — ji įgrūda ranką į savo mėlynąją rankinę. — Tuoj parodysiu. Matote, štai paukščio atvaizdas ant monetos, — rodo ji. — Tai — naras1.

Mes su Brendi atvirstame į ledo karalienes ir žingsniuojame toliau vestibiuliu. Praeiname pro krėslų eiles, pro kaltą marmurą. Mūsų atspindžiai išsiraito ir išsilieja raudonmedžio apkaluose, per ilgus metus įsiėdusiuose cigarų dūmų. Seku princesę Brendi Aleksander į prieangį, o Alfo balsas tuo metu prikausto agentės mėlynu kostiumėliu dėmesį klausinėdamas, kokiu kampu rytinė saulė apšviečia valgomąjį ir ar vietos valdžia leis įrengti asmeninę sraigtasparnių pakilimo aikštelę prie baseino.

Einu laiptų link, paskui didžiulę, dabitišką princesės Brendi nugarą, sidabrinės lapės kailio švarkelį, krentantį nuo pečių, ir kelis jardus šilkinio brokato šalio, kuriuo apsukta kaštoninė Brendi Aleksander plaukų kupeta. Super mega karalienės balsas ir L’air du Temps kvepalų šleifas yra nuolatiniai neregimi Brendi Aleksander pasaulio palydovai.

Banguojantys kaštoniniai plaukai, sukelti ir apsukti šilkiniu brokato šalių, man primena sėlenų keksiuką. Didelį pyragaitį su vyšniomis. Tarsi braškinis kaštoninis atominis grybas, kylantis virš Ramiojo vandenyno atolo.

Princesės pėdos įkalintos dvejuose auksinių batelių spąstuose su smulkiais aukso spalvos dirželiais ir auksinėmis grandinėlėmis. Šios supančiotos, pompastiškos pėdos smailiais kulnais žengia ant pirmojo iš trijų šimtų laiptelių, vedančių iš prieangio į trečią aukštą. Tuomet ji lipa dar vienu laipteliu aukščiau, dar vienu, kol galiausiai užlipa pakankamai aukštai, kad galėtų surizikuoti atsisukti. Tik tada ji atsuka savo braškinio keksiuko galvą. Siluetą paryškina didelės torpedinės Brendi Aleksander krūtys, jos bežadis profesionalios burnytės grožis apvaliame veide.

— Šio namo savininkė, — sako Brendi, — yra labai sena, geria hormoninius papildus ir tebegyvena čia.

Kilimas po mano kojomis toks storas ir tankus, jog jaučiuosi lipanti per purią dirvą. Žingsnis po žingsnio, grindys purios, byrančios ir nestabilios. Mes su Brendi ir Alfu taip ilgai apsimetinėjome, kad anglų yra mūsų antroji kalba, jog iš tiesų pamiršome, kaip ja šnekėti.

Aš neturiu jokios gimtosios kalbos.

Mūsų akių lygyje — murzini tamsaus sietyno akmenys. Kitoje turėklų pusėje pilkos marmurinės prieangio grindys ir mums regis, lyg liptume laiptais, skendinčiais debesyse. Žingsnis po žingsnio. Tolumoje Alfo reiklus balsas klausinėja apie vyno rūsius, būdas rusų vilkogaudžiams. Nuolatinės Alfo pastangos užvaldyti visą nekilnojamojo turto agentės dėmesį yra vos girdimos tarsi radijo signalas, grįžtantis iš tolimų kosmoso erdvių.

— ... princesė Brendi Aleksander, — plevena jo šilti, sodrūs žodžiai, — ji gali nusivilkti drabužius ir žviegti kaip laukinė kumelė net ir sausakimšuose restoranuose...

Super mega karalienės balsas ir L’air du Temps kvepalų šleifas taria:

— Kitame name, — juda jos plumbagio lūpos, — Alfas bus nebylys.

— ... jūsų krūtys, — Alfas kreipiasi į agentę, — jūs turite dvi tikras jaunos merginos krūtis...

Nė vienas mūsų nebeturi gimtosios kalbos.

Persikeliame į antrą aukštą.

Persikeliame į bet kokią galimą vietą ir laiką.

Kai agentė įklimpsta mėlynose senjoro Alfo Romeo akyse, prasideda pati suktybė. Pagrindinis miegamasis visada yra koridoriaus gale, toje pusėje, kur atsiveria gražiausias vaizdas. Seimininkų vonia išklijuota rausvais veidrodžiais — kiekviena siena, netgi lubos. Mudvi su princese Brendi atsispindime visuose paviršiuose. Brendi sėdi ant rausvo tualetinio staliuko vienoje praustuvo pusėje, o aš kitoje.

Visuose veidrodžiuose atsispindi tik viena iš mūsų, sėdinti visose praustuvų pusėse. Brendi Aleksander yra tiek daug, kad net sunku suskaičiuoti, ir visuose atspindžiuose ji yra mano bose. Visos Brendi atsidaro baltas ėriuko odos rankines ir šimtai stambių žieduotų Brendi rankų išsitraukia naujausius vaistų žinyno raudonais viršeliais leidimus, storus lyg Biblija. Visas šimtas Burning Blueberry šešėliais dažytų akių žvelgia į mane iš visų kampų.

— Darbo tvarką žinai, — komanduoja šimtai plumbagio burnyčių. Didžiosios rankos puola atidarinėti stalčius ir spintelių dureles. — Nepamiršk, kaip viską radai ir padėk atgal tiksliai toje pačioje vietoje, — liepia burna. — Pirmiausiai imsimės vaistų, tada kosmetikos. O dabar pradėk medžioklę.

Išimu pirmąjį buteliuką. Jame — Valium. Ištiesiu buteliuką, kad šimtai Brendi galėtų perskaityti etiketę.

— Imk tiek, kad neįkliūtume, — aiškina Brendi, — o tada imkis kito buteliuko.

Įkratau kelias mėlynas tabletes į savo rankinuko kišenėlę prie kitų Valium tablečių. Kitas buteliukas — Darvon.

— Mieloji, jos tiesiog tirpsta burnoje, — visos Brendi įsižiūri į mano laikomą buteliuką. — Gal pakankamai saugu paimti jų daugiau?

Tablečių galiojimas baigsis po mėnesio, o buteliukas dar beveik pilnas. Nusprendžiu paimti maždaug pusę.

— Nagi, — didelė žieduota ranka artėja prie manęs iš visų pusių. Brendi ištiesia delną. — Duok Brendi porą. Princesei ir vėl skauda strėnas.

Iškratau dešimt piliulių ir šimtai rankų įsimeta tūkstantį raminamųjų vaistų į raudonu kilimu išklotas plumbagio burnytes. Savižudiška Darvon dozė nuslysta į tamsų Brendi Aleksander pasaulio vidų.

Kitame buteliuke nedideli violetiniai 2,5 mg Premarin žirniukai. Trumpai tariant — nėščių kumelių šlapimas. Kitaip tariant — tūkstančiai nelaimingų kumelių Šiaurės Dakotoje ir Centrinėje Kanadoje, verčiamų stovėti ankštose arklidėse su kateteriais šlaplėse, kad nebūtų prarastas nė menkiausias šlapimo lašelis, ir laukan išleidžiamų tik pasidulkinti. Juokingiausia, kad taip galima apibūdinti ir bet kurį ilgesnį pagulėjimą ligoninėje, tačiau tai tik mano asmeninė patirtis.

— Nežiūrėk į mane taip, — sako Brendi. — Nepaėmusi tablečių tikrai neprikelsiu iš mirusiųjų nė vieno tų nelaimingų arkliukų.

Kitame buteliuke sunumeruotos apvalios persikų spalvos 100 mg Aldactone tabletės. Namų šeimininkė greičiausiai mėgsta piktnaudžiauti moteriškais hormonais.

Nuskausminamieji ir moteriški hormonai iš esmės yra vienintelės dvi Brendi maisto grupės, taigi ji iš karto sako:

— Duok man, duok man, duok man.

Ji užkremta kelias rausvas Estinyl. Įsimeta į burną kelias turkio mėlynumo Estrace tabletes. Makšties kremą Premarin tepdama vietoje rankų kremo, ji sako:

— Panele Kei, meilute, aš, regis, negaliu sugniaužti kumščio. Gal galėtumei supakuoti daiktus, kol aš trumpai prigulsiu?

Šimtai mano atvaizdų, klonuotų rausvuose vonios kambario veidrodžiuose, pradeda tikrinti kosmetikos atsargas, kol princesė eina į didįjį miegamąjį numigti ant prabangios senovinės lovos su baldakimu. Randu Darvocet, Percodan ir Compazine, Nembutal ir Percocet. Geriamųjų estrogenų. Anti-androgenų. Progeston. Estrogeno pleistrų. Nerandu Brendi mėgstamų vario raudonumo rožės atspalvio skaistalų. Jokių mėlynių spalvos šešėlių. Randu vibratorių su neveikiančiomis baterijomis, iš kurių viduje jau pribėgę rūgšties.

Šis namas priklauso senai moteriai, mąstau sau. Niekam nerūpinti, senstanti, apsisvaiginusi sena moteris, kas minutę senesnė ir vis mažiau matoma išoriniam pasauliui. Jai nereikia daug makiažo. Nereikia eiti į miestą ieškoti linksmų vietelių. Nereikia gąsdintis tuščių kalbų vakarėliuose. Man iš burnos po vualiu trenkia rūgštimi ir karščiu, karšta po drėgnais šilko, tiulio ir medvilnės žoržeto sluoksniais, kuriuos šiandien pasikeliu pirmą kartą. Veidrodžiuose matau rausvą atspindį to, kas liko iš mano veido.

Veidrodėli, veidrodėli, kas pasaulyje sąžiningiausia?

Piktoji karalienė kvailai nusprendė dalyvauti Snieguolės žaidime. Ateina toks amžius, kada moteris turi rinktis kitą galios rūšį. Pavyzdžiui, pinigus. Arija ginklą.

Gyvenu gyvenimą, kurį myliu, kartoju sau, ir myliu gyvenimą, kurį gyvenu.

Sakau sau, kad to nusipelniau.

Būtent to ir norėjau.

1 Loon [lu:n] — angl. „naras“ (paukštis), loony (lunatic sutr.) [Iu:ni] — angl. „pamišėlis“, „psichas“ (vert. past.).

TREČIAS SKYRIUS

Kol nesutikau Brendi, visada norėjau, kad kas nors manęs paklaustų, kas nutiko mano veidui.

— Paukščiai nulesė, — norėjau jiems atsakyti.

Mano veidą nulesė paukščiai.

Tačiau niekas nenorėjo to žinoti. Brendi Aleksander nebuvo viena tų nenorinčiųjų.

Tik nemanykite, kad tai tebuvo didelis atsitiktinumas. Mes — aš ir Brendi — privalėjome susitikti. Tarp mūsų buvo tiek daug bendra. Tarp mūsų beveik viskas buvo bendra. Be to, vieniems tai nutinka anksčiau, kitiems vėliau, nelaimingi atsitikimai ar paprasčiausia žemės trauka, galiausiai visi liekame sužaloti. Didžioji dalis moterų pažįsta jausmą, kai kas dieną tampa vis labiau nematomomis. Brendi mėnesių mėnesius gulėjo ligoninėje, aš taip pat, o ligoninių, kuriose gali atlikti plastinės chirurgijos operacijas yra labai daug.

Persikeliame pas vienuoles. Vienuolės — seselės. Baisiausia buvo, kad jos nuolat energingai skatindavo. Viena vienuolė pasakodavo man apie pacientą, gulintį kitame aukšte — labai žavų ir linksmą. Pacientas buvo teisininkas, kuris sugebėdavo atlikti magiškus triukus vien rankomis ir popierine servetėle. Tądien seselė vienuolė, vilkinti baltą slaugytojos vienuolės uniformą, papasakojo apie mane tam teisininkui. Tai buvo Sesuo Katerina. Ji jam papasakojo, kad aš — linksma ir protinga, ir kaip būtų miela, jei mes susitiktume ir beprotiškai vienas kitą įsimylėtume.

Ji taip ir pasakė.

Ji pažvelgė į mane pro kabančius ant nosies akinius vieliniais rėmeliais su pailgais stačiakampio formos lęšiais, primenančiais mikroskopo skaidres. Nosies galiukas atrodė rausvas dėl sutrūkinėjusių smulkių kapiliarų. Rožinė, kaip ji vadino. Jai labiau tiktų gyventi imbierinių sausainukų namelyje, nei vienuolyne. Ištekėjus už Kalėdų senio, o ne Dievo. Jos įprastai dėvima iškrakmolyta prijuostė buvo tokio švytinčio baltumo, kad vos atvykus po didžiosios autokatastrofos, pamenu, mano kraujo dėmės atrodė juodos palyginus su prijuoste.

Man davė rašiklį ir popieriaus, kad galėčiau bendrauti. Galvą aptvarstė ilgais tvarsčiais, prilaikančiais vatos tamponus, ir vietomis susegė metalinėmis drugelio formos sąsagėlėmis, kad negalėčiau nusivynioti. Po tvarsčiais storu sluoksniu pritepė toksiško antibiotinio gelio, kėlusio man klaustrofobiją.

Mano plaukus sukėlė aukštyn, kur jie liko trokšti po tvarsčių sluoksniu, pamiršti ir man nepasiekiami. Nematomoji moteris.

Kai sesuo Katerina užsiminė apie minėtą ligonį, ėmiau svarstyti, ar nesu jo — to teisininko, to gražaus ir linksmo mago — kažkur mačiusi.

— Aš nesakiau, kad jis gražus, — pasakė ji.

— Jis vis dar šiek tiek drovus, — patikino sesuo Katerina.

Ant popieriaus lapelio užrašiau: „Vis dar?“

— Tai vis dėl tos nelaimės, — atsakė ji ir nusišypsojo, pakeldama antakius ir pritraukdama smakrą prie kaklo. — Jis neužsisegė saugos diržo.

— Automobilis apsivertė su juo viduje, — pasakojo ji.

— Būtent todėl jis tau idealiai tiktų, — sakė ji.

Anksčiau, kol vis dar buvau apsvaigusi nuo raminamųjų, kažkas iš mano vonios paėmė veidrodį. Slaugės, regis, stengėsi mane tarsi savižudį nuo peilių apsaugoti nuo bet ko blizgaus, kame galėčiau pamatyti savo atspindį. Lyg girtuoklį nuo alkoholio. Panašiausias į veidrodį buvo televizorius, bet jame galėjau matyti tik savo buvusią išvaizdą.

Jei paprašydavau parodyti policijos darytas nuotraukas iš avarijos vietos, dieninės pamainos seselė man atsakydavo:

— Ne.

Nuotraukas jos laikydavo aplanke seselių kabinete ir atrodė, kad jas gali pamatyti kas tik panorėjęs, išskyrus mane. Seselės sakydavo:

— Gydytojas mano, kad jūs jau pakankamai prisikentėjote.

Ta pati dieninės pamainos seselė mėgino mane supažindinti su buhalteriu, per neapdairumą propanu nusvilusiu ausis ir plaukus. Ji pristatė mane absolventui, kuris neteko gerklės ir sinusų paliestas vėžio. Po to — langų plovėjui, nupuolusiam žemyn galva iš trečio aukšto ant asfalto.

Nusvilęs, paliestas ir nupuolęs — tai jos žodžiai. Teisininko nelaimė. Mano didysis nelaimingas atsitikimas.

Sesuo Katerina ateidavo patikrinti mano gyvybinių funkcijų kas šešias valandas. Sulyginti mano pulso su stambaus, sidabrinio vyriško laikrodžio sekundžių rodykle. Užmauti ant mano rankos kraujospūdžio matuoklio. Įkišusi man į ausį kažkokį elektrinį ginklą pamatuoti temperatūros.

Sesuo Katerina buvo iš tų, kurios dėvi vestuvinį žiedą.

O vedę žmonės visada mano, kad meilė — atsakymas į visus klausimus.

Persikeliame į mano didžiojo nelaimingo atsitikimo dieną, kai visi buvo tokie dėmesingi. Visi žmonės, kurie praleido mane be eilės greitosios pagalbos priimamajame. Policija iš jų to reikalavo. Jie man davė ligoninės lapą su atspausdintu neištrinamo mėlynumo užrašu „La Paloma memorialinės ligoninės nuosavybė“ krašte. Pradžioje jie man suleido morfijaus. Tada pritvirtino prie neštuvų.

Nedaug ką prisimenu iki tos dienos, kai seselė papasakojo man apie policijos darytas nuotraukas.

Nuotraukos — didelės, blizgios aštuonių ir dešimties colių formato — tokios pat gražios kaip mano albume. Seselė pasakojo, kad jos nespalvotos. Tik šiose nuotraukose aš sėdžiu ant neštuvų, nugara atsirėmusi į ligoninės priimamojo sieną. Slaugė smulkiomis operacinėmis žirklutėmis dešimt minučių karpė mano suknelę. Kaip kirpo, aš atsimenu. Tai buvo mano krepo paplūdimio suknelė iš Espre. Prisimenu, vos neužsisakiau dviejų tokių suknelių iš katalogo, nes jos nepaprastai patogios, laisvos, vėjas gali lengvai patekti pro rankoves ir suktis aplink juosmenį. O jei vėjo nėra, tekdavo prakaituoti, o krepo audinys prilipdavo tarsi vienuolika garsiųjų žolelių ir prieskonių, suknelė būdavo tarsi perregima. Išeidavai į vidinį kiemą ir apimdavo nuostabus jausmas, tarsi milijonai prožektorių išskirtų tave iš minios, įžengdavai į restoraną, kai lauke tvoksdavo trisdešimt laipsnių karščio, ir visi atsisukdavo, lyg būtumei ką tik gavusi kokį ypatingai svarbų apdovanojimą už didžius gyvenimo pasiekimus.

Toks būdavo jausmas. Tokį dėmesį visada prisimenu. Tą karštą trisdešimties laipsnių jausmą.

Ir dar pamenu savo apatinius.

Atleisk man, mama, atleisk, Dieve, bet aš dėvėjau vien mažytį lopinėlį medžiagos, pritvirtintą prie elastinės virvelės, einančios per juosmenį ir per užpakalio tarpelį. Kūno spalvos. Virvelė, einanti per užpakalio tarpelį, — subinės siūlas, kaip visi ją vadina. Kelnaites su virvele tądien mūvėjau, nes buvau su krepo suknele, kuri beveik permatoma. Dažniausiai neplanuoji pakliūti į ligoninės priimamąjį, kuriame sukarpys tavo suknelę, o detektyvai fotografuos gulinčią ant neštuvų, į veną lašant morfijui, o pranciškonų vienuolei rėkiant į ausį:

— Fotografuokit! Fotografuokit dabar! Ji vis dar netenka kraujo!

Ei, tikrai, tai buvo daug juokingiau, nei gali atrodyti.

Juokinga buvo, kai tysojau ant neštuvų, tarsi anatomiškai tiksli skudurinė lėlė, prisidengusi vien ta menkute medžiagos skiaute, o veidas buvo jau toks pat kaip dabar.

Policija paprašė, kad vienuolė pridengtų mano krūtis paklode. Vien tam, kad galėtų nufotografuoti veidą, nes detektyvai drovėjosi manęs, pusnuogės gulinčios ant neštuvų.

Persikeliame, kai man atsisako parodyti nuotraukas, o vienas detektyvų aiškina, kad, jei kulka būtų pataikiusi keliais coliais aukščiau, jau būčiau negyva.

Nesupratau, ką jie tuo nori pasakyti.

Dviem coliais žemiau ir būčiau šutusi savo pikantiškoje krepo suknelėje, mėgindama įtikinti draudimo agentą nekreipti dėmesio į akivaizdžias išvadas ir pakeisti mano automobilio stiklą. Tada, įsitaisiusi prie baseino, išsitepusi kremu nuo saulės, pasakočiau keliems dailiems vyrukams, kaip važiuojant greitkeliu į mano Stingray korvetę pataikė akmuo, ar velniai žino kas, ir mano priekinis stiklas tiesiog išsitaškė.

O dailūs vyrukai sakytų:

— Uau.

Persikeliame, kai kitas detektyvas — tas, kuris automobilyje ieškojo kulkos ir kaulų nuotrupų, — išsiaiškino, kad aš važiavau pravėrusi langą. Jis, pakėlęs akis nuo blizgių nuotraukų, kuriose aš guliu pridengta paklode, aiškino, kad langai privalo būti visiškai atidaryti arba aklinai uždari. Jis net negalėjęs prisiminti, keliems automobilistams tokių avarijų metu buvo nukirstos galvos.

Ir kaip aš galėjau nesijuokti.

Tai jo pavartotas žodis — automobilistai.

Su tokia burna kaip mano, aš tegalėjau juoktis. Negalėjau nesijuokti.

Persikeliame, kai nuotraukos jau padarytos, kai žmonės nustojo į mane žiūrėti.

Mano vaikinas Manusas atvyko tą patį vakarą, kai jau buvau išvežta iš priimamojo, iš neštuvų perkelta į operacinę, sustabdžius kraujavimą paguldyta atskiroje palatoje. Tik tada pasirodė Manusas. Manusas Kelis, mano sužadėtinis — kol pamatė, kas iš manęs likę. Manusas sėdėjo ir žiūrėjo į nespalvotas blizgias mano naujo veido nuotraukas, versdamas paeiliui, maišydamas, sukiodamas, apversdamas, stengdamasis rasti rakursą, kuriuo tose paslaptingose nuotraukose akimirką lyg ir pamatai gražią moterį, bet staiga ir vėl bjaurybę.

Manusas sako:

— O Dieve.

Tada:

— O brangiausias Viešpatie.

Tada:

— O Kristau.

Pirmasis mūsų su Manusu pasimatymas buvo, kai vis dar gyvenau su savo šeima. Manusas parodė man ženklelį savo piniginėje. Namuose turėjo ginklą. Jis buvo policijos detektyvas, labai sėkmingai dirbantis viešosios tvarkos policijos skyriuje. Draugavome kaip gruodis ir gegužė. Manusui buvo dvidešimt penkeri, o man aštuoniolika, tačiau mes netrukdomi susitikinėjome. Toks jau šis pasaulis. Kartą plaukėme buriuoti, ir jis mūvėjo Speedo, o juk kiekviena nuovoki moteris žino, kad tai rodo mažų mažiausiai biseksualią orientaciją.

Mano geriausia draugė Evi Kotrel yra modelis. Evi sako, kad gražiems žmonėms negalima susitikinėti su gražiais žmonėmis. Nes kartu jie nesukaupia pakankamai dėmesio. Evi nuomone, dviem gražuoliams būnant kartu grožio standartai visiškai persimaino. Tai galima lengvai pajusti. Kai abu esate gražūs, tai, galima sakyti, nė vienas toks nesate. Dviese, kaip pora, sudarote mažiau, nei atskiros dalys yra vertos.

Tampate nepastebimais.

Taigi vieną kartą dalyvavau filmuojant tokią reklaminę laidą vieną tų ilgųjų reklamų, kurios pabaigos visi tik ir laukia, nes galiausiai tai tėra paprasčiausia reklama, tik trunkanti pusę valandos. Mudvi su Evi pasamdė pabūti seksualiomis dekoracijomis: visą popietę vilkėti aptemptas vakarines sukneles ir vilioti televizijos žiūrovus pirkti Niarn Niam užkandėlę. Manusas atėjo į studiją ir po filmavimo pasiūlė:

— Eime buriuoti.

O aš atsakiau:

— Žinoma!

Taip mes išplaukėme buriuoti, o aš pamiršau akinius nuo saulės, todėl prieplaukoje Manusas man nupirko naujus. Mano naujieji akiniai buvo visai kaip Manuso Vuarnet, tik pagaminti Korėjoje, o ne Šveicarijoje, ir kainavo du dolerius.

Išplaukus už trijų mylių aš užkliūnu ant denio. Parkrentu. Manusas meta man virvę, kurios aš nepagaunu. Manusas meta man alaus, kurio aš nepagaunu. Mane užvaldo toks galvos skausmas, tarsi Viešpats būtų vožęs Senuoju Testamentu. Be to, aš nežinau, kad vienas akinių lęšis tamsesnis už kitą, vos permatomas. Viena akimi akla, sutrikęs mano erdvės suvokimas.

Tuomet dar nesuprantu, kad mano aplinkos suvokimas susikniso. Raminu save, kad tai dėl saulės, todėl nenusiimu akinių ir akla, kęsdama skausmą blūdinėju.

Persikeliame, kai Manusas antrą kartą aplanko mane ligoninėje ir aiškina blizgioje nespalvotoje nuotraukoje paklode prisidengusiai merginai, La Paloma memorialinės ligoninės nuosavybei, kad reikia nenuleisti rankų ir kabintis į gyvenimą. Kurti planus.

— Na žinai, pradėk mokytis, — sako jis, — gauk diplomą.

Jis sėdi šalia mano lovos ir nuotraukas tarp mūsų laiko taip, kad nematau nei nuotraukų, nei jo. Bloknote rašau Manusui, kad parodytų nuotraukas ir man.

— Kai buvau mažas, mano šeima veisė dobermanus, — pasakoja jis iš už nuotraukų. — Šuniukui suėjus maždaug pusei metų, jam reikia nukirpti ausis ir uodegą. Tokio stiliaus tai šunys. Šuniukus reikia vežti į motelį, kur iš valstijos į valstiją keliaujantis žmogus nukarpo ausis ir uodegas tūkstančiams dobermaniukų, bokseriukų arba bulterjeriukų.

Pieštuku rašau: „Ką tuo nori pasakyti?“, ir pamojuoju jam bloknotu.

— Noriu pasakyti, kad to, kuris nukerta tau ausis, nekęsi visą savo gyvenimą, — atsako jis. — Niekas nenori, kad tokį darbą atliktų savas veterinaras, todėl sumoka svetimam.

Tebežiūrėdamas į nuotraukas, Manusas tęsia:

— Dėl šios priežasties negaliu tau rodyti nuotraukų.

Daugybės šunų nekenčiamas žmogus sėdi kažkur motelyje, pilname kruvinų rankšluosčių, su įrankių dėže, pilna skalpelių ir adatų, arba važiuoja greitkeliu pas kitą auką, arba klūpi virš apsvaiginto ir apipjaustyto šuns nešvarioje vonioje.

Sėdėdamas šalia mano lovos, Manusas taria:

— Svajones apie viršelio mergaitės ateitį tau reikia padėti į lentyną.

Mados fotografas mano galvoje rėkia:

— Daugiau gailesčio.

Blykst.

— Duok man dar vieną šansą.

Blykst.

Taip elgdavausi iki nelaimės. Galite mane vadinti melagių melage, bet prieš nelaimę žmonėms sakydavau, kad esu studentė. Jei prasitari, kad esi modelis, jie iš karto ima tavęs vengti. Laikydami tave modeliu, jie bendraus tarsi su žemesne gyvybės forma. Pradės kalbėti kaip su vaiku. Kalbės kaip su kvaiša.

Tačiau jei pasakysi, kad esi studentė, visi bus sužavėti. Galima studijuoti bet kokią specialybę ir nebūtina nieko išmanyti. Tiesiog sakai toksikologija arba biokinezė ir žmogus iš karto pakeis pokalbio temą. Jei ir tai nepadėtų, galima paminėti nervų sinapses ir balandžių embrionus.

Kažkada iš tiesų buvau studentė. Dabar jau esu surinkusi kokius šešiolika tūkstančių kreditų asmeninės trenerės diplomui. Tėvai man tebekartoja, kad dabar jau būčiau galėjusi tapti gydytoja.

Atleisk, mama.

Atleisk, Dieve.

Buvo laikas, kai su Evi eidavome šokti į klubus ir barus, o vyrai laukdavo prie moterų tualeto, norėdami ištaikyti progą su mumis susipažinti. Vaikinai meluodavo mums, kad vykdo atranką reklamos filmavimui. Duodavo man vizitinę kortelę ir klausdavo, kokiai agentūrai priklausau.

Kažkada manęs aplankyti atvyko mama. Nors pati rūko, po pietų man grįžus iš fotosesijos, atkišo degtukų dėžutę ir tarė:

— Ką tai reiškia?

Dar ji tarė:

— Prašau, pasakyk man, kad nesi didesnė šliundra negu tavo vargšas nusibaigęs brolis.

Ant degtukų dėžutės buvo užrašytas man nepažįstamo vaikino vardas ir telefono numeris.

— Ir ne vieną tokią radau, — tęsė Mama. — Kuo tu čia užsiimi?

Aš nerūkau, tą jai ir pasakiau. Degtukų dėžučių prisikaupė, nes esu pernelyg mandagi, kad nepaimčiau ir pernelyg taupi, kad tiesiog išmesčiau. Būtent todėl jų — tų visų vyrų, kurių vardų nepamenu, ir jų telefonų numerių — laikymui reikalingas atskiras virtuvės stalčius.

Persikeliame į niekuo neišsiskiriančią dieną ligoninėje, visai netoli logopedės kabineto. Seselė vedžiojo mane už parankės kad pasimankštinčiau, ir, kai pasukome už kampo, pro atviras kažkurio kabineto duris — opa — pamačiau Brendi Aleksander, didingai sėdinčią savo princesės pozoje, vilkinčią mirguliuojantį, nuo kiekvieno jos judesio spalvas keičiantį Vivienne Westwood katės kostiumą.

Prieš mane — Vogue.

Mados fotografas mano galvoje rėkia:

— Daugiau nuostabos, mažule.

Blykst.

— Daugiau stebuklo nuojautos.

Blykst.

Logopedė pasakė:

— Brendi, pakelti balso tembrą gali pakeldama gerklų kremzlę. Tai toks gumulas gerklėje, kurį jauti kylantį, kai dainuoji do re mi fa sol lia si.

Ji tęsė:

— Jei balso dėžutę išlaikysi aukštai gerklėje, balsas bus tarp sol ir do. Maždaug 160 Hz.

Brendi Aleksander išvaizda likusį pasaulį pavertė virtualia tikrove. Ji be perstojo, priklausomai nuo kampo, keitė spalvas. Vienas mano žingsnis — ji žalia. Kitas mano žingsnis — raudona. Kol prasilenkėme, ji dar spėjo persimainyti į sidabrinę ir auksinę.

— Vargšė, pasimetusi mergina, — tarė Sesuo Katerina ir spjovė ant betoninių grindų.

Ji pasižiūrėjo į mane, persuktu kaklu žiūrinčią atgal, ir paklausė, ar turiu šeimą.

Atrašiau: „aha, brolį gėjų, bet jis mirė nuo AIDS“.

O ji sako:

— Na, tai tik į gera, tiesa?

Persikeliame į savaitę po paskutinio Manuso apsilankymo, kai į ligoninę užsuka Evi. Ji peržiūri nuotraukas, tada pasikalba su Dievu ir Jėzumi Kristumi.

— Žinai ką, — sako Evi iš už glėbio Vogue ir Glamour žurnalų, kuriuos atnešė man pavartyti, — aš kalbėjau su žmonėmis agentūroje, jei pertvarkytume tavo portfolio, jie sakė, galbūt priimtų tave atgal rankų darbams.

Evi turi galvoje rankų modelio darbą — demonstruoti bižuterinius žiedus, deimantines apyrankes ir panašų mėšlą.

Tarsi norėčiau tai girdėti.

Aš negaliu kalbėti.

Valgyti galiu tik skystą maistą.

Niekas į mane nežiūrės. Aš — nematoma.

Tenoriu, kad kas nors paklaustų, kas man nutiko. Tada galėčiau gyventi toliau.

Evi sako žurnalų kalnui:

— Noriu, kad išėjusi iš ligoninės keltumeisi gyventi pas mane. — Ji atsega savo drobinę rankinę, padėtą ant mano kojūgalio ir ima kuistis abejomis rankomis. — Bus smagu, pamatysi. Negaliu pakęsti gyventi viena. — Ir priduria, — jau pergabenau tavo daiktus į laisvą miegamąjį.

Toliau knisdama rankinę, ji tęsia:

— Skubu į fotosesįją. Gal kartais turi ir gali man paskolinti agentūros apmokėjimo kvitų?

Bloknote pieštuku užrašau: „Ar tu vilki mano megztinį?“ Ir pamoju bloknotu priešais jos veidą.

— Taip, — atsako ji, — bet aš žinojau, kad tu neprieštarausi.

Rašau: „bet jis šešto dydžio“.

Rašau: „o tavo dydis devintas“.

— Klausyk, — turiu būti antrą valandą. Gal užsuksiu vėliau, kai tu būsi geresnės nuotaikos? — Tada, žiūrėdama į laikrodį, tęsia, — man labai gaila, kad viskas taip išėjo. Tai niekieno kaltė.

Kiekviena diena ligoninėje praeina taip pat:

Pusryčiai. Pietūs. Vakarienė. Tarpuose — sesuo Katerina.

Vienintelis televizijos kanalas dieną naktį rodo tik informacines reklamas ir mes, Evi ir aš, esame jose. Turime šūsnis dolerių. Dėl Niam Niam užkandėlės išviepiame plačias televizijos garsenybių šypsenas, tokias, kokios paverčia tavo veidą didžiuliu radiatoriumi. Esame apsivilkusios blizgučiais nusagstytas sukneles, kurios prožektorių šviesose žybsi lyg tūkstančių fotografų blykstės. Taip kerinčiai ir prabangiai. Stoviu ten, vilkėdama dvidešimt svarų sveriančia suknele, šiepiu radiatoriaus šypseną ir grūdu visokį šlamštą į žaislinės Niam Niam patrankos organinio stiklo vamzdį. Patranka tiesiog pašėlusiai triedžia užkandėlėmis, o Evi turi braidyti tarp žiūrovų ir versti juos tas užkandėles valgyti.

Žmonės valgys bet ką, kad tik pakliūtų į ekraną.

O tada užkulisiuose Manusas sako:

— Eime buriuoti.

O aš atsakau:

— Žinoma.

Aš visą laiką taip kvailai nesuvokiau, kas vyksta.

Persikeliame į logopedės kabinetą, kuriame ant sulankstomos kėdės sėdi Brendi ir dildo savo nagus degtukų dėžutės krašteliu. Jos ilgos kojos, kurios lengvai perlaužtų motociklą pusiau, super minimaliai pridengtos leopardo rašto mini sijonuku, tarsi šaukiančiu: „nuplėšk mane!“.

Logopedė sako:

— Kalbėdama šiek tiek praverk balsaskylę. Visai kaip Merlin Monro, kai dainavo „Happy Birthday“ prezidentui Kenedžiui. Taip oras pralenkia balso stygas ir įgyja moteriško bejėgiškumo savybių.

Seselė veda mane, avinčią kartoninėmis šlepetėmis, tvirtai apvyniotą tvarsčiais ir baisiai išsigandusią pro šalį, ir Brendi Aleksander paskutinę akimirką pakelia galvą ir mirkteli. Net Dievas turėtų pasimokyti taip gerai mirktelėti. Tarsi kas nors, fotografuojantis tave. Daugiau džiaugsmo. Daugiau smagumo. Daugiau meilės.

Blykst.

Turbūt angelai taip laido oro bučinius kaip Brendi Aleksander, ji nušviečia visą mano savaitę. Palatoje rašau: kas ji?

— Ne tas žmogus, su kuriuo tau vertėtų bendrauti, — atsako seselė. — Tau ir taip jau pakaks problemų.

„Bet kas ji tokia“, rašau.

— Jei kas galėtų patikėti, — tęsė ji, — ji yra tai, kas keičiasi kas savaitę.

Būtent po šio pokalbio Sesuo Katerina pradeda mane suvedinėti su vyrais. Stengdamasi apsaugoti nuo Brendi Aleksander, ji man pasiūlo teisininką be nosies. Siūlo į kalnus lipusį dantistą, kurio pirštus ir veidą šaltis nuėdė iki blizgančių kietų mažų gumbelių. Misionierių, nusėtą juodomis dėmėmis nuo kažkokio tropikų grybelio, įsitaisiusio jo poodyje. Mechaniką, kuris stovėjo palinkęs virš akumuliatoriaus tuo momentu, kada šis sprogo. Rūgštis nugraužė jo lūpas bei žandus, liko tik geltoni dantys, šviečiantys pro amžinai nesučiaupiamą vypsnį.

Žvilgteliu į seselės vestuvinį žiedą ir rašau: „Spėju, kad jūs nusirovėte paskutinį kietą bičą.“

Per visą laiką gulėdama ligonėje, aš jokiu būdu negalėjau įsimylėti. Tiesiog dar negalėjau ten lįsti. Susitaikyti, kad visko gyvenime gausiu mažiau. Nenorėjau nieko mąstyti ir planuoti. Rinkti duženų. Nenorėjau nuleisti savo troškimų kartelės. Organizuotis savo nepilnavertį gyvenimą. Jaustis geriau dėl to, kad bent jau likau gyva. Pradėti kompensuoti savo nelaimės nuostolius. Tiesiog norėjau, kad sutvarkytų mano veidą. Jei tik tai įmanoma. Bet tai buvo neįmanoma.

Jų žodžiais tariant, atėjo laikas man iš naujo susipažinti su kietu maistu — pertrinta vištiena ir maltomis virtomis morkomis. Kūdikių maisteliu. Viskas sutrinta, sumalta arba pergrūsta.

Ką valgai, tas ir esi.

Seselė man atneša krūvelę pažinčių skelbimų iš laikraščių. Sesuo Katerina pro akinius perskaito: Vaikinai ieško lieknos ir nuotykiams pasiruošusios merginos linksmybėms ir meilei. Taip, gryna tiesa, nė vienas vaikinas nepabrėžė, kad mergina neturi būti šlykščiai sužalota ir su vis didėjančiomis ligoninės sąskaitomis.

Sesuo Katerina man sako:

— Vyrai kalėjime, kuriems galėtum parašyti, neprivalo žinoti, kaip tu atrodai.

Pernelyg sudėtinga paaiškinti jai savo jausmus raštu.

Sesuo Katerina skaito man vienišų vyrų skelbimus, kol aš šaukštu kabinu keptą jautieną. Ji man siūlo padegėjus. Plėšikus. Mokesčių vengėjus. Ji sako:

— Tu greičiausiai nenorėsi susitikinėti su prievartautojais, na, bent jau ne iš karto. Tu juk ne tokia beviltiška.

Skaitydama apie vyrus, sėdinčius už grotų už ginkluotus apiplėšimus ir antro laipsnio žmogžudystes, ji stabteli ir paklausia manęs, kas nutiko. Ji paima mane už rankos ir kalba su mano vardu, užrašytu ant plastikinės apyrankės, — juk aš jau, galima sakyti, rankų modelis, o žiedai ir plastikinės apyrankės tokios gražios, kad net Kristaus nuotaka negali atitraukti akių. Ji klausia:

— Ką tu jauti?

Tai tiesiog juokinga.

Ji klausia:

— Nejaugi tu nenori įsimylėti?

Fotografas manyje sako:

— Daugiau kantrybės.

Blykst.

— Daugiau savitvardos.

Blykst.

Reikalas tas, kad turiu tik pusę veido.

Po tvarsčiais mano veidas tebekraujuoja mažais taškeliais ant vatos tamponėlių. Vienas gydytojas, kuris kas rytą mane pertvarsto, sako, kad mano žaizdos teberauda. Taip jis ir sako.

Aš vis dar negaliu kalbėti.

Mano karjera žlugo.

Galiu valgyti vien kūdikių maistelį. Niekas niekada į mane nebežiūrės taip, tarsi būčiau laimėjusi didįjį prizą.

„Nieko“, rašau savo bloknote, „nieko nenutiko“.

— Tu dar neverkei, — sako sesuo Katerina. — Tau reikia išsiverkti ir tada galėsi gyventi toliau. Tu per ramiai į tai reaguoji.

Rašau: „nejuokink, mano veidas... daktaras sako, kad žaizdos pradės raudoti“.

Bet bent jau kažkas pastebėjo. Visą šį laiką aš buvau labai rami. Lyg Madonos paveikslas. Niekada nepuoliau į paniką. Mačiau, kaip mano kraujas, snargliai ir dantys išsitaškė ant prietaisų skydelio avarijos metu, tačiau be žiūrovų isterija nieko verta. Pulti į paniką būnant vienai tolygu garsiai juoktis tuščiame kambaryje. Jautiesi labai kvailai.

Kai nutiko nelaimė, aš žinojau, kad mirsiu jei neišsuksiu iš greitkelio, nepasuksiu į Šiaurės vakarų Gauer gatvę, nepervažiuosiu dvylikos kvartalų ir nepasieksiu La Paloma Memorialinės ligoninės priimamojo aikštelės. Pastačiau automobilį. Pasiėmiau raktelius, rankinę ir išlipau. Stiklinės durys atsivėrė anksčiau, negu spėjau jose pamatyti savo atspindį. Visi žmonės ligoninėje — sulaužytomis kojomis, su springstančiais kūdikiais ant rankų — visi atšlijo, pamatę mane.

Po to — morfijaus lašelinė. Mažytės operacinės žirklės karpo mano suknelę. Kūno spalvos kelnaitės su virvele. Policijos nuotraukos.

Detektyvas, kuris mano automobilyje ieškojo kaulų fragmentų, kuris matė šitiek žmonių, kuriems galvas nukirto pusiau praverti langai, vieną dieną atėjo ir pasakė, kad nieko neranda. Paukščiai, žuvėdros, gal šarkos. Paukščiai įsigavo į automobilį ligoninės stovėjimo aikštelėje pro išdaužto lango skylę.

Šarkos sulesė viską, ką detektyvas vadina audinio įkalčiais. O kaulus greičiausiai šiaip išnešiojo.

— Žinote, panele, — sako jis, — tam, kad sudaužytų į uolas. Kad prisigautų iki kaulų čiulpų.

Bloknote pieštuku rašau: „cha, cha, cha“.

Persikeliame prieš pat man nuimant tvarsčius, kai logopedė pasakė, kad man vertėtų pulti ant kelių ir dėkoti Dievui, kad galvoje tebeturiu sveiką liežuvį. Sėdime jos šlakbetonio kabinete, kurio pusę užima metalinis stalas, ir ji moko mane, kaip pilvakalbiai kalba su lėlėmis. Pilvakalbiai kalba nejudindami lūpų. Kadangi negali judinti lūpų, jie prispaudžia liežuvį prie gomurio ir taip išgauna garsus ir žodžius.

Logopedo kabinete vietoje lango kabo plakatas su spagečiuose sėdinčiu kačiuku, o po juo žodžiai:

„Žvelk pozityviai“.

Ji aiškina, kad jei nepavyksta išgauti tikslaus garso be lūpų, reikia jį keisti panašiu garsu. Pavyzdžiui vietoje ef sakyti et. Kontekstas padės suprasti, ką turi omeny.

— Aš mieliau žiūrėčiau tilmą.

„Tai ir eik žiūrėti tilmo“, rašau jai.

— Ne, — sako ji, — pakartok.

Mano gerklė visada atvira ir išdžiūvusi, netgi po milijonų rūšių skysčių pro šiaudelius per dieną. Oda aplink nepažeistą liežuvį rauplėta ir plonytė, lyg nupoliruota.

Logopedė vėl sako:

— Aš mieliau žiūrėčiau tilmą.

— Salghrew jfwoiew fjfowi sdkifj, — pakartoju.

— Ne, ne taip, — sako ji, — tau nelabai išeina.

— Solfjf gjoie ddd oslidjf? — bandau vėl.

— Ne, ir vėl ne taip, — sako ji ir žvilgteli į savo laikrodį.

— Digri vrior gmljgi g giel, — sakau jai.

— Laisvu laiku tau reikės daug savarankiškai treniruotis, — sako ji, — na, pabandyk dar kartą.

— Jrohgier fi ghliomnin fkgoerl sdlh blm.

Ji sako:

— Gerai! Labai gerai! Matai, nebus labai sunku.

Bloknote rašau jai pieštuku: „atsipisk“.

Dabar persikeliame į dieną, kai man nuėmė tvarsčius.

Nežinau ko tikėtis, bet kiekvienas daktaras, kiekviena seselė, visi praktikantai, sanitarai, net sargas ir ligoninės virėjas atbėga dirstelėti į mane pro palatos tarpdurį, o jei spėju kurį jų pastebėti, jie suloja „sveikinu!“ savo iki ausų iššieptomis burnomis, standžiomis, drėgnomis šypsenomis. Išverstaakiai. Va, tinkamas žodis jiems apibūdinti. Ir aš vis kilnoju ir kilnoju jiems kartono lapą, ant kurio užrašyta:

„Ačiū“.

Ir tada aš pabėgau. Viskas vyko po to, kai iš Espre buvo atgabenta mano nauja krepo suknelė. Sesuo Katerina visą rytą sukosi apie mane darbuodamasi su plaukų žnyplėmis, kol mano plaukai tapo panašūs į didelį sviestinį glajų ant torto, milžiniška šukuosena pavadinimu „nukreipk dėmesį nuo veido“. Evi atsinešė makiažo priemonių ir nupiešė man akis. Užsivilkau savo pikantiškąją suknelę ir negalėjau sulaukti, kada pradėsiu prakaituoti. Visą vasarą nebuvau mačiusi veidrodžio, o jei netyčia ir mačiau, tai turbūt paprasčiausiai nesuvokiau, kad atspindyje — aš. Nebuvau mačiusi ir policijos nuotraukų. Evi ir seseriai Katerinai baigus, sakau:

— De foil iowa fog geoff

O Evi atsako:

— Į sveikatą.

Sesuo Katerina nusistebi:

— Bet tu juk ką tik pietavai.

Akivaizdu, kad niekas manęs nesupranta.

Sakau:

— Dahyhas atų ašhas.

O Evi atsako:

— Taip, čia tavo batai, bet aš jiems juk nieko nepadariau.

O sesuo Katerina sako:

— Ne, brangioji, negavai jokių laiškų, bet kaliniams galėsi parašyti po pietų miego.

Jos išeina. Tada išeinu ir aš, viena. Kiek iš tikrųjų sužalotas tas mano veidas?

O kartais sužalojimai gali tapti pranašumu. Visi tie žmonės su auskarais, tatuiruotėmis, įdagais ir randais... Na, noriu pasakyti, kad dėmesys yra dėmesys.

Išėjusi laukan, pirmą kartą pajutau, kad kažką praleidau. Paprasčiausiai dingo ištisa vasara. Vakarėliai gulom ant jachtų gultų. Besikaitinant saulės spinduliuose. Medžiojant vaikinus automobiliuose su nuleistais stogais. Piknikai, softbolo varžybos ir koncertai pavirto į kelias nuotraukas, kurių Evi neišryškins iki Padėkos dienos.

Pasaulis po ligoninės baltumos atrodo kupinas spalvų. Lyg eičiau vaivorykštės ketera. Einu į prekybos centrą, apsipirkinėjimas man dabar panašus į žaidimą, kurio nežaidžiau nuo vaikystės. Matau visus savo mėgiamus prekių ženklus, spalvingus, akį traukiančius French’s Mustard, Rice A Roni, Top Ramen.

Tiek spalvų. Visiškai naujas grožio standartas, pagal kurį nė vienas daiktas nebeišsiskiria iš kitų.

Kai vienas esi vertas mažiau nei sumoje su kitais.

Šitiek spalvų vienoje vietoje.

Be visų vaivorykštės spalvų prekių ženklų, nėra į ką žiūrėti. Žiūrėdama į žmones, matau tik jų pakaušius. Net jei labai skubiai atsisuku, tespėju pamatyti nusukamas akis. Ir visi žmonės kalbasi su Dievu.

— O Dieve, — sako jie. — Ar matei?

Ir:

— Ar ten kaukė? Jėzau, dar kiek ankstoka ruoštis Helovynui.

Visi labai susikaupę skaito French‘s Mustard ir Rice A Roni etiketes.

Todėl pasiimu kalakutą.

Net nežinau kodėl. Neturiu pinigų, bet paimu kalakutą.

Pasikasu šaldiklyje tarp sušalusių į ledą mėsų ir, radusi didžiausią kalakutą, iškeliu jį lyg kūdikį, įvyniotą į tinklinį plastiko maišelį.

Nuslenku iki kasų, niekas manęs nestabdo. Niekas net neatsisuka. Visi tik spokso į laikraščių antraštes, tarsi ten būtų aukso grynuoliai.

— Haheja aicheje. — sakau. — At dodeteu tagaldot.

Niekas nepakelia akių.

— Asithasai, — sakau pilvakalbiškai, kaip įmanydama aiškiau.

Niekas nekalba. Na, tik pardavėjai:

— A turite asmens dokumentą? — jie klausia pirkėjų, rašančių čekius.

— Dal galiti athahihi, — sakau, — rinitili?

Ir tada prasideda. Berniukas sušunka:

— Žiūrėk!

Visi, kurie nekalba ir nežiūri į mane, nustoja kvėpuoti.

Berniukas sako:

— Mama, žiūrėk! Ta pabaisa vagia maistą!

Visi gunkteli iš gėdos. Nuleidžia galvas, įtraukia į pečius, tarsi remdamiesi į ramentus. Antraštes laikraščiuose skaito atidžiau nei bet kada.

Pabaisa pavogė šventinį paukštį.

Ir štai aš stoviu iššutusi savo krepo suknelėje su dvylikos kilogramų kalakutu rankose, kalakutas tirpsta, atrodo, taip pat prakaituoja, o mano suknelė beveik permatoma. Mano speneliai sukietėja lyg akmuo, jie glaudžiasi prie gelsvu tinkleliu įrišto ledinio paukščio. Bandau pasitaisyti savo glajumi suteptą šukuoseną. Niekas į mane nežiūri.

Pakyla ranka ir pliaukšteli berniukui, ir jis ima verkti.

Verkia taip, kaip ir visi nepelnytai nubausti verkia. Lauke leidžiasi saulė. O viduje mirtina tyla, tik girdisi spigus riksmas:

— Kodėl man trenkei? Aš nieko nepadariau. Kodėl man trenkei? Ką aš padariau?

Pasiėmiau kalakutą ir kaip galėdama greičiau nužingsniavau į La Paloma memorialinę ligoninę. Buvo jau beveik sutemę.

Glausdama kalakutą, galvoju: kalakutai, žuvėdros, šarkos.

Paukščiai.

Paukščiai nulesė mano veidą.

Ligoninėje einu koridoriumi, o priešais mane sesuo Katerina veda apvyniotą tvarsčiais vyrą, jis pasirėmęs į lašelinės stovą, nuo kurio tyso vamzdeliai ir plastikiniai maišeliai su geltonu ir raudonu skysčiu, ir neaišku, kuri spalva teka iš kūno, o kuri į jį.

Paukščiai nulesė mano veidą.

Artėdama sesuo Katerina šaukia:

— Ėhėhėei! Štai kai kas, su kuo tu tikrai norėsi susipažinti!

Paukščiai nulesė mano veidą.

Tarp manęs ir jų yra logopedės kabinetas, į kurį įnėrusi jau trečią kartą susiduriu su Brendi Aleksander. Viso gėrio ir kokybės karalienė vilki berankovę aptemptą Versace suknelę ir šio sezono madingiausią nevilties bei netikro nuolankumo aurą. Sąmoningai vertinamas kūnas, bet kartu ir pažemintas. Žvalus, bet suluošintas. Ši supergrožio karalienė yra gražiausias mano matytas dalykas, todėl aš tik stebiu nuo tarpdurio.

— Vyrai, — aiškina logopedė, — kalbėdami sakinyje pabrėžia būdvardį. Pavyzdžiui, vyras sako: „Tu šiandien labai graži“

Brendi tokia graži, kad galėtumei nukirsti jai galvą ir padėti vitrinoje aksomo patale Tiffany parduotuvėje, ir kažkas ją būtinai nusipirktų už milijoną dolerių.

— Moteris sakytų: „Tu šiandien labai graži“, — sako logopedė. — Na, Brendi, pabandyk. Sakyk. Pabrėžk pažymimąjį žodį, ne būdvardį.

Brendi Aleksander mėlynių spalvos akimis pažvelgia į mane tarpduryje ir sako:

— Mergaite, tu labai velniškai bjauri. Gal netyčia leidai drambliui atsisėsti sau ant veido, ar ką?

Aš vos girdžiu Brendi balsą. Tiesiog tą akimirką aš užsiėmusi gėrėjimusi ja. Ji tokia tobula, kad žiūrėdama į ją iš karto jautiesi lyg pati būtum graži ir gėriesi savimi veidrodyje. Brendi akimirksniu tapo mano karališkąja šeima. Ji — tai, dėl ko galima gyventi.

Sakau:

— Grksk lskd, — ir užverčiu šaltą, šlapią kalakutą logopedei ant kelių, ir ji atsilošia prispausta dvylikos kilogramų mėsos kėdėje su ratukais.

Netoliese koridoriuje sesuo Katerina šaukia:

— Ėhėj!

— Mriuvn wsi sjao aj, — sakau ir pačiupusi logopedę kėdėje stumiu ją į koridorių. — Jownd wine sm fdo dcncw.

Logopedė nusišypso ir atsako:

— Nereikia dėkoti. Toks mano darbas.

Atvažiuoja vienuolė su prijungtu prie lašelinės vyru — naujoku be odos, kurio veidas sumaitotas, dantys išmušti, vyru, kuris man idealiai tiktų. Mano vienintelė tikroji meilė. Mano deformuotas, sužalotas ir sergantis princas ant balto žirgo. Mano „ir jie gyveno ilgai ir nelaimingai“. Siaubinga mano pabaisiško gyvenimo ateitis.

Užtrenkiu kabineto duris ir užsirakinu viduje su Brendi Aleksander. Ant stalo guli logopedės bloknotas, aš paimu jį.

„Išgelbėk mane“, rašau ir mojuoju bloknotu Brendi prieš veidą.

Rašau: „prašau“.

Persikeliame prie Brendi Aleksander rankų. Viskas prasideda nuo jos rankų. Brendi Aleksander ištiesia plaukuotą, stambiakaulę, pūpsančiomis, susisukusiomis venomis ranką, iki alkūnės užsmaugtą spalvotomis apyrankėmis. Brendi Aleksander yra tikras nuokrypis nuo įprasto grožio standarto, prie jos visi, be išimčių, nublanksta. Netgi tu.

— Na, mergyt, — sako Brendi. — Tai kas gi nutiko tavo veidui? Paukščiai.

Rašau: „paukščiai, paukščiai nulesė mano veidą“.

Ir pradedu juoktis.

Brendi nesijuokia. Ji klausia:

— Ką tai turėtų reikšti?

Aš vis dar juokiuosi.

„Važiavau greitkeliu“, rašau.

Ir juokiuosi.

„Kažkas iššovė iš 30-ojo kalibro.“

„Kulka nuplėšė visą žandikaulį.“

Vis dar juokiuosi.

„Atvažiavau į ligoninę“, rašau toliau.

„Nemiriau.“

Juokiuosi.

„Jie negalėjo pritvirtinti mano nuplėšto žandikaulio, nes jį sulesė žuvėdros.“

Nustoju juoktis.

— Mergyt, tavo rašysena klaiki, — atsako Brendi. — Na, o dabar pasakok toliau.

Ir aš pradedu verkti.

„O toliau tai“, rašau, „kad galiu valgyti tik kūdikių maistą“. „Negaliu kalbėti.“

„Žlugo mano karjera.“

„Neturiu namų.“

„Mane paliko sužadėtinis.“

„Niekas į mane nežiūrės.“

„Visus mano drabužius sugadino geriausia draugė.“ Tebeverkiu.

— Kas dar? — klausia Brendi. — Pasakok viską.

„Berniukas“, rašau.

„Mažas berniukas prekybos centre pavadino mane pabaisa.“ Tos mėlynių spalvos akys žiūri į mane taip, kaip jokios kitos nežiūrėjo į mane visą vasarą.

— Tavo požiūris visiškai sušiktas, — sako Brendi. — Kalbi vien mėšlą, kuris tau jau nutiko.

Ji tęsia:

— Tu negali savo gyvenimo pagrindo kurti iš praeities arba dabarties.

Brendi sako:

— Privalai man papasakoti apie savo ateitį.

Brendi Aleksander stovi apsiavusi sandalus iš aukso spalvos dirželių. Super mega karalienė iš rankinės išsitraukia ir atidaro akmenimis nusagstytą pudrinę, norėdama pasižiūrėti į veidrodėlį.

— Logopedė, — taria plumbagio spalvos lūpos, — šūdą ji išmano tokiose situacijose.

Stambūs, brangakmeniais nulipinti Brendi rankų raumenys pasodina mane į kėdę, kuri vis dar šilta nuo jos užpakalio, ir atsuka į mane pravertą pudrinę. Vietoje pudros, ji pilna baltų tablečių. Vietoje veidrodėlio — nuostabiai atrodančios, besišypsančios Brendi Aleksander nuotrauka.

— Čia Vicodin, mieloji, — sako ji. — Tai Merlin Monro medicinos mokykla, kur pakankamas bet kokio vaisto kiekis gali išgydyti bet kokią ligą.

Ji paragina mane:

— Nagi, čiupk. Vaišinkis.

Brendi — amžinos, lieknos dievybės — nuotrauka šypsosi man virš nuskausminamųjų piliulių jūros. Taip aš sutikau Brendi Aleksander. Taip atradau jėgų netęsti savo buvusio gyvenimo. Taip radau drąsos neklijuoti tų pačių duženų.

— Dabar, — taria plumbagio lūpos, — papasakosi man savo istoriją kaip ką tik pasakojai. Viską užrašysi. Pasakosi iš naujo, vėl ir vėl. Pasakosi man savo apšiktą, liūdną istoriją visą naktį.

Karalienė Brendi beda į mane ilgą kaulėtą pirštą.

— Kai suprasi, — sako ji, — kad pasakoji tik paprastą istoriją, ji nustos tęsusis. Kai suvoksi, kad istorija, kurią pasakoji, yra tik žodžiai, kai galėsi ją suglamžyti ir išmesti savo praeitį į šiukšliadėžę, — sako Brendi, — mes nuspręsime, kuo tu galėsi būti.

KETVIRTAS SKYRIUS

Persikeliame prie Kanados sienos.

Persikeliame, kai mes trise sėdime Lincoln Town automobilyje, laukdami, kol iš Vankuverio, Britų Kolumbijos, galėsime pervažiuoti į Jungtines Amerikos Valstijas. Senjoras Romeo sėdi vairuotojo sėdynėje, šalia jo, priekinėje keleivio sėdynėje, — Brendi, o aš viena sėdžiu gale.

— Policija turi mikrofonus, — aiškina mums Brendi.

Mūsų planas — pervažiuoti sieną ir keliauti į pietus iki Sietlo naktinių klubų, kur go-go šokėjos ir šokėjai rikiuosis į eiles, kol neišpirks viso mūsų rankinių turinio. Turime laukti tyliai, nes policija prislėpusi mikrofonų abiejose sienos pusėse, tiek Jungtinių valstijų, tiek Kanados. Taip jie gali klausytis, ką laukdami šnekasi žmonės eilėje prie sienos. Juk galime vežtis Kubos cigarų. Šviežių vaisių. Deimantų. Ligų. Narkotikų, sako Brendi. Ji liepia mums užsičiaupti likus myliai iki sienos, ir mes tylėdami laukiame eilėje.

Brendi nusivynioja neaišku kiek metrų ilgio brokato šalį nuo galvos. Papurto galvą, atmeta plaukus ir užsimeta šalį ant pečių, taip pridengdama tarpą tarp savo papų-torpedų. Ji įsisega paprastus auksinius auskarus. Nusiima perlų vėrinį ir užsisega smulkią grandinėlę su aukso kryželiu. Akimirka prieš pat sienos postą.

— Jūsų tautybės? — klausia pareigūnas, sėdintis už mažo langiuko priešais kompiuterio ekraną, su segtuvu rankose, mėlyna uniforma, pasislėpęs už tamsintų veidrodinių akinių ir auksinio ženklelio.

— Sere, — sako Brendi, jos balsas persimaino į blankų, vangų veblenimą, tarsi prėską maistą be druskos ir sviesto. Ji tęsia, — sere, mes esame Jungtinių Amerikos Valstijų piliečiai, šalies, kuri kažkada vadinta didingiausia valstybe žemėje, kol homoseksualai ir pedofilai...

— Jūsų pavardės? — klausia pareigūnas.

Brendi persisveria per Alfą, norėdama pasižiūrėti į pareigūną.

— Mano vyras, — sako ji, — niekuo nekaltas.

— Prašau prisistatyti, — pakartoja pareigūnas ir pasižiūri mūsų automobilio numerius, išsiaiškina, kad automobilis prieš tris savaites nuomotas Bilingse, Montanoje, o gal net perpranta visą tiesą, kas tokie mes esame. Gali būti, kad jau vieną po kito varto pranešimus iš visos vakarinės Kanados apie tris atmatas, vagiliaujančius vaistus iš prabangių parduodamų namų. Galbūt kaip tik dabar jis visa tai skaito kompiuterio ekrane, o gal ir ne. Niekaip nesužinosi.

— Esu ištekėjusi, — norėdama atkreipti į save dėmesį, Brendi tiesiog rėkia. — Aš pastoriaus Skuterio Aleksanderio žmona, — šaukia ji, jau beveik gulom ant Alfo kelių.

— O čia, — tęsia ji ir akimis parodo į Alfą, — mano žentas, Setas Tomasas. — Tada didelė Brendi ranka mosteli į galinę sėdynę. — Čia, — sako ji, — mano duktė, Baba-Džoana.

Kartais negaliu pakęsti, kai Brendi neperspėjusi kaitalioja mūsų gyvenimus. Kartais net porą kartų per dieną tenka susigyventi su nauja tapatybe. Nauju vardu. Naujais tarpusavio ryšiais. Negaliomis. Net sunku prisiminti, kas tokia buvau kelionės pradžioje.

Jokių abejonių — su tokiu pat stresu susiduria nuolat mutuojantis AIDS virusas.

— Sere? — Pasienio pareigūnas kreipiasi į Setą, kuris anksčiau buvo Alfas Romeo, o anksčiau Čeisas Manhatanas, anksčiau Nešas Rambleris, anksčiau Velsas Fargo, anksčiau Eberhardas Faberis. Pareigūnas kartoja: — Sere, ar vežatės į Jungtines Amerikos Valstijas kokių nors pirkinių?

Pakišu koją po vairuotojo sėdyne ir bato galu niūkteliu savo vyrui. Iš visų pusių mus apsupo aplinkos detalės. Purvo lygumos nuo saulės retkarčiais vis subanguoja. Kitoje pusėje matosi gėlynai, susodinti taip, kad žiūrint iš toli matytųsi kažkokie žodžiai, tačiau žiūrint iš arti, tai tik daugybė raudonų ir geltonų begonijų.

— Tik nesakykite, kad niekada nesate žiūrėjęs mūsų Gydančiojo krikščionių kanalo? — klausia Brendi. Ji pirštais knebinėja ant kaklo kabantį mažą auksinį kryželį. — Jei būtumėte matęs bent vieną laidą, žinotumėte, kad Dievo valia manasis žentas yra nebylys, jis negali kalbėti.

Pareigūnas kažką skubriai suspaudo klaviatūra. Galėjo parašyti „NUSIKALTĖLIAI“. Arba „NARKOTIKAI“. Arba „NUŠAUTI“. Gal rašo „KONTRABANDA“. O gal — „AREŠTAS“.

— Nė žodžio, — Brendi sušnabžda Setui į ausį, — Tik prasižiok ir Sietle būsi Harvis Gaidžiagalvis.

Pareigūnas sako:

— Tam, kad įvažiuotumėte į Jungtines Amerikos Valstijas, privalau paprašyti jūsų pasų.

Brendi apsilaižo lūpas, jos ima blizgėti, drėgnai suspindi karalienės akys. Brokato šalis nuslenka žemyn, atidengdamas tarpelį tarp krūtų, ji pažvelgia aukštyn į pareigūną ir sako:

— Atleiskite, vieną minutėlę.

Brendi atsilošia savo sėdynėje, o Setas uždaro langą.

Brendi giliai įkvepia ir iškvepia, jos torpediniai papai pakyla ir nusileidžia.

— Tik nepradedam panikuoti, — sako ji ir išsuka lūpų dažus. Papučia lūpas priešais galinio vaizdo veidrodėlį ir ima jas baksnoti lūpdažiu taip virpėdama, kad viena savo stambia ranka turi prilaikyti kitą, gniaužiančią dažus ranką.

— Aš galiu mus visus parvežti atgal į Ameriką, — sako ji, — tačiau man reikės prezervatyvo ir mėtinio ledinuko.

Dažytos lūpos prašo:

— Baba-Džoana, būk gerutė, paduok man vieną Estraderm, gerai?

Setas duoda jai ledinuką ir prezervatyvą.

Ji sako:

— Pažiūrėkime, per kiek laiko jis pasprings savaitę laiko kauptomis merginos sultimis.

Brendi užsuka lūpų dažus ir sako:

— Prašom nusausinti mane.

Paduodu jai servetėlę ir estrogenų pleistrą.

PENKTAS SKYRIUS

Persikeliame truputį atgal, į vieną dieną, kai šalia Brumbach prekybos centro sustoję žmonės žiūri, kaip kažkieno šuo pakelia koją ant Prakartėlės. Tarp tų žmonių esame ir mudvi su Evi. Tada šuo atsitūpia, nuvirsta ant nugaros ir pasilaižo savo milžinišką šuns šiknos skonio subinę. Evi kumšteli mane alkūne. Žmonės puola ploti ir mesti pinigus.

Po to mes Brumbach viduje, išbandome lūpų dažus piešdamos jais ant savo rankų, ir aš klausiu:

— Kodėl šunys laižo savo subines?

— Todėl, kad gali.... — atsako Evi. — Tai tau ne žmonės.

Mes ką tik prastūmėme aštuonių darbo valandų dieną modelių mokykloje ir dabar apžiūrinėjame savo odą veidrodžiuose, aš jai sakau:

— Evi, tik neapgaudinėk savęs.

Aš patekau į modelių mokyklą vien todėl, kad Evi nuleido vertinimo kartelę. Ji lūpas dažydavo tokiais lūpdažiais, kokius galėtum tikėtis išvysti ant penio, ir ne ant galiuko, o kažkur visai šalia jo šaknų. Ji taip ryškiai dažydavo šešėliais akis, kad galėdavai ją palaikyti bandomuoju gyvūnu, ant kurio išmėginamas produktas. Vien dėl jos plaukų lako atsivėrė ozono skylė, dydžio sulig Teilor Roberts modelių akademija.

Visa tai vyko dar prieš nelaimę, tada, kai maniau, kad gyvenu gražų gyvenimą.

Brumbach prekybos centre, kur po agentūros pamokų mes stumdavome laiką, visas devintas aukštas — vien baldų parduotuvės. Salės pakraščiuose įrengti parodomieji kambariai: miegamieji, svetainės, valgomieji, darbo kambariai, namų bibliotekos, kūdikių kambariai, bufetai, darbo kabinetai, į visus gali pažiūrėti iš prekybos salės. Visuose trūksta vienos iš keturių sienų. Visi tobuli, švarūs, iškloti kilimais, apstatyti skoningais baldais ir tvankūs nuo itin gausaus apšvietimo. Iš paslėptų garso kolonėlių sklinda baltasis triukšmas. Tarp kambarių pirkėjai vaikšto po blankaus linoleumo saleles ir menkai pažeme apšviestus takus salės viduryje, stebi poilsio erdves, sofų komplektus, kilimus ir dirbtines gėles. Tylios šviesų ir spalvų salelės tamsoje, knibždančioje svetimų žmonių.

— Čia visai kaip filmavimo aikštelė, — sakydavo Evi. — Kambariai jau paruošti naujo epizodo filmavimui. Studijos žiūrovai stebi tave iš tamsos.

Pirkėjai eina pro šalį, o mes su Evi drybsome ant rausvos lovos su baldakimu ir skambinėjame jos mobiliuoju telefonu, klausomės savo horoskopo prognozių. Gulime susirietusios ant prabangios sofos, dorojame spragintus kukurūzus ir žiūrime muilo operas per spalvotą televizorių ant spintelės. Evi pakelia savo marškinėlius, nori man parodyti naują auskarą bamboje. Nusmaukia žemyn palaidinės petnešėlę ir rodo nuo implantų likusius randus.

— Savo tikruose namuose jaučiuosi vieniša, — sako Evi, — ir nekenčiu to jausmo, kai atrodau sau nepakankamai reali, kol į mane nežiūri žmonės.

Ji aiškina:

— Ne privatumo ieškodama aš slankioju Brumbach prekybos centre.

Namuose, mano bute, manęs laukia Manusas su savo žurnalais. „Bičas ant bičo“ porno žurnalais, kuriuos, kaip jis sako, turėjo nusipirkti darbo reikalais. Kiekvieną rytą valgant pusryčius jis rodydavo man nuotraukas, kuriose vaikinai čiulpia patys sau. Susirietę, po keliais pakišę alkūnes, nulenkę galvas springsta patys savimi, užstrigę savo mažame uždarame rate. Galima lažintis, kad beveik visi vyrai pasaulyje yra tai bandę. Manusas man aiškina:

— Visi vyrai to trokšta.

Daugiau romantikos.

Blykst.

Daugiau dvejonės.

Bet kuriam sugebančiam pakankamai susiriesti arba turinčiam ganėtinai didelį pimpalą vyrui daugiau nieko pasaulyje nereikia. Manusas savo skrebučiu baksnoja į nuotraukas ir aiškina:

— Šitiems vyrams nereikalingi jokie santykiai ir joks darbas. — Jis sau kramto ir spokso į žurnalus. Tada, šakute kabindamas kiaušinienę, tęsia: — Taip gali gyventi ir mirti.

Tada aš vykstu į miestą, į Teilor Roberts modelių akademiją tam, kad tapčiau tobulesne. Šunys laižo sau subines. Evi save luošina. Pasaulio bambos požiūris. Evi neturi nieko, išskyrus kalnus šeimos pinigų. Pirmą kartą važiuojant į Brumbach autobusu, ji padavė vairuotojui kreditinę kortelę ir paprašė vietos prie lango. Ir jaudinosi, kad jos rankinis bagažas nebūtų per sunkus.

Niekas negalėtų pasakyti, kurio — mano, Manuso ar jos — reikalai buvo prastesni.

Tačiau prekybos centre mudvi su Evi trumpai snūstelėdavome bet kuriame iš begalės tobulų miegamųjų. Sėdėdamos ant kartūnu apvilktų fotelių prisikišdavome vatos į kojų tarpupirščius ir lakuodavomės nagus. Tuomet prie ilgo poliruoto valgomojo stalo nagrinėdavome Teilor Roberts modelių vadovėlius.

— Čia visai kaip natūralių gyvenimo sąlygų imitacijose, kurias įrengia zoologijos soduose, — sako Evi. — Na žinai, snieguotos kalnų viršūnės iš betono ir suvirintų vamzdžių bei purkštuvėlių džiunglės.

Kiekvieną popietę mes su Evi tapdavome imituoto nenatūralaus gyvenimo veikėjomis. Darbuotojai išsliūkindavo pasimylėti tualete, o mes sugerdavome visą dėmesį, skirtą nedideliam mūsų gyvenimo spektakliui.

Iš modelių akademijos pamenu tik tai, kad reikia eiti į priekį atstačius dubenį. Atlošti pečius. Pristatinėjant skirtingų dydžių produktus, mokydavo jie, reikia tarp savęs ir produkto žvilgsniu nuvesti nematomą liniją. Skrudintuvams — liniją tarp šypsenos ir skrudintuvo. Viryklei — nuo krūtų iki jos. Naujam automobiliui — nematomą liniją nuo vaginos. Aukščiausias profesionalumo lygis pasiekiamas tada, kai išmokstama perdėtai reaguoti į tokius daiktus kaip ryžių trapučiai ar nauji bateliai.

Mes geriame dietinę kokakolą gulinėdamos ant didelės rausvos lovos Brumbach prekybos centre. Arba sėdime prie tualetinio staliuko ir kontūrine pudra keičiame savo veidų formas, o tamsoje už kelių pėdų mus stebi vos regimi žmonių siluetai. Galbūt atsimušusi į kažkieno akinius blykstelės prožektorių šviesa. Kiekvienu judesiu, kiekvienu gestu, kiekvienu žodžiu gaudant dėmesį darosi vis lengviau pasiduoti jauduliui.

— Čia taip saugu ir ramu, — ranka lygindama rausvą satino antklodę ir kedendama pagalves sako Evi. — Čia niekada neatsitiks nieko labai baisaus. Priešingai nei mokykloje. Arba namuose.

Paltais vilkintys nepažįstami žmonės sustoję stebi mus. Visai kaip pokalbių šou laidose — labai paprasta tapti nuoširdžiai, jei tik yra pakankamai daug žiūrovų. Gali papasakoti apie save bet ką, jei tik klausosi pakankamai žmonių,.

— Evi, mažyte, — sakau. — Mūsų klasėje yra daugybė blogesnių modelių. Tau tik nereikia apvedžioti savo skaistalų.

Žiūrime į tualetinio staliuko veidrodį, o už nugarų mus stebi triguba beasmenių siluetų eilė.

— Imk, brangute, — sakau ir duodu jai nedidelę kempinėlę, — suliek kraštelį.

Ir Evi ima verkti. Stebint didelei auditorijai, bet kokia emocija padidėja keliagubai. Gali rinktis juoką arba ašaras, tik ne kokį nors tarpinį variantą. Tigrai zoologijos soduose, matyt, visą laiką gyvena lyg operoje.

— Verkiu ne dėl to, kad noriu tapti kerinčiu modeliu, — taria Evi. — Man liūdna, kai galvoju, kaip bus, kai aš suaugsiu. — Ji springteli savo ašaromis, sugniaužia kempinėlę ir tęsia, — Kai buvau maža, tėvai norėjo, kad būčiau berniukas. — Ji sako, — Tiesiog nebenoriu taip sušiktai jaustis.

Kitais kartais avime batelius aukštais kulniukais ir vaidiname, kad trankome viena kitai per veidą dėl kažkokio vaikino, kurio abi siekiame. Kitomis popietėmis prisipažįstame viena kitai, kad iš tikro esame vampyrės.

— Taip, — sakau, — mane irgi skriausdavo tėvai.

Reikia vaidinti miniai.

Evi pirštais persibraukia plaukus.

— Ketinu įsiverti auskarą tarpvietėje, — sako ji. — Na žinai, į odą, esančią tarp makšties ir subinės angos.

Šlepteliu ant lovos scenos viduryje, apsikabinu pagalvę ir žiūriu aukštyn į vamzdžių vamzdelių raizgalynę, vietoje kurių visi turėjo įsivaizduoti miegamojo lubas.

— Nesakau, kad mane mušė ar vertė gerti kraują kaip kokią satanistę, ar kažką panašaus, — aiškinu. — Tiesiog jie labiau mylėjo brolį, nes jis buvo sužalotas.

Evi pereina per sceną ir sustoja viduryje, prie Senosios Amerikos naktinio staliuko, kad užgožtų mano vaidmenį.

— Tu turėjai sužalotą brolį? — klausia ji.

Kažkas iš žiūrovų kosteli. Nuo laikrodžio ciferblato spingteli šviesa.

— Taip, jis buvo sužalotas, bet ne kokiais nors seksualiniais tikslais. Šiaip ar taip, ši istorija baigėsi laimingai, — sakau, — dabar jis miręs.

Evi, iš tiesų įsitempusi, klausia:

— Kaip sužalotas? Ar jis tavo vienintelis brolis? Vyresnis ar jaunesnis?

Aš pašoku nuo lovos ir papurtau galvą:

— Ne, man pernelyg skaudu apie tai kalbėti.

— Rimtai, — ragina Evi. — Aš nejuokauju.

— Jis buvo pora metų už mane vyresnis. Susižalojo veidą netyčia sprogus plaukų lako flakonui, o mano tėvai visiškai pamiršo, kad turi dar vieną vaiką. — Šluostausi akis pagalvės klostėmis ir pasakoju žiūrovams, — dėl to vis labiau ir labiau stengiausi, kad jie mane pamiltų.

Evi stebeilijasi į niekur ir vis kartoja:

— Oi, koks šūdas! Oi, koks šūdas!

Ir visa tai ji sakydavo taip paveikiai, kad tiesiog palaidodavo maniškę vaidybą.

— Taigi, — sakau. — Jam iš viso nereikėjo stengtis. Taip paprasta. Vien dėl to, kad buvo apdegęs ir nusėtas randais, jis susigrobdavo visą dėmesį.

Evi prieina prie manęs ir klausia:

— Tai kur jis dabar, tavo brolis, ar tu bent žinai?

— Miręs, — atsakau ir pasisuku į žiūrovus. — Mirė nuo AIDS.

Evi neatlyžta:

— Tu tuo tikra?

Aš pasipiktinu:

— Evi!

— Nagi, iš tikrųjų, — sako ji. — Klausiu ne šiaip sau.

— Apie AIDS nejuokaujama, — atsakau.

O Evi sako:

— Visa tai tiesiog neįmanoma.

Ir taip paprastai siužetas tampa nebevaldomas. Juk mus stebi tiek žiūrovų, pirkėjų, besitikinčių tikros dramos, todėl pagalvoju, jog Evi paprasčiausiai viską kuria.

— O tu tikrai matei, — klausia Evi, — kaip tavo brolis mirė? Iš tikrųjų? Ar matei jį mirusį? Na, žinai, karste, skambant muzikai? O gal matei mirties liudijimą?

Visi žmonės žiūri.

— Taip, — atsakau, — beveik taip.

Tarsi norėčiau, kad mane pričiuptų meluojant. Evi spiečia mane prie sienos:

— Tai matei jį mirusį ar ne?

Žiūrovai stebi.

— Mačiau beveik mirusį.

— Kur? — Klausia Evi.

— Man per skaudu, — atsakau ir pereinu į svetainės sceną.

Evi mane atsiveja kartodama:

— Kur?

— Slaugos namuose, — atsakau.

— Kokiuose slaugos namuose?

Einu iš scenos į sceną, į kitą svetainę, kitą valgomąjį, kitą vonią, darbo kambarį, kabinetą, Evi seka paskui, žiūrovai taip pat sukinėjasi netoliese.

— Na, žinai, kaip būna, — sakau. — Jei gėjaus nematai tokį ilgą laiką, gali būti beveik tikras, kad taip ir yra.

Evi vis neatstoja:

— Tai tu iš tikrųjų nežinai, ar jis miręs?

Mes šuoliuojame per kitą miegamąjį, valgomąjį, svetainę, vaikų kambarį, o aš sakau:

— Evi, juk tai AIDS. Jį tikrai jau prarijo tamsa.

Tada Evi sustoja ir klausia:

— Kodėl?

Mano auditorija pradeda skirstytis visomis kryptimis.

Todėl, kad aš labai labai labai noriu, kad mano brolis būtų miręs. Todėl, kad mano šeima labai nori, kad jis būtų miręs. Todėl, kad gyvenimas pasidaro daug paprastesnis, jeigu jis miręs. Todėl, kad tokiu atveju, aš tampu vienturte. Todėl, kad dabar mano supistą eilė. Mano eilė.

Pirkėjų minios nebėra, liekame vien mes ir stebėjimo kameros vietoje Dievo, fiksuojančios mūsų fiasko.

— Kodėl tau tai šitaip parūpo? — klausiu.

O Evi, eidama šalin, palikdama mane vieną sako:

— Šiaip sau, — užstrigusi savo rate, laižydama savo subinę, Evi sako, — niekis, pamiršk tai.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Brendi Aleksander planeta priklauso visatai, kurią valdo gana įmantrių dievų ir deivių sistema. Kai kurie jų blogi. Kai kurie jų — aukščiausio lygio gėrio įsikūnijimai. Pavyzdžiui, Merlin Monro. Dar Nensi Reigan ir Volis Vorfildas Simpsonas. Kai kurie dievai ir deivės yra mirę. Kai kurie dar gyvi. Tarp jų daugybė plastikos chirurgų.

Sistema nuolat kinta. Dievai ir deivės ateina ir išeina, vis stumdosi eilėje prie aukštesnio statuso.

Abraomas Linkolnas danguje sėdi vien tam, kad padarytų mūsų automobilį sklendžiančiu oro burbulu, dvelkiančiu nauja mašina: jis važiuotų taip lengvai, kaip reklamoje. Šiais laikais, kaip sako Brendi, Marlen Ditrich yra atsakinga už orą. Dabar yra mūsų nuobodulio ruduo. Mes lekiame 5-uoju greitkeliu po pilku dangumi, sėdėdami nuomotame Lincoln Town Car, kurio vidus panašus į melsvai išmuštą karstą. Vairuoja Setas. Mes visada sėdime taip pat: Brendi priekyje, o aš gale.

Trys valandos vaizdingo grožio pro automobilio langus nuo Vankuverio, Britų Kolumbijos, iki Sietlo. Asfaltas ir vidinio degimo variklis neša mus ir mūsų Lincoln Town Car į pietus.

Taip keliauti — tas pats, kas žiūrėti į pasaulį per televizorių. Automatiniai langai užverti iki galo, kad Brendi Aleksander planetai būtų užtikrinta šilta, rami ir tyli atmosfera. Palaikoma nuolatinė 21 laipsnio pagal Celsijų temperatūra, o už išlenktų stiklų pro šalį bėga pasaulis, pilnas miniatiūrinių medžių ir akmenų. Mes esame mažytis Brendi Aleksander pasaulis, skriejantis pro visa tai lyg raketa.

Vairuodamas Setas sako:

— Ar jums niekad neatėjo į galvą mintis, kad gyvenimas yra televizijos metafora?

Kai vairuoja Setas, mes laikomės taisyklės nesiklausyti radijo. Jei užgrotų Dione Vorvik dainą, Setas pultų į ašaras, raudotų didžiulėmis Estinyl ašaromis, kūkčiotų tąsomas traukulių nuo Provera. Jei Dione Vorvik uždainuotų Berto Bacharacho dainą, mums tiesiog tektų sustoti, antraip tikrai patektume į avariją.

Ir ašaras, ir tai, kad apvalainas Seto veidas prarado savo skulptūriškus šešėlius mesdavusius antakius ir skruostikaulius, ir tai, kaip jis per marškinius gnybteli sau spenelį, praveria burną ir užverčia akis aukštyn — viską lemia hormonai. Premarin, estradiol, etinyl-estradiol — estrogenų mišinys, jau senokai apsigyvenęs Seto dietinėje koloje. Žinoma, dėl nuolatinių jo perdozavimų kyla didžiulė kepenų pažeidimo rizika. Netgi dabar jo kepenys jau gali būti negrįžtamai pažeistos, gali netgi sirgti vėžiu, kraujagyslėse gali būti krešulių, gal trombozė, bet aš linkusi rizikuoti. Visa tai vien dėl smagumo. Kad pažiūrėtume, kaip jam išaugs krūtys. Kaip pasipūtėlis patelių magnetas išstorės ir eis nusnūsti popiečio. Visa tai, be abejo, puiku, tačiau ir be to jo mirtis man atvertų naujų galimybių pilnus horizontus.

Vairuodamas Setas sako:

— Ar jūs nemanote, kad televizija mus paverčia Dievais?

Ši įžvalga yra nauja. Seto barzda praretėjo. Tai greičiausiai dėl antiandrogenų, kurie slopina testosteroną. Vandens kaupimąsi jis kol kas ignoruoja. Kaip ir nuotaikų svyravimus. Galinio vaizdo veidrodėlyje matyti, kaip iš vienos jo akies ištrykšta ašara ir nurieda skruostu.

— Ar man vieninteliam rūpi šie klausimai? — sako jis. — Ar aš vienintelis šiame automobilyje jaučiu kažką realaus?

Brendi skaito knygą minkštais viršeliais. Dažniausiai ji skaito kokias nors perreklamuotas plastikos chirurgų knygutes apie vaginas, jose pilna spalvotų paveiksliukų, kuriuose pavaizduota, kokia turėtų būti taisyklinga šlaplės padėtis, kad šlapimas galėtų bėgti tobulai tiesia srovele. Kituose paveikslėliuose vaizduojama, kokiomis odos klostėmis turėtų būti apgaubtas aukščiausios kokybės klitoris. Dažniausiai ten vaizduojamos penkiaženklių sumų — dešimties dvidešimties tūkstančių vertės makštys, daug pranašesnės už tikras. Dažniausiai Brendi siunčia šiuos paveiksliukus per rankas, rodo juos mums.

Persikeliame prieš tris savaites, kada lankėmės dideliame name Spoukane, Vašingtone. Buvome Šaut Hilo užmiesčio granito rūmuose, pro kurių vonios langus atsiveria visas Spoukanas. Aš iš rudo buteliuko purčiau Predocan tabletes į savo rankinės kišenėlę, skirtą būtent Predocan. Brendi Aleksander kuitėsi vonios spintelėje ieškodama dildės nagams ir rado knygą minkštais viršeliais.

Nuo tada visi kiti dievai ir deivės pradėjo suktis apie naują dievybę.

Persikeliame atgal, kai Setas galinio vaizdo veidrodėlyje stebi mano krūtis.

— Televizija mus tikrai paverčia Dievais, — sako jis.

Daugiau tolerancijos.

Blykst.

Daugiau supratimo.

Blykst.

Net ir po tiek savaičių kartu kelyje žavingos mėlynos jautruolio Seto akys vis nesusitinka su manosiomis. Naujoji jo savistaba leidžia jam nekreipti į tai dėmesio. Tabletės smarkiai paveikė jo akis — taip deformavo rageną, kad jis nebegali nešioti kontaktinių lęšių, nes jie nuolat iškrenta. Greičiausiai taip yra dėl konjuguotų estrogenų kasrytinėse Seto apelsinų sultyse. Tačiau jis ir į tai gali nekreipti dėmesio.

Greičiausiai tai nuo Androcur jo atšaldytoje arbatoje per priešpiečius, bet jis niekada to nesuuos. Niekada manęs nepričiups.

Brendi Aleksander, super mega karalienė, vis dar skaito knygą susikėlusi nailoninėmis kojinėmis aptrauktas pėdas ant prietaisų skydelio.

— Žiūrėdamas muilo operas, — sako Setas, — gali stebėti bet ką. Kiekvienu kanalu vis kitoks gyvenimas ir jis keičiasi beveik kas valandą. Panašiai kaip tiesiogiai transliuojančiose interneto svetainėse. Gali stebėti visą pasaulį, jam nežinant.

Brendi tą knygą skaito jau trečią savaitę.

— Televizoriuje gali slapčia šnipinėti netgi seksualines visų žmonių gyvenimo detales, — tęsia Setas. — Nejau nematai tame prasmės?

Galbūt ir matau, bet ne tiek daug, kiek matyčiau, jei kasdien gaučiau 500 miligramų mikronizuoto progesterono dozę.

Už stiklo prabėga kelios minutės gamtos vaizdų. Stūkso aukšti kalnai, seni miegantys ugnikalniai ir panašūs gamtos reiškiniai. Begalinis, belaikis gamtos motyvas. Gryniausia gamtos medžiaga savo pirmapradėje būsenoje. Neperdirbta. Nepatobulintos upės. Nenaudojami kalnai. Nešvarumai. Purve augantys augalai. Oras.

— Ir jeigu tikėtume, kad mes tikrai turime laisvą valią, tai reikštų, kad Dievas negali mūsų kontroliuoti, — sako Setas ir pakėlęs rankas nuo vairo pradeda jomis mosuoti, norėdamas iliustruoti savo teiginį. — O kadangi Dievas mūsų negali kontroliuoti, — tęsia jis, — tai nieko daugiau nedaro, tik stebi mus, o kai pradeda nuobodžiauti, Dievas perjungia kanalą.

Kažkur danguje jus tiesiogiai transliuoja interneto svetainė, po kurią naršo Dievas.

„Brendi realybės šou“.

Brendi lyžteli smilių ir lėtai verčia kitą puslapį. Jos basutės su dirželiais guli numestos ant grindų.

Senoviniai pirmykščių žmonių raižiniai ir kitas šlamštas jau praeitis.

— Ką norėjau pasakyti, — aiškina Setas, — kad galbūt televizija mus paverčia Dievais. Ir visai gali būti, kad mes esame Dievo televizija.

Kelkraštyje briedžiai ar kažkas panašaus plumpina ant keturių kojų.

— Arba Kalėdų Senis, — iš už knygos sako Brendi. — Kalėdų Senis irgi viską mato.

— Kalėdų Senis yra išsigalvojimas, — prieštarauja Setas. — Jis tik Dievą apšildanti grupė. Kalėdų Senio nėra.

Persikeliame į vaistų medžioklę prieš tris savaites Spoukane, Vašingtone, kai Brendi išsidrėbė šeimininkų lovoje ir pradėjo skaityti. Aš pasiėmiau trisdešimt dvi Nembutal kapsules ir visos trisdešimt dvi kapsulės pateko į mano rankinuką. Aš savo prekių nevartoju. Brendi vis dar skaitė. Ant plaštakos išbandžiau visus lūpų dažus, kol Brendi drybsojo milžiniškoje vandens lovoje tarp nėriniuotų pagalvėlių. Tebeskaitydama.

Į krepšį įsimečiau kelias nebegaliojančias Estradiol tabletes ir iki pusės sunaudotą plumbagio atspalvio lūpdažį. Iš apačios šūktelėjo agentė, klausdama, ar mums viskas gerai.

Persikeliame į 5-ąjį greitkelį, pravažiuojame reklaminį stendą. „Skanus maistas ir šeimyninės kainos Karver pakelės kavinėje“.

Persikeliame į Spoukaną, kuriame nėra nei Burning Blueberry, nei Rūsty Rose, nei Aubergine Dreams kosmetikos.

Agentė šūktelėjo, kad visai nenori mūsų skubinti, bet galbūt mes dar turime kokių nors klausimų. Bet ar mums kada nors rūpėjo ką nors sužinoti?

Įkišu galvą į miegamąjį, kur ant pūkine antklode apklotos vandens lovos skaito Brendi Aleksander — tik kvėpavimas išduoda, kad ji gyva.

Ak, karpytas alyvinis satinas, perliniais karoliukais nusagstyti krašteliai.

Ak, sluoksniuotas gintaro spalvos kašmyras, jo krašteliai puošti briaunuotais topazais ir marabu plunksnomis.

Ak, slystanti laisvėje augusios kiaunės striukytė.

Laikas eiti.

Brendi priglaudė atverstą knygą prie savo dirbtinai stačių torpedinių krūtų. Rusvas veidukas tarp kaštoninių plaukų, pasklidusių ant butaforinės dygsniuotos pagalvėlės ir baklažanų atspalvio akys, pavandenijusios perdozavus Thorazine.

Man labai įdomu, kokių narkotikų ji dabar pavartojo.

Knygos viršelyje pavaizduota daili blondinė. Liekna tarsi spageti makaronas. Su siaurute gražute šypsena. Mažulės plaukai atrodo lyg uragano, vardu „Blondinė“, palydovinė nuotrauka, užfiksuota jos veido vakarų pakrantėje. Jos veidas kaip graikų deivės — nuostabios blakstienos, akys apvestos kaip pas Beti ir Veroniką, Arčio komiksų herojes iš Riverdeilo mokyklos. Merginos riešai ir kaklas apvynioti baltais perlais, jie žybsi lyg deimantai.

Knygos pavadinimas — „Panelė Rona“.

Brendi Aleksander, savo basutėmis purvindama baltą pūkinę antklodę, sako:

— Aš atradau tikrąją Deivę.

Agentė buvo už dešimties žingsnių nuo mūsų.

Persikeliame į automobilį, už jo lango skrieja susilieję gamtos stebuklai — zuikiai, voverės, šniokščiantys kriokliai. Turbūt tai yra šlykščiausia. Po žeme urvelius kasasi sterblinės žiurkės. Paukščiai suka lizdus.

— Princesė B. A. yra Dievas, — žiūrėdamas pro galinio vaizdo veidrodėlį, man sako Setas.

Persikeliame, kai nekilnojamojo turto agentė šaukia mus iš pirmojo aukšto. Šios granitinės pilies savininkai automobiliu jau suka į kiemą.

Pavandenijusiomis akimis, vos kvapsėdama Spoukano vandens lovoje, Brendi Aleksander sako:

— Rona Baret. Nuo šiol mano dievybė yra Rona Baret.

Persikeliame, kai Brendi, sėdėdama Lincoln Town Car, sako:

— Rona Baret yra Dievas.

Erozija ir vabzdžiai aplink mus graužia pasaulį, pamirškite žmones ir taršą. Viskas sunyksta biologiškai ir be mūsų pastangų. Pasitikrinu, ar rankinuke turiu pakankamai spironolaktomo pagardinti Seto pietums. Šmėsteli dar vienas reklaminis skydas:

Magiškos sėlenos Tasty Phase — užkąsk šio to puikaus.

— Savo autobiografijoje, — sako Brendi, — knygoje „Panelė Rona“, išleistoje Bantam Books bendradarbiaujant su Nash Publishing Corporation iš Saulėlydžio bulvaro Los Andžele, Kalifornijoje.... — Brendi giliai įkvepia naujos mašinos aromato, — ...autorinės teisės įregistruotos 1974 metais, Panelė Rona aprašo, kaip ji pradėjo gyvenimą būdama maža, stora Kvinso rajono žydukė su didele nosimi ir paslaptinga raumenų liga.

Brendi tęsia:

— Maža, stora juodaplaukė perkuria save į blondinę super žvaigždę, ir pats misteris pasaulio sekso simbolis maldauja jos leisti bent porą centimetrų kyštelėti į ją savo penį.

Nė vienas iš mūsų nebeturime jokios gimtosios kalbos.

Dar viena reklama:

Prisišniaukšk Tooter’s pieninių ledų!

— Ko tik šiai moteriai neteko išgyventi, — pasakoja Brendi, — va, šimtas penkiasdešimt antrajame puslapyje ji vos nepaspringsta savo krauju! Ronai ką tik atliko plastinę nosies operaciją. Ji teuždirba penkiasdešimt dolerių už straipsnį ir vis tiek sugeba susitaupyti tūkstantį dolerių nosies operacijai! Tai — pirmasis jos stebuklas. Po operacijos Rona guli ligoninėje, galva kaip mumijos apvyniota tvarsčiais, tada ją aplanko draugė ir sako išgirdusi Holivude šnekant, kad ji yra lesbietė. Panelė Rona lesbietė! Aišku, kad tai nesąmonė. Kadangi Rona yra deivė, ji puola rėkti. Rėkia, rėkia ir rėkia, kol jos gerklėje sprogsta arterija.

— Aleliuja, — taria Setas ir vėl apsipila ašaromis.

— O štai čia, — Brendi lyžteli savo didelį smilių ir perverčia kelis puslapius, — du šimtai dvidešimt antrame puslapyje, Roną atstumia jos šlykštus draugužis, su kuriuo draugauja jau vienuolika metų. Ji jau savaičių savaites kosėjo, todėl prarijo saują tablečių ir ją rado beveik mirštančią, komoje. Net greitoji pagalba...

— Šlovė Viešpačiui! — sako Setas.

Įvairiausi augalai auga ten, kur panorėję.

— Setai, brangusis, — sako Brendi, — nepertraukinėk manęs. — Jos plumbagio lūpytės tęsia, — Net greitoji pagalba buvo įsitikinusi, kad panelė Rona mirs.

Debesys, sudaryti iš vandens garų, kybo, kaip žinia, danguje.

Brendi sako:

— Setai, dabar.

Ir Setas taria:

— Aleliuja!

Lekiančios pro šalį laukinės ramunės ir kastilėjos yra kažkokių nepažįstamų gyvybės formų genitalijos.

Setas klausia:

— O ką tu tuo nori pasakyti?

— Knygoje „Panelė Rona“, išleistoje 1974, — atsako Brendi, — Rona Baret — kuriai devynerių metų užaugo milžiniškos krūtys ir ji norėjo jas nusikirpti žirklėmis — knygos įžangoje mums pasakoja, kad ji yra tarsi papjautas žvėris su atvirais virpančiais ir blizgančiais gyvybiniais organais — na, kepenimis ir didelėmis žarnomis. Aprašomi vaizdai, kai viskas varva, pulsuoja. Žodžiu, ji galėtų laukti, kol ją kas nors susius, tačiau žino, kad to niekada nebus. Jai belieka imti siūlą, adatą ir susisiūti pačiai.

— Fui, — sako Setas.

— Panelė Rona sako, kad niekas nėra fui, ji sako, kad vienintelis kelias atrasti tikrąją laimę yra rizikuoti ir visiškai atverti savo vidurius.

Būreliai savim susirūpinusių paukštelių atrodo apsėsti savo gyvenimo rutinos — maisto ieškojimo ir jo rinkimo savo mažais snapeliais.

Brendi pareguliuoja galinio vaizdo veidrodėlį, kad jame pamatytų mane ir sako:

— Baba-Džoun, brangioji?

Akivaizdu, kad paukšteliai savo pasidaryk pats lizdelius turi susiręsti iš vietinių žaliavų. Jie tiesiog sukrauna krūvelėn mažas šakeles ir lapelius.

— Baba-Džoun, — sako Brendi Aleksander. — Kodėl gi tau neatvėrus mums savo intymios istorijos?

Setas Sako:

— Atsimenat, kai Misuloje princesė taip prisišniojo, kad suvalgė į auksinį popierėlį įvyniotas Nebalino žvakutes, nes galvojo, kad tai migdoliniai saldainiai? Papasakok mums apie savo pusiau sąmoningas būsenas.

Pušys brandina kankorėžius. Voverės ir visokių lyčių žinduoliai kiauras dienas stengiasi susiporuoti. Arba atsivesti jauniklių. Arba suėsti savo palikuonis.

Brendi kreipiasi į Setą:

— Setai, brangusis?

— Taip, Mama.

Kas iš pirmo žvilgsnio atrodo bulimija, pasirodo tėra nuplikusių erelių būdas pamaitinti savo jauniklius.

Brendi sako:

— Kodėl tu būtinai turi suvedžioti kiekvieną gyvą būtybę savo kelyje?

Dar viena reklama:

Nubbys – privaloma poilsio stotelė sukrimsti pikantišką vištos sparnelį.

Dar viena reklama:

Pieniškas kąsnis — neriebi tikro sūrio skonio kramtomoji guma.

Setas sukikena. Nurausta, pirštu ima sukti plaukus ir atsako:

— Tu taip kalbi, tarsi iš tiesų būtų neįmanoma atsispirti mano seksualumui.

Kokia malonė. Šalia jo jaučiuosi tarsi boba su kiaušais.

— Ak, mielasis, — sako Brendi, — tu neprisimeni nė pusės tų, su kuriais gulėjai. — Ir priduria, — jei tik aš galėčiau juos pamiršti.

Žiūrėdamas pro galinio vaizdo veidrodėlį, Setas kreipiasi į mano krūtis:

— Kitų teiraujamės, kaip jų savaitgalis tik tam, kad galėtume pasipasakoti apie savąjį.

Dar kelios dienos geriant mikronizuotą progesteroną ir Setui pačiam išdygs daili papų pora. Turėčiau prižiūrėti jį nuo šalutinio poveikio: pykinimo, vėmimo, geltos požymių, migrenos, pilvo spazmų ir galvos svaigimo. Kartais bandau įsidėmėti tikslias dozes ir neviršyti nuodingumo ribos, bet dažniausiai nematau reikalo gilintis.

Pravažiuojame ženklą:

Sietlas 130 mylių.

— Nagi, Baba-Džoun, atverk ir parodyk savo pulsuojančius, blizgančius vidurius, — įsako man Brendi Aleksander, mūsų Motina ir Dievas. — Papasakok kokią šlykščią istoriją apie save.

Ji sako:

— Išplėšk savyje skylę. Ir po to ją susisiūk, — tada paduoda man receptų knygelės bloknotą ir Aubergine Dreams akių pieštuką.

SEPTINTAS SKYRIUS

Persikeliame į paskutinę Padėkos dieną prieš avariją, kai su šeima valgiau šventinius pietus. Tada dar tebeturėjau visą veidą, todėl kietas maistas man nekėlė sunkumų. Pietų stalas apdengtas staltiese, kurią mačiau pirmą kartą — labai gražia, tamsiai mėlynos spalvos, nėriniuotais krašteliais, raštuota staltiese. Mano mama tokio daikto tikrai nepirktų, todėl klausiu, ar kažkas ją padovanojo?

Mama prisitraukia kėdę arčiau stalo ir išskleidžia tokios pat medžiagos servetėlę, o prieš mus — mane, mamą ir tėvą garuoja maistas. Saldžiosios bulvės po zefyrų sluoksniu. Didžiulis rudas kalakutas. Bandelės sukištos po vištos sparnais. Pakeli vištos sparną ir išsitrauki bandelę. Raižyto stiklo padėklas, prikrautas marinuotų agurkėlių ir saliero, kimšto žemės riešutų sviestu.

— Ką padovanojo? — nesupranta mama.

Naująją staltiesę. Ji labai graži.

Tėvas atsidūsta ir įsmeigia peilį į kalakutą.

— Iš pradžių tai turėjo būti visai ne staltiesė, — sako mama. — Paprasčiausiai mes su tėvu turėjome atsisakyti savo pirmojo sumanymo.

Peilis juda pirmyn ir atgal — tėvas pradeda pjaustyti kalakutą.

— Ar žinai tokią AIDS aukų memorialinės lentos idėją? — klausia mama.

Prisiminkime, kaip aš tokiomis akimirkomis nekenčiu savo brolio.

— Nupirkau medžiagą, nes sumaniau gražiai apsiūti Šeino atminimo lentą, — sako ji. — Tačiau susidūrėme su problemomis, pradėję rinktis, ką ant jos išsiuvinėti.

Susargdinkite mane amnezija.

Blykst.

Ir duokite naujus tėvus.

Blykst.

— Mama bijojo ką nors įžeisti, — aiškina man tėvas. Jis nusuka kalakuto kulšį ir peiliu ima gramdyti mėsą. — Žinai, kada reikalas liečia gėjus, reikia būti labai atsargiam, nes pas juos viskas turi tam tikrus kodus ir paslėptas prasmes. Na, supranti, nenorėjome mėtyti jokių klaidingų užuominų.

Mama pasilenkusi krauna į mano lėkštę batatų ir sako:

— Tėvas norėjo, kad prisiūčiau juodą rėmelį, tačiau juoda spalva mėlyname fone reikštų, kad Šeino fetišas buvo odiniai aksesuarai ir, na, žinai, mėgo pančius, disciplinos žaidimus, sadomazochizmą, — aiškina mama. — O juk šios atminimų lentos turėtų padėti sergantiems.

— Žmonės matys mus ir Šeino vardą, — sako tėvas. — Nenorėjome, kad jie velniai žino ko prisigalvotų.

Patiekalai pradeda savo lėtą paradą laikrodžio rodyklės kryptimi aplink stalą. Kalakuto įdaras. Alyvuogės. Spanguolių padažas.

— Norėjau prisiūti rožinių trikampių, tačiau jau ir taip visos lentos jais išpaišytos, — tęsia mama. — Naciai taip ženklindavo homoseksualus. Tėvas siūlė juodus trikampius, bet tai reikštų, kad Šeinas buvo lesbietė. Nes primena moters gaktos plaukus. Na, juodas trikampėlis primena.

Tėvas sako:

— Tada pagalvojau, galbūt tiktų žalias rėmelis, bet vėliau paaiškėjo, kad tai reikštų, jog Šeinas buvo vyras prostitutas.

Mama sako:

— Vos nepasirinkome raudono rėmo, bet tai reikštų fistingą, na supranti, su kumščiu. Ruda spalva — žaidimus su fekalijomis arba rimingą, net neišsiaiškinome, kurį tiksliai.

— Geltona spalva, — aiškina tėvas, — žymi auksinį lietutį.

— Šviesi melsva, — sako mama, — tiesiog paprastą oralinį seksą.

— Balta, — tęsia tėvas, — reiškia analinį seksą. Nors gali reikšti ir tai, kad Šeiną jaudino vyrai su apatiniais. Negaliu tiksliai prisiminti.

Mama perduoda dygsniuotą vištą su vis dar šiltomis bandelėmis po sparnais.

Dabar sėdėsim ir valgysim su Šeinu, mirusiu, bet vis tiek iš visų pusių apsupusiu mūsų šventinį stalą.

— Galiausiai tiesiog nuleidom rankas, — paaiškina mama, — ir iš medžiagos pasiuvome dailią staltiesę.

Įsidėjęs batatų ir įdaro, žiūrėdamas į savo lėkštę, tėvas manęs klausia:

— Ar ką nors žinai apie rimingą?

Žinau, kad nenoriu apie tai kalbėti prie stalo.

— Ir apie fistingą? — klausia mama.

Atsakau, kad žinau. Bet nepasakoju apie Manusą ir jo profesinio lavinimo porno žurnalus.

Sėdime visi prie drobule apkloto stalo su dideliu kalakutu, kuris šiandien labiau nei kada nors primena tiesiog negyvą keptą gyvūną, kurio kimšale dar atpažįstami vidaus organai: širdis, skilvis, kepenys. Ir tirštas padažas iš sukepusių riebalų ir kraujo. Trūksta tik šalia padėti vainiką.

— Paduok, prašau, sviesto, — prašo mama. O tėvo klausia, — Ar žinai, kas yra felčingas?

To jau per daug. Šeinas mirė, bet dabar tapo dar didesniu dėmesio centru nei kada nors anksčiau. Ir mano tėvams dar kyla klausimas, kodėl niekada neparvažiuoju namo. Šitiek šlykščių pokalbių apie seksą per Padėkos dienos pietus. Man to per daug. Šeinas tą, Šeinas aną. Aišku, labai gaila, tačiau aš nekalta dėl to, kas jam nutiko. Nors puikiai žinau, kad yra manančių kitaip. Teisybę pasakius, Šeinas sugriovė mūsų šeimą. Šeinas buvo piktas ir blogas, o dabar jis miręs. Aš esu gyva ir paklusni, bet manimi niekas nesidomi.

Tyla.

Tai nutiko, kai man buvo keturiolika metų. Kažkas į šiukšliadėžę netyčia įmetė plaukų lako flakoną. Šeino darbas buvo sudeginti šiukšles. Jam tuo metu buvo penkiolika. Šeinas krovė virtuvės šiukšles į deginimo statinę ir tuo metu sprogo plaukų lako flakonas. Tai buvo nelaimingas atsitikimas.

Tyla.

Dabar noriu, kad mano tėvai šnekėtų apie mane. Papasakočiau, kaip mes su Evi filmavomės naujoje reklamoje. Apie tai, kaip įsibėgėja mano modelio karjera. Noriu pasipasakoti apie savo naują širdies draugą Manusą. Bet kur tau! Geras ar blogas, gyvas ar miręs, Šeinas visada sugeria visą dėmesį. O aš turiu tenkintis savo pykčiu.

— Klausykit, — sakau. Tiesiog išsprūsta. — Aš, — sakau, — aš esu vienintelis jums likęs gyvas vaikas, todėl prašau, pradėkite kreipti į mane dėmesį.

Tyla.

— Felčingas — pradedu tyliu balsu, jau nusiraminusi, — felčingas — kai vyras dulkina tavo subinę be sargio, nuleidžia į vidų ir tada pro subinės skylę iščiulpia dar šiltą spermą, tuo pačiu ir lubrikanto likučius bei pasitaikančias išmatas. Tai ir yra felčingas. Po to dar galima, — pridedu, — bučiuotis, perduodant spermos ir išmatų mišinį į partnerio burną.

Tyla.

Daugiau kontrolės. Daugiau ramybės. Daugiau santūrumo.

Blykst.

Batatai paruošti taip, kaip mėgstu — viduje saldūs, o iš viršaus traškūs. Įdaras kiek sausokas. Paduodu mamai sviestą.

Tėvas atsikrenkščia.

— Guzikėli, — sako jis, — man atrodo, tavo mama norėjo pasakyti flečingas. Tai reiškia kalakuto pjaustymą ypatingai plonomis riekelėmis.

Tyla.

— O, — sakau, — na, atsiprašau.

Valgome toliau.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Nemanykite, kad pasakosiu tėvams apie avariją. Tarpmiestiniai telefoniniai ašarojimo protrūkiai su sriūbavimais apie šūvį ir ligoninės priimamąjį. Tai niekur nenuvestų. Kai tik galėjau, parašiau tėvams laišką, kad išvykstu į Kankuną Meksikoje fotografuotis Espre katalogui.

Pusė metų linksmybių, balto smėlio ir daugybė bandymų lūpomis ir šiaudeliu ištraukti citrinos skiltelę iš ilgakaklio meksikietiško alaus buteliuko. Vaikinai dievina, kai merginos taip daro. Niekaip negalėčiau pasakyti, kodėl taip yra.

Mano mama atrašo, kad dievina Espre drabužius. Ir teiraujasi, ar galėčiau jai gauti nuolaidą kalėdiniam užsakymui, jei jau būsiu jų kataloge.

Atleisk, mama. Atleisk, Dieve.

Mama atrašo: „Na, tada linkiu gražiai atrodyti. Myliu ir bučiuoju“.

Dažniausiai daug paprasčiau pasauliui nepranešti, jei kas negerai. Tėvai mane vadina Guzikėliu. Devynis mėnesius buvau guzas mamos pilve. Taigi Guzikėliu mane vadina dar nuo tada, kai nebuvau gimusi. Jie gyvena vos už poros valandų kelio nuo manęs, tačiau aš jų niekada neaplankau. Tiesiog jiems nebūtina žinoti apie kiekvieną plauką, nukritusį nuo mano galvos.

Viename laiške mama rašo:

„Apie tavo brolį bent jau žinome, ar jis gyvas, ar miręs.“

Mano miręs brolis, Pedikų miesto karalius. Visa ko pirmūnas. Buvo krepšinio karalius iki šešiolikos metų, kai tyrimas dėl streptokokinio faringito atskleidė gonorėją. Kiek save pamenu, visada jo nekenčiau.

„Nėra taip, kad tavęs nemylime“, — rašo mama viename laiške. — „Tiesiog mes to neparodome.“

Be to, isterija įmanoma tik prieš auditoriją. Pati turi žinoti, ko tau reikia, kad išgyventum. Žmonės tiesiog sukruš tave savo perdėtomis reakcijomis dėl tau nutikusių siaubingų dalykų. Iš pradžių ligoninės priimamojo darbuotojai. Tada klykianti pranciškonų vienuolė. Tada policininkai su ligoninės išrašu.

Persikelkite į savo kūdikystę, kai galite valgyti tik kūdikių maistelį. Kai svirduliuojate prie kavos stalelio. Tenka arba judėti ant kojų, panašių į Vienos dešreles, arba griūti. Ir pasiekę kavos stalelį atsitrenkiate savo didele ir minkšta kūdikiška galvele į aštrų kampą.

Nukrentate ir jergutėliau, kaip skauda. Bet nėra jokios tragedijos, kol neatbėgo mama ir tėtis.

Ak, mano mažyti, vargšas pirdūnėli.

Ir tik tada jūs pravirkstate.

Persikeliame, kai mes su Brendi ir Setu kylame į Kosmoso adatos dangoraižį Sietle, Vašingtone. Tai buvo pirmasis mūsų sustojimas kirtus Kanados sieną, išskyrus stabtelėjimus, kai bėgdavau Setui pirkti kavos — su grietinėle, cukrumi ir Climara — ir kokakolos — su dviguba doze Estrace, be ledo. Jau vienuolikta valanda vakaro, o Kosmoso adata užsidaro vidurnaktį. Setas aiškina, kad pasaulyje yra dviejų rūšių žmonės.

Princesė Aleksander pirmiausiai norėjo susirasti gražų viešbutį, kuriame kliento automobilį parkuoja darbuotojas, o vonios išklotos puošniomis plytelėmis. Dar turėtume spėti nusnūsti, kol ji eis į miestą pardavinėti vaistų.

— Jei dalyvautum televizijos žaidime, — dėsto Setas apie savo dvi žmonių rūšis. Jis jau išsuko iš greitkelio ir važiuoja per tamsių sandėlių rajoną, vis sukdamas Kosmoso adatos link. — Ir tame žaidime taptum laimėtoju, — tęsia jis, — ir galėtum rinktis tarp Broyhill svetainės baldų komplekto, kurio kaina trys tūkstančiai dolerių, arba dešimties dienų kelionės į Europą, kupiną senojo pasaulio žavesio.

Seto nuomone, daugelis pasirinktų svetainės baldus.

— Taip jau yra, kad žmonės už savo pastangas nori kažko apčiuopiamo, ką galėtų matyti ir kitiems parodyti, — aiškina jis. — Kaip ir faraonai su savo piramidėmis. Galėdami rinktis, retai kurie pasirinktų kelionę — net ir tie, kurie jau turi svetainės baldus savo namuose.

Sietlo centre beveik nėra mašinų, visi žmonės sėdi namuose ir žiūri televizorių, arba, jei tikėtume Dievu, patys transliuoja savo mažą realybės šou Dievui.

— Noriu jums parodyti, kur baigėsi ateitis, — sako Setas. — Noriu, kad būtume tie žmonės, kurie pasirenka kelionę.

Seto nuomone, ateitis baigėsi 1962 metais Pasaulinėje Sietlo prekybos mugėje. Viską, kas joje buvo pristatyta, mes turėjome paveldėti: žmogaus mėnulyje dešimtmetis. Mūsų stebuklingasis draugas asbestas. Atominės energijos ir naftos varomas Kosmoso amžius, kuriame gali aplankyti skraidančius Džetsonų šeimynėlės apartamentus, o po to vienabėgiu nulėkti į miesto centre vykstančią kepuraičių parodą Bon Marche parduotuvėje.

Beliko tik vilčių, mokslo, technologijų ir prabangos griuvėsiai:

Kosmoso adata.

Mokslo centras, jo nėriniuoti skliautai ir kybantys šviečiantys gaubliai.

Trumpa vienabėgio kelio atkarpėlė, dengta matiniu aliuminiu.

Taip turėjo rutuliotis šis pasaulis.

Nuvažiuokite ten. Pasidarykite ekskursiją, siūlo Setas. Jums plyš širdis, kai pamatysite, kad Kosmoso adata — Džetsonai ir jų robote tarnaitė Rouzi, skraidančios mašinos, lovos, rytais išspjaunančios miegalius lauk — atrodo lyg būtų užleista Flinstounams.

— Na žinot, — sako Setas, — Fredui ir Vilmai. Kurių šiukšliadėžė yra kiaulė, gyvenanti spintelėje po kriaukle. Kurių baldai pagaminti iš kaulų ir akmenų, o lempų gaubtai — iš tigro kailio. Vilma dulkes siurbia su mažu drambliuku ir valo jas nuo akmenų. Flinstounai savo vaikui davė vardą Rieduliukė.

O tai turėjo būti mūsų ateitis su skystu maistu ir raketiniu kuru, Styrofoam ir atostogų kompleksu mėnulyje, ir kepsniais, spaudžiamais iš tūtelės.

— Limonadas, — sako Setas, — ir pusryčiai su astronautais. O dabar žmonės dėvi sandalus, kuriuos patys pasigamino iš odos. Savo vaikams jie duoda Zilpos ir Zebulunos vardus iš Senojo Testamento. Lęšiai visiems atrodo didžiulė naujiena.

Setas šniurkšteli ir ranka nusibraukia ašaras. Visa tai nuo Estrace. Turbūt jau prasidėjo priešmenstruacinis sindromas.

— Žmonės, kurie dabar lankosi Kosmoso adatoje, — pasakoja jis, — namuose palieka mirkti lęšius ir vaikšto po ateities griuvėsius kaip barbarai po senovės Graikijos liekanas, manydami, kad visa tai pastatė dievai.

Setas pastato mūsų automobilį šalia vienos iš trijų didžiulių plieninių Kosmoso adatos kojų. Išlipame ir žiūrime aukštyn į tas kojas’, tįstančias į Kosmoso adatą — besisukantį restoraną ir apžvalgos aikštelę virš jo. O virš aikštelės — tik žvaigždės.

Persikeliame į tą liūdną akimirką, kai nusipirkę bilietus lipame į stiklinį liftą, sliuogiantį Kosmoso adatos šerdimi. Lyg kiltume stikliniu go-go šokėjų narvu į kosmoso diskoteką kažkur ten žvaigždėse. Kildama užsinoriu pasiklausyti hipoalergeninės, žmogaus rankų nepaliestos Telestar muzikos. Bet ko, sugeneruoto kompiuteriu ir atlikto Moog sintezatoriumi. Noriu šokti pašėlusį 60-ųjų frūgą pusiaukelėje į mėnulį lėktuve-diskotekoje, kur kieti bičai ir panos šoka „bulvių košės“ šokį nesvarumo būsenoje ir valgo gardžias rožines tabletes.

Aš to žiauriai noriu.

Papasakoju apie tai Brendi Aleksander ir ji, stryktelėjusi prie lifto langų, pradeda šokti frūgą nepaisant to, kad šokti frūgą taip greitai kylančiame lifte yra tas pats, kaip tai daryti Marse, kur sunkio jėga tave tikrai paverstų prastu 360 kilogramų svorio šokėju.

Liūdniausia, kad liftininkas su poliesterio uniforma visai nesupranta ateities idėjos. Jis nesuvokia akimirkos džiaugsmo, tik dėbso į mus, tarsi būtume naminiai gyvūnėliai stikliniuose narvuose priemiesčio gyvūnų prekių parduotuvėje. Lyg būtume kokie šuniukai su gelsvomis apnašomis ant akių ir šiknaskylių, tokie, kai jau iš pirmo žvilgsnio supranti, kad jie niekada nesituštins neviduriuodami, bet tai nepakankama priežastis nuleisti kainą žemiau šešių šimtų dolerių. Šuniukai tokie vargani, kad netgi nutukusios koledžų mergos lako pripurkštais plaukais valandų valandas stuksena į stiklą mykdamos:

— Tiu mano miailė, manio mažiuksas. Mažiuli, miamytė taviaaa labaaaj myyyli.

Kai kuriems žmonėms ateitis tiesiog nieko nereiškia.

Persikeliame į apžvalgos aikštelę Kosmoso adatos viršūnėje, kur nesimato jos plieninių kojų ir jautiesi lyg kybotum virš Sietlo skraidančioje lėkštėje, pilnoje parduodamų suvenyrų. Ir daugelis jų nėra ateities suvenyrai. Ekologiški, batika dažyti marškinėliai, hipiški natūralių medžiagų apdarai, kurių negalima skalbti su kitais drabužiais, nes jie viską nudažo. Garso įrašai su banginių dainomis, kurias jie atlieka užsiiminėdami seksu. Viskas, ko aš nekenčiu.

Brendi patraukia ieškoti ateities artefaktų ir reliktų. Akrilo. Organinio stiklo. Aliuminio. Polistirolio. Radžio.

Setas eina prie turėklo ir persisvėręs spjauna ant tinklo savižudžiams gaudyti. Spjūvis tekšteli atgal į dvidešimt pirmąjį amžių. Sietlo tamsoje vėjas plaiksto mano plaukus, o mano pabalę pirštai gniaužia plieninį turėklą, kurį iki manęs gniaužė ir jo dažus trynėjau milijonai rankų.

Po Seto drabužiais vietoje plieninių raumenų, kurie anksčiau varė mane iš proto, dabar matosi virš jo kelnių diržo virstantys lašiniai. Tai dėl Premarin. Jo seksuali liemeninga figūra nyksta nuo Provera. Netgi jo pirštai tinsta ir pučiasi, spausdami storą vyrišką žiedą.

Fotografas mano galvoje sako:

Daugiau ramybės.

Blykst.

Daugiau išsilaisvinimo.

Blykst.

Setas kilsteli savo vandenis kaupiantį kūną ir atsisėda ant turėklo. Jo kutuoti mokasinai sūpuojasi virš savižudžių tinklų. Jo kaklaraištis plevėsuoja tiesiai virš nebūties ir tamsos.

— Aš nebijau, — sako jis. Tada ištiesia vieną koją ir maskatuoja savo mokasiną ant kojos piršto galiuko.

Aš stipriau apsisupu galvą vualiu, kad manęs nepažįstantys žmonės, kaip ir mano tėvai, galvotų, kad vis dar esu laiminga.

Setas man sako:

— Aš niekada gyvenime nebebijosiu. Paskutinis kartas, kai buvau išsigandęs, buvo tą naktį, kai pričiupai mane bandantį tave nužudyti, — tada nusuka žvilgsnį į naktines Sietlo šviesas ir šypteli.

Aš taip pat mielai nusišypsočiau, na, žinote, jei turėčiau lūpas.

Ateitis, vėjas, tamsa, Kosmoso adatos apžvalgos aikštelė. Brendi Aleksander, tikroji super maksimum mega karalienė prieina prie manęs su Setu nešina suvenyrais iš ateities. Tai atvirukai. Brendi Aleksander paduoda mums po šūsnį lyg iš šuns ausies ištrauktų, nublukusių, nučiupinėtų ir nuignoruotų atvirukų, kurie sukamajame stende išstovėjo metų metus. Tai ateities atvirukai, vaizduojantys giedrą, saulės nubalintą Kosmoso adatos atidarymo dieną. Kiti vaizduoja vienabėgį, pilną besišypsančių vaikų, vilkinčių rožinius švarkelius su didžiulėmis medžiaga dengtomis sagomis. Vaikai dryžuotais marškinėliais ir ežiuku kirptas blondinas astronautas bėga į Mokslo centrą, kuriame vis dar veikia visi fontanai.

— Papasakokite pasauliui apie tai, kas jums kelia didžiausią baimę, — sako Brendi. Tada paduoda mums po kosmetinį pieštuką ir tęsia:

— Išgelbėkit pasaulį patarimu iš ateities.

Setas užrašo kažką ant atviruko nugarėlės ir duoda paskaityti Brendi.

Televizijos žaidimuose, — skaito Brendi, — kai kurie rinktųsi kelionę į Prancūziją, tačiau daugelis — skalbyklės ir džiovyklės komplektą.

Brendi pabučiuoja atvirutę ir palieka didžiulį žibučių spalvos atspaudą ten, kur turėtų būti pašto ženklas, tada švelniai meta ją pavėjui, Sietlo daugiaaukščių link.

Setas paduoda kitą kortelę. Brendi skaito:

Televizijos žaidimai skirti padėti žmonėms susitaikyti su mintimi, kad mūsų išsimokslinimą tesudaro beverčiai, vieni su kitais nesusiję faktai.

Bučinukas ir atvirukas sklendžia Vašingtono ežero link.

Nuo Seto:

Nuo kada ateitis apsivertė aukštyn kojom ir tapo grėsme, užuot buvusi malonus pažadas?

Bučinukas ir klausimas sklendžia Ballard rajono link.

Tik suvartoję šią planetą, iš Dievo gausime kitą. Mus atsimins už tai, ką sunaikinome, o ne sukūrėme.

Tolumoje vinguriuoja 5-asis greitkelis. Pietų krypties keliai yra raudonos galinių automobilių žibintų šviesos, o šiaurės krypties — baltos priekinių žibintų. Paimu kortelę ir rašau:

Aš taip myliu Setą Tomasą, kad turiu jį sunaikinti. Gražius jausmus kompensuoju garbindama super mega karalienę. Setas niekada manęs nemylės. Niekas niekada manęs nebemylės.

Brendi laukia, kol paduosiu jai atviruką ir ji galės garsiai jį perskaityti. Brendi laukia, kol galės visam pasauliui perskaityti mano baisiausią baimę, bet aš jai neduodu atviruko. Pati pabučiuoju jį lūpomis, kurių neturiu, ir paleidžiu pavėjui. Atvirukas kyla aukštyn, aukštyn į žvaigždes, o tada visgi nukrenta ant savižudžių tinklo.

Kol stebiu savo ateitį, įstrigusią savižudžių tinkle, Brendi skaito dar vieną atviruką nuo Seto.

Visi mes virsime kompostu.

Aš rašau ant kito atviruko iš ateities, o Brendi skaito:

Kai nerandame, ko nekęsti, imame nekęsti savęs.

Vėjo gūsis pakelia mano didžiausias baimes nuo tinklo ir nuneša tolyn.

Setas parašo, o Brendi perskaito:

Turi nuolat save perdirbti.

Aš rašau, Brendi skaito:

Aš nesu originali. Esu visų pažinotų žmonių koliažas.

Parašau, o Brendi perskaito:

Tas, kurį tu myli, ir tas, kuris myli tave, niekada nėra tas pats žmogus.

Persikeliame į didžiuliu greičiu iš mėnulio grįžtančio lėktuvo kabiną — vario ir stiklo go-go liftą — kuriame aš, Brendi ir Setas šokame frūgą nesvarumo diskotekoje. Brendi sugniaužia didelį žieduotą kumštį ir liepia mus drausminančiam poliesterio droidui atsipalaiduoti, jei nenori mirti grįždamas į Žemės atmosferą.

Nusileidusių į Žemę dvidešimt pirmajame amžiuje mūsų laukia nuomotas Lincoln su melsvu karsto stiliaus salonu, turintis mus nuvežti į jaukų viešbutį. Už valytuvo užkištas baudos kvitas, bet kai Brendi pribėga jo suplėšyti, paaiškėja, kad tai — atvirukas iš ateities.

Galbūt tai yra mano didžiausia baimė.

Jei Brendi garsiai skaitytų Setui: Taip stipriai myliu Setą, kad turiu jį sunaikinti...

Net jei stengsiuosi be galo, niekas niekada manęs nenorės. Nei Setas. Nei mano tėvai. Negali bučiuoti žmogaus, kuris neturi lūpų. Ak, mylėkite mane, mylėkite mane, mylėkite mane, mylėkite, mylėkite, mylėkite, mylėkite. Būsiu, kuo tik panorėsite.

Stambi Brendi Aleksander ranka pakelia atviruką. Super mega karalienė tyliai jį perskaito ir įsideda į rankinuką.

— Princese, Princese, — sako ji. — Tokiu tempu mes niekada nepateksime į ateitį.

DEVINTAS SKYRIUS

Persikeliame, kai Brendi į orą virš mano galvos meta kažką blizgančio ir logopedės kabinetas nusidažo auksu.

Brendi sako:

— Tai muslino vualis.

Tada sauja rūko nusileidžia ant mano veido ir pasaulis tampa žaliai auksinis.

— Šilko žoržetas, — taria Brendi.

Dar meta žėručių saują. Brendi sėdi priešais mane, ant kelių laikydama siuvimo reikmenų krepšelį. Mudvi užsirakinusios logopedės kabinete. Ant sienos kabo plakatas su kačiuku. Visa tai dabar dengia žvaigždėtas, švelnus ir ryškus šydas, visi aštrūs kampai pranyksta žaliai auksiniame filtre, pro kurį patenkanti fluorescentinė šviesa sprogsta į smulkius taškelius.

— Vualis, — sako Brendi, spalvotos šviesos ruoželiams slenkant manimi. — Turi atrodyti, lyg slėptum paslaptis. Jei jau ruošiesi eiti į atvirą pasaulį, panele Šv. Peišens, turi paslėpti nuo žmonių savo veidą.

— Gali keliauti į bet kurią pasaulio vietą, — tęsia Brendi.

Tiesiog negali žmonėms rodyti, kas iš tikrųjų esi.

— Gali gyventi visiškai paprastą, normalų gyvenimą, — sako ji.

Svarbu neprisileisti nieko per arti, kad neišaiškėtų tiesa.

— Trumpai tariant, — sako ji, — reikalingas vualis.

Brendi, šitokia kontrolės karalienė, niekada neklausia tikrojo mano vardo. To, kurį man davė tėvai. Panelė įsakinėtoja iš karto suteikia man naują vardą, naują praeitį. Sukuria man naują ateitį, kurioje daugiau nėra jokių ryšių, tik su ja, tik su jos kultu.

— Tavo vardas bus Deizi Šv. Peišens — sako ji. — Tu esi pradingusioji Šv. Peišens mados namų — tikrosios aukštosios mados salono — paveldėtoja. Šį sezoną jie pristato skrybėlių kolekciją. Skrybėlės su vualiais.

Klausiu jos:

— Jsfssjf ciacb sksi?

— Tavo gyslose teka prancūzų aristokratų kraujas, — atsako Brendi.

— Kvds aiask gklgfnv?

— Užaugai Paryžiuje ir lankei vienuolyno mokyklą, — sako Brendi.

Brendi Aleksander susikaupusi dirba stilistės darbą, iš rankinuko traukia rausvą tiulį, nėrinius, vąšeliu nertus papuošimus ir krauna juos man ant galvos.

Ji sako:

— Tau nereikia makiažo. Gali netgi nesiprausti. Geras vualis — tas pats, kaip veidrodiniai saulės akiniai, tik jis dengia visą galvą.

Geras vualis — tai lyg neitum iš namų, sako man Brendi. Esi atsiskyrusi. Neliečiama. Ji užmeta gelsvo permatomo šifono. Drapiruoja raudoną raštuotą nailoną. Šiame pasaulyje, kuriame dabar gyvename petys prie peties, kai visi vos puse akies žvilgtelėję jau žino viską apie tave, vualis bus lyg tamsintas tavo limuzino langas. Niekur neskelbiamas tavo veido numeris. Po geru vualiu gali būti bet kas. Kino žvaigždė. Šventoji. Geras vualis tarsi sako:

Mūsų niekas deramai nesupažindino.

Esi prizas už trečiųjų durelių.

Tu dama arba tigras.

Pasaulyje, kuriame niekas nebemoka saugoti paslapčių, vualis sako:

Ačiū, kad nelendate.

— Nesirūpink, — ramina Brendi, — žmonės patys susikurs trūkstamas detales. Taip pat, kaip apie Dievą.

Aš Brendi niekada nepasakojau, kad užaugau fermoje. Fermoje, kurioje buvo auginamos kiaulės. Deizi Šv. Peišens grįždavo iš mokyklos ir su broliu eidavo šerti kiaulių.

Daugiau namų ilgesio.

Blykst.

Daugiau nostalgiškų vaikystės troškimų.

Blykst.

Koks žodžio spindesys antonimas?

Brendi niekuomet nieko neklausė apie mano šeimą, ar jie gyvi, ar mirę, kodėl jie dabar kartu su manimi negriežia dantimis.

— Tavo tėvas ir motina — Rajeneiras ir Honorarija Šv. Peišensai — buvo nužudyti mados teroristų, — aiškina ji.

Pr. B. — Prieš Brendi, mano tėvas kiekvieną rudenį į turgų veždavo kiaules. Jis kiaurą vasarą važinėdavo sunkvežimiu su puspriekabe po Aidaho ir kitas šiaurės vakarų kraštines valstijas, sustodavo prie vakarykščių kepinių išparduotuvių, kuriose buvo pardavinėjami užkandžiai, vaisių pyragai, keksiukai su kremo įdarais, dirbtinės grietinėlės prišvirkšti biskvitiniai pyragaičiai, juodojo šokolado pyrago gabalai, aplipinti zefyrais ir apibarstyti rausvai dažytomis kokoso drožlėmis. Seni, niekieno nenupirkti gimtadieninio tortai. Sužiedėję tortai su užrašu „Sveikiname“. „Su motinos diena“. „Laimingos Valentino dienos“. Visus juos, sukrautus į lipnią krūvą arba įpakuotus polietileno plėvelėje, tėvas parveždavo namo. Sunkiausias darbas būdavo tuos tūkstančius pyragų išpakuoti ir sumesti kiaulėms.

Mano tėvo, apie kurį Brendi nieko nenorėjo girdėti, paslaptis buvo šerti kiaules pyragais porą savaičių iki išveš jas į turgų. Visokie saldėsiai nėra maistingi, tad kiaulės ryja juos be perstojo, kol penkių šimtų mylių spinduliu nelieka nė vieno pasibaigusio galiojimo pyrago.

Saldėsiai neturi skaidulų, todėl kiekvieną rudenį 140 kilogramų kiaulė į turgų keliaudavo su papildomais 40 kilogramų gaubtinėje žarnoje. Tėvas aukcione pralobdavo, o kiaulės vos pamačiusios skerdyklą, prikraudavo didžiulę cukringą šūdų krūvą.

Sakau:

— Ah hhala kalhehi.

— Ne, — atsako Brendi, iškelia pėdos ilgumo smilių, ant kurio sumauti šeši prabangūs vakariniai žiedai ir prispaudžia tą savo išpuoštą dešrelę man prie burnos kai tik pamato, kad bandau jai kažką pasakyti.

— Nesakyk nė žodžio, — taria Brendi. — Tu vis dar neatitrūkai nuo praeities. Niekas, ką kalbi, neturi prasmės.

Iš siuvimo krepšelio lyg burdama Brendi ištraukia baltos ir auksinės spalvos kaspiną, puoštą graikišku aukso ornamentu, ir užmeta jį man ant galvos.

Po dar vienu vualiu pasaulis atrodo dar toliau.

— Spėk, kaip jie nudažo auksinį ornamentą?

Šilkas toks plonas, kad mano kvėptelėjimas jį nupučia nuo veido. Medžiaga glaudžiasi prie mano blakstienų, jų nenulenkdama. Nejaučiu vualio netgi savo veido oda, į kurią sueina visi kūno nervai.

Brendi pasakoja, kad keturių penkių metų amžiaus vegetarų vaikų komanda Indijoje turi kiauras dienas sėdėti ant medinių suolelių ir pešioti milijardus auksinių siūlelių, kad liktų tik aukso dulkių ornamentas.

— Niekur nepamatysi vaiko, vyresnio nei dešimties metų, dirbančio šį darbą, — sako Brendi, — nes iki tol dauguma vaikų tiesiog apanka.

Brendi šilko kaspinas turbūt kokių šešių pėdų ilgio. Visi tie vaikučiai netekę regėjimo. Tiek brangių trapios vaikystės dienų praleista pešiojant šilko siūlelius.

Daugiau gailesčio.

Blykst.

Daugiau atjautos.

Blykst.

O, kad tik galėtų tuojau pat sudužti mano širdis.

Sakau:

— Vsvf sivs eiuvn sines.

Bet Brendi sako, kad viskas gerai. Ji tikrai nenori remti tų, kurie išnaudoja vaikus. Šitą šalį ji nusipirko per išpardavimą.

Įkalinta šilke, įsitaisiusi organzos ir žoržeto debesy, aš pajuntu, kad tai, jog negaliu savo problemomis pasidalinti su kitais, padaro mane abejingą jų bėdoms.

— Oi, tik tu nesijaudink, — sako Brendi, — dėmesio tau nestigs. Juk turi dinamitinį papų ir subinės ansamblį. Tiesiog tu su niekuo negali kalbėti.

Ji aiškina, kad žmonės nekenčia, kai ko nors nežino. Ypač vyrai negali nustygti neįkopę į kiekvieną kalną ir neįsmeigę vėliavos. Svarbu pažymėti savo teritoriją. Apšlapinti kiekvieną medį ir po to niekada nebepaskambinti.

— Po veliumu tu tapsi gundančia nepažįstamąja, — sako ji. — Daugelis vyrų kovos, kad tik su tavimi susipažintų. Kai kurie neigs, kad tu tikra, o kai kurie tiesiog nekreips į tave dėmesio.

Fanatikė. Ateiste. Agnostike.

Net jei žmogus su raiščiu ant akies, visada smalsu į jį pasižiūrėti. Patikrinti, ar jis neapsimetinėja. Arba užmesti akį į siaubą po raiščiu.

Fotografas mano galvoje sako:

Parodyk balsą.

Blykst.

Parodyk veidą.

Brendi pasiūlymas — mažos skrybėlaitės su vualiais. Ir didelės skrybėlės su vualiais. Siauros kaip katiliukai kepuraitės ir plokščios kaip blynas, tiuliu ir tinkleliu aptaisytos skrybėlaitės. Arba parašiutiniu šilku, arba sunkiu krepu, arba tankiu tinklu su pūkuotais bumbuliukais.

— Pats nuobodžiausias dalykas pasaulyje, — teigia Brendi, — yra nuogumas.

Jos nuomone, antras nuobodžiausias dalykas yra sąžiningumas.

— Įsivaizduok, kad vualis skirtas paerzinti. Tarsi apatinis trikotažas veidui, — sako ji. — Erotiškas peniuaras, po kuriuo slepi savo tapatybę.

Trečias nuobodžiausias dalykas pasaulyje yra tavo apgailėtina praeitis. Todėl Brendi manęs niekada nieko neklausia. Mes vis susitinkame logopedės kabinete ir ji, alfa kalė-buldozeris, pasakoja viską, ką man reikia apie save žinoti.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Persikeliame, kai Sietle Brendi Aleksander apkamšo mane lovoje. Šiandien — Kosmoso adatos naktis, naktis, kurioje nėra ateities. Brendi savo kojas ir smėlio laikrodžio formos liemenį apsukusi ilgu juodu tiuliu. Juodas šydas gaubia kaštoninius plaukus ir torpedines krūtis. Ji, visa žibanti, atrodo kaip bandomasis vasaros nakties dangaus modelis.

Visas tiulis nusagstytas mažyčiais netikrais briliantais. Bet ne tais plastmasiniais, kuriuos štampuoja Kalkutos fabrikuose, o tikro Austrijos krištolo, elfų šlifuoto Juodajame miške. Aukščiausios prabos karalienės veidas lyg mėnulis nakties danguje pasilenkia, pabučiuoja ir palinki man labos nakties. Viešbučio kambarys tamsus, tačiau lovūgalyje šviečia įjungtas televizorius, kurio apšviesti įvairiomis spalvomis žybčioja rankų darbo briliantai.

Setas teisus, televizija tikrai paverčia mane Dievu. Galiu stebėti kieno noriu gyvenimus, ir jie kas valandą vis kitokie. Tikrame gyvenime ne visada viskas taip paprasta.

— Visada tave mylėsiu, — taria nakties dangaus karalienė, ir aš žinau, kokį atviruką ji rado.

Viešbučio patalynė visai tokia pati kaip ligoninėje. Jau tūkstantį mylių mes kartu, o dideli Brendi pirštai vis dar kamšo antklodę po ta vieta, kur turėtų būti mano smakras. Užėję į tamsų skersgatvį pirkti narkotikų, go-go vaikinai ir merginos tikrai nenudžiugtų pamatę mano veidą.

Brendi sako:

— Grįšime, kai tik viską išparduosime.

Tarpduryje matau Seto siluetą. Iš mano perspektyvos jis atrodo lyg koks superherojus ryškiai žalių, pilkų ir rausvų tropinių lapų tapeto fone. Juodos odos Seto paltas aptempia jo liemenį, nuo juosmens krinta žemyn ir atrodo kaip herojaus apsiaustas.

Ir galbūt jis neapsimetinėja bučiuodamas karališkąją Brendi Aleksander subinę. Galbūt jie yra tikri įsimylėjėliai, kai manęs nėra šalia. Tai būtų ne pirmas kartas, kai jį prarandu.

Veidą gaubiantis juodas veliumas man pažeria neblogų spalvinių siurprizų. Oda aplink plumbagio spalvos lūpas per daug rožinė, o akyse pernelyg daug baklažano atspalvio. Dabar net šios spalvos pernelyg rėžia akį, jos per ryškios, per sodrios. Šiurpios. Animacinių filmų spalvos. Tik lėlės Barbės turi tokią rožinę odą kaip kūno spalvos pleistras. Mėsos spalva. Pernelyg baklažaninės akys, pernelyg ryškiai Rūsty Rose skaistalais nutepti skruostikauliai. Nieko nepaliekama vaizduotei.

Gal vaikinai to ir ieško. Aš tetrokštu, kad Brendi išeitų.

Trokštu Seto diržo sau ant kaklo. Jo pirštų savo burnoje. Noriu, kad jo rankos praskėstų mano kojas ir drėgni jo pirštai landžiotų mano viduje.

— Jei norėsi ką nors paskaityti, — siūlo Brendi, — mano kambaryje yra panelės Ronos Baret knyga. Galiu atnešti.

Noriu, kad Setas savo neskusta barzda mane taip nubrozdintų, jog perštėtų šlapinantis.

Setas ragina:

— Ar jau eini?

Žiedais apnarstyta ranka numeta distancinio valdymo pultelį ant lovos.

— Princesių princese, — sako Setas. — Taip ir rytas tuoj ateis.

Dar trokštu, kad Setas mirtų. Ne šiaip sau mirtų — noriu, kad jis išstorėtų ir išpamptų nuo vandens, noriu, kad jaustųsi nesaugus ir pernelyg jausmingas. Jei Setas manęs netrokšta, noriu ir pati jo netrokšti.

— Jei atvyktų policija ar dar kas atsitiktų, — perspėja mane mėnulis, — visi pinigai kosmetikos krepšelyje.

Tas, kurį myliu, jau išėjo pašildyti mašinos. Ta, kuri mylės mane amžinai, palinki „saldžių sapnų“ ir uždaro paskui save duris.

Persikeliame, kai kažkada seniai seniai Manusas, mane metęs sužadėtinis, Manusas Kelis, policijos detektyvas, pasakė man, kad tėvai yra tarsi Dievas, nes tu nori žinoti, kad jie kažkur yra, nori, kad jie tave palaikytų, tačiau kreipiesi į juos tik tada, kai tau kažkas yra blogai, arba kai nori jų ko nors paprašyti.

Persikeliame į Sietlą, į lovą, kurioje guliu viena su distanciniu valdymo pulteliu. Spusteliu mygtuką ir išjungiu televizoriaus garsą.

Televizorius rodo tris ar keturis žmones, sėdinčius ant kėdžių nedidelėje scenoje priešais auditoriją. Iš pradžių primena reklaminę laidą, tačiau kamerai priartėjus kiekvienam žmogui ant krūtinės atsiranda užrašas su vardu, o vietoje pavardės — kelių žodžių paaiškinimas, kas jis toks. Panašias pavardes vieni kitiems duodavo indėnai — Hetera Lekianti Bizone... Triša Mėnesienos Medžiotoja. Televizoriaus herojų vardai:

Kristi, Geria Žmonių Kraują.

Rodžeris, Gyveno Su Mirusia Motina.

Brenda, Suvalgė Savo Kūdikį.

Perjungiu kanalą.

Perjungiu kanalą.

Perjungiu kanalą — rodo kitus tris žmones.

Gven, Dirba Kekše.

Nevilis, Išprievartautas Kalėjime.

Brenta, Permiegojo Su Savo Tėvu.

Žmonės visame pasaulyje pasakoja savo dramatiškas gyvenimo istorijas ir kaip kažkokie įvykiai pakeitė jų gyvenimą. Jų gyvenimai sukasi apie praeitį, o ne apie ateitį. Paspaudžiu mygtuką, sugrąžinu Gven Dirba Kekše balsą ir klausausi, ką šneka prostitutė.

Gven gestais iliustruoja savo istoriją. Kalbėdama pasvyra kėdėje į priekį. Jos akys stebi kažką dešiniojo kampo viršuje, visai šalia kameros. Žinau, kad ten — ekranas. Ekrane Gven stebi save, pasakojančią savo istoriją.

Gven po vieną lenkia pirštus, kol lieka tik vienas — kairysis smilius. Tada kalbėdama lėtai sukinėja rankas, kad visi galėtų pamatyti jos nagus.

— ... kad apsigintų gatvėje, daugelis merginų po nagais prisiklijuoja skutimosi peiliukų nuolaužų. Nulakavus jie atrodo kaip paprasti nagai.

Tada Gven kažką pastebi ekrane. Ji suraukia antakius ir atmeta raudonų plaukų sruogą nuo auskarų, kuriuos žiūrint iš toliau galima būtų palaikyti perlais.

— Jei patenka į kalėjimą, — toliau sau ekrane pasakoja Gven, — arba galiausiai tampa niekam nebepatrauklios, kai kurios merginos tais peiliukais persipjauna venas.

Paspaudžiu mygtuką ir vėl užčiaupiu Gven Dirba Kekše.

Perjungiu kanalą.

Perjungiu kanalą.

Perjungiu kanalą.

Po šešiolikos kanalų ekrane šypsosi graži jauna mergina, vilkinti blizgučiais nusagstytą suknelę ir deda mėsos gabalėlius į Niam Niam užkandėlės aparatą.

Mes su Evi filmuodavomės šioje reklamoje. Tai reklama, kuri trunka trisdešimt minučių, todėl panaši į tikrą televizijos laidą. Kamera pritraukia dar vieną panelę su blizgančia suknele, ji iriasi pro emigrantų ir centrinės JAV dalies turistų auditoriją. Mergina pasiūlo sumuštinukų rinkinį nuo sidabrinio padėklo pagyvenusiai porai, dėvinčiai vienodus havajietiškus marškinėlius, bet porelė ir kiti žiūrovai, pasipuošę megztiniais ir fotoaparatų diržais, tik spokso kažkur šalia kameros.

Jūs jau žinote, kad ten — ekranas.

Kaip nyku, kai suvoki, kad jie žiūri į save pačius, žiūrinčius į ekraną, žiūrinčius į ekraną, begalybę kartų žiūrinčius į ekraną ekrane, užstrigusius nesibaigiančiame uždarame tikrovės cikle.

Beviltiškos merginos su padėklu akys pernelyg žalios nuo spalvotų lęšių, o lūpos sodriai raudonai pridažytos virš kontūro linijos. Šviesūs plaukai pavelti ir papūsti, kad paslėptų per plačius pečius. Sumuštinukai ant sidabrinio padėklo, kuriais ji mojuoja priešais visas tas senas nosis, tėra kažkokiu mėsos subproduktu aptriesti sūrūs krekeriai. Mergina per daug žaliomis akimis ir šukuosena-maskuote toliau mojuoja padėklu ir braido tarp žiūrovų eilių. Tai mano geriausia draugė — Evi Kotrel.

Tai tikrai turi būti Evi, nes štai prie jos pakyla Manusas ir išgelbėja ją savo grožiu. Manusas — specialiojo policijos padalinio tyrėjas detektyvas — paima vieną tų aptriestų krekerio sumuštinukų ir įsideda jį tarp savo balintų dantų. Ir kramto. Mėgaudamasis Manusas užverčia kampuotą, vyrišką žandikaulį, užmerkia savo super mėlynas akis, tada vos vos į šalis pakraipo galvą ir nuryja.

Stori juodi Manuso plaukai — tai putomis išteptas rudimentinis kailis. Manusas — toks seksualus plaukuotas šuo.

Kampuotasmakris veidas plačiai atmerktomis akimis žingsniuoja per auditoriją, leisdamas kamerai užfiksuoti savo absoliučios meilės ir pasitenkinimo išraišką. Tikras deja vu. Tokiu pat žvilgsniu Manusas žiūrėdavo klausdamas manęs, ar patyriau orgazmą.

Tuomet Manusas pasisuka ir tuo pačiu žvilgsniu nusvilina Evi, o tuo tarpu auditorija žiūri visai į kitą pusę, stebi save, stebinčius save, stebinčius save, stebinčius save, stebinčius Manusą, kuris su meile ir atsidavimu šypsosi Evi.

Evi šypsosi jam atgal savo sodriai raudona, už lūpų kontūrų išsiliejusia šypsena, o aš — mažytė, blizganti figūrėlė jų fone, stovinti Manusui už nugaros, išsišiepusi kaip elektrinis šildytuvas, mėtau gyvūnėlių organus į Niam Niam organinio stiklo piltuvėlį.

Kaip galėjau būti tokia kvaila.

Eime būriuoti.

Žinoma.

Turėjau suprasti, kad tarp Manuso ir Evi kažkas vyksta.

Net dabar, visam tam reikalui seniai pasibaigus, gulėdama viešbučio lovoje gniaužau kumščius. Juk būtų užtekę peržiūrėti bent vieną kvailą reklaminę laidą ir būčiau supratusi, kad Manusą ir Evi siejo kažkokie nesveiki, iškreipti santykiai, kuriuos jie norėjo vadinti meile.

Na gerai, mačiau aš tą laidą. Mačiau kokį šimtą kartų, bet žiūrėjau tik į save. Tai tas pats uždaros tikrovės ciklas.

Kamera pritraukia pirmąją merginą, stovinčią scenoje, ji — tai aš. Kokia aš graži. Reklamoje demonstruoju, kaip lengva valyti užkandėlių automatą. Vajetau, kokia aš graži. Nuo organinio stiklo dangtelio nusuku peiliukus ir po vandeniu nuo jų nuplaunu sukapotas mėsos atliekas. Jėzau, kokia aš graži.

Bekūnis balsas pasakoja, kaip Niam Niam užkandėlių aparatas sumala visas mėsos liekanas, kokių tik rasite virtuvėje — liežuvius, širdis, lūpas ar lytinius organus — sukapoja, pagardina prieskoniais ir galiausiai pikų, širdies arba kryžiaus figūros pavidalu išspjauna visą tą marmalą ant jūsų krekerio.

Guliu lovoje ir verkiu.

Baba-Džoun, Kulka Nunešė Žandikaulį.

Šitiek tūkstančių mylių, tiek mano suvaidintų vaidmenų, o istorija vis ta pati. Kodėl juokdamasis vienas jautiesi kvailai, o verki tiktai vienumoje? Kodėl taip yra, kad gali pastoviai mutuoti, bet galiausiai vis tiek lieki tik mirtinas virusas?

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

Persikeliame, kai mane išleido iš ligoninės ir nebeturėjau nei karjeros, nei sužadėtinio, nei būsto, o miegoti teko dideliame Evi name, tikrajame Evi name, kuriame jai pačiai nepatiko gyventi. Jos vienišas namas stovėjo taip atokiai, lyg kokiose džiunglėse, kur niekas į jį nekreipė dėmesio.

Persikeliame, kai aš pirmąją naktį aukštielninka guliu Evi lovoje ir negaliu užmigti.

Vėjas kilnoja nėriniuotas užuolaidas. Visi Evi baldai raityto prancūziško Provanso stiliaus, dažyti balta ir aukso spalvomis. Mėnulio nesimato, tik žvaigždėtas dangus, todėl viskas — Evi namai, rožių gyvatvorė, miegamojo užuolaidos ir mano rankos ant patalynės — atrodo juoda arba pilka.

Tokį namą įsigytų teksasietė mergina, jei jos tėvai vis dalintų jai dešimtis milijonų dolerių dienpinigių. Tarsi Kotrelai žinotų, kad Evi pati niekada nieko nepasieks. Taigi čia gyvena Evi. Ne Niujorke. Ne Milane. Kažkokiame profesionaliosios mados pasaulio užkampyje. Toli gražu ne Paryžiaus aukštosios mados aplinkoje. Tai, kad Evi įstrigusi čia, jai yra puikus pasiteisinimas.

Puikus pasiteisinimas stambių kaulų merginai, kuri niekada nieko nepasieks.

Durys šiąnakt užrakintos. Namuose yra katė. Katė žvelgia į mane taip, kad pamatę tokią kačių, šunų ar kai kurių automobilių išraišką žmonės sako, jog jie šypsosi.

Šią popietę Evi telefonu maldavo manęs išeiti iš ligoninės ir atvažiuoti pas ją.

Evi namas didelis — trijų aukštų, baltas su tamsiai žaliomis langinėmis, su gebenėmis ir rožėmis, lipančiomis aukštyn fasado kolonomis — geltonomis rožėmis, apsivijusiomis kiekvieną koloną apie dešimt pėdų nuo žemės. Čia galima įsivaizduoti žolę pjaunantį Ešlį Vilkesą arba Retą Batlerį, nuiminėjantį langines po audros, tačiau Evi tenkinasi mažesnį nei minimalų atlyginimą gaunančiais pusvergiais iš Laoso. Juokingiausia, kad netgi laosiečiai atsisako gyventi didžiajame Evi name.

Persikeliame į dieną prieš tai, kai Evi veža mane iš ligoninės namo. Evi — tai Evelinos Kotrel prekinis ženklas. Na iš tiesų. Ja jau viešai prekiaujama. Kotrelai privačiai nustatė jos karjeros vertę, kai Evi buvo dvidešimt vieneri metai, ir visi Kotrelai savo Teksaso žemių ir naftos verslo pinigus investavo į jos karjeros nesėkmę.

Man dažniausiai būdavo gėda eiti į modelių atrankas su Evi. Aišku, aš visada gaudavau mums darbą, bet netrukus koks nors meninės dalies vadovas ar stilistas pradėdavo rėkti ant Evi, kad jo, eksperto nuomone, ji nėra tobulas šeštas dydis. Dažnai kokiam nors stilisto padėjėjui tekdavo Evi jėga išstumti pro duris. O Evi atsigręžusi per petį klykdavo, kad aš neleisčiau jiems su manimi elgtis kaip su mėsos gabalu. Kad tiesiog pakėlusi galvą išeičiau iš ten lauk.

— Tegu užsikruša, — paprastai žviegdavo Evi. — Tegu visi užsikruša!

Aš nepykdavau. Mane supančiodavo kokiu nors neįtikėtinu odiniu Poopie Cadole korsetu ir papuošdavo Chrome Heart odinėmis kelnėmis. Gyvenimas tada buvo geras. Dirbdavau tik po tris valandas, na, gal keturias ar penkias.

Prieš išlėkdama iš fotosesijos, tarpduryje Evi dar sugebėdavo trenkti stilisto padėjėją į durų staktą ir smulkutis vyrukas susmukdavo jai prie kojų. Atsisveikinimui Evi užkriokdavo:

— Čiulpkite visi šūdą iš mano dailios teksasietiškos subinės!

Tada ji sėsdavo į savo Ferrari ir tris, keturias arba penkias valandas laukdavo, kol galės parvežti mane namo.

Evi, štai tokia Evi buvo mano geriausia visame pasaulyje draugė. Tokiomis akimirkomis ji būdavo pašėlusi ir juokinga, lyg iš tikro gyvenimo.

Na gerai gerai, nieko nežinojau apie Evi ir Manusą ir jų absoliučią, visaapimančią meilę ir laimę. Tai nužudykit mane dėl to.

Persikeliame dar anksčiau, kai Evi skambina man į ligoninę ir maldauja: „prašau, prašau, išsirašyk iš ligoninės ir atvažiuok pagyventi su manimi, aš tokia vieniša.“

Mano sveikatos draudimo dengiamos sumos „lubos“ buvo du milijonai dolerių visam gyvenimui, o skaitiklis sukosi nesustodamas jau visą vasarą. Joks socialinis darbuotojas nebesiųstų manęs priežiūrai net į Dievo užmirštą skylę.

Evi maldauja manęs telefonu, tikina, kad rezervavo bilietus skrydžiui į Kankuną fotografuotis katalogui. Klausia, ar aš galėčiau pasaugoti jos namus.

Jai atvažiavus manęs paimti, rašau bloknote:

„Ar čia mano palaidinė? Tu juk ją ištampysi.“

— Tau reikės tik pašerti katę, ir viskas — sako ji.

„Man nepatinka vienai būti taip toli nuo miesto,“ rašau: „nesuprantu, kaip tu gali ten gyventi.“

Evi sako:

— Jei po lova guli šautuvas, tai gyveni ne viena.

Rašau:

„Pažįstu merginų, kurios taip kalba apie savo vibratorius.“ — Fui! Aš su savo šautuvu taip nesielgiu!

Taigi, Evi išvyksta į Kankuną Meksikoje, o aš, nuėjusi pasižiūrėti po jos lova, randu trisdešimt kažkelinto kalibro šautuvą su optiniu taikikliu. Spintoje kabo mano drabužių liekanos — visi ištampyti, mirtinai nukankinti kabo ant vielinių pakabų. Mirę.

Persikeliame į Evi lovą, kurioje aš guliu viena. Vidurnaktis. Vėjas kilnoja nėriniuotą miegamojo užuolaidą, o katė užšoka ant palangės norėdama pažiūrėti, kas įvažiavo į žvyruotą namo kiemą. Spindinčių žvaigždžių fone katė atsisuka į mane. Apačioje pasigirsta dūžtantis lango stiklas.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Persikeliame į paskutines Kalėdas prieš avariją, kai atvykau pas tėvus išvynioti dovanų. Šeima kaip ir kiekvienais metais papuošė tą pačią dirbtinę eglutę, kuri skleidžia karšto plastiko kvapą, jei per ilgai palieki įjungtas lemputes. Nuo to kvapo man visada įskausta galva, tarsi sergant gripu. Eglutė stebuklingai spindi, visa nukabinėta raudonomis ir auksinėmis dekoracijomis ir visada įsielektrinusiomis sidabrinėmis girliandomis, kurias vadina varvekliais. Ant viršūnės pasodintas vis tas pats žiurkiškas angelas guminės lėlės veidu. Židinio atbrailą dengia stiklo pluošto angelų plaukai, sukeliantys alerginę infekciją vos juos palieti. Grotuvas suka vis tą patį Perio Komo Kalėdų albumą. Tuo metu dar tebeturiu žandikaulį, todėl Kalėdinių giesmių dainavimas man nekelia didelių sunkumų.

Mano brolis Šeinas vis dar miręs, todėl bandau nesitikėti per daug dėmesio, tiktai paprastų, ramių Kalėdų. Mano mylimasis Manusas kaip tik tuo metu jau buvo pradėjęs psichuoti dėl savo darbo vietos policijoje, tad man labai norėjosi poros dienų ramybės. Mūsų šeima — aš, tėvas ir mama — pasikalbėję nutarėme nepirkti vieni kitiems brangių dovanų, tik visokias smulkmenėles, kad būtų kuo prikimšti kalėdinę kojinę.

Peris Komo dainuoja „Jau pradedame jausti Kalėdų dvasią“.

Mums abiems — man ir Šeinui — mama pasiuvo po raudoną veltinę kojinę ir pakabino jas ant židinio. Ant kojinių iš balto veltinio dailiai išsiuvinėti mūsų vardai. Kojinės išsipūtusios nuo dovanėlių. Kalėdų rytas, visi sėdime aplink eglutę. Tėvas išsitraukia kišeninį peiliuką dovanų juostelėms pjaustyti, o mama parodo mums popierinį pirkinių maišą ir sako:

— Kol situacija dar kontroliuojama, pranešu, kad vyniojamasis dovanų popierius keliauja į šį maišą. Prašom neprišiukšlinti namų.

Tėvas ir mama sėdi supamose kėdėse. Aš sėdžiu ant grindų, prie židinio ir kalėdinių kojinių. Ši kalėdinė scena mūsų šeimoje nesikeičia jau metų metus. Jiedu sėdi, geria kavą ir palinkę stebi, kaip reaguosiu į gautas dovanas. Aš sėdžiu ant grindų lyg indėnė sukryžiavusi kojas. Visi dar vilkime chalatus ar pižamas.

Peris Komo dainuoja: „Grįšiu Kalėdų namo“.

Pirmiausia iš kojinės ištraukiu mažytę pliušinę koalą, kuri savo spyruoklinėmis rankomis ir kojomis turi apsikabinti ir suspausti pieštuką. Štai kuo mane laiko tėvai. Mama paduoda man puodelį karšto šokolado, kurio paviršiuje plaukioja maži zefyriukai. Sakau jai:

— Ačiū.

Po mažąja koala guli dėžutė.

Tėvai sustingsta, pasilenkia virš kavos puodelių ir stebi mane.

Peris Komo dainuoja „Ateikite visi tikintieji“.

Toje dėžutėje — prezervatyvai.

Sėdėdamas šalia stebuklingos žibančios eglutės, tėvas sako:

— Mes nežinome, kiek partnerių tu turi per metus, bet norime, kad žaistum saugiai.

Įsikišu prezervatyvus į chalato kišenę ir žiūrėdama į tirpstančius zefyriukus sakau:

— Ačiū.

— Jie iš latekso, — sako mama, — su jais reikia naudoti tik vandens pagrindo lubrikantą. Aišku, jei tik tavo amžiuje reikalingas lubrikantas. Ne aliejuką, ne vazeliną, ar kokį nors losjoną, — aiškina ji. — Nepirkome tau prezervatyvų iš avies žarnų, nes juose yra mažytės poros, pro kurias gali prasiskverbti ŽIV virusas.

Kojinėje guli dar viena dėžutė. Joje — dar daugiau prezervatyvų. Ant dėžutės pažymėta spalva — kūno. Toks žymėjimas man atrodo beprasmis. Ant dėžutės dar parašyta bekvapiai ir beskoniai.

Beskoniai — beskonybė. Oi, apie beskonybę tikrai labai daug galėčiau papasakoti.

— Tyrimas, — sako tėvas, — telefoninė heteroseksualių žmonių apklausa, vykdyta miestuose, kuriuose labai paplitęs ŽIV, atskleidė, kad trisdešimt penki procentai žmonių jaučiasi nejaukiai pirkdami prezervatyvus.

O gauti juos iš Kalėdų Senio turbūt yra geriau? Sakau tėvams:

— Supratau.

— Ir tai ne vien AIDS, — antrina mama. — Dar yra gonorėja. Sifilis. Taip pat žmogaus papilomos virusas. Tos karputės ant lytinių organų. — Ji tęsia, — Tu juk žinai, kad prezervatyvą užmauti reikia iš karto, vos atsistojus peniui, tiesa?

Mama sako:

— Nemažai sumokėjau, bet visgi gavau bananų ne sezono metu, jei vis dėlto tau prireiktų pasitreniruoti.

O čia jau tikri spąstai. Jei atsakysiu „o taip, žinoma, visada raitoju gumeles ant ką tik atsistojusio penio“, tai tėvas man atskaitys „nebūk pasileidėlė“ paskaitą. Jei pasakysiu, kad nemoku, tada, be abejo, teks visą Kalėdų dieną praleisti maustant ant vaisių prezikus.

Tėvas sako:

— Yra daugybė ligų ir be AIDS. Pavyzdžiui, herpes pūslelinė, kurios simptomai — mažos skausmingos pūslelės ant lytinių organų.

Jis pažvelgia į mamą.

— Kūno skausmai, — priduria ji.

— Taip, skauda visą kūną, — sako tėvas, — ir pakyla karštis. Atsiranda išskyrų iš makšties. Skauda šlapintis.

Jis vėl žvilgteli į mamą.

Peris Komo dainuoja: „Kalėdų Senis atvyksta į miestą.“

Po antra prezervatyvų dėžute randu dar vieną prezervatyvų dėžutę. Jėzau, trijų dėžių man užteks iki menopauzės.

Kaip norėčiau, kad mano brolis dabar būtų gyvas. Tada galėčiau užmušti jį už tai, kad sugadino dar vienas Kalėdas. Peris Komo dainuoja: „Ant stogo nusileidžia elnias.“

— Dar yra hepatitas B, — sako mama ir, atsisukusi į tėvą, klausia. — Kokios dar ligos?

— Chlamidiozė, — atsako jis. — Ir limfogranuloma.

— Taip, — pritaria mama. — Ir gimdos kaklelio uždegimas, ir negonokokinė šlapimo takų infekcija.

Tėvas pasižiūri į mamą ir sako:

— Bet dažniausiai jas sukelia alergija lateksui arba spermicidiniam tepalui.

Mama gurkšteli kavos. Pažvelgia į savo rankas, laikančias puodelį, tada pakelia akis į mane.

— Tavo tėvas tik nori pasakyti, — sako ji, — kad mes suprantame, kiek klaidų pridarėme augindami tavo brolį. Dabar tik norime, kad tu būtum saugi.

Kojinėje randu ketvirtą prezervatyvų dėžutę. Peris Komo dainuoja „Giesmė pasigirdo lygiai vidurnaktį“. Ant pakuotės užrašyta: patikimi ir stiprūs net ir ilgos analinės sueities metu.

— Dar yra kirkšnies granuloma, — tęsia tėvas, — ir bakterinis makšties uždegimas. — Tada tyliai skaičiuodamas lenkia rankų pirštus ir priduria. — Dar odos moliuskas.

Vieni prezervatyvai balti. Kiti spalvoti. Kai kurie grublėti tarsi dantyti duonos peilio ašmenys. Kai kurie labai dideli. Kai kurie šviečia tamsoje. Visas šitas bjaurus reikalas iš dalies glosto mano širdį. Tėvai turbūt mano, kad esu velniškai populiari.

Peris Komo dainuoja „Ateik, ateik Emanueli“

— Nenorime tavęs gąsdinti, — sako mama, — bet tu juk jauna. Nesitikime, kad vakarus leisi namuose.

— O jei naktimis negali užmigti, — sako tėvas, — gali būti spalinukės.

Mama:

— Mes tiesiog nenorime, kad tau baigtųsi kaip broliui.

Brolis miręs, tačiau jo kojinė pilna dovanų ir galiu lažintis, kad ten ne prezikai. Jis miręs ir tikiu, kad dabar juokiasi net už pilvo susiėmęs.

— Jei turi spalinių, — tęsia tėvas, — jų patelės naktį keliauja gaubtine žarna iki analinės angos ir ten padeda kiaušinėlius. Jei įtari, kad turi kirmėlių, geriausiai prie analinės angos prispausti lipnios juostelės ir apžiūrėti ją pro didinamąjį stiklą. Kirmėlės būna ketvirtadalio colio ilgio.

Mama pradeda stabdyti:

— Bobai, gal jau užteks.

Tėvas pasilenkia prie manęs ir sako:

— Dešimt procentų šios šalies vyrų tave gali užkrėsti spalinėmis. Nepamiršk to.

Mano kojinėje vien prezervatyvai. Dėžutėse, auksiniuose folijos pakeliuose, ilgomis perforuotomis juostelėmis po šimtą, kad būtų paprasčiau atplėšti. Be prezervatyvų dar gavau prievartavimo atveju naudojamą švilpuką ir kišeninį ašarinių dujų flakonėlį. Jie ruošia mane blogiausiam. Bijau klausti, ar tai visos dovanos. Juk galėčiau gauti vibratorių, kad sėdėčiau namuose ir kiekvieną naktį juo celibatinčiausi. Arba seilinuką kunilingui. Maistinės plėvelės. Gumines pirštines.

Peris Komo dainuoja: „Kalėdoms nereikia nieko daugiau.“ Žvilgteliu į išsipūtusią, pilną dovanų Šeino kojinę ir klausiu:

— Nejaugi pirkote dovanų ir Šeinui?

Jei nupirko prezervatyvų, tai truputį per vėlai.

Tėvai susižvalgo ir tėvas sako mamai:

— Tu pasakyk.

— Kojinėje yra tai, ką tu nupirkai savo broliui, — sako ji. — Eik, pasižiūrėk.

Persikeliame ten, kur aš velniškai pasimetu.

Daugiau aiškumo. Daugiau priežasčių. Daugiau atsakymų.

Blykst.

Nukabinu Šeino kojinę nuo židinio atbrailos, o ji prikimšta gofruoto popieriaus.

— Ieškok giliau, — ragina tėvas.

Tarp popieriaus gniužulų randu užklijuotą voką.

— Atidaryk, — sako mama.

Voke randu atspausdintą laišką su žodžiais „Ačiū Tau“ lapo viršuje.

— Iš tiesų tai dovana abiems mūsų vaikams.

Negaliu patikėti tuo, ką skaitau.

— Užuot pirkę tau brangią dovaną, — aiškina mama, — tavo vardu paaukojome pinigų Pasaulio AIDS tyrimų centrui.

Kojinėje randu dar vieną voką.

— O čia, — sako tėvas, — yra Šeino dovana tau.

Oi, to jau tikrai per daug.

Peris Komo dainuoja: „Mačiau, kaip mama bučiavo Kalėdų Senį.“

Sakau:

— Tas mano nagingasis miręs brolis, koks jis rūpestingas. Jam tikrai nereikėjo taip vargintis. Gal pagaliau jau būtų laikas jam išbristi iš savęs neigimo ir nesusitaikymo ir pradėti būti tikrai mirusiam. Gal net reinkarnuotis, — sakau, — nemanau, kad mirusiajam sveika tiek apsimetinėti gyvu.

Viduje tiesiog verdu. Labiausiai šiais metais norėjau naujos Prada rankinės. Aš nekalta, kad kažkoks plaukų lako flakonas susprogo Šeinui į veidą. Bum, ir jis svirduliuoja namo, jo kakta jau juoduoja ir melsta. Ilga kelionė iki ligoninės, viena Šeino akis aklinai užtinusi, o veidas aplink ją tik pučiasi ir pučiasi, kraujagyslės po oda sproginėja ir kraujuoja. Šeinas nepratarė nė žodžio.

Aš nekalta, kad vos pamatę Šeino veidą, socialiniai darbuotojai lyg pakvaišę užgriuvo kaltinimais mano tėvą. Jie įtarė smurtą prieš vaikus. Nusikalstamą aplaidumą. Intervencija į šeimos gyvenimą. Aš dėl viso to nekalta. Policijos tyrimas. Pareigūnas apklausė mūsų kaimynus, mokyklos draugus, mokytojus, kol visi mane pažinoję žmonės su manimi ėmė elgtis lyg su maža, drąsia, nelaiminga mergyte.

Sėdžiu Kalėdų rytą su dovanomis, kuriomis pasidžiaugti reikalingas penis, ir niekas nežino netgi pusės visos istorijos.

Net pasibaigus policijos tyrimui ir neradus jokių įrodymų, mūsų šeima vis tiek liko sužlugdyta. Visi tebegalvoja, kad aš išmečiau tą plauku flakoną. Ir jei tai prasidėjo nuo manęs, tai esu dėl visko kalta. Dėl sprogimo. Dėl policijos. Dėl to, kad Šeinas pabėgo. Dėl jo mirties.

Bet tai nebuvo mano kaltė.

— Iš tiesų, — sakau, — jei Šeinas norėtų man padovanoti tikrą dovaną, jis prisikeltų iš mirusiųjų ir nupirktų man naują drabužių spintą, kurią yra man skolingas. Tai būtų tikrai laimingos Kalėdos. Už tai aš nuoširdžiai padėkočiau.

Tyla.

Ištraukiu antrąjį voką, o mama sako:

— Mes tave oficialiai įtraukėme...

— Tavo brolio vardu, — įsiterpia tėvas, — mes nupirkome tau narystę GiLTiB.

— Kur kur? — klausiu.

— Gėjų ir lesbiečių tėvų ir bičiulių draugijoje, — atsako mama.

Peris Komo dainuoja: „Šventes geriausia praleisti namuose.“

Tyla.

Mama atsistoja nuo kėdės ir išeidama sako:

— Bėgu, atnešiu tuos bananus. Mudu su tėvu norime būti tikri dėl tavo saugumo, todėl mums labai smalsu pamatyti, kaip tu išbandysi savo dovanas.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Persikeliame į vidurnaktį Evi namuose, kai užklumpu ketinantį mane nužudyti Setą Tomą.

Kadangi neturiu apatinio žandikaulio, mano gerklė baigiasi skyle, iš kurios karo liežuvis. Oda aplink skylę randuota, padengta ryškiais tamsiai raudonais guzais ir atrodo, tarsi būčiau dalyvavusi vyšnių pyragų valgymo konkurse. Jei leisčiau savo liežuviui tiesiog kaboti, matytųsi mano gomurys — rausvas, lygus, kaip krabo nugara — ir ant gomurio lyg pasaga kabanti mano likusių viršutinių dantų eilė. Yra laikas, kada būtinai nešioju vualį, ir laikas, kada manau, kad jis nereikalingas. Be to, pamačiusi vidurnaktį į Evi namus besilaužiantį Setą Tomą, aš apstulbstu.

Setas lipa didžiuliais sraigtiniais Evi namų laiptais ir pamato mane, vilkinčią satininį nėriniuotą persikų spalvos Evi peniuarą. Aš tarsi šaldytas kalakutas įsisukusi į persikų spalvos retro stiliaus Zsa Zsa chalatą. Rankogaliai ir chalato atlapai aptraukti stručio plunksnų migla, derančia su plunksnelėmis ant aukštakulnių šlepečių.

Setas sustingęs stovi ant didžiulių Evi namų laiptų, rankoje laiko Evi šešiolikos colių ilgio peilį mėsai. Setui ant galvos užtrauktos Evi korsetinės pėdkelnės. Setui prie veido glaudžiasi medvilninis higieninis pėdkelnių klynukas. Lyg kokios kokerspanielio ausys pėdkelnių kojos karo ant likusios nederančios, nudėvėtos jo kareiviškos aprangos.

O aš — lyg vizija. Leidžiuosi laiptais tiesiai peilio ašmenų link, žingsnis po žingsnio darau pauzes lyg šokėja kokiame nors Las Vegaso reviu.

Ak, kokia aš nepaprasta. Lyg deivės piešinys ant vien tik seksui naudojamos lovos baldakimo.

Setas stovi ir pirmą kartą gyvenime pagautas baimės žiūri į viršų, nes aš rankose gniaužiu Evi šautuvą. Buožė atremta į petį, o rankose gniaužiu vamzdį. Šautuvas nutaikytas tiesiai į medvilninį Evi Kotrel klynuką.

Stovime vienas priešais kitą Evi fojė. Ant grindų mėtosi išdaužti forminiai lauko durų stiklai, palubėje kabo austriško krištolo sietynas — tviskanti namo bižuterija. Dar fojė stovi mažytis prancūziškas Provanso stiliaus staliukas, išdažytas balta ir auksine spalvomis.

Ant staliuko stovi toks dramblio kaulu dekoruotas ūlialia telefonas, kokių didžiuliai lyg saksofonas auksiniai rageliai turi taip pat iš aukso padarytus laikiklius. Tarp skaičių mygtukų įtaisyta kamėja. Evi greičiausiai mano, kad tai yra labai elegantiška.

Peilį vis dar laikydamas priešais save, Setas sako:

— Aš neplanavau tavęs skriausti.

Aš toliau vis stabtelėdama laiptais žingsniuoju žemyn.

— Pasistenkime, kad šiandien čia niekas nenukentėtų, — sako jis man.

Tiesiog deja vu.

Lygiai taip pat Manusas Kelis manęs klausdavo, ar patyriau orgazmą. Na, ne šiais žodžiais, bet tokiu pat tonu.

Pro Evi klynuką Setas aiškinasi:

— Aš nieko nepadariau, tik permiegojau su Evi.

Tiesiog deja vu.

Eime buriuoti. Ta pati intonacija.

Setas išmeta iš rankų peilį, jis įsminga visai šalia kareiviško Seto bato į Evi fojė parketą. Jis tęsia:

— Jei Evi sako, kad tai aš į tave šoviau, ji meluoja.

Ant telefono stalelio guli bloknotas ir pieštukas užrašams.

Setas sako:

— Vos išgirdęs, kad tu ligoninėje, supratau, kad tai — Evi darbas.

Viena ranka laikau šautuvą, kita rašau ant bloknoto:

„Nusiimk pėdkelnes.“

— Aš noriu pasakyti, kad nėra priežasties mane nušauti, — sako jis, kišdamas pirštus už pėdkelnių gumos. — Aš esu tik priežastis, dėl kurios Evi į tave šovė.

Žingsnis-pauzė-žingsnis, baigiu lipti paskutines dešimt pėdų iki Seto, užkišu šautuvo vamzdį už pėdkelnių gumos ir nuplėšiu jas nuo kvadratinio Seto veido. Setas Tomas, kuris virs Alfu Romeo Vankuveryje, Britų Kolumbijoje. Alfas Romeo, kuris buvo Nešas Rambleris, kuris buvo Bergdorfas Gudmanas, kuris buvo Nimanas Markusas, kuris buvo Saksas Penktoji Aveniu, kuris buvo Kristianas Dioras.

Setas Tomas, kuris senų senovėje buvo Manusas Kelis, mano sužadėtinis iš reklaminės laidos. Šito anksčiau neminėjau, nes noriu kad suprastumėte, kaip jaučiausi tai sužinojusi. Mano sužadėtinis norėjo mane nužudyti. Nors Manusas ir buvo šiknius, aš jį vis tiek mylėjau. Vis dar myliu Setą. Man tai buvo tarsi dūris peiliu. Supratau, kad nepaisant visko, kas nutiko, man vis tiek dar liko milijonai neišnaudotų galimybių tapti dar labiau nuskriausta.

Nuo tos nakties pradėjome keliauti ir Manusas Kelis pamažu pradėjo transformuotis į Setą Tomą. Tarpiniu laikotarpiu — Santa Barbaroje, San Franciske, Los Andžele, Reno, Boizyje, Solt Leik Sityje — Manusas buvo vis kitas vyras. Nuo tos nakties iki šiąnakt, kai guliu lovoje Sietle ir vis dar jį myliu, Setas buvo Lensas Korporalas ir Čeisas Manhatanas. Jis buvo Dovas Korningas ir Heraldas Tribjunas, ir Morisas Koudas.

Viskas dėl Brendi Aleksander Liudininkų reinkarnacijos projekto, kaip ji jį vadina.

Vardai skirtingi, bet visi jie kilo iš vieno — Bandęs Mane Nužudyti Manusas.

Skirtingi vyrai, bet vis ta pati gražaus policijos tyrėjo išvaizda. Tos pačios ryškiai mėlynos akys. Nešauk — eime buriuoti — tas pats balsas. Skirtingos šukuosenos, bet tie patys juodi, stori lyg šuns, seksualūs plaukai.

Setas Tomas yra Manusas. Manusas apgaudinėjo mane su Evi, o aš jį vis dar taip myliu, kad dedu į jo maistą konjuguoto estrogeno. Taip myliu, kad padarysiu viską, kad jį sunaikinčiau.

Galite manyti, kad turėčiau būti protingesnė dabar, po... kiek? Tūkstančio šešių šimtų koledžo kreditų. Turėčiau būti protingesnė. Jau galėčiau būti gydytoja.

Atleisk, mama. Atleisk, Dieve.

Persikeliame, kai jaučiuosi itin kvailai mėgindama išlaikyti prie ausies auksinį Evi telefoną-saksofoną. Brendi Aleksander, nepatogumų karalienės vardo, nėra jokioje telefonų knygoje. Žinau tik tiek, kad ji gyvena Congress viešbutyje, prabangiuose apartamentuose su trimis kambariokėmis:

Kiti Liter.

Sofonda Piters.

Ir linksmąja Vivjena Vavein.

Jos dar žinomos kaip Seserys stručiai — trys vaikinai transvestitai, dievinantys super mega karalienę, galintys užmušti vienas kitą dėl daugiau vietos drabužių spintoje. Karalienė Brendi man pati tai papasakojo.

Man labiau reikėtų pakalbėti su Brendi, bet paskambinu tėvams. Taip viskas susiklosto, kad prieš tai uždarau savo žudiką sužadėtinį spintoje, kurią atidariusi pamatau dar daugiau savo gražiųjų, dabar jau keliais dydžiais ištampytų drabužių. Visus tuos drabužius pirkau už savo sunkiai uždirbtus pinigus. Po viso to man tikrai reikia kažkam paskambinti.

Dėl daugybės priežasčių dar negaliu tiesiog nueiti į lovą. Todėl skambinu telefonu. Skambutis lekia per kalnus ir dykumas, už kurių atsiliepia mano tėvas. Ir aš kaip pilvakalbė, stengdamasi išvengti priebalsių, kurioms reikalingas žandikaulis, sakau:

— Gflerb sorlfd kortk, erd sairk. Srd. Erd, korts derk sairk? Kirdo!

Na, telefonas tikrai nebėra mano draugas.

Mano tėvas sako:

— Prašau, nepadėkite ragelio. Tuoj pakviesiu žmoną.

Patraukęs nuo ausies ragelį jis sako:

— Lesle, kelkis, mums pagaliau skambina telefoniniai priekabiautojai.

Girdžiu, kaip mama jam atsako:

— Nemėgink kalbėti su jais. Pasakyk, kad mes mylėjome ir branginome savo mirusį homoseksualų sūnų.

Jau vidurnaktis. Tėvai turėtų gulėti lovoje.

— Lot. Ordilį, — sakau. — Šerta ish ka alt. Šerta ish ka alt!

— Imk, — girdžiu tolstantį tėvo balsą, — tinkamai jiems atsikirsk, Lesli.

Auksinis saksofono ragelis dešimt kartų pasunkėja, tarsi šiam skambučiui dar trūktų melodramiškumo. Iš drabužių spintos pasigirsta Seto balsas:

— Prašau, neskambink policijai, bent jau kol nepasikalbėjai su Evi.

Tada iš telefono ragelio:

— Alio? — tai mano mama.

— Pasaulis toks didelis, visi galime būti mylimi, — sako ji. — Dievo širdyje yra vietos visiems Jo vaikams. Gėjams, lesbietėms, biseksualams, transseksualams. Negalima sakyti, kad tai nėra meilė vien dėl to, kad tai vyksta analiniu būdu. — Ji tęsia, — girdžiu, kad tu turi daug nuoskaudų. Noriu tau padėti susitvarkyti su šiomis problemomis.

Setas rėkia toliau:

— Aš nesiruošiau tavęs žudyti. Atėjau, nes norėjau išsiaiškinti su Evi dėl to, ką ji tau padarė. Aš tik stengiausi apsisaugoti.

Kitame ragelio gale, už dviejų valandų kelio nuo čia, pasigirsta nuleidžiamas vanduo tualete ir tėvo balsas:

— Vis dar kalbiesi su tais bepročiais?

— Tai taip įdomu! Regis, vienas jų grasina mus nužudyti.

Ir vėl Setas:

— Tave greičiausiai pašovė Evi.

Telefono ragelyje girdisi tėvas, jis bliauna taip garsiai, kad turiu atitraukti ragelį nuo ausies:

— Tai jūs, jūs turėtumėte būti mirę. Jūs nužudėte mano sūnų, jūs, prakeikti iškrypėliai.

Setas sako:

— Mes su Evi tik užsiiminėjome seksu.

Manęs galėtų net nebūti kambaryje, galėčiau tiesiog perduoti ragelį Setui.

— Negi galvoji, kad būčiau galėjęs persmeigti tave miegančią peiliu?

Ragelyje toliau šaukia tėvas:

— Tik pabandykit. Namuose turiu ginklą ir laikysiu jį užtaisytą prie savęs kiaurą parą. Mes nebeleisime daugiau savęs kankinti. Mes didžiuojamės būdami mirusio gėjaus tėvais.

Ir Setas rėkia:

— Prašau, padėk ragelį.

Aš sakau:

— Aht! Oank!

Tačiau tėvas padeda ragelį.

Galinčių man padėti žmonių sąrašas susitraukė, jame likau tik aš viena. Ne geriausia draugė. Ne buvęs meilužis. Ne daktarai ar vienuolės. Galbūt dar liko policija, bet jai dar ne laikas. Dar ne laikas suvynioti visą šią makalynę į tvarkingą teisinę pakuotę ir gyventi toliau savo nepilnavertį gyvenimą. Amžiams likti nematoma baisūne, vis bandančia surinkti gyvenimo šukes.

Viskas taip sujaukta ir kabo ore, bet aš dar nepasiruošusi tvarkytis. Mano komforto erdvė plečiasi sulig kiekviena minute. Priartėjo mano muilo operos laikas. Atėjo laikas peržengti ribą. Jaučiu, kad galiu padaryti bet ką, o viskas dar tik prasideda.

Mano šautuvas užtaisytas ir turiu pirmąjį įkaitą.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Persikeliame, kai paskutinį kartą atvažiavau namo aplankyti tėvų. Tai buvo paskutinis mano gimtadienis prieš avariją. Kadangi Šeinas vis dar miręs, nesitikiu gauti dovanų. Nesitikiu jokio torto. Tiesiog vykstu aplankyti savo šeimos. Vis dar turiu burną, todėl nesipriešinu idėjai užpūsti kelias žvakes.

Namuose viskas taip pat, ruda svetainės sofa, kėdės su atlošais, tik tėvas ant visų langų iš vidaus lipnia izoliacine juosta užklijavęs didžiulius X. Mamos automobilis nestovi kieme, kur ji paprastai jį stato. Automobilis užrakintas garaže. Ant lauko durų pritvirtintas didelis skląstis, kurio nepamenu anksčiau ten buvus. Ant kiemo vartų kabo didelis ženklas „Atsargiai — šuo“ ir mažesnis, kuriame nurodyta, kad name įtaisyta apsaugos sistema.

Vos man įėjus į namus, mama pamoja greičiau užeiti ir sako:

— Guzikėli, pasitrauk nuo langų. Diskriminacinių nusikaltimų šiais metais padaugėjo šešiasdešimt septyniais procentais. Sutemus stenkis, kad tavo šešėlis nekristų ant užuolaidų, nes tada matytumeisi iš lauko.

Vakarienę mama ruošia prie žibintuvėlio. Kada atidarau orkaitę ar šaldytuvą, ji ima panikuoti ir pridenginėdama mane puola uždarinėti durelių.

— Per daug šviesos, — taria ji. — Smurtas prieš gėjus per pastaruosius penkerius metus išaugo šimtu procentų.

Už pusės kvartalo nuo namų pasistatęs automobilį“ namo grįžta tėvas. Jo raktai barška, kol jis rakina naująją spyną. Mama sustingusi laiko mane virtuvės tarpduryje. Raktai nurimsta ir tėvas pasibeldžia — tris kartus greitai ir du iš lėto.

— Čia jo slaptas beldimas, — sako mama, — bet vis tiek žvilgtelk pro akutę.

Įeidamas tėvas žvalgosi per petį į tamsią gatvę. Pravažiuoja mašina ir jis skubiai beria:

— Romeo Tango Fokstrotas šeši septyni keturi. Greičiau užsirašyk.

Mama viską rašo į bloknotą prie telefono.

— Markė? — klausia ji. — Modelis?

— Merkuris, mėlynas, — atsako tėvas, — labai tamsus.

Mama sako:

— Duomenys užfiksuoti.

Sakau, kad galbūt jie kiek perdeda.

Tėvas atkerta:

— Nemenkink mūsų bėdų.

Reikia paminėti, kad apsilankymas namie buvo didelė klaida. Netgi Šeinui atrodytų, kad mūsų tėvai elgiasi keistai. Tėvas išjungia mano įjungtą svetainės lempą. Užuolaidos užtrauktos ir susegtos per vidurį smeigtukais. Tamsoje tėvai mintinai žino, kur stovi koks baldas, o aš be šviesos kliūnu už kiekvienos kėdės ir visų stalo kampų. Užkliudau saldainių vazą, ji sudūžta, tada mama suklykia ir puola ant virtuvės grindų.

Tėvas išropoja iš už sofos, kur įlindęs slėpėsi, ir sako:

— Nežiūrėk per griežtai į savo mamą. Mes bet kada artimiausiu metu galime nukentėti nuo netolerantiškų žmonių.

Iš virtuvės rėkia mama:

— Ar metė akmenį? Ar kas nors užsidegė?

Jai atsišaukia tėvas:

— Tik nespausk aliarmo mygtuko, Lesli. Jei dar kartą be reikalo iškviesime policiją, turėsime už tai susimokėti.

Dabar jau žinau, kodėl kai kurie dulkių siurbliai turi įtaisytas lempas. Pirmiausiai aklinoje tamsoje renku šukes. Tada prašau tėvo, kad paduotų man tvarsčių. Stoviu nejudėdama, spaudžiu įpjautą ranką prie širdies ir laukiu. Iš tamsos išnyra tėvas, rankoje neša alkoholį ir tvarsčius.

— Tai karas, — sako jis, — ir mes kariaujame jį kartu su GiLTiB.

GiLTiB — Gėjų ir lesbiečių tėvai ir bičiuliai, jau žinau. Žinau, žinau. Ačiū tau, Šeinai.

Sakau:

— Jūs net neturėtumėte priklausyti GiLTiB. Jūsų gėjus sūnus juk miręs, jis nebesiskaito, — galbūt tai kiek per šiurkštu, bet juk aš kraujuoju. Priduriu, — atsiprašau.

Aš stipriai sutvarstyta, alkoholis tamsoje dar labiau degina. Tėvas sako:

— Vilsonai pasistatė kieme GiLTiB ženklą. Po poros dienų kažkas pervažiavo ir išrausė jų pievelę.

Bet mano tėvai kieme nepasistatę jokių ženklų.

— Savo ženklą jau nuėmėme, — aiškina tėvas. — Tavo motina ant automobilio užsiklijavusi GiLTiB lipduką, todėl laikome jį garaže. Tai, kad išdrįsome viešai didžiuotis tavo mirusiu broliu, išstūmė mus tiesiai į pirmąsias šio karo fronto linijas.

Mama sako iš tamsos:

— Dar nepamiršk Bredfordų. Jie savo verandoje rado degančių šuns išmatų. Būtų sudegę gyvi vien dėl to, kad vidiniame kieme pasistatė vaivorykštinį GiLTiB vėjarodį. Netgi ne fasadiniame, o vidiniame kieme.

— Mus, Guzikėli, supa vien neapykanta, — sako tėvas. — Žinai tai?

Mama sako:

— Nagi, kariūnai, metas pasistiprinti.

Valgome apkepą iš GiLTiB receptų knygos. Apkepas skanus, bet turbūt tik Dievas žino, kaip jis atrodo. Tamsoje du kartus išverčiu stiklinę. Ant kelių prisibarstau druskos. Vos pamėginu ištarti žodį, tėvai mane nutildo. Mama vis klausinėja:

— Ar nieko ką tik negirdėjai? Ar tas garsas sklido iš lauko?

Pašnibždomis klausiu, ar jie atsimena, kas rytoj per diena.

Noriu tik patikrinti, ar jie pamena, kad ir tokioje įtampoje. Torto su žvakutėmis ir dovanų, žinoma, nesitikiu.

— Rytoj? — nustemba tėvas. — Be abejo, žinome. Dėl to ir sėdime kaip ant adatų.

— Kaip tik norėjome su tavimi pasikalbėti apie rytojų, — sako mama. — Žinome, kad vis dar liūdi dėl brolio, todėl manome, kad tau būtų į naudą rytoj kartu su mūsų grupe žygiuoti GiLTiB parade.

Persikeliame ten, kur galima matyti, kaip iš už horizonto atvilnija dar vienas keistas ir šleikštus nusivylimas.

Persikeliame ten, kur man jau bloga nuo tėvų pastangų atsipirkti ir atgailauti už visus tuos metus, kai tėvas rėkdavo:

— Mes nežinome, kokias šlykščias ligas tu neši į šiuos namus, ponaiti, todėl šiąnakt pasiieškok sau kitos vietos nakvynei.

Tėvai tai vadino griežtąja meile.

Prie šio paties stalo mama Seinui pasakė:

— Šiandien skambino iš daktaro Pitersono kabineto, — ir atsisukusi į mane paliepė, — tu, jaunoji ledi, eik į savo kambarį skaityti.

Galėjau nukeliauti į mėnulį ir vis tiek būčiau girdėjusi riksmus.

Šeinas su tėvais buvo svetainėje, o aš už savo kambario durų. Mano drabužiai — dauguma mano mokyklinių drabužių — džiūvo ant virvės lauke. Namie tėvas pareiškė:

— Tau ne angina, jaunuoli, ir prašome paaiškinti, kur buvai ir ką veikei.

— Su narkotikais, — sakė mama, — dar susitvarkytume.

Šeinas per visą pokalbį nepratarė nė žodžio. Jo veidas vis dar nusėtas blizgančiais randais.

— Su paauglių nėštumu, — sakė mama, — dar susitvarkytume.

Nė žodžio.

— Daktaras Pitersonas, — tęsė ji, — mums sakė, kad yra tik vienas būdas užsikrėsti tokia liga kaip tavo, bet aš jam atsakiau, kad ne, tik ne tu, tik ne mūsų vaikas, tik ne tu, Šeinai.

Tėvas tarė:

— Skambinome treneriui Ladlou ir jis mums pranešė, kad tu jau du mėnesius nežaidi beisbolo su savo komanda.

— Rytoj privalėsi važiuoti į apygardos sveikatos departamentą, — liepė mama.

— O šiąnakt, — pridūrė tėvas, — eik lauk iš mūsų namų.

Mūsų tėvas.

Tie patys žmonės, kurie dabar tokie geri ir malonūs, rūpestingi ir aktyvūs, tie patys žmonės, vėliau atradę savo identitetą ir saviraišką kovoje už lygybę, asmens orumą ir lygias teises savo mirusiam sūnui, tai tie patys žmonės, kuriuos tada girdėjau rėkaujant už savo kambario durų.

— Mes nežinome, kokias šlykščias ligas tu neši į šiuos namus, ponaiti, todėl šiąnakt pasiieškok sau kitos vietos nakvynei.

Atsimenu, tada norėjau eiti nusikabinti skalbinius, išsilyginti juos, susilankstyti ir pasidėti į spintą.

Daugiau savitvardos.

Blykst.

Prisimenu, kaip atsidarė ir užsidarė lauko durys. Tyliai, be trenksmo. Mano kambaryje degė šviesa, todėl lange galėjau matyti tik savo atspindį. Išjungusi šviesą, lauke pamačiau Šeiną, jis stovėjo lauke ir žiūrėjo į mane. Jo veidas lyg pabaisos iš siaubo filmo — sudarkytas, deformuotas, atšiaurus ir pajuodęs nuo plaukų lako flakono sprogimo.

Daugiau siaubo.

Blykst.

Kiek žinau, jis niekada nerūkė, bet tada brūkštelėjo degtuką ir prisidegė juo cigaretę. Tada pasibeldė į mano langą ir tarė:

— Ei, įleisk mane.

Daugiau išsižadėjimo.

— Ei, juk šalta lauke.

Daugiau atšiaurumo.

Įjungiau šviesas, kad lange vėl galėčiau matyti tik savo atspindį. Tada užtraukiau užuolaidas. Niekada daugiau Šeino nemačiau.

Šiąnakt, namie be šviesų, užtrauktomis užuolaidomis, užrakintomis durimis, be Šeino, tik jo vaiduokliui sklandant palubėje, aš klausiu:

— Kokiame parade?

Mama atsako:

— Gėjų palaikymo parade.

Tėvas sako:

— Mes žygiuosime kartu su GiLTiB.

Ir tėvai nori, kad žygiuočiau kartu. Jie nori, kad sėdėčiau tamsoje ir kartu apsimetinėčiau, kad slepiamės nuo išorinio pasaulio. Kad koks nors neapykantos pritvinkęs nepažįstamasis ateis ir naktį mus užpuls. Kokia nors svetima, mirtina venerinė liga. Jie nori įsivaizduoti, kad bijo kažkokio fanatiško homofobo. Kad tai visai ne jų pačių kaltė. Jie norėtų, kad aš įsivaizduočiau turinti dėl kažko jaustis kalta.

Aš neišmečiau to flakono. Aš tik užgesinau šviesą kambaryje. Tada tolumoje pasigirdo gaisrinės sirenos. Už užuolaidų pradėjo mirksėti oranžiniai blyksniai, išlipusi iš lovos pamačiau, kad dega mano mokykliniai drabužiai. Jie džiūvo vėjyje sukabinti ant virvės. Suknelės, megztukai, kelnės, palaidinės plaikstėsi ir draikėsi vėjyje. Per kelias minutes viskas, ką dievinau, išnyko.

Blykst.

Persikeliame keleriais metais pirmyn, kada jau suaugusi kraustausi iš tėvų namų.

Daugiau naujo gyvenimo pradžios.

Blykst.

Persikeliame į vieną naktį, kai kažkas skambina tėvams iš taksofono ir klausia, ar jie Šeino Makfarlando tėvai. Tėvai atsako „galbūt“. Skambintojas jiems sako, kad Šeinas mirė, bet nesako kur.

Kitas balsas šalia skambinusiojo ragina: „Papasakok jiems visa kita“.

Dar vienas balsas šalia skambintojo sako: „Pasakyk jiems, kaip stipriai panelė Šein jų nekentė, pasakyk, kad paskutiniai jos žodžiai buvo: tai dar ne pabaiga, toli gražu ne pabaiga.“ Tada ragelyje kažkas juokiasi.

Persikeliame, kai sėdime tamsoje vieni prie apkepo.

Tėvas klausia:

— Na, mažyte, tai ar žygiuosi su mumis ryt parade?

Mama sako:

— Tai būtų didelis tavo indėlis kovoje dėl gėjų teisių.

Daugiau drąsos.

Blykst.

Daugiau tolerancijos.

Blykst.

Daugiau išminties.

Blykst.

Persikeliame prie teisybės. Ir aš atsakau:

— Ne.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

Persikeliame į maždaug pirmą valandą nakties tyliuose Evi namuose, kai Manusas nustoja šūkauti ir aš pagaliau galiu viską apgalvoti.

Evi Kankune greičiausiai laukia, kada jai paskambins policija ir pasakys: „jūsų namų prižiūrėtoja, ta pabaisa be žandikaulio, na, mes spėjame, kad ji nušovė jūsų slaptąjį meilužį, kai jis įsilaužė į jūsų namus su mėsininko peiliu“.

Visi žinote, kad Evi šiuo metu tikrai nemiega. Kokio nors viešbučio kambaryje Meksikoje ji dabar spėlioja, koks laiko skirtumas — trijų ar keturių valandų — yra tarp Kankuno, kur turi vykti jos fotosesija katalogui, ir jos didžiojo namo, kuriame aš turėčiau gulėti subadyta peiliu. Evi tikrai nepriklauso didžiausių smegeninių kategorijai. Niekas nerengia fotosesijų katalogams Kankune per patį sezono piką, ypač su tokiomis stambiakaulėmis kaubojėmis kaip Evi Kotrel.

Tačiau mano mirtis atveria naujų galimybių kupiną pasaulį.

Aš esu nematomas niekas, sėdžiu ant baltos damasto sofos, priešais stovi kita balta sofa, tarp jų — kavos stalelis, kuris atrodo kaip didžiulis malachito luitas iš geologijos paskaitos.

Evi permiegojo su mano sužadėtiniu, todėl dabar aš jai galiu padaryti bet ką.

Žinote, kai filmuose kas nors staiga tampa nematomas — na, dėl kokios nors radiacijos nuotėkio ar pakvaišusio mokslininko atradimo — ir tu pradedi galvoti, ką darytum, jei taptum nematomas?.. Pavyzdžiui, eičiau į Gold sporto salės vyrų persirengimo kambarį ar dar geriau — į Ouklando Raiders persirengimo kambarį. Na, ir panašiai. Šniukštinėčiau. Nueičiau į Tiffany’s juvelyrinę parduotuvę ir pasivogčiau deimantinę diademą.

Per savo kvailumą Manusas tą naktį būtų nusmeigęs mane peiliu galvodamas, kad aš esu Evi, galvodamas, kad Evi mane pašovė. Būtų paskerdęs mane miegančią jos lovoje.

Mano laidotuvėse tėvas visiems pasakotų, kad aš ruošiausi grįžti į koledžą pabaigti fitneso trenerės specialybės ir tada, be jokios abejonės, kibti į medicinos mokslus. Tėve, tėve, tėve, tėveli, aš net negalėjau žiūrėti į paršelių embrionus per biologijos paskaitas. O dabar štai esu lavonas.

Atleisk man, mama. Atleisk, Dieve.

Evi stovėtų šalia mano mamos prie atviro karsto. Ji lengvai svirduliuotų įsikibusi į Manusą. Ir, be abejo, ji tikrai būtų suradusi man kokių nors siaubingai groteskiškų drabužių šiai progai. Taigi Evi ranka apkabintų mano mamą ir Manusas negalėtų skubiai pabėgti nuo atviro mėlyno atlaso karsto, kuriame aš gulėčiau lyg Lincoln Town Car salone ir, ačiū Evi, vilkėčiau kinų sugulovės geltono šilko kimono su skeltuku iki juosmens, raudonais siuvinėtais drakonais dubens srityje ir ant krūtų ir juodomis tinklinėmis kojinėmis.

Ir raudonais aukštakulniais. Ir be apatinio žandikaulio.

Žinoma, Evi mano mamai sakytų:

— Ji visada dievino šią suknelę. Šis kimono buvo jos mėgiamiausias, — jautrioji Evi sakytų. — Atrodo, jums nepasisekė su abiem vaikais.

Galėčiau nužudyti Evi.

Sumokėčiau gyvatėms, kad jai įgeltų.

Evi dėvėtų mažą kokteilinį, asimetriško kirpimo satino kostiumėlį ir Rei Kawakubo korsažą be petnešėlių. Pečius ir rankas dengtų permatomas šifonas. Evi, kaip žinia, turi daug papuošalų — didelių smaragdų, derančių prie jos pernelyg žalių akių, taip pat delninę rankinę, prigrūstą atsarginių aksesuarų, kad ji galėtų dėvėti šią suknelę ir vėliau, šokiuose.

Nekenčiu Evi.

O aš sau ramiai pūčiau be kraujo lašo kūne, vilkėčiau kekšišką transvestito Tokijo Rožės Siuzi Vong kimono, kuris man per didelis ir nugaroje jie susegtų jį segtukais.

Mirusi atrodau šūdinai.

Atrodau kaip miręs šūdas.

Dabar pat subadyčiau Evi per telefono liniją.

Na, tikrai, pasakyčiau poniai Kotrel, kad pastatėme Evi urną šeimos mauzoliejuje kažkuriam šūdkaimyje Teksase. Evi iš tikrųjų norėjo, kad ją kremuotų.

Evi laidotuvėse vilkėčiau trumputę, aptemptą juodos odos Gianni Versace suknelę ir ant rankų susmauktas ilgiausias juodo šilko pirštines. Sėdėčiau didžiulio juodo katafalko gale šalia Manuso, pasipuošusi juoda Christian Lacroix skrybėle su juodu vualiu, su kuria vėliau būtų galima eiti į aukščiausios klasės aukcioną ar pirkti dvaro, ar papietauti restorane.

Evi būtų lyg purvas. Na gerai, pelenai.

Sėdžiu viena svetainėje, paimu krištolinį cigarečių dėklą nuo panašaus į malachito luitą stalo ir paleidžiu šį prabangų daikčiuką į židinio sieną. Smūgis ir į visas puses pažyra cigaretės su degtukais.

Kaip tikra mirusi buržua mergaitė iš karto pajuntu, kad nereikėjo to daryti ir atsiklaupusi puolu viską rinkti. Stiklo šukes ir cigaretes. Tik ak, Evi... cigarečių dėklas. Tai juk jau seniausiai išėjo iš mados.

Ir dar degtukai.

Mano pirštas už kažko užsikabina ir įsipjaunu su mažyte, skaidria, beveik nematoma šuke.

Ak, kaip tai akinamai žavu.

Tik kai ištrykšta kraujas ir raudonai apvedžioja stiklo šukę, tiktai tada galiu pamatyti, kuo įsipjoviau. Kraujas ant stiklo šukių, kurias renku. Kraujas ant degtukų dėžutės.

Ponia Kotrel, tikrai taip. Evi tikrai norėjo, kad po mirties ją kremuotų.

Atsikėlusi nuo grindų lakstau po namus, visur išjunginėju šviesas ir palieku kraujo dėmes ant kiekvienos lempos jungiklio. Bėgdama pro spintą girdžiu Manusą tyliai šaukiant:

— Prašau.

Tačiau mano galvoje jau sukasi įdomesnė mintis.

Išjungiu visas pirmo aukšto šviesas, o Manusas vis šaukia. Šaukia, kad nori į tualetą:

— Prašau.

Didysis Evi dvaras su didžiulėmis frontono kolonomis skendi tamsoje, kol apgraibomis einu į svetainę. Užčiuopusi durų staktą tamsoje lėtai žengiu dešimt žingsnių per rytietišką svetainės kilimą iki nėriniuota staltiese dengto stalo.

Uždegu degtuką. Uždegu didžiulio sidabrinio sietyno žvakes.

Galbūt tai per daug primena gotikinį romaną, bet vis tiek uždegu žvakes didžiuliame sidabriniame sietyne, tokiame sunkiame, kad vos pakeliu jį abiem rankom.

Tebevilkiu satino peniuarą ir chalatą su stručio plunksnomis, atrodau kaip gražios merginos vaiduoklis, nešantis milžinišką žvakidę sraigtiniais Evi laiptais. Laiptais į viršų pro aliejinius paveikslus, tada antro aukšto koridoriumi. Miegamajame žvakių apšviestas gražiosios merginos vaiduoklis atidaro drabužinės duris, už kurių slepiasi blogio karalienės Evi Kotrel mirtinai ištampyti drabužiai. Nukankintų suknelių ir megztinių, suknelių ir kelnių, suknelių ir džinsų, chalatų, batų ir vėl suknelių kūnai, maldaujantys nutraukti jų kančias.

Fotografas mano galvoje sako:

Daugiau pykčio.

Blykst.

Daugiau keršto.

Blykst.

Daugiau maksimalios ir visiškai pateisinamos bausmės.

Blykst.

Aš vaiduoklis, nematomas, kupinas siaubingų galių niekas. Perbraukiu žvakide per drabužius ir:

Blykst.

Štai ir milžiniškas Evi mados pragaras.

Kuris yra nuostabus.

Kuris yra net per daug malonus! Pabandau pūkinį lovos apklotą, jis puoštas senoviniu belgišku nėriniu ir jis taip pat užsiliepsnoja.

Užuolaidos, panelės Evi žalio aksomo užuolaidos tai pat liepsnoja.

Dega lempų gaubtai.

O, šūdas. Šifonas, kurį vilkiu, taip pat užsiliepsnoja. Delnais užgesinu smilkstančias plunksnas ir iš mados krosnimi virtusio Evi miegamojo atbula išeinu į koridorių.

Dar manęs laukia dešimt miegamųjų ir kelios vonios, taigi lankau kambarį po kambario. Dega rankšluosčiai. Vonios pragaras! Chanel Nr. 5 dega taip pat. Aliejiniais dažais tapyti žirgų ir fazanų paveikslai irgi liepsnoja. Dega rytietiško kilimo reprodukcija. Evi prastai sukomponuotos džiovintų gėlių puokštės ant stalo — mažyčiai ugnies pragariukai. Tai per daug miela! Evi Keti Keti lėlė lydosi, tirpsta ir užsidega. Evi pliušinių žaislų kolekcija — Kūčis, Pūčis, Pem-Pem, Ponas Triušis, Ciūčis, Pū-pū ir Ringeris — visi kenčia linksmąjį pliušinį holokaustą. Per daug malonu. Per daug rafinuota.

Vonioje išgelbėju nuo gaisro vieną daiktą:

Valium buteliuką.

Pradedu leistis dideliais laiptais. Įsilaužęs manęs nužudyti, Manusas paliko atviras lauko duris, taigi pragaras antrame aukšte siurbia vėsų nakties orą laiptais aukštyn. Ir užpučia mano žvakes. Vienintelis šviesos šaltinis lieka tas pragaras, milžiniška krosnis su vis platėjančia šypsena, o aš kepu savo susvilusiame šifone kaip Kentucky chicken kepsniukas.

Jausmas toks, lyg būčiau ką tik laimėjusi didingą apdovanojimą už itin svarbius gyvenimo pasiekimus.

Tarsi — štai ji, Mis Amerika!

Užlipkite į sceną.

Vis dar dievinu tokį dėmesį.

Manusas verkšlena spintoje, kad užuodžia dūmus ir prašau, prašau, prašau, nepalik manęs mirčiai. Tarsi man šiuo metu tai galėtų rūpėti.

Iš tiesų juk pats Manusas norėjo po mirties būti kremuotas.

Į telefono žinučių bloknotą rašau:

„Po minutės atidarysiu duris, bet aš vis dar turiu šautuvą.“

„Prieš tai po durimis paberiu valiumo, praryk juos, arba užmušiu.“

Ir pakišu raštelį po durimis.

Einame į kiemą prie jo automobilio. Išsivežu Manusą kartu. Jis darys viską, ką panorėsiu, kitaip įskųsiu jį policijai dėl įsilaužimo. Pasakysiu, kad jis sukėlė gaisrą ir grasindamas ginklu mane pagrobė. Išpliurpsiu viską apie tą šlykštų Manuso ir Evi meilės romaną.

Mąstant apie Evi ir Manusą kartu, žodis meilė burnoje palieka ausų sieros skonį.

Trenkiu šautuvo buože į spintos duris ir ginklas iššauna. Dar colis ir būčiau negyva. Jei taip netyčia nusišaučiau, Manusas sudegtų gyvas užrakintas spintoje.

— Gerai, — rėkia jis. — Padarysiu bet ką. Tik maldauju, nenušauk manęs ir nepalik sudegti. Padarysiu bet ką, tik atidaryk duris!

Batu po spintos durimis paspiriu ant grindų išbertas Valium tabletes. Atkišusi šautuvą atrakinu duris, tada atsitraukiu atgal. Antro aukšto gaisro šviesoje galima matyti, kaip namas pildosi dūmų. Manusas išlenda klupinėdamas, jo mėlynos akys išsprogusios, rankos iškeltos aukštyn. Įrėmusi šautuvo vamzdį į nugarą varau jį prie mašinos. Net ir per šautuvo vamzdį jaučiu, kokia stangri ir seksuali Manuso oda. Neturiu jokio tolimesnių veiksmų plano. Žinau tik tiek, kad dar nenoriu ieškoti jokio sprendimo. Kad ir kaip viskas baigtųsi, aš nebebūsiu tokia, kaip bet kada anksčiau.

Užrakinu Manusą jo Fiat Spider bagažinėje. Graži mašina, tikrai graži, raudona, nuleidžiamu stogu. Šautuvo buože trinkteliu per bagažinės dangtį.

Mano mylimasis bagažas neatsiliepia. Tada svarstau, ar jis dar tebenori myžti.

Numetu šautuvą ant keleivio sėdynės ir grįžtu į Evi pragaro dvarą. Fojė, kuris dabar jau virto kaminu, susidaręs vėjo tunelis. Pro lauko duris siurbiamas šaltas oras kyla į karštį ir šviesą antrame aukšte. Fojė tebestovi stalelis su auksiniu sakso-telefonu. Visur vien dūmai. Dūmų detektorių sirenų choras spiegia taip garsiai, kad net skauda ausis.

Būtų per daug piktybiška versti Evi taip ilgai laukti Kankune gerosios naujienos...

Taigi skambinu jos paliktu numeriu. Žinoma, Evi pakelia ragelį po pirmojo signalo. Ir sako:

— Alio?

Nieko, išskyrus šunybių, kurių prikrėčiau, garsus — dūmų detektoriai ir liepsnos, sietyno skimbčiojimas, kai pro jį švilpia vėjas — tik tiek ji gali girdėti savo ragelyje.

Evi sako:

— Manusai?

Kažkur, galbūt svetainėje, įlūžta lubos ir pro svetainės duris ant fojė grindų įsiveržia žiežirbų bei žarijų gūsis.

Evi sako:

— Manusai, baik savo žaidimus. Jei čia tu, tai jau sakiau, kad nebenoriu tavęs matyti.

Ir tada iš karto:

Trenksmas.

Pusė tonos žaižaruojančio, baltai spindinčio austriško rankų darbo krištolo — didysis sietynas krenta ant fojė grindų ir sprogsta labai, tikrai labai, arti manęs.

Dar colis ir būčiau negyva.

Kaip galiu nesijuokti, juk aš ir taip jau negyva.

— Klausyk, Manusai, — sako Evi, — aš tau jau sakiau, kad man nebeskambintum, nes tikrai pranešiu policijai, kaip įtaisei mano geriausią draugę į ligoninę be pusės veido. Supratai?

Ji sako:

— Tu peržengei visas ribas. Jei reikės, gausiu teismo įsakymą, kad nesiartintum prie manęs.

Nebežinau, kuriuo tikėti — Manusu ar Evi, aišku tik viena — mano plunksnos jau dega.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Persikeliame į mados fotosesiją senų ir purvinų automobilių savartyne, kur mes su Evi turime laipioti po mašinų griaučius apsivilkusios tokius siaurus Hermaun Mancing bikini, kad tenka susiklijuoti lytines lūpas lipnia medicinine juostele, vadinama „pizės juosta“. Ir Evi pradeda:

— Norėjau paklausti apie tavo sužalotąjį brolį?..

Šios fotosesijos fotografas ir meno vadovas taip pat nėra mano mėgiamiausieji.

Riesdama užpakalį atsisuku į Evi ir sakau:

— Klausk.

Fotografas šaukia:

— Evi! Ir tu tai vadini patempta lūpa?

Kuo bjauresnė mada, tuo prastesnėje aplinkoje turime pozuoti, kad ji atrodytų geriau. Savartynuose. Skerdyklose. Vandens valymo įrenginiuose. Tai ta pati negražios pamergės taktika, kai atrodai graži tik šalia kokios nors atgrasios nelaimėlės. Per vieną Industry Jeans Wear kolekcijos fotosesiją jau maniau, kad mums reikės pozuoti bučiuojant numirėlius.

Tie seni automobiliai pilni skylių aštriais surūdijusiais kraštais, o aš stoviu paslėpusi savo nuogumą tik siaura lipnia juostele ir mėginu prisiminti, kada paskutinį kartą skiepijausi nuo stabligės. Fotografas nuleidžia fotoaparatą ir sako:

— Aš čia tik švaistysiu foto juosteles, kol jūs, mergužėlės, teiksitės įtraukti savo pilvus.

Vis daugiau ir daugiau, grožis pareikalavo per daug pastangų. Vien įaugęs plaukelis priverstų tave apsiverkti. O dar bikinio depiliacija vašku. Po kolageno injekcijų į lūpas Evi pareiškė, kad nebejaučia pragaro baimės. Dar vienas blogesnių dalykų — kai Manusas nuplėšia tavo putės juostelę, o tavo krūmelis kelias dienas neskustas.

O dėl pragaro, tai aš sakau Evi:

— Mes rytoj ten fotografuosimės.

Taigi meno vadovas klausia:

— Evi, ar galėtum palypėti dar keliomis mašinomis aukščiau?

Evi apsiavusi aukštakulnius, tačiau vis tiek lipa. Kur tik nukristum, visur pabirę mažų grūdinto stiklo deimantų.

Evi pro platų dirbtinį šypsnį klausia:

— O kaip tavo brolis susižalojo?

Taip šypsotis gali be galo, svarbu šiepti dantis.

Meno vadovas prieina su kempinėle rankoje ir išlygina įdegio kremo dryžius ant mano užpakalio.

— Kažkas į mūsų šeimos šiukšlių deginimo statinę įmetė plaukų lako flakoną, — atsakau. — Jis kaip tik degino šiukšles ir flakonas sprogo.

Evi suklūsta:

— Kažkas?

Sakau:

— Jei būtum mačiusi, kaip mano mama klykė ir stabdė kraujavimą, pamanytum, kad įmetė ji.

Fotografas sako:

— Merginos, gal galėtumėt pasistiebti ant pirštų galiukų?

— Didžiulis 900 ml HairShell flakonas? Galiu lažintis, kad nulupo pusę veido, — sako Evi.

Mes abi pasistiebiame.

Sakau:

— Nebuvo taip siaubinga.

— Minutėlę, — sako meno vadovas, — man reikia ne taip suglaustų jūsų kojų, — tada, — plačiau, — tada, — prašyčiau dar truputį plačiau.

Tuomet jis mums paduoda didžiulius chromuotus įrankius. Manasis greičiausiai sveria penkiolika svarų.

— Tai kalvio kūjis, — aiškina Evi, — ir tu ne taip jį laikai.

— Brangute, — kreipiasi fotografas į Evi, — ar galėtum grandininį pjūklą laikyti arčiau burnos?

Automobilių skardos įkaitintos saulės, stogai sutraiškyti nuo kitų ant viršaus sukrautų automobilių svorio. Automobiliai, kurių saugos diržai tebeužsegti ir akivaizdu, kad žmonės neišlipo iš jų savo kojomis. Šoninio susidūrimo metu sumaitoti automobiliai, kuriuose žuvo ištisos šeimos. Iš galo daužti automobiliai, kurių galinės sėdynės sugurintos į prietaisų skydelius. Automobiliai be saugos diržų. Automobiliai iš tų laikų, kada dar nebuvo oro pagalvių. Kai dar nebuvo hidraulinių replių. Nebuvo greitosios pagalbos darbuotojų. Automobiliai nuo sprogusio benzino bako apsilupusiomis skardomis.

— Viršūnė, — sako Evi, — aš visą gyvenimą sunkiai plūkiausi tik tam, kad atsidurčiau čia.

Meno vadovas liepia mums krūtimis prisiglausti prie automobilių.

— Augdama, — tęsia Evi, — maniau, kad būti moterimi bus... ne taip beviltiška.

O aš visą gyvenimą tetroškau būti vienturtė.

Fotografas sako:

— Perfecto.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Rea seserys — tai trys vyrai, liesučiai, vien kaulai ir oda, jie nuolat šmirinėja Congress viešbučio apartamentuose, vilki nailono apatinukus su visada viena nuo peties nuslinkusia petnešėle, avi aukštakulnius ir rūko cigaretes. Kitės Liter, Sofondos Piters ir linksmosios Vivjenos Vavein veidai blizga nuo kremų ir kiaušinio baltymo veido kaukių, jos klausosi viens-du-trys-čia-čia-čia muzikos, kuri šiais laikais skamba turbūt tik liftuose. Rea seserų plaukai nukirpti trumpai, prigludę nuo riebalų, o pasišiaušę šeriukai susegti plaukų segtukais. Jei lauke ne vasara, galbūt ant tų segtukų jos užsitempia perukus. Bet dažniausiai seserys net nenutuokia, koks metų laikas. Užuolaidos niekada nebūna atitrauktos, o įrašų grotuve visada prikišta čia-čia įrašų.

Visi baldai šviesūs, taip pat ir keturkojis retro Pfilco patefonas. Su to seno patefono adatėle galėtum arti laukus, o metalinė rankenėlė sveria beveik kilogramą.

Leiskite pristatyti:

Kitė Liter.

Sofonda Piters.

Linksmoji Vivjena Vavein.

Dar kitaip scenoje žinomos kaip Rea seserys. „Jos — mano šeima“, — sakė man Brendi Aleksander logopedės kabinete. Ne tada, kai pirmą kartą susitikome ir aš pasakojau jai, kaip netekau veido. Ir ne antrąjį kartą, kai Brendi atsinešė siuvimo rinkinį, pilną priemonių paslėpti mano pabaisos veidui. Tai nutiko vieną iš tų begalės kartų, kai mes slapta susitikdavome, kol aš dar gulėjau ligoninėje. Logopedės kabinetas buvo mūsų susitikimų vieta.

— Paprastai, — Brendi pasakojo man, — Kitė Liter balinasi ir pešiojasi nuo veido nepageidaujamus plaukus. Dėl šio nemalonaus akiai proceso vonia gali būti užrakinta valandų valandas. Dar Kitė Liter veidrodinius akinius nešioja atvirkščiai — jai taip labai patinka matyti savo atvaizdą.

Rea seserys pavertė Brendi tuo, kas ji yra dabar. Brendi už viską skolinga tik joms.

Brendi užrakindavo logopedės kabineto duris, o jei kas imdavo belstis, mes pradėdavome imituoti jausmingas orgazmo dejones. Klykaudavom, inkšdavom, plekšnodavom per grindis. Plodavau rankomis, kad išgaučiau visiems taip gerai žinomą pisimosi pliaukšėjimo garsą. Kad ir kas belsdavosi, visi skubiai pasišalindavo.

Tada vėl imdavomės kosmetikos ir plepėdavome.

— Sofonda, — pasakodavo Brendi, — Sofonda Piters yra trijulės smegenys. Panelė Piters visą dieną sukišusi savo porcelianinius nagus į princesišką rotorinį telefoną suka agentų arba mažmenininkų numerius ir vis ką nors pardavinėja, pardavinėja, pardavinėja.

Kas nors pasibelsdavo į logopedės duris ir aš sukniaukdavau kaip katė bei pliaukštelėdavau sau per šlaunį.

Pasak Brendi, be Rea seserų ji būtų mirusi. Kai jos rado ją, super mega karalienę, jos dydis buvo dvidešimt šeštas, ir ji tuo metu žiopčiodavo klubuose pagal fonogramą. Žiopčiodavo „Coliukę“.

Jos šukuosena, jos figūra, jos eisena lyg šokis — visa tai yra Rea seserų išradimas.

Persikeliame, kai greitkeliu važiuoju į miestą, kuo toliau nuo degančio Evi namo ir pro mane į priešingą pusę pravažiuoja dvi gaisrininkų mašinos. Manuso Fiat Spider galinio vaizdo Veidrodėlyje Evi namas atrodo kaip vis mažesnis ir mažesnis laužas. Evi persikų spalvos chalato kraštas įstrigęs tarp automobilio durelių, o jo stručio plunksnos plaka mane su gaivaus nakties vėjo gūsiais, siaučiančiais aplink priekinį bestogio automobilio stiklą.

Mano kvepalai — dūmų smarvė. Šautuvas nuo keleivio sėdynės taikosi į grindis.

Iš mano meilės krovinio bagažinėje nesigirdi nė žodžio.

Liko tik viena vieta, kur galėčiau važiuoti.

Nėra tokios operatorės, kuriai galėčiau tiesiog paskambinti ir paprašyti, kad sujungtų su Brendi. Jokia operatorė manęs nesuprastų, todėl važiuoju tiesiai į Congress viešbutį miesto centre.

Persikeliame prie Rea seserų pinigų, kurie plaukia joms iš lėlės, vardu Keti Keti. Tai Brendi man papasakojo tarp netikrų orgazmų logopedės kabinete. Keti Keti yra pėdos ūgio, kūno spalvos, neįmanomų išmatavimų lėlė. Jei būtų gyva moteris, jos apimtys būtų 120-40-70. Jei Keti Keti būtų tikra moteris, drabužių parduotuvėje ji galėtų nusipirkti nebent špygą. Tikrai esatę matę šią lėlę. Plastikinėje burbulo formos pakuotėje lėlė parduodama nuoga tik už vieną dolerį, bet jos drabužiai kainuoja jau krūvas pinigų — štai kokia ji tikroviška. Prekyboje sukasi apie keturis šimtus drabužėlių detalių, kurias maišant ir derinant galima sukurti tris skoningus aprangos komplektus. Šiuo neįtikėtinu aspektu lėlė yra tikrai kaip gyva. Netgi šiurpinanti.

Idėja kilo Sofondai Piters. Ji sukūrė Keti Keti, pagamino prototipą, pardavė lėlę ir susižėrė pinigus. Sofonda, galima sakyti, ištekėjusi už Kiti bei Vivjenos, todėl pinigų pragyventi užtenka visoms.

Keti Keti pardavimas buvo toks sėkmingas, dėl to, kad ji — kalbanti lėlė, tik vietoje virvutės nugaroje ji turi auksinę grandinėlę. Patrauki grandinėlę ir ji sako:

„Nebloga ta tavo suknelė, na, supranti, jei tik tu tikrai nori taip atrodyti.“

„Tavo širdis yra mano pinjata.“

„Ar tikrai ruošiesi tai vilkėti?“

„Manau, mūsų santykiams būtų naudinga, jei pradėtume susitikinėti su kitais žmonėmis.“

„Nagi, duok bučiuksą.“

Ir: „Neliesk mano plaukų!“

Rea seserys užkalė gerą krūvą pinigų. Vien Keti Keti bolero švarkelis — Kambodžoje jį pasiuva už dešimt centų, o Amerikoje parduoda po šešiolika dolerių. Žmonės tiek moka.

Persikeliame, kai pastatau kelkraštyje Fiat su pilna bagažine meilės krovinio ir einu Brodvėjumi iki Congress viešbučio durininko. Moteris su puse veido atvyksta į prabangų viešbutį — vienus tų milžiniškų, žvilgančių, prieš šimtą metų pastatytų terakotos rūmų, kuriuose durininkai vilki frakus su auksiniais antpečiais. Aš apsivilkusi peniuarą ir chalatą. Bet nedėviu vualio. Mano chalato skvernas, privertas automobilio durelių, vilkosi greitkeliu apie dvidešimt mylių. Stručio plunksnos dvelkia dūmais. Mėginu išlaikyti paslaptyje tai, kad po pažastimi lyg ramentą nešuosi šautuvą.

Be to, dar pamečiau batą — vieną tų įsispiriamų aukštakulnių.

Durininkas su fraku į mane net nežvilgteli. Tiesa, dar mano plaukai, pamatau juos varinės Congress viešbučio iškabos atspindyje. Vėsus nakties vėjas sušiaušė mano glotniai suteptą šukuoseną ir pavertė ją išpešiotu žiurkių lizdu.

Persikeliame, kai stoviu prie Congress viešbučio registratūros ir kraipau akis bandydama nutaisyti vilioklės žvilgsnį. Sakoma, žmonės pirmiausia atkreipia dėmesį į akis. Į mane įsmeigtos naktinės pamainos prižiūrėtojo, sargo, menedžerio ir administratoriaus akys. Pirmasis įspūdis visada svarbiausias. Greičiausiai jiems įtarimą kelia mano apranga arba šautuvas. Naudodamasi savo randuota gerklės skyle ir nukarusiu liežuviu sakau:

— Geri terk nahdz gah sssid.

Visus sustingdo mano viliokliškos akys.

Šautuvas nežinia kokiu būdu atsiduria ant registratūros stalo, tiesa, į nieką tiksliai nenukreiptas.

Menedžeris, vilkintis tamsiai mėlynu sportiniu švarkeliu su vardine žalvarine kortele P. Baksteris, žengia artyn ir sako:

— Galime jums atiduoti visus pinigus iš kasos, bet niekas iš čia esančių negali atidaryti kontoros seifo.

Šautuvas taikosi tiesiai į P. Baksteris vardo kortelę — tai nelieka nepastebėta. Spragteliu pirštais ir parodau į popieriaus lapelį, kurį noriu, kad man paduotų. Rašikliu su grandinėle rašau:

„Kuriame kambaryje apsistojusios Rea seserys? Neverskite manęs belstis į visas penkioliktojo aukšto duris. Juk jau vidurnaktis.“

— Tai bus 15-G apartamentai, — ištiesęs rankas, pilnas banknotų, kurių man nereikia, atsako ponas Baksteris. — Liftai, — sako jis, — jums dešinėje.

Persikeliame į mūsų susitikimo dieną, kai aš buvau Deizi Šv. Peišens ir pirmąjį kartą sėdėjome kartu su Brendi. Tą šaldyto kalakuto dieną, kada laukiau, kol kas nors pagaliau manęs paklaus, kas atsitiko mano veidui, ir kada papasakojau viską Brendi.

Brendi pasodino mane į kėdę, dar šiltą nuo jos užpakalio, pirmą kartą užrakino logopedės kabineto duris ir davė man vardą iš ateities. Pavadino mane Deizi Šv. Peišens ir nenorėjo girdėti, koks buvo mano vardas prieš įeinant pro tas duris. Tapau teisėta tarptautinių mados namų, Šv. Peišens mados namų, paveldėtoja.

Brendi vis kalbėjo ir kalbėjo nesustodama. Nuo to, kiek ji kalbėjo, pradėjo trūkti oro. Turiu galvoje, ne vien mums su Brendi, bet visam pasauliui. Pasaulyje ėmė trūkti oro — šitiek daug Brendi kalbėjo. Amazonės džiunglės nebespėjo gaminti deguonies.

— Tai, kas tu esi kas akimirką, — pasakė Brendi, — tėra istorijos.

Man reikėjo naujos istorijos.

— Leisk man tave sukurti, — sakė Brendi, — kaip mane sukūrė Rea seserys.

Daugiau drąsos.

Blykst.

Daugiau jausmų.

Blykst.

Taigi, persikeliame, kai Deizi Šv. Peišens kyla liftu, Deizi Šv. Peišens žygiuoja plačiu kilimu klotu koridoriumi į 15-G apartamentus. Deizi pasibeldžia į duris, bet niekas neatidaro. Už durų girdisi čia-čia-čia muzika.

Durys prasiveria šešis colius ir jas sustabdo užkabinta grandinė.

Pro pravertas duris vienas virš kito pasirodo trys balti veidai — Kiti Liter, Sofonda Piters ir linksmoji Vivjena Vavein, visų veidai blizga nuo drėkinamojo kremo. Jų trumpi, tamsūs plaukai prispausti segtukais ir perukų kepuraitėmis.

Rea seserys.

Tik aš nežinau, kuri yra kuri. Trigalvis transvestitų karalienių totemas tarpduryje sako:

— Neatimk iš mūsų super mega karalienės.

— Mes tik dėl jos gyvename.

— Ji dar nebaigta. Nesukūrėme nė pusės, dar tiek turime su ja padaryti.

Trumpai parodau joms po persikiniu šifonu paslėptą šautuvą ir durys užsitrenkia.

Girdisi nuimamos durų grandinės garsas. Tada atsiveria durys.

Persikeliame, kai vieną vėlų vakarą važiuojame kažkur tarp Niekur Vajominge ir Šikna Žino Kur Montanoje, kai Setas aiškina, kaip tau gimus tavo tėvai tampa Dievu. Tu jiems skolingas gyvenimą ir jie gali tave kontroliuoti.

— Tada, sulaukęs brandos, tu virsti Šėtonu, — sako jis, — vien todėl, kad užsinori kažko geresnio.

Persikeliame į 15-G apartamentus su šviesiais baldais, bosanovos čia-čia-čia muzika, cigarečių dūmais ir Rea seserimis, plevenančiomis nailoniniais apatinukais ir nuo vieno kurio peties nukritusiom petnešėlėm. Man nieko daugiau nereikia daryti, tik laikyti nutaikytą ginklą.

— Mes žinome, kas tu esi, Deizi Šv. Peišens, — sako viena jų, prisidegdama cigaretę, — kadangi turi tokį veidą, Brendi apie nieką daugiau ir nebekalba.

Kambaryje gausu didelių 1959 metų taškytos glazūros keramikinių peleninių, tokių milžiniškų, kad jas valyti užtenka kartą per porą metų.

Rūkančioji cigaretę ištiesia man savo ilgą ranką su porcelianiniais nagais ir sako:

— Aš esu Pai Rea.

— Aš — Dai Rea, — sako antroji, stovinti prie muzikinio grotuvo.

Ta su cigarete, Pai Rea, sako:

— Tai mūsų sceniniai vardai, — ir mosteli į trečiąją Rea, gulinčią ant sofos ir valgančią kinų maistą iš kartoninės dėžutės. — Ten, — pristato ji, — Mis Persivalgęs Riebalų Bankas, gali ją vadinti Gon Rea.

Pilna burna bjaurasties, į kurią nesinori žiūrėti, Gon Rea sako:

— Aš, be abejo, sužavėta, labai malonu.

Vis nepataikydama cigaretės į burną, Pai Rea sako:

— Šiandien Karalienei tavo problemos visiškai nereikalingos, tik ne šiandien. Topinei mergaitei reikalinga tik jos šeima — tai yra mes.

Ant grotuvo stovi sidabrinis rėmelis su nuotrauka, kurioje mergina šypsosi prieš nematomą kamerą ir fotografas jai sako: Daugiau aistros.

Blykst.

Daugiau džiaugsmo.

Blykst.

Daugiau jaunystės ir energijos, nekaltumo ir grožio.

Blykst.

— Pirmoji Brendi šeima — šeima, kurioje ji gimė — jos nenorėjo, tad mes ją įsivaikinome, — sako Dai Rea. Ji duria savo ilgu pirštu į besišypsančios šviesiaplaukės nuotrauką ir sako: — Pirmoji jos šeima mano, kad ji mirusi.

Persikeliame, kai kažkada turėjau veidą ir fotografavausi žurnalo BabeWear viršeliui.

Persikeliame atgal į 15-G apartamentus, kur ant grotuvo stovinčioje nuotraukoje pozuojanti blondinė esu aš. Mano viršelis, tas pats įrėmintas BabeWear žurnalo viršelis, į kurį Dai Rea rodo pirštu.

Persikeliame atgal į užrakintą logopedės kabinetą, kur Brendi man pasakoja, kaip jai pasisekė, kad Rea seserys ją surado. Ne kiekvienam pasitaiko toks šansas gimti antrą kartą ir būti užaugintam šį kartą jau mylinčios šeimos.

— Kiti Liter, Sofondai ir Vivjenai, — sako Brendi, — už viską esu skolinga tik joms.

Persikeliame į 15-G apartamentus, kur Gon Rea mosteli man valgymo lazdelėmis ir sako:

— Net nebandyk jos iš mūsų pagrobti. Mes jos dar nepabaigėme.

— Jei Brendi iškeliaus su tavimi, — sako Pai Rea, — galės pati mokėti už savo konjuguotus estrogenus. Ir už plastinę vaginos operaciją. Ką jau kalbėti apie plaukų šalinimą nuo išangės.

Nuotraukai ant grotuvo, kvailai besišypsančiam veidui sidabriniame rėmelyje Dai Rea sako:

— Visa tai nėra pigu, — ji pakelia nuotrauką, atsuka ją man, aš žiūriu tiesiai savo praeičiai į akis, ir Dai Rea sako, — štai taip norėjo atrodyti Brendi, kaip jos kalė sesuo. Tai prasidėjo prieš dvejus metus, dar prieš balso stygų ploninimo operaciją ir Adomo obuolio mažinimo procedūrą. Brendi teko trimis centimetrais pakelti skalpą ir taip patolinti plaukų liniją. Sumokėjome už jos antakių gramdymą, kad pagaliau atsikratytume tų atsikišusių Panelės Vyro kaulų virš akių. Padengėme žandikaulio linijos taisymo ir kaktos feminizavimo išlaidas.

— Ir, — pilna apkramtyto kinų maisto burna sako Gon Rea, — spėk, kas tuos dvejus metus ja rūpinosi, kai Brendi grįždavo namo suskaldytais ir perstatytais kaktos kaulais arba nuskustu iki moteriško lygumo Adomo obuoliu?

Persikeliame pas mano tėvus, miegančius savo lovoje, namuose už kalnų ir dykumų. Persikeliame prie jų telefono, į kurį prieš kelis metus skambino kažkoks beprotis, kažkoks spiegiantis, šlykštus iškrypėlis ir bliovė į ragelį, kad mirė jų sūnus. Sūnus, kurio jie nenorėjo, Šeinas mirė nuo AIDS ir skambinusysis nepasakė tėvams nei kur, nei kada, tik nusijuokė ir padėjo ragelį.

Persikeliame atgal į apartamentus 15-G, kur Dai Rea mosuoja sena mano nuotrauka man priešais veidą ir sako:

— Šitaip ji norėjo atrodyti, ir dabar, po dešimčių tūkstančių Keti Keti dolerių, ji taip ir atrodo.

Gon Rea priduria:

— Po velnių. Brendi atrodo netgi geriau nei nuotrauka.

— Mes mylime Brendi Aleksander, — sako Pai Rea.

— Tačiau Brendi myli tave, nes tau jos reikia, — sako Dai Rea.

Gon Rea sako:

— Tas, kurį tu myli ir tas, kuris myli tave, niekada niekada nėra tas pats asmuo. Brendi mus paliks, jei manys, kad tau jos reikia, bet juk mums jos taip pat reikia.

Tas, kurį aš myliu, užrakintas mašinos bagažinėje, pilnu skrandžiu Valium ir aš svarstau, ar jis vis dar tebenori šlapintis. Brolis, kurio nekenčiu, prisikėlė iš mirusiųjų. Miręs Šeinas, tai būtų buvę per daug gerai.

Pirmiausiai jo nenužudo plaukų lako sprogimas.

Tada mano šeima negali jo pamiršti.

O dabar — netgi mirtinas AIDS virusas mane nuvylė.

Mano brolis — vienas supistai kartus nusivylimas po kito.

Pasigirsta, kaip kažkur atsidaro ir užsidaro durys, tada dar vienos, dar vienos, ir Brendi jau čia, ir ji sako:

— Deizi, brangute, — ji įžengia į dūmų ir čia-čia-čia muzikos pasaulį vilkėdama solidų žalią Bill Blass pirmosios ledi kelioninį kostiumėlį baltais apvadais, avėdama žalius aukštakulnius ir rankoje laikydama netgi per daug elegantišką žalią rankinę. Jos galvą puošia skoninga, antiekologiška tamsiai žalių laukinės papūgos plunksnų skrybėlaitė. Ir Brendi sako, — Deizi, brangute, netaikyk ginklo į žmones, kuriuos aš myliu.

Abi didžiulės, žieduotos Brendi rankos laiko po prašmatnų American Tourister lagaminą.

— Kas nors padėkite man. Čia vien karališkieji hormonai, — sako ji. — Drabužiai, kurių man reikia, yra kitame kambaryje.

Sofondai Brendi sako:

— Panele Pai Rea, man jie tiesiog būtini.

Kitei Brendi sako:

— Panele Dai Rea, aš padariau viską, ką šiuo metu galėjau. Skalpo pakėlimą, antakių pakėlimą, antakių kaulo gramdymą. Adomo obuolio mažinimas jau atliktas, plastinė nosies operacija, žandikaulio korekcija, kaktos kaulų perstatymas...

Neturėtų atrodyti didelis stebuklas, kad nepažinau savo sužaloto brolio.

Vivjenai Brendi sako:

— Panele Gon Rea, man dar liko keli Tikro Gyvenimo kursų mėnesiai ir aš nesiruošiu jų leisti lindėdama šiame viešbutyje.

Persikeliame, kai mes išvažiuojame su pilnu lagaminų Fiat Spider. Įsivaizduokite desperatiškus pabėgėlius iš Beverli Hilso, keliaujančius per šalį su septyniolika madingų lagaminų, kad pradėtų naują gyvenimą Oki Midveste. Viskas elegantiška ir skoninga, kaip epinėse Džoudų šeimos atostogose, tik vyksta atbulai. Palei kelią visur pilna mūsų pėdsakų — nebetinkamų aksesuarų, batų, pirštinių, vėrinių ir skrybėlių, kuriuos išmėtėme kaip balastą, kad lengviau nusigautume kitapus Uolinių kalnų.

Tai vyko jau po to, kai pasirodė policija, aišku, iškviesta vadybininko, kuris turbūt pranešė apie ginkluotą sužalotą psichopatę, keliančią pavojų penkioliktojo aukšto gyventojams. Jau po to, kai seserys Rea atsarginiais laiptais bėgomis nuleido žemyn Brendės bagažą. Po to, kai Brendi pareiškė, kad turi iškeliauti ir viską apgalvoti prieš didžiąją operaciją. Na, žinote. Transformaciją.

Jau po to, kai vis žiūriu į Brendi ir stebiuosi — „Šeiriai?“

— Tai milžiniškas įsipareigojimas, — sako Brendi, — na, žinai, būti mergina. Amžinai.

Gerti hormonus. Visą likusį gyvenimą. Tabletės, pleistrai, injekcijos — visą likusį gyvenimą. O kas, jei atsirastų kažkas, žmogus, kuris ją padarytų laiminga, mylėtų tokią, kokia ji yra ir jai nereikėtų gerti hormonų, dažytis, persirenginėti ir operuotis? Prieš tai jai reikia bent jau pasidairyti po pasaulį. Kai Brendi visa tai paaiškina, Rea seserys apsipila ašaromis, sumeta jos lagaminus į automobilį ir atsisveikindamos mojuoja.

Scena tikrai buvo širdį verianti ir pati būčiau kartu pasriūbavusi, jei tik nebūčiau žinojusi, kad Brendi yra mano miręs brolis, o žmogus, kurio meilės jis nori, esu aš, jo nekenčianti sesuo, jau dabar planuojanti jį nužudyti. Taip. Jau planuojanti.

Planuoju, kaip nužudysiu Brendi Aleksander. Aš neturiu ko prarasti, todėl planuoju didįjį kerštą, kurį pamatys visi.

Daugiau žiauraus keršto fantazijų, kurios veikia kaip problemų sprendimo mechanizmas.

Blykst.

Tik duokite man tinkamą progą.

Blykst.

Brendi sėdi už vairo. Ji atsuka į mane tušo ir ašarų pritvinkusias savo akis ir sako:

— Ar žinai, kokios yra standartinės Bendžiamino pagalbos gairės keičiantiems lytį?

Brendi užveda variklį, įjungia pavarą. Nuleidžia rankinį stabdį ir ištiesia kaklą, kad geriau matytų kelią.

— Prieš atliekant lyties keitimo operaciją turiu metus gerdama hormonus pagyventi kaip moteris. Tai vadinama „Tikrojo gyvenimo kursais“.

Brendi įsuka į gatvę ir mes jau beveik pasprukome. Elegantiškais juodais aksesuarais pasidabinęs policijos specialiosios paskirties būrys, ginkluotas ašarinėmis dujomis ir pusiau automatiniais ginklais, spraudžiasi pro durininką, kuris laiko atvertas duris. Paskui mus bėga Rea seserys, jos mojuoja, siunčia oro bučinius ir elgiasi kaip pamergės, kol suklumpa vidury gatvės pritrūkusios oro, arba dėl susmigusių batelių kulniukų.

Danguje šviečia mėnulis. Gatvė — kaip kanjono tarpeklis tarp aukštų pastatų. Bagažinėje vis dar voliojasi Manusas ir mes žaibiškai tolstame nuo pavojaus, kad būsiu sugauta.

Brendi uždeda savo didžiulę ranką ant mano kojos ir spusteli.

Padegimas, pagrobimas — manau, tuoj būsiu pasiruošusi žmogžudystei. Gal tai man pritrauks bent blyksnį dėmesio, aišku, ne palankaus ir šlovingo, bet vis tiek — visos šalies mastu.

Moteris pabaisa paskerdė savo brolį gėjų.

— Man liko aštuoneri mėnesiai iki TGK metų, — sako Brendi. — Kaip manai, ar rasi kuo mane tiek laiko užimti?

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

Pusę savo gyvenimo praleidau slėpdamasi turčių vonios kambariuose.

Persikeliame į Sietlą, kur mes su Brendi ir Setu medžiojame narkotikus. Persikeliame į dieną po mūsų ekskursijos į Kosmoso adatą, kai Brendi išsitiesusi guli ant grindų didžiajame vonios kambaryje. Pirmiausia padėjau jai nusivilkti švarkelį, atsagsčiau sagutes palaidinės nugaroje, o dabar sėdžiu ant klozeto ir bėriu Valium tabletes į plumbagio burnytę. Atrodo, tarsi atlikinėčiau kinišką kankinimą, kai kankiniui į burną be perstojo pilamas vanduo. Pasak Brendi, Valium skausmo nenuima, tiesiog jis nebeužknisa taip stipriai.

— Dar, — taria Brendi ir lyg žuvis papučia lūpas.

Brendi tolerancija vaistams tokia didelė, kad jai nužudyti prireiktų amžinybės. Ir ji tokia didelė, vien raumenys, kad reikėtų krūvos bet kokio turinio buteliukų.

Metu Valium. Mažytį dangiškos spalvos Valium, dar vieną mėlyną Valium, tada Tiffanys mėlynumo Valium, kuris atrodo kaip tikra dovanėlė iš Tiffanys. Valium vienas po kito krenta į Brendi vidų.

Kostiumėlis, iš kurio padėjau Brendi išsilaisvinti — Pierre Cardin Kosmoso amžiaus akinamai baltas, su gaiviu ir steriliu siauru sijonėliu aukščiau kelių ir laikui nepaklūstančiu, paprasto kirpimo švarkeliu su trijų ketvirčių rankovėmis. Brendi palaidinė po kostiumėliu be rankovių. Ji avi baltus vinilinius batus su įsiuvais priekyje. Prie tokios aprangos vietoje rankinės labiau tiktų Geigerio skaitiklis.

Kai Bon Marche katės žingsniu lyg podiumu ji išėjo iš persirengimo kabinos, man neliko nieko kito, kaip sutikti ją plojimais. Kitą savaitę, be abejo, sulauksime kažko panašaus į pogimdyminę depresiją, kai ateis laikas šiuos drabužius grąžinti parduotuvei.

Persikeliame į pusryčius viešbutyje, kada aš, Setas ir Brendi valgome apsikrovę pinigais už vaistus ir Setas sako Brendi, kad ji galėtų nukeliauti į kokios nors kitos planetos šeštojo dešimtmečio Las Vegasą ir ten ji puikiai pritaptų. Jis sako, kad Krilono planetoje lankstūs sintetiniai robotai atliktų riebalų nusiurbimą ir kitaip ją perdirbtų. Brendi klausia:

— Kokių riebalų?

Setas atsako:

— Mane tiesiog džiugina mintis, kad galėtum iš tolimos ateities aplankyti septintąjį dešimtmetį.

Įberiu daugiau Premarin į kitą Seto kavą. Ir daugiau Darvon į Brendi šampaną.

Persikeliame atgal į vonią, pas mane ir Brendi.

— Dar vieną, — sako ji.

Jos lūpos išglebusios ir išsiviepę, įmetu pro jas dar vieną dovanėlę iš Tiffany’s.

Vonios kambario dekoras, sakykim, ne toks, kaip daugumos vonių pasaulyje. Jis įrengtas kaip povandeninė grota. Net princesiškas telefono aparatas dekoruotas vandenyno motyvais, bet pažvelgus pro žalvarinius liukus matosi visas Sietlas nuo Kapitolijaus kalvos viršūnės.

Tualetas, ant kurio sėdžiu — tik sėdžiu, dangtis po mano subine uždengtas — yra didžiulė keramikinė sraigės kriauklė, prisukta prie sienos.

Brendilendas, sekso žaidimų aikštelė, galinti nuskraidinti tave į žvaigždes. Ji sako:

— Dar.

Persikeliame, kai mes atvykome į šį namą, o nekilnojamojo turto agentas buvo tikras pasipūtėlis. Vienas tų futbolo stipendininkų, kurių antakiai suaugę į vieną ir kurie galiausiai pamiršta baigti bet kokias studijas.

Neturėčiau taip kalbėti, pati surinkusi tik šimtą šešiasdešimt kreditų.

Štai milijonierių klubo nekilnojamojo turto agentas, kuriam darbą pametėjo sentimentalus vyrukas su aukštuoju išsilavinimu, norėjęs tokio žento, kuris neužknarktų po šešių ar septynių boulingo partijų. Bet gal aš ir per griežta.

Moteriškas Brendi lipšnumas pylėsi per kraštus. Štai prieš mus vaikinas su papildoma Y chromosoma, vilkintis dvieilį mėlyną seržo kostiumą, jo letenose netgi milžiniškos Brendi rankos atrodo mažytės.

— Pone Parkeri, — sako Brendi, jos rankai pranykus didžiuliame jo delne. Jos akyse matyti Henko Mansinio garso takelis meilei. — Mes kalbėjomės šįryt.

Šiuo metu mes esame namo ant Kapitolijaus kalvos svetainėje. Tai dar vienas tų turčių namų, kuriuose viskas taip ir yra, kaip atrodo. Įmantrios Tiudorų epochos rožės ant lubų — iš tikro gipso, o ne iš plastiko. Suskilę graikų nuogalių biustai — iš marmuro, o ne marmurą imituojančio plastiko. Dėžutės indaujoje — ne Faberge stiliaus. Jos ir yra Faberge, ir jų vienuolika. Po dėžutėmis paklotas nėrinys — austas ne mašinų.

Namų bibliotekos lentynose sustatytų knygų ne vien nugarėlės, bet ir viršeliai įrišti oda, o puslapių krašteliai paauksuoti. Ir net nebūtina iš lentynos išsitraukti knygos, kad tai sužinotum.

Agento, pono Parkerio, kojos iš nugaros — kaip nulietos. Iš priekio, po viena kelnių klešne matyti truputį daugiau masės negu kitoje, ir to pakanka, kad suprastum jį dėvint šortukus, o ne aptemptas kelnaites.

Brendi linkteli į mane.

— Čia panelė Ardena Škotija iš Denver River rąstų ir popieriaus kompanijos „Škotija“.

Dar viena Brendi Aleksander Liudininkų reinkarnacijos projekto auka.

Didžiulė Parkerio ranka praryja mano mažą rankutę, kaip didelė žuvis mažytę.

Žvelgdamas į iškrakmolytus baltus Parkerio marškinius, pradedi galvoti apie valgį ant švarios staltiesės, tokie jie lygūs ir aptempti, kad gėrimus būtų galima serviruoti tiesiai ant jo krūtinės.

— Čia, — Brendi linkteli į Setą, — yra panelės Škotijos įbrolis, Elisas Ailandas.

Didžioji Parkerio žuvis praryja mažąją Eliso žuvį.

Brendi sako:

— Mudvi su panele Škotija norėtume apžiūrėti namą. Elisas protiškai ir emociškai atsilikęs.

Elisas nusišypso.

— Ar mes galėtume tikėtis, kad jūs tuo metu jį prižiūrėsite? — teiraujasi Brendi.

— Be abejo, — atsako Parkeris. — Laisvai.

Elisas nusišypso, dviem pirštais timpteli Brendi švarkelio rankovę ir sako:

— Nepalikite manęs ilgam, panele. Jei laiku neišgersiu vaistų, mane ištiks priepuolis.

— Priepuolis? — suklūsta Parkeris.

Elisas atsako:

— Kartais panelė Aleksander užsimiršta, kad aš laukiu, ir nespėja man laiku duoti vaistų.

— Jus ištinka priepuoliai? — vėl klausia Parkeris.

— Man tai naujiena, — taria Brendi ir šypteli. — Tau nebus priepuolio, — sako ji mano naujajam įbroliui. — Elisai, aš draudžiu tau turėti priepuolį.

Persikeliam, kai mes su Brendi esame įsikūrusios povandeniniame urve.

— Dar vieną.

Plytelės, ant kurių guli Brendi, yra šaltos, žuvies formos ir sudėtos kaip sardinės konservuose — vienos žuvelės uodega įtaisyta tarp dviejų galvų, ir taip visos vonios kambario grindys.

Įmetu Valium tarp plumbagio lupyčių.

— Ar aš kada pasakojau tau, kaip mane išmetė šeima? — klausia Brendi po dar vienos mažos tabletės. — Turiu omeny, mano tikroji šeima. Kurioje gimiau. Ar kada pasakojau tau šią savo mažą, purviną istoriją?

Įkišu galvą tarp kelių ir žiūriu tiesiai į super mega karalienę, kurios galva guli tarp mano pėdų.

— Man skaudėjo gerklę, todėl kelias dienas nėjau į mokyklą, — sako Brendi. — Panele Arden, ar klausai?

Pažiūriu į ją žemyn. Taip lengva įsivaizduoti ją mirusią.

— Panele Arden, prašau, — sako ji. — Dar vieną.

Įmetu dar vieną Valium.

Brendi praryja.

— Kelias dienas negalėjau nieko praryti, — pasakoja ji. — Žiauriai skaudėjo gerklę. Vos prakalbėjau. Tėvai, aišku, pagalvojo, kad man streptokokinė infekcija.

Brendi galva tiesiai po manąja. Tik veidas aukštielninkas. Žiūriu tiesiai į tamsų plumbagio burnytės vidų, šlapią įėjimą į jos organizmą, vidurius ir visus kitus užkulisius. Brendi Aleksander užkulisiai. Žiūrint atvirkščiai ji gali pasirodyti visiškai nepažįstama.

O Elisas buvo teisus, žmones užkalbini tik tam, kad papasakotum apie save.

— Mėginys, — pasakoja Brendi, — kurį paėmė streptokoko infekcijai tirti, parodė gonorėją. Žinai, kaip trečioji Rea sesuo — Gon. Mažutytė gonokoko bacila. Man buvo vos šešiolika, o jau turėjau gonorėją. Mano tėvai nelabai mokėjo su tuo susitaikyti.

Tai jau tikrai.

— Jie visai pakvaišo, — sako Brendi.

Ir tada jie išmetė jį iš namų.

— Jie šūkavo, koks aš ligotas, — sako Brendi.

Ir tada išmetė jį iš namų.

— Sakydami „ligotas“, manau, turėjo galvoje „gėjus“, — sako ji.

Ir tada išmetė jį iš namų.

— Panele Škotija, — sako ji. — Dar vieną.

Įmetu dar vieną.

— Tada jie išmetė mane iš savo prakeiktų namų.

Persikeliame, kai ponas Parkeris sako iš už vonios kambario durų:

— Panele Aleksander? Panele Aleksander, čia aš. Panele Škotija, ar jūs ten?

Brendi bando sėstis, pasiremia alkūnėmis.

— Elisas, — per duris sako Parkeris. — Jums reikėtų nusileisti į apačią. Panele Škotija, jūsų brolį turbūt ištiko priepuolis.

Vaistai ir kosmetika išbarstyti ant marinistinių spintelių, o Brendi išsidrėbusi pusnuogė ant grindų, apibarstyta piliulėmis, kapsulėmis ir tabletėmis.

— Jis jos įbrolis, — atsišaukia Brendi.

Pasisuka rankena.

— Privalote man padėti, — šaukia Parkeris.

— Sustokite, pone Parkeri! — surinka Brendi ir rankena nustoja suktis. — Nusiraminkite. Neikite į vidų. Jums tik reikia, — žiūrėdama į mane sako Brendi, — paguldyti Elisą ant žemės ir neleisti jam susižeisti. O aš nusileisiu po akimirkos. — Brendi pažvelgia į mane ir išsišiepia plačia plumbagio šypsena. — Parkeri, ar girdite mane?

— Prašau, paskubėkite, — pasigirsta iš už durų.

— Paguldęs Elisą ant žemės, — toliau aiškina Brendi, — įkiškite ką nors jam tarp dantų. Ar turite piniginę?

Sekundė tylos.

— Ji iš ungurio odos, panele Aleksander.

— O, jūs turėtumėte ja labai didžiuotis, — atsako Brendi. — Jums reikės įkišti savo piniginę Elisui tarp dantų, kad jis negalėtų susičiaupti. Galite ant jo net atsisėsti, jei prireiks, — Brendi, ta šypsanti velnio išpera prie mano kojų.

Iš apačios pasigirsta dūžtančio krištolo garsai.

— Paskubėkite! — šaukia Parkeris. — Jis jau daužo daiktus!

Brendi apsilaižo lūpas.

— Pravėręs jam burną, suimkite liežuvį. Jei nesuimsite, jis uždus, o jūs sėdėsite ant lavono.

Tyla.

— Ar girdite mane? — klausia Brendi.

— Suimti jo liežuvį?

Apačioje sudūžta dar kažkas tikro ir brangaus.

— Pone Parkeri, mielasis, — sako princesė Aleksander išraudusiu nuo gniaužiamo juoko veidu, — suimkite jo liežuvį. Paguldykite Elisą ant grindų, pražiodykite burną, ištraukite kiek tik galite jo liežuvį ir laikykite, kol aš nusileisiu žemyn jums padėti.

Pasisuka durų rankena.

Mano vualiai guli ant tualetinio staliuko, per toli, kad galėčiau juos greitai pasiekti.

Durys vos vos prasiveria ir atsitrenkia į pusnuogės, apsirijusios Valium, kikenančios, tablečių krūvoje besivoliojančios Brendi aukštakulniu apautą koją. Tačiau tiek užtenka, kad pamatyčiau Parkerio veidą su jo suaugusiais antakiais, o jis pamatytų mane, sėdinčią ant tualeto.

Brendi suklinka:

— Šiuo metu aš padedu panelei Ardėnai Škotijai!

Turėdamas galimybę rinktis tarp liežuvio traukimo iš svetimos burnos ir žiūrėjimo į monstrą, šikantį į didžiulę sraigės kriauklę, veidas pranyksta tarpduryje ir durys užsitrenkia.

Futbolo stipendininko žingsniai nutolsta koridoriumi.

Tada nubilda laiptais žemyn.

Ponas Parkeris — stambi žuvis, jo duslūs žingsniai girdisi fojė, o po to svetainėje.

Iš apačios per grindis pasigirsta duslus Eliso riksmas. Ir staiga nutyla.

— Nagi, — sako Brendi, — apie ką mes šnekėjome?

Ji vėl paguldo galvą tarp mano pėdų.

— Ar tu jau svarstei apie plastines operacijas? — klausia ji. Ir tada sako, — įmesk man dar vieną.

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Kai išeini prasiblaškyti į miestą su alkoholiku, visada pastebi, kaip jis vis pripila tavo taurę, kad galėtų ištuštinti savąją. Kol tu geri, gėrimas nėra blogas užsiėmimas. Du — jau kompanija. Gerti smagu. Net jei tavo taurė nėra tuščia, alkoholikas bent truputį ją papildys prieš įsipildamas į savo.

Tai tik panašu į dosnumą.

Brendi Aleksander nuolat manęs klausinėja apie plastines operacijas. Na žinote, kodėl aš net nepasidomiu visomis galimybėmis. Krūtinėje silikonas, nuo klubų nusiurbti riebalai, Keti Keti smėlio laikrodžio figūra. Transformacijų krikštamotė, fėja, mano puikioji ledi, iš mirusiųjų prisikėlęs mano Pigmalionas brolis. Brendi Aleksander tiesiog apsupta plastinės chirurgijos.

Ir atvirkščiai.

Vonios pokalbiai.

Brendi tebeguli ant šaltų plytelių, aukštai, ant Kapitolijaus kalvos Sietle. Ponas Parkeris atėjo ir išėjo. Tik aš ir Brendi visą popietę. Aš vis dar sėdžiu ant į sieną įsukto keramikinio sraigės kriauklės formos tualeto. Ir vis dar bandau savo nevykusiais būdais ją nužudyti. Brendi baklažano spalvos plaukų kupeta guli tarp mano pėdų. Lūpdažiai ir Demerol, skaistalai ir Percocet-5, Aubergine dreams ir kapsulės Nembutal Sodium — viskas išbarstyta ant akvamarininių spintelių aplink kriauklę.

Taip ilgai saujoje laikiau Valium, kad mano delnas nusispalvino firmine melsva Tiffany’s spalva. Tik aš ir Brendi visą popietę, saulės spinduliams pro žalvarinius liukus krentant vis įkypesniu ir įkypesniu kampu.

— Mano liemuo, — sako Brendi. Jos plumbagio lupytės atrodo jau kiek per mėlynos. Dangiškos perdozavimo spalvos. — Sofonda sako, kad mano liemuo turi būti keturiasdešimties centimetrų. Aš jai sakiau: „Panele Sofonda, mano kaulai juk stambūs. Metro aštuoniasdešimties ūgio. Aš niekaip nesuliesėsiu iki keturiasdešimties.“

Sėdžiu ant sraigės kiauto ir girdžiu tik pusę to, ką ji kalba.

— Sofonda, — sako Brendi, — Sofonda man sako, kad yra vienas būdas, bet turėsiu ja pasitikėti. Pabudusi po operacijos, turėsiu keturiasdešimties centimetrų liemenį.

Negalėčiau tvirtinti, kad nesu girdėjusi šios istorijos keliuose tuzinuose kitų vonios kambarių. Ant spintelės dar vienas vaistų buteliukas — Bilax kapsulės. Susirandu jas vaistų žinyne.

Bilax kapsulės. Vidurius laisvinantys.

Manau, reikėtų įmesti kelias kapsules į nepasotinamąją burną tarp mano kojų.

Persikeliame, kai Manusas stebi mane filmuojantis toje reklaminėje laidoje. Abu buvome tokie gražūs. Aš vis dar turėjau veidą. Jis dar nebuvo prikimštas konjuguotų estrogenų.

Maniau, mus sieja tikra meilė. Tikrai maniau. Buvau labai pasinėrusi į meilę, bet ji pasirodė esanti tik ilgas sekso aktas, galėjęs bet kada baigtis, nes, šiaip ar taip, jis reikalingas tik garui nuleisti. Manusas užmerkdavo savo ryškiai mėlynas akis, truputį palenkdavo galvą į šoną ir nurydavo seilę.

Ir žinoma, sakydavau Manusui, kad baigiau kartu su juo.

Lovos pokalbiai.

Beveik visada, kada sau sakai, kad kažką myli, iš tiesų tik naudojiesi tais žmonėmis.

— Tai tik panašu į meilę.

Persikeliame, kai nuo vonios grindų Brendi man sako:

— Sofonda, Kiti ir Vivjena visą laiką buvo su manimi ligoninėje, — ji suriečia rankas ir perbraukia delnais per palaidinės šonus. — Visos trys vilkėjo žalius valytojų kostiumus, ant perukų buvo užsitraukusios tinklelius, o ant žalių ligoninės marškinių segėjo kostiumines Vindzoro kunigaikštienės sages, — sako Brendi. — Jos sklandė už chirurgo nugaros ir operacinių lempų, o Sofonda man liepė skaičiuoti atgal nuo šimto. Na, žinai... 99... 98... 97...

Aubergine Dreams akys užsimerkia. Brendi giliai, lygiai kvėpuodama sako:

— Daktarai išėmė po vieną apatinį šonkaulį iš abiejų mano krūtinės pusių, — ji rankomis paliečia tas vietas, kur nebėra apatinių šonkaulių, ir tęsia, — du mėnesius lovoje negalėjau atsisėsti, tačiau turėjau keturiasdešimties centimetrų liemenį. Vis dar turiu keturiasdešimties centimetrų liemenį.

Vienas Brendi delnas atsigniaužia ir nusliuogia iki pilvo apačios, kur palaidinė sukišta už sijono diržo. — Daktarai išpjovė du mano šonkaulius. Niekada daugiau jų nemačiau. Biblijoje kažkas buvo parašyta apie išimtus šonkaulius.

Ievos sukūrimas.

Brendi sako:

— Pati nežinau, kodėl leidžiu jiems su manimi daryti tokius dalykus.

Ir užmiega.

Persikeliame atgal į naktį, kai su Brendi pradėjome šią kelionę. Tą naktį, kai palikome Congress viešbutį ir Brendi taip vairavo, kaip vairuojamas tik sportinis automobilis be stogo su užtaisytu šautuvu ir perdozavusiu įkaitu bagažinėje pusę trijų nakties. Brendi paslepia akis po savo Ray-Bans akiniais, ir už vairo sukuriamas truputis intymumo. Ji apsigobia savo baklažano atspalvio plaukus Hermes šalių, kurį susiriša po smakru — prabangos gūsis iš planetos „Šeštasis dešimtmetis“.

Brendi akinių stikluose matau savo mažytį siaubingą atspindį. Vis dar išsidraikiusį ir išsitaršiusį nuo šalto nakties vėjo, siaučiančio aplink priekinį stiklą. Chalatas ir vėl privertas durelių. Mano veidas, jei kas paliestų mano sudarkytą, randuotą veidą, galėtų pamanyti, kad liečia apelsino žievelių ir odos atraižų gumulą.

Lekiame į rytus, tik nesu tikra, nuo ko bėgame. Nuo Evi ar policijos, ar pono Baksterio, ar Rea seserų. Ar nuo nieko. Ar nuo ateities. Likimo. Baimės užaugti, pasenti. Nuo gyvenimo šukių rankiojimo. Sakytum, jei bėgsime, mums nebereikės gyventi savo gyvenimų. Dabar esu su Brendi todėl, kad neišmanau, kaip man pavyktų išsisukti be jos pagalbos. Todėl, kad šiuo metu ji man reikalinga.

Ne todėl, kad ją mylėčiau. Jį. Šeiną.

Žodis „meilė“ jau dabar skamba kiek skystai.

Mirksinčių priešpriešinių automobilių žibintų šviesoje stebiu super karalienę. Hermes šalis ant jos galvos, Ray-Bans akiniai ant jos galvos, makiažas ant jos veido. Žiūrėdama į Brendi matau tai, ką matė Manusas, kviesdamas mane buriuoti.

Dabar, šviesos blyksniuose žiūrėdama į Brendi, sėdinčią šalia, Manuso automobilyje, pradedu suvokti, kas man joje patinka. Tai, kas man patiko manyje. Brendi Aleksander dabar atrodo tiksliai taip, kaip aš atrodžiau prieš avariją. Ir kodėl neturėtų atrodyti? Juk ji — mano brolis Šeinas. Mes su Šeinu beveik to paties ūgio, tarp mūsų buvo tik metų skirtumas. Tas pats gymis.

Tie patys bruožai. Tokie patys plaukai, tik Brendi daug geriau prižiūrėti.

Prie visko pridėkime riebalų nusiurbimą, silikoną, Adomo obuolio nuskutimą, antakių grandymą, skalpo pakėlimą, kaktos perstatymą, nosies korekciją, panosės kaulo ir žandikaulių operacijas. Ką bekalbėti apie tiek metų elektra naikinamus gyvaplaukius, saujas hormonų ir antiandrogenukas dieną. Nenuostabu, kad jos nepažinau.

Galiausiai — aš juk ne vienerius metus maniau, kad mano brolis miręs. Paprasčiausiai niekas nesitiki sutikti mirusiųjų.

Aš myliu save. Buvau tokia graži.

Mano meilės krovinys, Užrakintas Bagažinėje Manusas, Bandęs Mane Nužudyti Manusas, kaip aš galiu vis dar galvoti, kad jį myliu? Manusas mažiausiai iš visų laikė mane gražia. Mažiausiai bučiavo į lūpas. Mažiausiai lietė. Jis niekada net nesakė, kad mane myli.

Pradedi vardinti faktus ir apninka liūdesys.

Galiu valgyti tik kūdikių maistelį.

Mano geriausia draugė išpiso mano sužadėtinį.

Mano sužadėtinis vos nenužudė manęs mėsininko peiliu.

Aš padegiau namą ir visą naktį taikiausi šautuvu į niekuo dėtus žmones.

Mano brolis, kurio nekenčiu, prisikėlė iš mirusiųjų ir jau spėjo mane užgožti.

Esu nematoma pabaisa ir nesugebu nieko mylėti. Ir nežinia, kuris faktas blogiausias.

Persikeliame, kai kriauklėje drėkinu rankšluostį. Povandeninės grotos vonios kambaryje net rankšluosčiai ir pašluostės yra melsvos akvamarininės spalvos, o jų kraštai dekoruoti kriauklių motyvais. Uždedu drėgną, šaltą rankšluostį Brendi ant kaktos ir žadinu ją, kad galėtų išgerti dar tablečių. Mirti automobilyje geriau, nei vonios kambaryje.

Pakeliu princesę nuo grindų, pastatau ant kojų ir sugrūdu atgal į jos švarkelį.

Reikia dar ją pamankštinti, kol niekas nepamatė jos tokioje būklėje.

Užsegu jos aukštakulnius. Brendi, ji užvirsta ant manęs. Pasiremia į spintelės kraštą. Pasemia saują Bilax kapsulių ir prisimerkusi šnairuoja į jas.

— Man taip skauda nugarą, — sako Brendi. — Kodėl iš viso jiems leidau įtaisyti man tokius didelius papus?

Super karalienė atrodo pasirengusi praryti papildomą, bet ko pilną saują.

Papurtau galvą. Ne.

Brendi pašnairuoja į mane.

— Bet man jų reikia.

Parodau jai vaistų žinyną — „Bilax — vidurius laisvinantys vaistai“.

— Aa, — sako Brendi ir pila Bilax sau į rankinę. Kelios kapsulės išbyra pro šalį, kelios lieka prilipusios prie jos prakaituoto delno. — Kai tau pritaiso papus, speneliai stovi įstrižai ir per aukštai, todėl daktarai juos nupjauna skustuvu ir perkelia į tinkamą vietą.

Tai jos žodžiai.

Perkelia.

Brendi Aleksander spenelių perkėlimo programa.

Mano miręs brolis, amžiną atilsį Šeinas nukrato laisvinamuosius nuo savo drėgno delno ir sako:

— Mano speneliai visiškai nejautrūs.

Nuo spintelės nutveriu vualius ir sluoksnis po sluoksnio užsidedu ant galvos.

Ačiū, kad nelendate.

Mes pasivaikštome pirmyn atgal po koridorių, kol Brendi galiausiai sako, kad jaučiasi pasiruošusi lipti laiptais. Žingsnis po žingsnio mes tyliai pereiname į fojė, kur pro uždarytas dvivėres svetainės duris girdėti žemas, vis kažką švelniai kartojantis pono Parkerio balsas.

Brendi pusiau užgulusi mane ir mes trijų kojų pirštų galais tyliai sliūkiname iki svetainės durų. Truputį praveriame duris ir įkišame pro plyšį savo veidus.

Elisas paguldytas ant svetainės kilimo.

— Ponas Parkeris sėdi Elisui ant krūtinės ir batais spaudžia jo galvą ties smilkiniais.

Elisas pliaukši didžiulį Parkerio užpakalį ir nagais drasko jo dvieilį švarką. Nugaroje pono Parkerio švarkas perplėštas per siūlę nuo skeltuko iki pat apykaklės.

Viena pono Parkerio ranka grūda permirkusią, apgraužtą ungurio odos piniginę tarp išbalintų Eliso dantų.

Ryškiai raudonas Eliso veidas blizga, tarsi jis būtų dalyvavęs vyšnių pyragų rijimo konkurse. Atrodo lyg varvantis, pirštais atliktas piešinys iš ašarų, seilių, kraujo iš nosies ir snarglių.

Pono Parkerio plaukai užkritę jam ant akių. Kitos jo rankos pirštai tvirtai apsiviję laiko gal dešimt centimetrų ištrauktą Eliso liežuvį.

Elisas blaškosi ir žiaugčioja įspraustas tarp storų Parkerio kojų.

Aplink juos pridaužyta Mingų dinastijos vazų ir kitų kolekcinių daiktų.

Ponas Parkeris sako:

— Viskas gerai. Taip ir toliau. Puiku. Tu tik atsipalaiduok.

Aš ir Brendi, mes tik žiūrime.

Kadangi noriu sunaikinti Elisą, ši scena atrodo per tobula, kad ją nutraukčiau.

Kumšteliu Brendi. Brendi, brangute. Gal aš palydėsiu tave atgal laiptais. Dar kiek pailsėtum. Duosiu tau dar vieną šviežią saujelę Benzedrine kapsulių.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Apie plastinę chirurgiją — aš praleidau visą vasarą kaip La Paloma memorialinės ligoninės nuosavybė. Ten pamačiau viską, ką plastinė chirurgija galėtų man padaryti.

Ligoninėje buvo daugybė plastikos chirurgų ir krūvos knygų, kurias jie nešiodavo iš palatos į palatą. Knygos su fotografijomis. Jie rodė man nuotraukas, kurios, ačiū Dievui, pasitaikė nespalvotos, ir aiškino, kaip aš galėčiau atrodyti, jei pasiryžčiau dėl to iškęsti kelis metus skausmo.

Beveik kiekviena plastinė operacija prasideda laikino audinio parengimu.

Atrodo baisiai. Baisiai net nespalvotose nuotraukose.

Tiek visko sužinojusi, jau pati galėčiau būti gydytoja.

Atleisk mama, atleisk Dieve.

Kartą Manusas sakė, kad tėvai yra Dievas. Myli juos ir nori, kad jie būtų laimingi, bet tuo pačiu ir kuri savo taisykles.

Chirurgai aiškino, kad negalima tiesiog nupjauti gabalo mėsos nuo vienos kūno dalies ir prisiūti kitoje. Tai juk ne medžių skiepijimas. Kraujotakos sistema, venos ir kapiliarai nesusijungs ir skiepas neprigis. Mėsos gabalas nudžius ir nukris.

Baisoka, bet pamačiusi ką nors raustant dabar jau nebegalvoju „oi, kaip miela“. Nuraudimas man tik primena, kad po oda, po visu kūno paviršiumi teka kraujas.

Pasak vieno plastinio chirurgo, dermabrazija odai padaro tą patį, kąs mėliapūtė prinokusiam pomidorui. Tad dažniausiai pinigus mokame už bjaurastį.

Norint perkelti rėžį odos ir atkurti žandikaulį, reikia nudirti ilgą odos juostą nuo kaklo. Nuo kaklo apačios į viršų, tik palikti nenupjautą nuo pasmakrės. Įsivaizduokite odos atraižą, tabaluojančią jums prie kaklo, bet vis dar pritvirtintą prie veido apačios. Oda neatskirta nuo jūsų kūno, todėl ji vis dar gauna kraujo. Odos juosta lieka gyva. Tada ji susukama į vamzdelį ar tūtelę. Taip paliekama, kol sugyja į ilgą mėsos gumulą, tabaluojantį jūsų veido apačioje. Gyvą audinį. Kupinas šviežio, sveiko kraujo tabaluoja ir šiltai pliaukši jums per kaklą. Tai vadinama laikino audinio parengimu.

Vien gijimo etapas gali užtrukti daugybę mėnesių.

Persikeliame atgal į raudoną Fiat, pas besislepiančią už akinių Brendi ir bagažinėje uždarytą Manusą. Brendi veža mus į Rocky Butte kalno viršūnę, kur stovi seno žvalgybinio forto griuvėsiai. Parkrose, Grant ir Madison mokyklų mokiniai vakarais čia daužo alaus butelius ir dūksta nesaugaus sekso orgijose.

Penktadienio vakarais šio kalno viršūnėje būriuojasi krūvos vaikų ir vienas per kitą šūkauja: „žiūrėk, ten matosi mano namas. Mėlyna šviesa lange — ten mano tėvukai žiūri teliką.“

Griuvėsiai — tai tik keli sluoksniai senų akmenų blokų, gulinčių vienas ant kito. Griuvėsių viduje žemė lygi ir uolėta, padengta pridaužytų stiklų sluoksniu ir šiurkščia šunažole. Rocky Butte kalno šlaitai — vien stačios uolos ir kelias, kuriuo atvažiavome.

Čia galėtum paspringti tyla.

Ko mums dabar reikia, tai vietos apsistoti. Kol sugalvosiu, ką daryti toliau. Kol iš kur nors gausime pinigų. Mes turime dvi, galbūt tris, dienas, kol Evi grįš namo. Tada turėsime iš čia dingti. Po to, manau, užsiimsiu Evi šantažu.

Evi man labai daug skolinga.

Manau, išsisuksiu.

Brendi įvažiuoja į tamsiausią griuvėsių kampą, išjungia šviesas ir kerta į stabdžio pedalą. Mašina sustoja taip greitai, kad tik saugos diržai apsaugo mūsų galvas nuo smūgio į prietaisų skydelį.

Sustojus automobilis vis dar tarška ir girgžda nuo stipraus metalo trynimosi.

— Oi, atsiprašau, — sako Brendi. — Kažkoks šlamštas nuo grindų palindo po stabdžių pedalu, kai bandžiau stabdyti.

Po mūsų kojomis iš po sėdynių pažirę servetėlių gniužulai ir sidabriniai šaukšteliai. Tarp mano kojų — išbyrėjusi žvakių krūva. Tarp ilgų Brendi kojų guli iš po sėdynės pusiau išlindęs sidabro padėklas žvaigždėtu reljefu.

Brendi žvilgteli į mane. Ji palenkia galvą, nusismaukia akinius ant nosies galo ir kilsteli savo pieštus antakius.

Aš gūžteliu pečiais. Lipu lauk išlaisvinti savo meilės krovinio.

Atidarau bagažinę, bet Manusas nejuda. Jis guli parietęs kelius po alkūnėmis, rankomis užsidengęs veidą ir pasikišęs pėdas po užpakaliu. Manusas atrodo lyg padėvėtais armijos drabužiais apvilktas embrionas. O aplink jį — na, aš į tai net neatkreipiau dėmesio. Šią naktį patyriau per daug streso, todėl nepykite, kad nepastebėjau to prie Evi namų — aplink Manusą žybsi krūva sidabrinių stalo įrankių. Manuso Fiat bagažinėje visas piratų lobis ir gausybė kitokių daiktų.

Relikvijos.

Štai dar ilga balta žvakė.

Brendi užtrenkia dureles ir taip pat ateina pasižiūrėti.

— O, šūdas, — sako Brendi ir užverčia akis. — O, šūdas.

Dar peleninė, ne, tai mažos rankutės liejimo formelė, ji guli šalia atsijungusio Manuso subinės. Tokia formelė, kokias darydavome pradinėje mokykloje Motinos dienos proga, įspausdami savo delniukus į šlapią gipsą skardinėse pyragų dėžutėse.

Brendi nubraukia kelis plaukus Manusui nuo kaktos.

— Jis tikrai labai labai dailus, — sako ji, — bet, spėju, jo smegenys gali būti negrįžtamai pažeistos.

Per daug darbo viską paaiškinti Brendi raštu, bet būtų sunku pažeisti Manuso smegenis dar labiau, negu jau buvo.

Gaila, kad čia tik Valium.

Brendi nusiima akinius, kad galėtų geriau jį apžiūrėti. Ji nusivynioja Hermes šalį, papurto kaštoninius plaukus ir apsilaižo lūpas, jei Manusas netyčia pabustų.

— Dailiems vaikinams, — sako ji, — paprastai geriau duoti barbitūratų.

Turėsiu tai omenyje.

Kilsteliu Manusą, pasodinu jį bagažinėje ir nuleidžiu jo kojas ant bamperio. Mėlynos Manuso akys virpteli, mirkteli, virpteli ir prasimerkia.

Brendi pasilenkia ir atidžiai jį apžiūri. Mano brolis ruošiasi vogti mano sužadėtinį. Šiuo momentu jau noriu, kad mirtų visi.

— Pabusk, mažiuli, — sako Brendi ranka purtydama Manuso smakrą.

Manusas mirkteli.

— Mamyte?

— Kelkis, mažiuk, — sako ji. — Viskas gerai.

— Dabar? — klausia Manusas.

— Viskas gerai.

Tada pasigirsta čiurlenimas, lyg lietus barbentų į palapinės tentą ar nuleidžiamą automobilio stogą.

— O Dieve, — Brendi žingteli atgal. — O Jėzau Kristau!

Manusas mirkteli ir pasižiūri į Brendi, tada į savo klyną. Ant vienos jo armijos kelnių klešnės atsiranda dėmė. Ji plečiasi, plečiasi, plečiasi, kol pasiekia kelį.

— Tikrai dailus, — sako Brendi, — bet jis ką tik prisimyžo į kelnes.

Persikeliame atgal prie plastinės chirurgijos. Persikeliame į tą laimingąją dieną, kai po visų vargų pagyjate. Kelis mėnesius jums po smakru tabalavo ilgas odos gabalas. Ir greičiausiai net ne vienas, o koks pustuzinis atraižų, nes lipdant žandikaulį reikia turėti daugiau audinio.

Taigi rekonstrukcijos jūs lauksite porą mėnesių su tabaluojančiais odos gabalais nuo pasmakrės.

Sakoma, kad pirmiausia žmonės dėmesį kreipia į akis. Po kiek laiko jūs mesite šią viltį. Nes atrodote tarsi mėsos subproduktas, sugromuluotas ir išspjautas iš Niam Niam užkandėlių aparato.

Lietuje yranti mumija.

Sudaužyta pinjata.

Šios šiltos odos juostelės, kabančios nuo jūsų smakro, yra tinkamas, gerai krauju aprūpintas audinys. Chirurgas visas jas pakelia ir pritaiso jų užgijusius galus prie jūsų veido. Taip oda perkeliama ant veido nesustabdant jos kraujo cirkuliacijos. Jie pakelia visą tą kabančią odą ir iš jos suformuoją kažką panašaus į žandikaulį. Ant jūsų kaklo, iš kurio ėmėte odos audinius, lieka randai. Jūsų žandikaulis — iš odos juostų sulipdytas gumulas, o daktarai tikisi, kad jis galiausiai suaugs į vieną daiktą ir liks savo vietoje.

Kitą mėnesį jūs viliatės drauge su chirurgu. Antrą mėnesį jūs slepiatės ligoninėje ir laukiate.

Persikeliame pas Manusą, sėdintį savo šlapime tarp sidabrinių stalo įrankių savo raudono sportinio automobilio bagažinėje. Pratinimosi prie naktipuodžio deja vu. Pasitaiko.

Aš atsitūpusi šalia Manuso ieškau labiausiai išsipūtusios kišenės, kurioje turėtų būti jo piniginė.

Manusas neatitraukia akių nuo Brendi. Greičiausiai galvoja, kad Brendi — tai aš.

— Jis nieko neatsimena. Mano, kad aš jo mama, — sako Brendi. — Sesė galbūt, bet kad mama..?

Oi, koks deja vu. O gal brolis?

Mums reikia kažkur apsistoti. Manusas turėtų turėti kur. Ne mūsų senajame bute, kurį dalinomės anksčiau. Jis jau turėtų gyventi kažkur kitur. Arba jis mums leis pasislėpti savo namuose, arba pasakysiu policijai, kad jis pagrobė mane ir padegė Evi namą. Manusas nieko nežinos apie poną Baksterį ir seseris Rea, kurios matė mane šėlstant po visą miestą su šautuvu.

Pirštu ant žemės rašau:

Reikia rasti jo piniginę.

— Jo kelnės, — sako Brendi, — jos visos šlapios.

Manusas žiūri į mane, tada pabando stotis ir atsitrenkia galvą į atdarą bagažinės dangtį. O vyruti, aišku kad skauda, bet tai dar tikrai ne tragedija, bent jau kol Brendi visko neperlenkia:

— Ak tu mano vargšeli!

Tada Manusas apsižliumbia. Manusas Kelis. Tas, kuriam tai iš viso nepriklauso, ima verkti.

Nekenčiu.

Persikeliame, kai persodinti odos audiniai prigyja, tačiau jiems dar reikia prie kažko tvirtintis. Net jei audiniai sugyja į negrabų smakro formos mėsos gabalą, jam vis tiek reikalingas žandikaulis. Jei neįdėsi kaulo, tai minkšta, gyvybinga audinio masė gali imti ir reabsorbuotis.

Taip man pasakė plastinės chirurgijos specialistai.

Reabsorbuotis.

Tiesiai man į akis, tarsi tebūčiau kempinė iš odos.

Persikeliame, kai Manusas verkia, o Brendi pasilenkusįjį ramina ir glosto jo seksualiuosius plaukus.

Bagažinėje mėtosi bronziniai kūdikio bateliai, sidabrinis pjausnių indas ir kalakuto paveikslas, suklijuotas iš makaronų ant kartono lapo.

— Žinai, — Manusas šniurkšteli ir ranka nusivalo nosį, — dabar aš apsinešęs, todėl turbūt galiu tau tai pasakyti. — Jis pažvelgia į palinkusią Brendi ir mane, tupinčią ant žemės. — Pirmiausiai, — sako jis, — tėvai tau suteikia naują gyvenimą, o paskui vietoje jo bando tau primesti savąjį.

Kad sukonstruotų žandikaulį, chirurgai atskels kelias jūsų blauzdikaulio nuolaužas kartu su arterijomis. Atidengs kaulą ir gramdys jį tiesiai nuo jūsų kojos.

Galima atskelti ir nuo kitų kaulų, greičiausiai ilgųjų — rankų arba kojų. Šiuose kauluose yra minkštų akytų kaulų čiulpų.

Tai chirurgų vartojamas žodis, tiesiai iš medicininių knygų.

Čiulpai.

— Mano mama, — sako Manusas, — ir jos naujasis vyras — ji dažnai tuokiasi — ką tik nusipirko vasarnamį Bouling Riverio kurorte, Floridoje. Žmonės, kuriems mažiau nei šešiasdešimt metų, neturi teisės ten įsigyti nekilnojamojo turto. Tokie jų įstatymai.

Stebiu Brendi, kuri vis dar elgiasi kaip pernelyg rūpestinga mamytė ir priklaupusi brauko plaukus nuo Manuso kaktos. Nusuku žvilgsnį į kalvos viršūnę priešais. Melsvos švieselės languose — tai žmonės, žiūrintys televizorių. Tiffany’s mėlynumas. Valium melsvumas. Žmonės nelaisvėje.

Pradžioje geriausia draugė, o dabar brolis, gviešiasi mano sužadėtinio.

— Praeitais metais per Kalėdas buvau nuvykęs jų aplankyti, — tęsia Manusas. — Jų namas pačioje aštunto tylumo zonoje ir jie tiesiog negali tuo atsidžiaugti. Atrodo, Bouling Riveryje visiškai susipisę amžiaus standartai. Mano motina ir patėvis neseniai perkopė šešiasdešimt, o ten jie laikomi beveik paaugliais. Į mane visi tie seniai žiūri kaip į potencialų automobilių vagį. Brendi apsilaižo lūpas.

— Remiantis Bouling Riverio amžiaus standartais, — sako Manusas, — aš dar net negimiau.

Reikia atlupti pakankamai didelių, kraujuotų, minkštų kaulo atplaišų. Akytosios medžiagos. Tuomet kaulų skeveldras ir čiulpo audinius įsodinti į minkštuosius audinius, priaugintus ant jūsų veido.

Aišku, ne pats tai darote. Viską padaro chirurgai, kol jūs gulite užmigdytas.

Jei skeveldros įsodinamos pakankamai arti viena kitos, susiformuoja fibroblastinės ląstelės, kurios sujungia skeveldras į vieną kaulą. Ir vėl žodis iš knygų.

Fibroblastas.

Tai ir vėl trunka mėnesius.

— Mano mama ir jos vyras, — sako Manusas sėdėdamas atdaroje savo Fiat Spider bagažinėje ant Rocky Butte kalno viršūnės, — Kalėdų proga man padovanojo didžiulę, kaspinais apvyniotą dėžę. Muzikinio centro ar plačiaekranio televizoriaus dydžio dėžę. Bent jau aš to tikėjausi. Na, ten galėjo būti ir bet kas kita, kas nors, kas galbūt man būtų dar labiau patikę.

Manusas nuleidžia vieną koją ant žemės, po to kitą. Atsistojęs atsisuka į pilną sidabro Fiat bagažinę.

— Bet ne, — sako Manusas, — jie man padovanojo šitą šūdą. Manusas išima iš bagažinės apvalų sidabro arbatinuką ir žiūri į savo stambų veidą, atsispindintį išgaubtoje sidabro sienelėje.

— Visa dėžė, — skundžiasi jis, — prigrūsta šūdniekių ir niekam nebereikalingų šeimos relikvijų.

Visai kaip aš trenkiau krištolinę Evi cigarečių dėžutę į židinio atbrailą, Manusas plačiai užsimoja ir meta arbatinį kažkur į tamsą. Arbatinis skrenda nuo skardžio į tamsą, į priemiesčių šviesas, taip toli, kad net nebesigirdi, kaip atsitrenkia į žemę.

Neatsisukdamas Manusas įkiša atbulą ranką į bagažinę ir paima kitą daiktą. Sidabrinę žvakidę.

— Tai mano palikimas, — sako jis.

Skriedama į tamsą, žvakidė tyliai vartosi ore. Lyg palydovas kosmose.

— Jau žinote, — Manusas sviedžia saują spindinčių sidabrinių žiedų servetėlėms, — kad tėvai yra lyg Dievas. Aišku, myli juos ir džiaugiesi, kad jie gyvi, bet iš tikrųjų su jais beveik nebendrauji, nebent jiems kažko iš tavęs prireikia.

Sidabrinė viryklėlė kyla aukštyn į žvaigždes, kyla, kyla ir tada smenga kažkur tarp melsvų televizijos švieselių.

Kaulų nuolaužoms audinių viduje galiausiai sugijus, chirurgas gali pradėti formuoti jūsų žandikaulį, su kuriuo galėtumėte kalbėti, valgyti ir tepti jį storu kreminės pudros sluoksniu.

Šis etapas — tai keleri metai nesibaigiančio skausmo.

Metai laukimo ir vylimosi, kad už kiek laiko atrodysi geriau nei dabar. Vilčių metai, kuomet atrodysite ir jausitės tikrai šūdinai, bet gyvensite viltimi kažkada atrodyti geriau.

Manusas pačiumpa žvakę, baltą žvakę, iš bagažinės.

— Mano mama, — sako jis, — padovanojo man dar vieną Kalėdinę dovaną — dėžę, pilną jos išsaugotų daikčiukų iš mano vaikystės. Žiūrėkite, — sako jis ir rodo mums žvakę, — čia mano krikšto žvakė.

Ir meta ją į tamsą.

Tada — bronziniai kūdikio batukai.

Suvynioti į krikšto apsiaustėlį.

Tada — barškanti pieninių dantukų sauja.

— Supistą dantukų fėja, — sako jis.

Tamsoje pranyksta medalionas su šviesių plaukų garbana viduje.

— Ji sakė, kad atiduoda visa tai man, nes nebeturi, kur laikyti, — sako Manusas. — Ne todėl, kad nebenorėtų turėti.

Į tamsą skrieja antrokėlio delnuko liejinys.

— Na, mama, jei tau jie nereikalingi, — sako Manusas, — aš taip pat nesiruošiu tampytis su savimi šito šūdo.

Persikeliame, kai Brendi Aleksander vis zyzia man apie plastines operacijas ir aš pradedu galvoti apie visą procesą. Atmetimą. Fibroblastines ląsteles. Akytąją kaulo medžiagą. Ilgus skausmo ir vilties metus. Kaip aš galiu nesijuokti?

Dabar, kai neturiu žandikaulio, mano juokas yra vienintelis garsas, suprantamas kitiems.

Brendi, gero linkinti super karalienė su tokiomis didelėmis silikono krūtimis, kad jau nebegali tiesiai išstovėti, man sako:

— Tiesiog pasidomėk, ką jie tau gali pasiūlyti.

Ir kaip aš galiu nustoti juoktis.

Šeinai, patikėk, dėmesys man nėra tiek svarbus. Paprasčiausiai toliau dėvėsiu savo vualius.

Jei negaliu būti graži, noriu būti nematoma.

Persikeliame, kai sidabrinis punšo samtis skrieja į nebūtį. Persikeliame, kai iš akių dingsta visi arbatiniai šaukšteliai. Persikeliame, kai visos pažymių knygelės su mokyklos nuotraukomis pakelia sparnus ir išplasnoja lauk.

Manusas suglamžo storą popieriaus lapą.

Tai jo gimimo liudijimas. Jį taip pat paleidžia pavėjui. Tada Manusas apkabina save rankomis ir linguoja pirmyn atgal nuo kulnų ant pirštų, nuo kulnų ant pirštų.

Brendi žiūri į mane, tarsi norėtų kažką pasakyti. O aš rašau ant žemės pirštu:

„Manusai, kur tu dabar gyveni?“

Lengvas šaltukas paliečia žemę ir mano rožinius pečius. Pradeda lyti.

Brendi sako:

— Klausyk, man neįdomu, kas tu esi, bet jei galėtum būti kuo nori, kas būtum?

— Aišku tik viena, aš nesiruošiu leisti sau pasenti, — purtydamas galvą sako Manusas. — Tai jau tikrai.

Sukryžiavęs rankas jis tebelinguoja pirmyn atgal, pirmyn atgal. Manusas prispaudžia savo smakrą prie krūtinės ir linguoja toliau, žiūrėdamas į butelių šukes.

Pradeda dar smarkiau lyti. Nebesijaučia mano stručio plunksnų degėsių kvapo ir Brendi L‘Air du Temps kvepalų.

— Tada tu būsi ponas Denveris Omletas, — sako Brendi. — Denveri Omletai, susipažinkite su Deizi Šv. Peišens.

Brendi lyg gėles praskleidžia savo delnus ir apglėbia savo šimto dvidešimties centimetrų apimties silikoninį pasididžiavimą.

— O čia, — sako ji, — čia yra Brendi Aleksander.

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Persikeliame į vieną, niekuo nesiskiriantį nuo kitų kartą logopedės kabinete, kai Brendi pamatė, kaip aš, pakišusi po vualiu rankas, čiupinėju savo balkšvus dramblio kaulo spalvos krūminius dantis, glostinėju nuo kvėpavimo nusausėjusį ir nugludintą savo randų reljefą. Kaip pirštais liečiu prie kaklo pridžiūvusias savo seiles. Brendi man pataria pernelyg savęs netyrinėti.

— Mažyte, — sako ji, — tokiais momentais geriau apie save galvoti kaip apie sofą ar laikraštį, kažką, pagamintą kitų žmonių ir toli gražu ne amžiną.

Mano gerklės krašteliai palietus atrodo kaip iškrakmolyti, plastmasiniai. Tarsi kieta mezginio siūlė. Kieti, bet šiltos rožinės spalvos. Kaulėti, bet apvilkti minkštute odele, kurią norisi paliesti.

Esant tokiai stipriai trauminei mandibulektomijai be rekonstrukcijos, intubacija per trachėją gali kelti miego apnėją, sakė gydytojai. Taip jie kalbėdavo per rytines vizitacijas.

Ir po to žmonėms atrodo, kad tai mane sunku suprasti.

Gydytojai išvertė man savo kalbą taip: neatkūrus žandikaulio, kad ir paprasčiausio mėsinio jo pakaitalo, galiu bet kuriuo metu miegodama mirti. Nustoti kvėpuoti ir nebepabusti. Greita, neskausminga mirtis.

Parkeriu ant lapelio jiems užrašiau:

„Neerzinkite manęs.“

Sėdime logopedės kabinete ir Brendi sako:

— Daug lengviau galvoti, kad už savo išvaizdą esi atsakinga ne daugiau negu automobilis už savąją. Esi toks pat produktas. Produkto produkto produktas. Žmonės, kuriantys automobilių dizainą, irgi yra produktai. Tavo tėvai yra produktai. Tėvų tėvai buvo produktai. Mokytojai — produktai. Pastorius bažnyčioje — dar vienas produktas.

Kartais geriausias būdas susidoroti su visu tuo šūdu, — sako ji, — tai nelaikyti savęs kažkokia ypatinga dovanėle.

— Noriu pasakyti, — aiškina Brendi, — kad nuo pasaulio nepabėgsi ir tu neatsakai už tai, kaip atrodai — ar būtum supergražuolė, ar bjauri kaip subinė. Neatsakai už tai, ką jauti, kalbi, ar darai. Tai jau ne tavo rankose.

Visai kaip kompaktinis diskas neatsakingas už tai, kas jame įrašyta. Va tokie mes. Esi toks pat laisvas, kaip užprogramuotas kompiuteris. Toks išskirtinis, kaip dolerio banknotas.

— Tavyje nėra nieko tikrai tavo, — sako ji. — Netgi tavo fizinis kūnas, visos ląstelės pasikeičia kas aštuonerius metus.

Oda, kaulai, kraujas ir organai transplantuojami iš žmogaus į žmogų. Netgi tai, kas jau gyvena tavo kūne — mintančios tavo maistu mikrobų ir bakterijų kolonijos, be kurių tu numirtum. Niekas tavyje nėra išimtinai tavo. Viskas paveldėta.

— Atsipalaiduok, — sako Brendi. — Ką tu mąstai, tą patį mąsto ir milijonai kitų žmonių. Ką tu darai, daro ir jie. Ir niekas už nieką neatsakingas. Tai tik darbas grupėje.

Po vualiu pirštais baksnoju išsikišusį mėsgalį — savo liežuvį, vandališkai suniokotą produktą. Daktarai siūlė panaudoti dalį mano žarnų, prailginti jomis mano gerklę. Siūlė gremžti mano kūno produktus — blauzdikaulį su šeivikauliu — ir iš jų performuoti mane, sukurti naują produktą, naują žandikaulį. Bloknote jiems parašiau:

„Kojos kaulą prijungti prie galvos kaulo?“

Gydytojai to nesuprato.

O dabar — Viešpaties žodis.

— Tu esi mūsų kalbos produktas, — sako Brendi, — bergždžias kaip įstatymai, kaip tikėjimas, kad esame reikalingi Dievui. Apie kiekvieną mažiausią molekulę jau begales kartų yra pagalvota anksčiau, — sako ji. — Viskas, ką darai, yra nuobodu, pasenę ir visiškai normalu. Esi saugus, nes esi įkalintas savoje kultūroje. Viskas, ką tu įsivaizduoji, yra puiku, nes tu gali tai įsivaizduoti. Tu negali įsivaizduoti jokio būdo, kaip ištrūkti. Iš čia nėra kaip pabėgti.

— Pasaulis, — taria Brendi, — yra tavo lopšys ir tavo spąstai.

Tai vyko, kai aš truputį palūžau. Parašiau savo agentui ir pasiteiravau, ar yra galimybių man dirbti rankų ar pėdų modeliu. Demonstruoti laikrodžius ar batus. Prieš tai agentas man į ligoninę buvo atsiuntęs gėlių. Gal man tiktų kojų modelio darbas. Aš nežinojau, ar Evi daug jiems apie mane priplepėjo.

Jis atrašė, kad rankų modelio ranka ir pirštas turi būti septinto dydžio. Pėdų modelio darbui reikia turėti tobulus kojų pirštų nagus ir koja privalo būti trisdešimt šešto dydžio. Kojų modelis negali sportuoti. Turi nesimatyti nei vienos kojos venos. Gali tikėtis kūno dalių modelio karjeros, tiktai jei tavo pirštai ir pėdos, padidinti du šimtus kartų lauko reklamos stendui, atrodo taip pat gerai, kaip ir natūralaus dydžio. Kitaip — nėra šansų.

Mano rankų dydis yra aštuntas. Kojos — trisdešimt septintas.

Brendi sako:

— O jei tu netyčia randi kelią ištrūkti iš mūsų kultūros, tai irgi yra spąstai. Troškimas ištrūkti iš spąstų tik sustiprina pačius spąstus.

Knygos, brošiūrėlės ir lankstinukai apie plastinę chirurgiją man žadėjo padėti gyventi normalų, laimingą gyvenimą, bet kuo toliau, tuo mažiau buvau tikra, kad to noriu. Tai, ko aš norėjau, vis labiau ir labiau atrodė kaip tik tai, ko buvau išmokyta norėti. Ko nori visi.

Daugiau dėmesio.

Blykst.

Daugiau grožio.

Blykst.

Daugiau ramybės ir laimės, mylinčios šeimos ir tobulų namų.

Blykst.

Brendi sako:

— Geriausia yra nesipriešinti, o plaukti pasroviui. Nesistenk visuomet visko taisyti. Tai, nuo ko bėgi, tik dar ilgiau lieka su tavimi. Jei su kuo nors kovoji, tik suteiki tam daugiau galios. Nedaryk to, ko nori, — sako ji. — Daryk tai, ko nenori. Tai, ko esi išdresiruota nenorėti.

Eik priešinga kryptimi, tolyn nuo savo laimės.

Brendi man sako:

— Daryk tai, ko labiausiai bijai.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Daugiau nei šimtą šešiasdešimt metų stebiu Brendi pokaičio miegą povandeniniame urve Sietle. Sėdėdama vartau krūvą blizgių brošiūrų apie lyties organų rekonstrukcijos operacijas. Tarpines lyties keitimo operacijas. Lyties keitimą.

Spalvotose nuotraukose tuo pačiu rakursu pavaizduotos skirtingos kokybės vaginos. Objektyvas nukreiptas tiesiai į tamsias vaginų angas. Rankos raudonai lakuotais nagais laiko praskėtusios šlaunis, kad kadre geriau atsiskleistų lytinės lūpos. Rožinė uretros anga minkšta ir švelni. Gaktaplaukiai švariai nuskusti. Skirtingų vaginų pavyzdžiai — penkiolikos, dvidešimties ar penkių centimetrų gylio. Kai kurių pacientų šlaplių angas gaubia nenupjaustytų apyvarpių kauburėliai. Smulkios odos klostelės jungia klitorį su lytinėmis lūpomis.

Prastos, pigios vaginos. Jų gamybai panaudoti audiniai, iš kurių vis dar auga plaukai. Plaukais apžėlusios lytinės lūpos. Springstančios plaukais vaginos.

Taip pat šedevrai, tobulos vaginos, prailgintos žarnelėmis, savaime išsivalančios ir drėkinamos savo pačių gleivėmis. Jautrūs klitoriai, pagaminti iš apipjaustytų ir perkonstruotų varpų galvučių. Plastinės vaginų chirurgijos Kadilakai. Kai kurie Kadilakai taip sėkmingai per žarnelę aprūpinami gleivėmis, kad jų pertekliui sugerti tenka kas dieną kelnaitėse nešioti įklotus.

Kai kurios — seno pavyzdžio vaginos, kurias reikėdavo plėsti ir tempti naudojant plastikines formas. Visos šios brošiūros — netolimos Brendi ateities suvenyrai.

Kai pamatėme poną Parkerį, sėdintį and Eliso, užvilkau vaistais prifarširuotą Brendi kūną į antrą aukštą ir vėl ją nurengiau. Ji iškosėjo kelias Darvon tabletes, kurias pabandžiau sugrūsti jai į gerklę, todėl palikau ją gulėti ant grindų. Lankstydama jos švarkelį pajutau, kad vidinėje kišenėje yra kažkas kieto. Panelės Ronos knyga. Tarp knygos puslapių įkištas mano ateities suvenyras.

Atsisėdusi ant keramikinės sraigės kriauklės skaitau:

„Taip myliu Setą Tomasą, kad turiu jį sunaikinti. Kompensuoju šį jausmą garbindama karalienę. Setas manęs niekada nemylės. Niekas manęs niekada nemylės.“

Kokia gėda.

Daugiau apgailėtinų dejonių ir pezalų.

Blykst.

Daugiau egocentriškų savigailos paistalų.

O Viešpatie.

Užsikrušimas. Taip pavargau būti savimi. Gražia. Bjauria. Šviesiaplauke. Juodaplauke. Milijonai sukruštai madingų grožio procedūrų, kurios tik dar labiau įkalina mane.

Tai, kas buvau prieš avariją, dabar tėra istorija.

Viskas iki dabar, iki dabar, iki dabar yra tik istorija, kurią visur tampausi su savimi. Tą patį turbūt galima pasakyti apie bet kurį žmogų pasaulyje. Man reikalinga nauja istorija.

Man tiesiog reikia taip susimauti, kad nebegalėčiau išsigelbėti.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Štai toks gyvenimas Brendi Aleksander Liudininkų reinkarnacijos projekte.

Santa Barbaroje Manusas, kuris tuo metu jau buvo Denveris, išmokė mus gauti narkotikų. Susigrūdę į Fiat Spider važiavome iš Portlando į Santą Barbarą. Atrodė lyg Brendi merdėtų. Ji sėdėjo visą laiką įsisprendusi rankas į strėnas ir dejavo:

— Stabdykite automobilį. Man reikia prasimankštinti. Man spaz-a-mai. Turime sustoti.

Iš Oregono į Kaliforniją važiavome dvi dienas, nors šios valstijos yra viena šalia kitos. Manusas visą laiką sukiojosi į Brendi, klausėsi jos su tokia akivaizdžia meile, kad aš troškau juos nužudyti vis skausmingesniais ir žiauresniais būdais.

Vos įvažiuojame į Santa Barbarą, Brendi iš karto užsigeidžia pasivaikščioti. Tačiau reikalas tas, kad esame labai gerame Kalifornijos rajone. Tiesiai ant Santa Barbaros kalvų. Pradėjus čia vaikštinėti, mikliai prisistato policija arba kokia privati saugos tarnyba, pasiteirauja, kas toks esi ir paprašo parodyti asmens dokumentą.

Tačiau Brendi vis tiek kankina spazmai, isterijos apimta princesė jau kelia koją pro duris, nors Denveris Omletas dar net nespėjo sustabdyti Spider. Brendi reikia Tylox kapsulių, kurias, deja, ji paliko 15-G apartamentuose Congress viešbutyje.

— Negali būti graži, — gal tūkstantąjį kartą sako Brendi, — jei tokia nesijauti.

Sustojame prie namo ant kalvų, kur ant šaligatvio pievelės įsmeigtas ženklas „Atvirų durų diena“. Mums prieš akis didžiulė hasjenda. Tokia ispaniška, kad norisi šokti flamenko ant stalų, pasipuošus sombrerais, šovinių diržais ir suptis pasikabinus ant sietynų.

— Nagi, — sako jai Denveris, — kaip nors pasipuoškite ir aš jums parodysiu, kaip galima nudžiauti receptinių vaistų nuo skausmo.

Persikeliame atgal, kai tris dienas slėpėmės Denverio bute, kol susirinkome šiek tiek pinigų. Brendi į galvą šovė naujas planas. Prieš pasikeisdama lytį ji nusprendė susirasti savo seserį.

Mane, tą, kuri trokšta šokti ant jos kapo.

— Lytį juk pasikeisiu visam gyvenimui, — sako ji. — Operacija gali ir palaukti, kol išspręsiu kai kuriuos dalykus.

Ji nusprendė susirasti savo seserį ir jai viską papasakoti apie gonorėją, apie tai, kad Šeinas yra gyvas, viską, kas nutiko. Atversti naują puslapį. Turbūt Brendi gerokai nustebtų, kiek daug jos sesuo jau ir taip žino.

O aš noriu tik dingti iš miesto, jei kartais koks nors arešto orderis dėl padegimo jau sklando policijos radijo bangomis. Todėl grasinu Denveriui, kad važiuotų kartu su mumis, jei nenori, kad nubėgusi į policiją jį viskuo apkaltinčiau. Padegimu, pagrobimu, mėginimu nužudyti. O Evi išsiunčiu laišką.

O Brendi rašau:

„Pasivažinėkime aplink, pažiūrėsime, kaip eisis, atsipūsim.“

Gali pasirodyti, kad susikrovė per daug organizacinių darbų, bet juk visi turime nuo ko bėgti. Ir sakydama visi, turiu galvoje visus žmones pasaulyje. Taigi Brendi mano, kad mes ieškosime jos sesers, o Denveris vyksta kartu dėl šantažo. Laiškas Evi guli pašto dėžutėje prie įvažiavimo į jos sudegusius rūmus. Evi dabar greičiausiai Kankune.

Laiške Evi rašoma:

Panele Evelina Kotrel,

Manusas prisipažino, kad į mane šovė ir kad Jūs jam padėjote, nes buvote su juo įsivėlusi į šlykštų romaną. Jei norite išsisukti nuo KALĖJIMO, prašau kuo skubiau susitarti su draudimo bendrove dėl žalos atlyginimo už Jūsų namui bei kitai nuosavybei padarytus nuostolius. Tada prašau išgryninti gautą sumą dvidešimties ir dešimties Jungtinių Amerikos Valstijų dolerių kupiūromis ir išsiųsti jas man į Sietlą Vašingtone. Kad ir kaip bandytumėte save apgaudinėti, Jūs esate atsakinga už tai, kad Jūsų buvusi geriausia draugė, tai yra aš, liko be sužadėtinio. Persiųskite pinigus, ir galbūt aš neisiu į policiją, o Jūs nepakliūsite į KALĖJIMĄ, kuriame visą laiką turėtumėt kovoti už savo gyvybę bei orumą, tačiau galiausiai netektumėte jų abiejų. Tiesa, man atliko nemenką plastinės rekonstrukcijos operaciją, todėl dabar atrodau dar gražiau nei anksčiau. Mes su Manusu Keliu vėl esame kartu, jis mane tebemyli ir sako nekenčiąs Jūsų ir yra pasiruošęs paliudyti teisme, kad Jūs esate kalė.

Mano parašas.

Persikeliame į Ramiojo vandenyno pakrantę, kur mes stovime prie ispaniškos hasjendos su iškaba „Atvirų durų diena“. Denveris liepia man su Brendi lipti į antrą aukštą, kol jis užims nekilnojamojo turto agentą. Didysis miegamasis bus ten, kur geriausias vaizdas pro langus, taip jį rasime. Didžiojo miegamojo vonioje rasime geriausių narkotikų.

Žinoma, juk Manusas buvo policijos detektyvas. Jei tik detektyvo darbu galima vadinti subinės trynimą Vašingtono parke su per mažais Speedo apatiniais, tikintis, kad koks vienišas rujojantis šuo pradės mojuoti pimpalu, tada taip, žinoma, Manusas buvo detektyvas.

Nes grožis yra galia, kaip ir pinigai yra galia, kaip užtaisytas ginklas yra galia. O Manusas su savo grožiu, su savo dailiu kvadratiniu žandikauliu galėtų puikiai atrodyti kokiame nors nacių verbavimo plakate.

Dar tada, kai Manusas kovojo su nusikalstamumu, vieną rytą užtikau jį nupjaustinėjant plutelę nuo duonos riekės. Duona be plutelės nukėlė mane į vaikystę. Pamaniau, kaip miela, jis turbūt man ruošia skrebutį. Tada, vilkėdamas baltus Speedo apatinius, Manusas nuėjo prie veidrodžio ir paklausė: „Mažyte, jei būtum vyras, ir dar gėjus, ar norėtum išdulkinti mano subinę? Na žinai, kaip reikiant užkišti šūdų vamzdį? Įsiskverbti į kaubojų?“ Tada persivilko raudonus Speedo ir paklausė dar kartą. Ne toks rytas, kurį norėčiau turėti savo gyvenimo video archyve.

— Man reikia, — aiškina Manusas, — kad kiaušai atrodytų dideli, o subinytė kaip paauglio. — Ir įsikiša duonos riekelę į Speedo apatinius, po peniu. — Žinok, taip daro apatinio trikotažo modeliai. Šitaip išgauni glotnų, neiššaukiantį kauburėlį. — Manusas pasisuka šonu į veidrodį ir klausia, — kaip manai, reikia dar vienos riekelės?

Dirbdamas detektyvu jis geru oru slampinėdavo su sandalais ir savo laimę nešančiais Speedo, o pora civilių drabužiais vilkinčių pareigūnų automobilyje netoliese laukdavo, kol kas nors užkibs. Ir taip vykdavo dažniau, nei jūs manote. Manusas, galima sakyti, buvo vienintelis kareivis Vašingtono parko valymo kare. Jam niekad taip nesisekė, kai buvo paprastas policininkas, niekas niekada net nėra į jį šovęs.

Jis jautėsi tikras Bondas, Džeimsas Bondas. Juoda mantija ir durklas. Šnipas prieš šnipą. Be to, jis dailiai įdegdavo. Be to, jam apmokėdavo sporto klubą ir naujus Speedo.

Persikeliame, kai Santa Barbaroje nekilnojamojo turto agentas spaudžia mano ranką ir kartoja mano vardą — Deizi Šv. Peišens, akivaizdžiai norėdamas padaryti gerą įspūdį, bet stengdamasis nežiūrėti į mano vualį. Jis žiūri tik į Brendi ir Denverį.

Be abejo, sužavėtas.

Namo vidus toks, kokio ir tikiesi pamatęs jį iš lauko. Valgomajame ant pastolių, tiesiai po sietynu, ant kurio galėtum pasisupti, stovi didžiulis randuotas stalas. Stalas uždengtas kutuotu, sidabru siuvinėtu ispanišku šalių.

Mes atstovaujame televizijos žvaigždę, kuri nenorėtų atskleisti savo tapatybės. Denveris taip sako agentui. Mes — žvalgybinė komanda, ieškanti namo savaitgaliui bevardei garsenybei. Panelė Aleksander yra toksinių medžiagų ekspertė. Na žinote, kenksmingi garai ir medžiagos, kurios gali pasitaikyti kai kuriuose namuose.

— Naujas kilimas, — sako Denveris, — net porą metų po paklojimo išskiria nuodingus formaldehido garus.

Brendi pritaria:

— Puikiai žinau tą jausmą.

Galiausiai, jei Manusas neviliodavo savo tarpkoju vyrų į liūdną lemtį, tai apsivilkęs trijų dalių kostiumą sėdėdavo teismo liudytojų suole ir pasakodavo, kaip viešai masturbuodamasis prie jo grėsmingai prisiartino kaltinamasis ir paprašė cigaretės.

— Tarsi pažiūrėjus į mane galima būtų pamanyti, kad aš rūkau, — sakydavo Manusas.

Sunku būdavo suprasti, kuri yda jam atrodė blogesnė.

Iš Santa Barbaros nuvykome į San Franciską ir pardavėme Fiat Spider. Aš vis rašinėjau ant servetėlių:

„Gal tavo sesuo kitame mieste, juk ji gali būti bet kur.“

Santa Barbaros hasjendoje su Brendi radome Benzedrine, Dexedrine ir pasenusių Quaaludes, Soma ir kelias Dialose tabletes, kurios, pasirodo, buvo fekalijas minkštinantys vaistai. Ir dar Solaguin Forte kremo, kuris, kaip išaiškėjo, yra odos baliklis.

San Franciske pardavėme Fiatą, šiek tiek narkotikų, ir nusipirkome didžiulį raudoną vaistų žinyną, kad nebevogtume beverčių laisvinančiųjų ir odos baliklių. San Franciske seni žmonės masiškai pardavinėja namus, pilnus vaistų ir hormonų. Radome Demerol ir Darvocet-Ns. Ne tų menkaverčių Darvocet-N 50s. Brendi jautėsi tikra gražuole, kada bandžiau suorganizuoti jai perdozavimą didžiosiomis Darvocet 100 miligramų bombomis.

Atsikratę Fiato, išsinuomojome didžiulį Seville su nukeliamu stogu. Vienas kitą vadinome Zain vaikais:

Aš buvau Kompa Zain.

Denveris — Tora Zain.

Brendi — Stela Zain.

San Franciske pradėjau vykdyti slaptąją Denverio hormonų terapiją, kuri turi jį pamažu sunaikinti.

Manuso detektyvo karjera ėmė klibėti, kai suėmimų pradėjo mažėti iki vieno per dieną, tada vieno per savaitę ir galiausiai iki nė vieno. Kalta buvo saulė, įdegis ir dar tai, kad jis po truputį pradėjo senti. Ir tai, kad jis tapo žinomu masalu. Nė vienas senesnių vyrų, kuriuos jis anksčiau jau buvo suėmęs, nebesiartino prie Manuso, o jaunesniems jis tapo tiesiog per senas.

Ir štai Manusas ėmėsi įžūlesnio vaidmens. Pradėjo dėvėti dar mažesnius Speedo, o tai irgi nebuvo labai patrauklu. Jis jautė spaudimą, kad jei nepasistengs, jį pakeis naujas modelis. Atėjo laikas pačiam užkalbinti aukas. Kalbėti. Būti linksmam. Padirbėti, kad ką nors prisivilioti. Vystyti savo asmenybę. Bet jaunesni vyrai, tie, kurie nepasprukdavo vos jį pamatę, vis tiek atsisakydavo Manuso siūlymų pasivaikščioti tarp medžių ar eiti tiesiai į krūmus.

Netgi labiausiai patvirkę vyrukai, akimis ryjantys visus kitus vyrus, atsakydavo:

— Kad ne, dėkui.

Arba:

— Nenoriu dabar bendrauti.

Ar dar baisiau:

— Atsipisk, senas troli, arba iškviesiu policiją.

Po San Francisko, San Chosė ir Sakramento nuvykome į Rino, kur Brendi Denverį Omletą pavertė Čeisu Manhetenu. Iššniukštinėjome visas vietas, kur tik atrodė įmanoma rasti narkotikų. Tad nebebuvome taip priklausomi nuo Evi pinigų.

Persikeliame į Las Vegasą, kur Brendi Čeisą Manhataną pavertė Eberhardu Faberiu. Su savo Seville skrodžiame pačius Las Vegaso vidurius. Spazmiškos neoninės šviesos, raudoni galiniai žibintai lekia į vieną pusę, balti priekiniai — į kitą. Las Vegasas atrodo taip, kaip įsivaizduotum naktį atrodant rojų. Niekada nepakeliame Seville stogo. Turime jį jau dvi savaites, o stogo dar nė karto nebuvome pakėlę.

Lekiant per Las Vegasą, Brendi sėdi ant bagažinės dangčio, nuleidusi kojas ant galinės sėdynės, vilki rausvą lyg susiliejusios kelio šviesos, metališko žvilgesio, siaurą, aptemptą brokato suknelę su brangakmeniais nusagstytu korsažu ir nusegamu, ilgu šilko taftos gobtuvu pūstomis rankovėmis.

Kai ji atrodo taip puikiai, blyksintis ir žėrintis Las Vegasas tampa tik dar vienu Brendi Aleksander prekinio ženklo aksesuaru.

Brendi iškelia aukštyn rankas — jos apmautos ilgomis rausvomis pirštinėmis — ir pradeda stūgauti. Šią akimirką ji ir atrodo, ir jaučiasi labai gerai. Tada staiga atsisega jos nusegamas šilko taftos gobtuvas ir nusklendžia į Las Vegaso eismo jūrą.

— Apsukite Seville atgal, — rėkia Brendi. — Tą gobtuvą ryte turiu atiduoti į Bullock’s.

Kai Manuso detektyvo karjera ėmė ristis žemyn, mums teko pradėti sportuoti kiekvieną dieną, o kartais ir du sykius per dieną. Aerobika, įdegis, mityba — visos kryžiaus kelio stotelės. Jis buvo kultūristas, jei kultūrizmu vadintume kokteilių su maisto papildais gėrimą tiesiai iš plaktuvo šešis kartus per dieną. Plaukimo glaudes — tokias, kokių šalyje negalėtum gauti — Manusas užsisakydavo paštu. Mažus kapšelius ant virvučių, pagamintus naudojant mikro plaušo technologiją. Vos spėdavome grįžti iš sporto salės, jis tuoj pat jas apsivilkdavo ir sekiodavo mane klausinėdamas, ar man neatrodo, kad jo užpakalis per plokščias.

Jeigu aš būčiau vyras gėjus, ar man neatrodytų, kad jam reikia pasitrumpinti gaktos plaukus. Jeigu būčiau vyras gėjus, ar nemanyčiau, kad jis elgiasi per daug desperatiškai? Ar jo krūtinė pakankamai didelė? O gal per didelė?

— Aš tik nenorėčiau, kad vaikinai laikytų mane kvaila karve, tik tiek, — sakydavo Manusas.

Ar jis neatrodo pernelyg gėjiškai? Gėjams juk patinka tie, kurie elgiasi lyg heteroseksualai.

— Nenorėčiau, kad vaikinai mane laikytų tik didžiule, pasyvia subine, — sakydavo jis. — Juk nėra taip, kad leisčiausi dulkinamas kiekvieno vyruko.

Manusas vis palikdavo krūvas nuskustų plaukų ir muilo nuosėdų vonioje tikėdamasis, kad aš viską valysiu.

Jis visą laiką turėjo omeny, kad bet kada gali būti grąžintas prie policijos užduočių, kuriose žmonės be jokių skrupulų šaudo vieni į kitus. Į kovą su nusikaltėliais, neturinčiais ko prarasti, jei ir nušaus policininką.

Arba galbūt Manusas galėtų suiminėti kokius nors senus turistus, susiviliojusius nuotykiais Vašingtono parke. Bet dažniausiai jis susilaukdavo spaudimo iš nuovados viršininko, kad pradėtų apmokyti jį pakeisiantį jauną pareigūną.

Dažniausiai Manusas leisdavo dienas atpainiodamas tigrinius sidabro juostelių bikinius iš susivijusios netvarkos jo apatinių stalčiuje. Jis įlįsdavo į mažiausio dydžio siaurikes ir apžiūrinėdavo save veidrodyje iš priekio, iš šono, iš nugaros, tada galiausiai nusiplėšdavo ištampytus gyvūnų raštų apatinius ir mesdavo juos ant lovos. Tai kartodavosi su zebro, tigro, leopardo, gepardo, panteros, pumos ir oceloto raštų apatiniais.

— Man atrodo, šitie bus mano laimingieji išgelbėtojai, — sakydavo jis man. — Ką tu manai?

Štai ką tuo metu vadindavau meile.

Ką aš manau? Net nežinau, nuo ko pradėti. Man taip trūko patirties su šiais dalykais.

Išvykę iš Las Vegaso išsinuomojom šeimyninį autobusiuką. Eberhardas Faberis tapo Hjuletu Pakardu. Brendi vilkėjo medvilnės ir pikės audinio suknelę atvirais šonais, su labai ilgu skeltuku, kokio nepridera dėvėti Jutos valstijoje. Stabtelėjome pasidžiaugti Didžiuoju Solt Leik ežeru.

Tuo metu atrodė, kad nieko daugiau ir nereikia.

Visą laiką rašinėjau ant smėlio arba automobilio dulkių sluoksnio:

„Galbūt tavo sesuo kitame mieste.“

Rašinėjau:

„Imk dar porą Vicodin.“

Kai vyrai nustojo artintis prie Manuso, jis pradėjo pirkti pornografinius gėjų žurnalus ir lankytis gėjų klubuose.

— Atlieku tyrimą, — tikindavo.

— Gali eiti kartu, — sakydavo man, — tik nestovėk per arti. Nenoriu, kad jie ne taip suprastų mano signalus.

Kai po Jutos atsidūrėme Bjute, Hjuletą Pakardą Brendi pavertė Harperiu Kolinsu. Montanoje išsinuomojome Ford Probe. Aš sėdėdavau susispaudusi gale, Harperis vairuodavo ir retkarčiais mus informuodavo:

— Važiuojame šimto dešimties mylių per valandą greičiu.

Mes su Brendi tik gūžtelėdavome pečiais.

Tokio dydžio valstijoje kaip Montana greičio viršijimas atrodė visiškas niekniekis.

„Galbūt tavo sesuo netgi ne valstijose“, lūpų dažais parašiau ant veidrodžio viešbutyje, Greit Folse.

Bandydami išsaugoti Manuso darbą, eidavome į gėjų barus, kur sėdėdavau viena ir tikindavau save, kad gražios vyrų išvaizdos standartai yra visai kitokie. Manusas flirtuodavo, šokdavo ir vaišindavo gėrimais visus, kurie jam atrodydavo tinkamas iššūkis. Jis užsikniaubdavo ant baro kėdės šalia manęs ir puse lūpų šnibždėdavo:

— Negaliu patikėti, kad jis draugauja su tuo biču.

Manusas vos vos linktelėdavo galva, kad suprasčiau, apie kurį vyrą jis kalba.

— Praeitą savaitę jis net nekalbėjo su manimi, — jis murmėdavo sau po nosimi. — Aš jam buvau per prastas, o šiandien jau šitas dažytas šiukšlė blondinas yra už mane geresnis?

Manusas susikūprindavo virš savo gėrimo ir atsidusdavo:

— Vyrų smegeninės tokios užkruštos.

Aš jam atsakydavau:

— Hmm, joo...

Tikindavau save, kad tai yra normalu. Neva visi santykiai, į kuriuos galėčiau įsivelti, neapsieitų be tokių pat sunkių laikotarpių.

Persikeliame į Kalgarį Albertoje, kur Brendi suvalgė į auksinę foliją įvyniotas Nebalino žvakutes, nes pagalvojo, kad tai migdoliniai saldainiai. Ji taip išsitaškė, kad Harperį Kolinsą pavertė Adisonu Vešliu. Kalgaryje Brendi vilkėjo baltą slidininko striukytę su netikro kailio apykakle ir baltą Donna Karan bikinio apačią. Atrodė linksmai ir iššaukiančiai, mes jautėmės pakylėti ir populiarūs.

Vakarais ji rinkdavosi susegamą, juodai baltai dryžuotą suknelę iki žemės, kurios niekada neužsisegdavo. Po suknele ji dėvėdavo vilnonius šortukus. Adisonas Veslis pavirto Nešu Rambleriu ir mes išsinuomojome dar vieną Kadilaką.

Persikeliame į Edmontą Albertoje. Nešas Rambleris jau virtęs Alfu Romeo. Brendi vilki trumpą krinolininį šokių sijonėlį, juodas tampres susikišusi į kaubojiškus batus. Krūtinę susikėlusi odiniu korsetu, išpuoštu vietinių gyvulių augintojų herbais.

Mielame Edmonto viešbučio bare Brendi sako:

— Negaliu pakęsti, kai ant martinio taurės matosi stiklo sujungimo siūlė. Na, aš pirštais jaučiu stiklo juostelę. Tai juk taip pigu.

Ji nuolat apsupta vaikinų. Visą laiką lyg prožektorių šviesoje, pamenu šitokį dėmesį. Važiuojant per visą šalį Brendi nė karto neteko pirktis gėrimo pačiai.

Persikeliame, kai Manusas prarado savo nepriklausomo slaptojo agento darbą pagal sutartį Metropoliteno policijos detektyvų skyriuje. Noriu pasakyti, tai buvo smūgis, po kurio jis niekada nebeatsigavo.

Baigėsi Manuso pinigai. Aišku, ir iki tol jis nelaikė banko seife deimantų ar aukso grynuolių. Tada paukščiai nulesė mano veidą.

Tik aš tada nežinojau, kad tuo pat metu didžiuliame, atokiame name su daugybe Teksaso žemių ir naftos pinigų gyvena vieniša Evi Kotrel, užsiėmusi kažkokiais darbais. Ir dar Manusas su nepatenkintu poreikiu įrodyti, kad vis dar gali apmyžti kiekvieną pasitaikiusį medį. Ta „veidrodėli, veidrodėli“ galia. Visa kita jūs jau žinote.

Persikeliame į mūsų automobilį kelyje, jau po ligoninės, po to, kai išsiskyrėme su Rea seserimis, kai kišu hormonus — Provera, Climara ir Premarin — į viską, ką jis valgo ir geria. Viskis su estradiol. Degtinė su ethinyl estradiol. Buvo taip paprasta, kad netgi truputį baugu. O jis visą tą laiką savo veršiuko akimis rijo Brendi.

Visi trys mes nuo ko nors bėgome. Nuo vaginoplastikos. Nuo senatvės. Nuo ateities.

Persikeliame į Los Andželą.

Persikeliame į Spoukaną.

Persikeliame į Boizį, San Diegą ir Finiksą.

Persikeliame į Vankuverį Britų Kolumbijoje, kur vaidinome italus emigrantus, kalbančius darkyta anglų kalba, kol supratome, kad nebeturim gimtosios kalbos.

— Jūs turite dvi dailios krūtinės kaip pas jauną panelę, — pasakė agentei Alfas Romeo kažkuriame name.

Iš Vankuverio persikėlėme į Valstijas jau kaip Brendi, Setas ir Baba-Džoun, pakrikštyti profesionalių Princesių princesės lūpų. Visą kelią iki Sietlo Brendi mums skaitė pasakojimą kaip žydaitė, serganti kažkokia paslaptinga raumenų liga, galiausiai transformavo save į Roną Baret.

Stebėjome didžiulius turčių namus, vogėme iš jų narkotikus, nuomojomės automobilius, pirkome ir grąžinome atgal drabužius.

— Papasakok mums kokią nors šlykščią istoriją apie save, — sako Brendi pakeliui į Sietlą.

Brendi be paliovos man nurodinėja. O pati tik per plauką nuo mirties.

Išsiplėšk savyje skylę.

Papasakok man prieš mirtį mano gyvenimo istoriją.

Ir užsisiūk.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Persikeliame į fotosesiją skerdykloje, kur ant judančios grandinės kabaluoja daugybė kiaulių išskrostais viduriais. Mes su Evi vilkime Bibo Kelley plienines sukneles, o už mūsų šimto kiaulių per valandą greičiu juda skerdienos vėrinys. Evi sako:

— Na, tavo brolis susižalojo, o kas buvo toliau?

Fotografas pasižiūri į liuksmetrą ir sako:

— Ne. Nieko nebus.

Meno vadovas paaiškina:

— Merginos, nuo skerdienos atsispindi per daug šviesos.

Pravažiuojančios kiaulės atrodo lyg didžiuliai tuščiavidurių medžių kamienai, ryškiai raudoni ir viduje blizgantys, o išorėje aptraukti dailia kiaulės oda, nuo kurios kažkas neseniai ugniasvaidžiu nudegino šerius. Žiūrėdama į jas prisimenu savo gyvaplaukių ražienas ir pradedu skaičiuoti, kada paskutinį kartą depiliavausi vašku.

O Evi klausia:

— Tai kaip ten su tuo tavo broliu?

Aš skaičiuoju: penktadienis, ketvirtadienis, trečiadienis, antradienis...

— Kas įvyko po to, kai jis susižalojo? Kaip jis mirė? — kamantinėja ji.

Kiaulės juda per greitai ir meno vadovas nespėja pudruoti jų blizgančių mėsų. Kyla klausimas, kaip kiaulių oda išlieka tokia graži. Gal ūkininkai tepa jas kremu nuo saulės? Suskaičiuoju, kad mano oda jau mėnesį nebuvusi tokia lygi kaip šių kiaulių., Vietoje lazerio ir vėsinančios želė grožio salonuose galėtų pradėti naudoti ugniasvaidžius.

— Kosmoso panele, — sako man Evi. — Alio, skambutis iš namų.

Skerdykloje per šalta vilkėti metalines sukneles. Vyrai su paltais ir aukštais batais į kiaulių vidurius purškia karštus garus ir aš jau noriu su jais apsikeisti darbais. Esu pasiruošusi keistis vietomis netgi su kiaulėmis. Evi atsakau:

— Policija nepatikėjo versija apie plaukų lako flakoną. Jie buvo įsitikinę, kad Šeino veidą sužalojo mano tėvas. Arba kad plaukų laką į šiukšliadėžę įmetė mama. Policija tai pavadino „nepriežiūra“.

Fotografas sako:

— Gal būtų geriau pakeisti rakursą ir skerdieną apšviesti iš nugaros?

— Joms judant, bus per daug šviesos blyksnių, — prieštarauja meno vadovas.

Evi klausinėja:

— O kodėl policija taip pagalvojo?

— Ką aš žinau, — atsakau, — bet jiems nuolat skambino kažkoks anonimas.

Fotografas klausia:

— O gal mes galime sustabdyti tą grandinę?

Meno vadovas sako:

— Tik tuo atveju, jei žmonės staiga nustos valgyti mėsą.

Dar liko marios laiko iki pertraukos. Evi stebisi:

— Kažkas melavo policijai?

Kiaulių šildytojai mus varsto akimis, kai kurie jų visai simpatiški. Juokiasi, rankomis smauko žvilgančias garų žarnas. Iškišę liežuvius laižosi lūpas. Flirtuoja su mumis.

— Tada Šeinas pabėgo, — pasakoju Evi. — Tiek tos istorijos. Praėjus keliems metams, kažkas paskambino tėvams ir pasakė, kad jis mirė.

Žengtelime atgal, arčiau vis dar šiltų, judančių kiaulių. Grindys atrodo riebaluotos ir gličios. Evi pradeda pasakoti apie savo sugalvotą „Pelenės“ perstatymą, kuriame paukšteliai ir žvėreliai ne suknelę jai siūtų, o darytų plastinę operaciją. Mėlynieji strazdai patemptų veido odą. Voveraitės sudėtų krūtų implantus. Gyvatės nusiurbtų riebalus. Tiesa, pradžioje Pelenė būtų jaunas vienišas berniukas.

— Mano brolis gaudavo tiek dėmesio, — sakau Evi, — kad galėčiau lažintis, jog pats įmetė tą flakoną į šiukšliadėžę.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Persikeliame, kai kartą mudvi su Brendi apsipirkinėjome kažkurio Aidaho miesto pagrindinės gatvės parduotuvėse. Sears parduotuvių tinklas skelbė išpardavimą. Užeiname į užkandinę, kepyklėlę ir į nekilnojamojo turto agentūrą, kur mūsų ponas Vaitas Vestinghausas išsyk ima sukti aplink pirštą kokį nekilnojamojo turto agentą. Užsukame į dėvėtų drabužių parduotuvę, kuri yra šalia kepyklėlės ir Brendi papasakoja, kaip jos tėvas gudraudavo prieš parduodamas kiaules. Kaip jis šerdavo jas pasenusiais desertais, kurių pilną bagažinę prisipirkdavo per išpardavimus kepyklose. Gryname ore mus ryškiai apšviečia saulė. Jei tik norėtume, galėtume per pusvalandį pėsčiomis nueiti į kalnus pas meškas.

Brendi žiūri į mane iš už padėvėtų suknelių kabyklos.

— Ar žinai tą triuką? Širdele, tą aferą su kiaulėmis? — klausia ji.

Jos tėvas apgaudinėdavo ir parduodamas bulves — į maišą įstatydavo vamzdį, pripildydavo jį smulkių, suminkštėjusių, apdaužytų, pūvančių praėjusių metų bulvių, o iš išorės apdėdavo didelėmis šių metų derliaus bulvėmis. Tada vamzdį ištraukdavo ir maišą kietai užsiūdavo, kad bulvės viduje nejudėtų. Tada, padedamas vaikų, parduodavo šiuos bulvių maišus pakelėse ir net pardavęs už žemą kainą gerai uždirbdavo.

Tą dieną Aidahe turėjome Ford automobilį. Visą rudą, ir išorėje, ir viduje.

Brendi stumdo drabužių pakabas, apžiūrinėja kiekvieną jų ir sako:

— Ar esi kada nors gyvenime girdėjusi ką nors gudresnio?

Persikeliame į tą pačią dėvėtų drabužių parduotuvę, kur mes su Brendi susigrūdame už užuolaidos persirengimo kabinoje ne didesnėje nei telefono būdelė. Bandau padėti Brendi įlįsti į balinę suknelę — Greis Keli stiliaus suknelę, ant kurios didžiulėmis raidėmis užrašyta Charles James. Pakietinimai, plenumai ir panašūs suknelės griaučių elementai įsiūti į rausvą organzą ir ledo mėlynumo aksomą.

Šios neįtikėtinos suknelės, pasakoja Brendi, kokteilinės suknutės, suprojektuotos su lankais ir korsažais be petnešėlių, sukonstruotos stačiomis apykaklėmis ir plazdančiais petukais, suspaustais juosmenimis, išsišovusiais pakietinimais ir lankeliais, šios suknelės tau niekada ilgai netarnauja. Sutempimas, satino suraukimas ir pakietinimas aplink metalines detales, audinio ir metalo kova suplėšo suknelę. Išoriniams audiniams dėvintis, vidinės detalės pradeda draskytis ir lįsti lauk.

Princesių princesė sako:

— Kad įlįsčiau į šią suknelę, man prireiks mažiausiai trijų Darvott tablečių.

Ji ištiesia delną ir aš išpurtau iš buteliuko tai, ką ji užsisakė.

Brendi pasakoja, kaip prieš parduodamas jautieną, jos tėvas sumaldavo ją kartu su grūstu ledu, kad ji prisigertų vandens ir taptų sunkesnė. Dar primaišydavo galvijų pašarų.

— Jis nebuvo blogas žmogus, — sako ji. — Tik kartais per griežtai laikydavosi taisyklių. Ne tų, kurios liepia būti sąžiningam ar garbingam, bet taisyklių, kurios padeda apsaugoti šeimą nuo nepriteklių. Ir ligų.

Kartais naktimis, jai miegant, pasakoja Brendi, jos tėvas įsėlindavo į kambarį.

Aš nenoriu šito klausytis. Brendi Provera ir Darvon dieta turi šalutinį poveikį – jai prasidėjo savotiška emocinė bulimija, ji tiesiog negali susiturėti neišpliurpusi savo šlykščiausių paslapčių. Užsitraukiu savo vualius ant ausų. Ačiū, kad nesidalijate.

— Naktimis tėvas atsisėsdavo ant mano lovos, — sako ji, — ir pažadindavo mane.

Mūsų tėvas.

Vakarinė suknia ant Brendi pečių šlovingai prisikelia iš mirusiųjų, grįžta į gyvenimą, net ne gyvenimą, o pasaką, kuri gerus penkiasdešimt metų buvo nebemadinga. Storas kaip mano nugarkaulis užtrauktukas baigiasi ties Brendi pažastimi. Korsaže įsiūtos vielos spaudžia Brendi juosmenį ir išlaisvina krūtinę, plikas rankas bei ilgą kaklą. Sijonas pasiūtas iš balkšvai gelsvų šilko ir tiulio sluoksnių. Suknelė taip gausiai išsiuvinėta auksu ir perliukais, kad bet kokio kito papuošalo būtų jau per daug.

— Ši suknelė — lyg Karaliaus Saulės rūmai, — sako Brendi, — bet net ir išgėrus vaistų, man skauda.

Išlindusios vielos bado kaklą, liemenį. Aštrūs plastiko įsiuvų kraštai bado ir pjausto odą. Šilkas švelnus, tiulis šiurkštus. Vien nuo Brendi kvėpavimo girdėti braškantys ir čežantys įsiuvai, paslėpti medžiagoje. Jau vien tai, kad Brendi yra gyva, pažadina įsiuvus kandžioti suknelės medžiagą ir raižyti jos odą.

Persikeliame į naktį, kai Brendi tėvas sako: paskubėk. Greičiau apsirenk. Ir pažadink savo seserį.

Mane.

Vilkitės savo paltukus ir lipkite į sunkvežimio galą, ragino jis.

Mes kėlėmės ir lipome, televizijos stotims jau seniai pabaigus transliuoti nacionalinį himną, ir atsisveikinus su žiūrovais. Pasibaigus dienos programai. Keliu be mūsų daugiau niekas nevažiavo, tėvai sėdėjo pikapo kabinoje, o mes gale. Brendi ir jo sesuo. Gulėjome susisukusios ant rifliuotų grindų, klausydamos lapų čežėjimo ir variklio ūžesio. Su kiekviena kelio duobe mūsų galvos lyg moliūgai bumpsėjo į grindis. Delnais dengėmės veidus, kad neįkvėptume aplinkui sūkuriuojančių pjuvenų ir sudžiūvusio mėšlo dulkių. Dėl to paties buvome stipriai užmerkusios akis. Nežinojome, kur važiuojame, bet vis bandėme atspėti. Posūkis į dešinę, į kairę, tada ilgas kelias tiesiai nežinia kokiu greičiu, vėl staigus posūkis į dešinę, nuo kurio persiritome ant kito šono. Nežinia, kiek visa tai truko. Negalėjome užmigti.

Vilkėdama plyštančią suknelę, stengdamasi nejudėti, Brendi sako:

— Aš nuo šešiolikos metų pati pasirūpinu savimi.

Su kiekvienu įkvėpimu, kiekvienu Darvon prisodrintu kvėptelėjimu, Brendi susiraukia. Ji pasakoja:

— Kai man buvo penkiolika metų, įvyko nelaimingas atsitikimas ir į ligoninę atvykę policininkai apkaltino tėvą, kad jis mane sužalojo. Viskas tęsėsi be galo, o aš nieko negalėjau papasakoti, nes nebuvo ką pasakoti. — Brendi įkvepia ir suinkščia. — Apklausoms, internvencijoms, terapijoms ir konsultacijoms nebuvo galo.

Pikapas sulėtino greitį, nuo asfalto nušoko ant žvyrkelio, pariedėjo šokinėdamas ir barškėdamas — atrodė, lyg važiuotume ne keliu, o skalbimo lenta — ir pagaliau sustojo.

Štai kokie buvome vargšai.

Patraukę nuo veidų rankas įsitikinome, kad sustojome. Nugulė pjuvenų ir mėšlo dulkės. Brendi tėvas nuleido užpakalinį sunkvežimio bortą ir mes išlipome į žvyrkelį, kurio pašonėje rikiavosi prekiniai vagonai. Vagonai sulūžę, geležinkelio platformos užgrūstos rąstais ir sijomis. Cisternos sulinkusios, iš jų bėga skysčiai. Dumpkarai pilni anglių ar medžio drožlių, iš tolo matyti juodos ir aukso spalvos krūvos. Bjaurus amoniako kvapas. Malonus kedro kvapas. Dar neišlindusios iš už horizonto saulės šviesa, sklindanti lyg iš požeminio pasaulio.

Turime prikrauti visą sunkvežimį šlamšto. Dėžučių nuo išrūgų pudingo. Tualetinio popieriaus, „AA“ baterijų, dantų pastos pakuočių, konservuotų persikų skardinių, knygų. Žemė aplink tralerius, gabenančius avarijas patyrusius naujus automobilius, padengta sudaužyto grūdinto stiklo deimančiukais.

Brendi kilsteli suknelės apykaklę ir žvilgteli į Estraderm pleistrą ant krūties. Tada atsiplėšia dar vieną pleistrą ir prilipdo jį ant kitos krūties, po to įkvepia dar vieną duriantį oro gurkšnį ir susiraukia.

— Tyrimas dėl smurto prieš vaikus aprimo tik po kokių trijų mėnesių, — sako Brendi. — Po vienos krepšinio treniruotės prie manęs prieina vyras. Sakosi esąs iš policijos ir nori su manimi konfidencialiai pasikalbėti.

Brendi įkvepia, susiraukia. Tada vėl kilsteli apykaklę, iš tarpkrūčio išsitraukia metadono tabletę, atkanda pusę, o likusią dalį įsimeta atgal.

Persirengimo kabina su mumis viduje tampa per ankšta ir per tvanki šiam ambicingam suknelės inžinerijos projektui.

Brendi sako:

— Darvon. Prašau, greičiau, — ir spragteli pirštais.

Sužvejoju dar vieną rausvą kapsulę, kurią Brendi praryja neužsigėrusi.

— Tas vyras, — pasakoja toliau, — kviečia mane į automobilį pasikalbėti, tik pasikalbėti, ir klausia, gal aš noriu jam pasakyti kažką, ko neišdrįsau papasakoti vaikų teisių tarnybos darbuotojams.

Suknelė plyšta tiesiog akyse, šilkas yra per visas siūles, tiulis veržiasi lauk. Brendi sako:

— Aš jam sakau „Ne“, o jis sako „Labai gerai“.

Jam patinka vaikai, kurie moka laikyti paslaptis.

Traukinių laužyne galėjai vienu kartu prisirinkti porą tūkstančių pieštukų. Vis dar veikiančių ir nebarškančių elektros lempučių lizdų. Šimtus raktų ruošinių. Mūsų pikapas buvo gana talpus. Po kiek laiko prisirinkdavo daugiau žmonių, jie kastuvais kraudavo tą šlamštą ant savo automobilių galinių sėdynių ir skersakiuodavo į mus, be saiko tempiančius į savo pikapą dešimtis tūkstančių batraiščių ar tūkstantį salierų druskos stiklainių. Mums nebuvo reikalingi penki šimtai vieno dydžio generatoriaus diržų ar „AA“ baterijų, bet mes galėjome juos perparduoti. Niekaip nebūtume sunaudoję dėžės riebalų arba trijų šimtų plaukų lako flakonų.

— Policininkas, — pasakoja Brendi, o suknelės vielos viena po kitos veržiasi pro geltoną šilko audinį, — jis uždeda ranką ant mano kojos ir sako, kad nėra reikalo atnaujinti mūsų bylos. Kad nėra reikalo suteikti mano šeimai dar daugiau skausmo. Detektyvas sako, kad policija planuoja suimti mano tėvą ir pareikšti įtarimus. Aiškina, kad jis gali juos sustabdyti. Sako, kad viskas priklauso tik nuo manęs.

Brendi įkvepia ir suknelė plyšta. Su kiekvienu įkvėpimu atsidengia vis daugiau nuogo kūno.

— O ką aš galėjau žinoti, — teisinasi ji. — Buvau penkiolikos metų. Nieko dar nesupratau.

Pro šimtus praplyšusių siūlių šviečia nuoga oda.

Traukinio avarijos vietoje tėvas sako, kad saugos tarnyba gali pasirodyti bet kurią akimirką.

Aš taip supratau jo žodžius: būsime turtingi. Būsime saugūs.

Bet iš tikrųjų tėvas turėjo galvoje, kad reikia paskubėti, kitaip mus pričiups ir visko neteksime.

Aišku, aš viską pamenu.

— Policininkas, — tęsia Brendi, — buvo jaunas, gal kokių dvidešimt vienerių dvejų metų. Ne koks šlykštus senis. Nebuvo labai siaubinga, — sako ji, — bet tai nebuvo ir meilė.

Suknelė toliau plyšta, keliose vietose išsiskečia jos karkasas.

— Ilgą laiką po to jaučiausi labai sutrikusi, — sako ji.

Štai taip aš užaugau, tarp traukinių nuolaužų. Nuo šešerių iki devynerių metų vienintelis mūsų šeimos desertas buvo irisų pudingas. Irisai man bjaurūs iki dabar. Net jų spalva. Ypač spalva. Ir skonis. Ir kvapas.

Su Manusu susipažinau būdama aštuoniolikos metų. Prie mano tėvų namų durų pasirodė išvaizdus vaikinas ir ėmė klausinėti, ar esame gavę kokių nors žinių iš mano brolio nuo tada, kai jis pabėgo.

Jis buvo kiek vyresnis, bet ne iš tų, kurie žaidžia bingo. Daugiausiai dvidešimt penkerių. Jis man davė savo vizitinę kortelę, ant kurios buvo užrašyta: Manusas Kelis. Specialiojo policijos padalinio detektyvas. Dar spėjau pastebėti, kad Manusas nemūvėjo vestuvinio žiedo. Jis pasakė:

— Žinai, tu labai panaši į savo brolį, — jo šypsena buvo dieviška. — Koks tavo vardas?

— Prieš grįžtant į automobilį, — sako Brendi, — noriu tau kai ką pasakyti apie tavo draugužį. Poną Vaitą Vestinghausą.

Kuris anksčiau buvo ponas Čeisas Manhatanas, Nešas Rambleris, Denveris Omletas, specialiojo policijos padalinio detektyvas Manusas Kelis. Skaičiuoti aš moku — Manusui dabar trisdešimt metų. Brendi — dvidešimt ketveri. Kai Brendi buvo šešiolikos, aš buvau penkiolikos. Kai Brendi buvo šešiolikos, Manusas jau greičiausiai buvo mūsų gyvenimų dalis.

Aš nenoriu viso to klausytis.

Gražiausia, tobuliausia senovinė suknelė suplyšo. Šilkas ir tiulis nubrizgo ir nukritę guli ant persirengimo kabinos grindų. Kyšančios sulūžusios vielos ir įsiuvai paliko palengva nykstančias raudonas žymes ant Brendi kūno. Brendi stovi per arti manęs vien su apatiniais.

— Kaip juokinga, — sako Brendi, — tai ne pirmas kartas, kai sugadinau kažkieno gražią suknelę, — ir mirkteli man savo baklažanų spalvos akimi. Jaučiu Brendi odos ir iškvepiamo oro šilumą. Ji tikrai stovi per arti manęs.

— Tą naktį, kai pabėgau iš namų, — pasakoja ji, — sudeginau visus šeimos drabužius, kabėjusius ant skalbinių virvės.

Brendi viską apie mane žino, arba nežino nieko. Arba ji lieja man savo širdį, arba erzina mane. Jei viską žino, tai galėjo ir pameluoti apie Manusą. Jei nieko nežino, tai mano gyvenimo meilė yra šlykštus, baisus seksualinis plėšrūnas.

Arba Brendi, arba Manusas man bjauriai meluoja. Man, dorybės ir tiesos įsikūnijimui. Manusas arba Brendi — nežinau, kurio nekęsti.

Aš ir Manusas arba aš ir Brendi. Nebuvo labai siaubinga, bet tai nebuvo ir meilė.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Turi būti geresnis būdas nužudyti Brendi. Išlaisvinti mane. Greita pabaiga visiems laikams. Kryžminė ugnis, nuo kurios galėčiau išsisukti. Evi manęs jau nekenčia. Brendi atrodo taip, kaip anksčiau atrodžiau aš. Manusas taip įsimylėjęs Brendi, kad keliautų paskui ją į pasaulio kraštą, net jei ir pats nesuvokia kodėl. Man reikia, kad Brendi atsidurtų prieš Evi šautuvo vamzdį.

Pokalbiai vonioje.

Brendi kostiumėlio švarkelis siauru liemeniu ir madingomis trijų ketvirčių rankovėmis tebeguli sulankstytas ant akvamarino spintelės šalia kriauklės-moliusko. Pakeliu švarkelį ir iš jo iškrenta suvenyras iš ateities. Atvirutėje — Kosmoso adata jos atidarymo dieną vaiskaus, saulės nutvieksto 1962-ųjų dangaus fone. Pro vonios liuką gali pažvelgti į lauką ir pamatyti, kuo virto ateitis. Ateitis knibžda gotų su sandalais ir namuose užmerktais lęšiais. Ateities, kurios aš troškau, nebėra. Pažadėtosios ateities. Visko, ko tikėjausi. To, kuo turėjo virsti mūsų gyvenimai. Laimės ir taikos, meilės ir komforto.

„Kada ateitis“, kartą ant atviruko parašė Elisas, „iš pažado virto grėsme?“

Įgrūdu atviruką tarp vaginoplastikos brošiūrų, sukaišiotų tarp Panelės Ronos knygos puslapių. Knygos viršelyje pavaizduota blondinė su uraganine šukuosena. Šviesiaplaukė išsidabinusi perlais ir šen bei ten žybsinčiais deimantais.

Ji atrodo labai laiminga. Įdedu knygą atgal į Brendi švarkelio kišenę. Surenku kosmetiką ir vaistus, išbarstytus ant spintelių. Saulė įkypai krenta pro liuką, pašto skyriuje tuoj baigsis darbo diena. Turiu dar spėti atsiimti Evi draudimo išmoką. Manau, mažiausiai pusę milijono dolerių. Dar neįsivaizduoju, ką galima nuveikti su tiek pinigų, bet neabejoju, kad sugalvosiu.

Brendi šukuoseną ištiko avarija, todėl papurtau ją.

Brendi baklažanų spalvos akys virpteli, mirkteli, virpteli ir prasimerkia.

Jos plaukai visai susiplojo pakaušyje.

Brendi pasiremia ant alkūnės.

— Žinai, — sako ji, — esu prisirijusi narkotikų, todėl galiu tau tai pasakyti. — Brendi žiūri į mane, aš pasilenkusi tiesiu jai ranką, kad padėčiau atsikelti. — Turiu pasakyti, — sako ji, — nes myliu tave. Nežinau, kaip tu, bet aš noriu, kad būtume šeima.

Mano brolis nori mane vesti.

Padedu jai atsistoti. Brendi, ji atsiremia į mane, atsiremia į spintelės kraštą. Ji sako:

— Tai nebūtų kažkoks seserų reikalas. Man dar liko kelios Tikrojo Gyvenimo kursų dienos.

Vaistų vogimas, perpardavimas, drabužių pirkimas, prabangių automobilių nuoma, drabužių grąžinimas, trintų gėrimų užsakymai, aš nevadinčiau to Tikruoju Gyvenimu.

Žieduota Brendi ranka išsiskleidžia lyg gėlės žiedas ir išlygina klostes ant savo sijono priekio.

— Aš vis dar turiu visą savo originalios įrangos komplektą, — sako ji.

Brendi didelėmis rankomis plekšnoja savo tarpkojį, pasisuka šonu ir žiūri į save veidrodyje.

— Turėčiau atsikratyti jo po metų, bet štai, aš sutikau tave, — sako ji. — Kelias savaites sėdėjau susikrovusi lagaminus Congress viešbutyje ir vyliausi, kad tu ateisi ir išgelbėsi mane. — Brendi atsisuka į veidrodį kitu šonu. — Taip karštai tave mylėjau ir galvojau, „o gal dar ne per vėlu?“

Ji pasitepa viršutinę, po to apatinę lūpą lūpų blizgesiu iš indelio, nusausina lūpas servetėle ir meta šį didžiulį žibučių spalvos bučinį į sraigės kiauto klozetą. Naujosios Brendi lūpos klausia:

— Gal numanai, kaip čia nuleisti vandenį?

Prasėdėjau ant klozeto valandų valandas, bet ne, nepastebėjau, kaip jį nuleisti. Išeinu į koridorių. Jei Brendi norės toliau man pliurpti, turės sekti paskui.

Brendi išsvirduliuoja pro tarpdurį, kur plyteles keičia kilimas. Vienas jos bato kulnas nulužęs. Pėdkelnės akis nubėgusi toje vietoje, kur ji užkliuvo už staktos. Bandydama išlaikyti pusiausvyrą ji čiupo už rankšluosčių kabyklos ir nusilupo gabaliuką nagų lako.

Skaisčioji analinė tobulumo karalienė, ji sako:

— Šūdas.

Princesių princesė šaukia paskui mane:

— Iš tikrųjų aš visai nenoriu būti moteris, — šaukia ji. — Palauk! — kvykteli Brendi, — darau tai todėl, kad tai bus didžiausia mano gyvenimo klaida. Tai kvaila, pragaištinga ir visi, kurių tik paklaustum, pasakytų, kad aš klystu. Kaip tik dėl to aš negaliu pasiduoti.

Brendi sako:

— Nejau nesupranti? Tai dėl to, kad esame išdresiruoti gyventi teisingai. Nedaryti klaidų. Kuo didesnę klaidą padarysiu, tuo daugiau turėsiu šansų ištrūkti ir gyventi tikrą gyvenimą.

Kaip koks Kristupas Kolumbas, plaukiantis į katastrofą kitame pasaulio krašte.

Kaip Flemingas ir jo duonos pelėsis.

— Didžiausi mūsų atradimai gimsta iš chaoso, — šaukia Brendi, — iš žygių į klaidingas, kvailas ir bukagalviškas vietas.

Jos imperatoriškasis balsas skamba po visą namą:

— Nedrįsk išeiti, kai aš skiriu minutę tau pasiaiškinti!

Jos siekiamybė yra moteris, kopianti į kalną. Nėra jokios Tacionalios priežasties taip stengtis ir daugeliui žmonių atrodo, kad tai yra klaida ir nesuvokiama kvailystė. Alpinistė miršta iš bado, dienų dienas kenčia šaltį, išsekimą ir skausmą ir vis tiek lipa į pačią viršūnę. Galbūt šio žygio metu ji pasikeičia, bet galiausiai grįžusi ji neturi nieko daugiau, tik savo istoriją.

— Bet aš, — tebežiūrėdama į savo sugadintą manikiūrą, sako Brendi, — darau tą pačią klaidą, tik galbūt dar blogesnę. Kenčiu skausmą, leidžiu pinigus ir laiką, mane palieka seni draugai. Viskas baigiasi tuo, kad mano kūnas yra visa mano istorija.

Vieniems lyties keitimo operacija yra lyg stebuklas, o kitiems — kraštutinis savęs žalojimo būdas.

Ji sako:

— Būti moterimi nėra blogai. Tai netgi galėtų būti nuostabu, jei tik norėčiau būti moterimi. Esmė ta, — sako Brendi, — kad būti moterimi aš noriu mažiausiai. Paprasčiausiai tai yra didžiausia klaida, kurią galėjau sugalvoti ir padaryti.

Tai štai koks tas kelias į didžiuosius atradimus.

Taip yra todėl, kad esame įkalinti savo kultūroje, šios planetos žmogaus būtyje, savo smegenyse. Su dviemis rankomis ir dviemis kojomis, kokias turi ir visi kiti. Esame taip įkalinti, kad bet koks įsivaizduojamas žingsnis išsilaisvinimo link taptų tik dar vienomis žabangomis. Viskas, ko mes norime, yra tai, ko esame ištreniruoti norėti.

— Pradžioje man kilo mintis amputuotis po vieną ranką ir koją, kairiąsias arba dešiniąsias, — ji žvilgteli į mane ir gūžteli pečiais, — bet joks chirurgas nesutiko man padėti.

— Dar mąsčiau apie AIDS patirtį, bet dabar juk visi serga AIDS, tai netgi tapo madinga, — sako ji. — Esu tikra, kad Rea seserys pasakė mano tėvams, kad miriau nuo AIDS. Tos kalės kartais būna tokios savininkiškos.

Brendi iš rankinės išsitraukia baltas pirštines su perlinėmis sagutėmis vidinėse riešų pusėse. Užsimauna jas ir užsisega sagutes. Blogas spalvos pasirinkimas. Baltomis pirštinėmis aptrauktos jos plaštakos atrodo, lyg būtų transplantuotos milžiniškos pelės letenos.

— Tada sugalvojau lyties keitimą, — sako Brendi, — lyties keitimo operaciją. Rea seserys galvoja, kad jos manimi naudojasi, bet iš tikrųjų aš naudojuosi jų pinigais, iliuzijomis, kad jos mane kontroliuoja ir kad tai buvo jų idėja.

Brendi kilsteli koją, pasižiūri į nulūžusį kulniuką ir atsidūsta. Tada nusiauna ir kitą batelį.

— Rea seserys manęs visai nespaudė. Visai. Aš tiesiog dariau savo didžiausią įmanomą klaidą. Mečiau sau didžiausią iššūkį, kokį tik galėjau sugalvoti.

Brendi nulaužia sveikojo batelio kulniuką ir lieka su dviem bjauriais žemakulniais. Ji sako:

— Į katastrofas reikia nerti stačia galva.

Brendi išmeta nulaužtus batų kulniukus į šiukšliadėžę vonioje.

— Aš nesu nei heteroseksuali, nei homoseksuali, — sako ji. — Nei biseksuali. Noriu išsilaisvinti iš bet kokių klišių. Nenoriu viso gyvenimo talpinti į vienintelį žodį. Vieną istoriją. Noriu rasti kažką kita, kažką nepažįstamo, ko nėra jokiame žemėlapyje. Noriu tikro nuotykio.

Sfinksas. Paslaptis. Baltas lapas. Nežinoma. Neapibūdinama. Nepažįstama. Neapibrėžiama. Tokius žodžius naudodavo Brendi, kalbėdama apie mane ir mano vualius. Ne šiaip istorija, su besikartojančiais ir tada, ir tada, ir tada, ir tada, ir tada, kol tu miršti.

— Kai tave sutikau, — sako ji, — tau pavydėjau. Troškau tavo veido. Maniau, tavo veidas pareikalaus daugiau drąsos ir ištvermės nei bet kokia lyties keitimo operacija. Atvers kelią didesniems atradimams. Suteiks daugiau stiprybės, nei aš bet kada galėčiau turėti.

Pradedu leistis laiptais. Brendi apsiavusi naujaisiais žemakulniais, aš — visiškai sutrikusi, mes leidžiamės į fojė, kur pro svetainės duris girdėti žemas pono Parkerio balsas:

— Va taip. Gerai.

Aš ir Brendi, mes akimirką stoviniuojame už durų. Viena nuo kitos nurenkame pūkelius ir tualetinio popieriaus skiauteles, aš pataisau susigulėjusius Brendi plaukus. Brendi pasitaiso pėdkelnes ir timpteli žemyn savo švarkelį.

Net nepasakytum, kad švarkelyje paslėpta knyga su atviruku, o pėdkelnėse pimpalas.

Atidarome dvivėres svetainės duris, o ten ponas Parkeris su Elisu. Parkerio kelnės nusmauktos iki kelių, jo nuogas plaukuotas užpakalis švytuoja ore. Kitą savo nuogumo pusę Parkeris sukišęs į Eliso veidą. Eliso Ailendo, buvusio specialiojo policijos padalinio detektyvo Manuso Kelio.

— O taip. Gerai. Labai gerai.

Elisas pelno dešimt balų už gerai atliktą vaidmenį. Rankomis apglėbęs nuogutėles futbolininko stipendininko bandeles, apžiojęs viską, kiek telpa jo kampuotoje nacių plakato didvyrio burnoje, Elisas kriuksi, springsta, ir šitaip pavyzdingai grįžinėja iš savo priverstinės pensijos.

DVIDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Pašto darbuotojas paprašė mano asmens dokumento, tačiau turėjo patikėti mano žodžiu, nes nuotrauka ant vairuotojo pažymėjimo galėjo būti ir Brendi. Ant popiergalių prirašau daugybę žodžių, kol paaiškinu, kaip aš atrodau. Pašte visą laiką paslapčia žvalgausi, ar tarp FTB plakatuose išspausdintų ieškomų nusikaltėlių nėra mano veido.

Pusė milijono dolerių — tai beveik dešimties kilogramų dešimties ir dvidešimties dolerių banknotų krūva, sukišta į vieną dėžę. Prie pinigų dar įdėtas raštelis ant rausvo lipnaus popierėlio, ant kurio Evi parašė bla bla bla, jei tave sutiksiu, užmušiu. Geriau pavykti ir negalėjo.

Skubiai nukrapštau lipduką su adresatu, kol Brendi nespėjo pamatyti.

Kadangi buvau modelis, mano telefono numeris niekur nebuvo viešai skelbiamas, todėl Brendi gali ieškoti manęs bet kuriame mieste. Niekur manęs nėra. O dabar mes vykstame atgal pas Evi. Į susitikimą su Brendi lemtimi. Pakeliui, važiuodami 5-uoju greitkeliu į pietus pusantros mylios per minutę greičiu, mes su Elisu rašinėjame atvirukus iš ateities ir mėtome juos pro langą. Kas dvi minutes vis trimis myliomis arčiau Evi ir jos šautuvo. Kas valandą vis devyniasdešimčia mylių arčiau likimo.

Elisas rašo:

Gimimas yra klaida, kurią visą gyvenimą stengiesi ištaisyti.

Automatinis Lincoln Town Car langas nusileidžia vieną centimetrą ir Elisas išmeta atviruką į 5-ojo greitkelio automobilių srautą.

Aš rašau:

Praleidi visą gyvenimą bandydamas tapti Dievu ir tada miršti.

Elisas rašo:

Jei su niekuo nesidalini savo problemomis, užsiknisi klausydamas kitų žmonių bėdų.

Aš rašau:

Dievas nedaro nieko daugiau, tik stebi mus ir nužudo, jei tampame nuobodūs. Niekada, niekada negalime sau leisti būti nuobodūs.

Persikeliame, kai laikraštyje skaitome nekilnojamojo turto skelbimus, ieškome parduodamų didelių namų. Visada taip darome naujame mieste. Sėdime jaukioje lauko kavinėje, geriame šokolado drožlėmis apibarstytą kapucino ir skaitome laikraštį. Tada Brendi skambina agentams ir aiškinasi, kuriuose namuose vis dar gyvena šeimininkai. Elisas sudaro sąrašą namų, kuriuos rytoj eisime švarinti.

Apsistojame gražiame viešbutyje ir numingame. Po vidurnakčio Brendi mane žadina bučiniu. Ji su Elisu ruošiasi eiti pardavinėti Sietle surinktų narkotikų. Jie greičiausiai ir dulkinasi. Bet man tai neberūpi.

— Oi ne, — sako Brendi, — panelė Aleksander tikrai neskambins Rea seserims. Ji griežtai nusprendė, kad jeigu jai ir reikės putės, tai nusipirks ją pati.

Elisas stovi tarpduryje į viešbučio koridorių. Atrodo lyg superherojus, kuris galėtų įsliuogti į mano lovą ir išgelbėti mane. Bet jau nuo Sietlo jis yra mano brolis. O brolio įsimylėti negalima.

Brendi klausia:

— Tau reikės televizoriaus pultelio?

Ji įjungia televizorių. Ekrane — išsigandusi ir prislėgta Evi su savo žaižaruojančia plaukų kupeta. Evi Kotrel, visiems puikiai pažįstama nurašyta prekė su blizgučiais nusagstyta suknele, ji svirduliuoja tarp žiūrovų ir maldauja jų paragauti jos siūlomų mėsos subproduktų.

Brendi perjungia kanalą.

Brendi perjungia kanalą.

Brendi perjungia kanalą.

Po vidurnakčio Evi per visus kanalus siūlo užkandėles nuo sidabrinio padėklo. Žiūrovai ją ignoruoja. Jie žiūri į save, žiūrinčius į monitorių, žiūrinčius į monitorių, žiūrinčius į monitorių, užstrigusius niekada nesibaigiančiame, uždarame tikrovės cikle, visai kaip mes žiūrėdami į veidrodį stengiamės suvokti, ką matome.

Niekada nesibaigiantis ciklas. Mes su Evi filmavomės šioje reklaminėje laidoje. Kaip galėjau būti tokia kvaila? Esame visiškai įkalinti savyje.

Kamera nesitraukia nuo Evi ir aš beveik girdžiu ją sakant mylėk mane.

Mylėk mane, mylėk mane, mylėk mane, mylėk mane, mylėk mane, mylėk mane, mylėk mane, būsiu kuo tik tu nori. Naudokis manimi. Keisk mane. Galiu būti liekna su didelėmis krūtimis ir vešliais plaukais. Išskaidyk mane. Paversk mane kuo nori, tik mylėk mane.

Persikeliame atgal į mūsų su Evi fotosesijas metalo laužynuose, skerdyklose, lavoninėse. Būtume sutikusios fotografuotis bet kur, kad tik kokiame bjauriame fone atrodytume gražios. Pradedu suvokti, kad nekenčiu Evi dėl to, kad ji tuščia, kvaila ir godi. Dar labiau jos nekenčiu todėl, kad ji tokia pati kaip ir aš. Labiausiai nekenčiu savęs, vadinasi, nekenčiu visų.

Persikeliame į kitą dieną, kai apšvarinome kelis narkotikų pilnus namus, dvarą, porą pilių ir užmiesčio rūmus. Trečią valandą Vest Hilse baroniškoje dvaro svetainėje susitinkame su nekilnojamojo turto agentu. Aplink mus šurmuliuoja maisto ruošėjai ir floristai. Stalai užversti sidabro įrankiais, krištolu, arbatos servizais, virduliais, žvakidėmis, taurėmis. Moteris, apsivilkusi neskoningu sekretorės tvido kostiumėliu, vynioja sidabro ir krištolo dovanas ir kažką žymi mažoje raudonoje knygutėje.

Nenutrūkstamas atvežamų gėlių srautas sūkuriuoja aplink mus, plaukia irisų ir rožių kibirai. Dvaras kvepia gėlėmis ir vos juntamu kimštų grybukų bei morengų aromatu.

Tai ne mūsų stilius. Brendi žvilgteli į mane. Labai jau daug žmonių.

Bet štai jau atvyko šypsanti agentė. Ji prisistato vangiai tardama žodžius — ponia Leonarda Kotrel. Ji labai džiaugiasi mus matydama.

Ši moteris Kotrel paima Brendi už parankės ir vedžioja ją po prašmatnų pirmąjį aukštą, o aš tuo metu sprendžiu — ryžtis ar bėgti.

Daugiau baimės.

Blykst.

Daugiau panikos.

Blykst.

Ji greičiausiai Evi motina. Na, tai juk ir taip aišku. O čia — naujasis Evi namas. Stoviu ir svarstau, kaip mes čia atsidūrėme. Kodėl šiandien? Kokia tikimybė buvo šitaip čia pakliūti?

Agentė Kotrel praveda mus pro kostiumuotą asistentę ir vestuvių dovanas.

— Tai mano dukters namai. Bet ji kažkodėl kiauras dienas leidžia Brumbach’s baldų skyriuje. Iki šiol taikstėmės su panašiais jos apsėdimais, tačiau viskam yra ribos, todėl nusprendėme ištekinti ją už kokio nors asilo.

Kotrel pasilenkia ir tyliai pasakoja toliau:

— Pakirpti jai sparnus buvo sunkiau, nei galvojome. Įsivaizduokite, ji sudegino namą, kurį anksčiau jai buvome nupirkę.

Šalia asistentės guli krūva auksu graviruotų pakvietimų į vestuves. Juose — atsiprašymai. Apgailestaujame, bet atvykti negalėsime.

Atrodo, atsiprašymų gana nemažai. Visgi pakvietimai tikrai gražūs, su aukso apvadais, ranka plėšytais kampučiais, tris kartus perlenkiamas atvirukas su džiovintu žibuoklės žiedu viduje. Pavagiu vieną atsiprašymą ir pasiveju agentę Kotrel su Brendi ir Elisu.

— O ne, — sako Brendi, — čia pernelyg daug žmonių. Tokiomis sąlygomis niekaip negalėsime apžiūrėti namo.

— Kalbant tik tarp mūsų, — šnabžda agentė Kotrel, — verta kelti netgi prabangiausias pasaulyje vestuves, jei tik tai padės iškišti Evi kokiam nors vargšeliui.

Brendi sako:

— Mes nenorime jūsų trukdyti.

— Bet, — tęsia Kotrel, — nereikia pamiršti, kad visada yra tokia kategorija „vyrų“, kuriems patinka tokios moterys kaip Evi.

Brendi sako:

— Mes tikrai labai skubame.

O Elisas įsiterpia:

— Vyrai, kuriems patinka išprotėjusios moterys?

— O Jėzau, man širdis į kulnus nusirito, kai Evanas, būdamas šešiolikos metų, atėjo ir pareiškė: „Mamyte, tėveli, aš noriu būti mergaitė“, — sako ponia Kotrel.

— Na, bet galiausiai mes už tai sumokėjome, — aiškina ji. — Mokesčių lengvata yra mokesčių lengvata. Evanas mums sakė, kad nori tapti pasaulinio garso mados modeliu. Jis pradėjo save vadinti Evi, o aš jau kitą dieną atšaukiau Vogue prenumeratą. Jutau, kad šis žurnalas jau ir taip pakankamai pakenkė mūsų šeimai.

Brendi sako:

— Na, tai sveikiname, — ir tempia mane išėjimo link.

O Elisas sako:

— Evi buvo vyras?

Evi buvo vyras. Man reikia prisėsti. Evi buvo vyras. Aš juk mačiau randus ant jos krūtų. Evi buvo vyras. Juk mačiau ją nuogą persirengimo kambariuose.

Atlikite išsamią pastarųjų mano gyvenimo metų reviziją.

Blykst.

Duokite man ką nors šitame sukruštame pasaulyje, kas ir yra tai, kaip atrodo!

Blykst!

Evi motina įsižiūri į Brendi.

— Ar nesate dirbusi modeliu? — klausia ji. — Jūs labai panaši į vieną mano sūnaus draugę.

— Jūsų dukters, — suurzgia Brendi.

Pirštais paglostau vogtąjį pakvietimą. Vestuvės, panelės Evelin Kotrel ir pono Aleno Skinerio santuoka, vyks rytoj. Vienuoliktą valandą ryto, rašoma auksiniame kvietime. Po tuoktuvių — priėmimas nuotakos namuose.

Po kurio laukia gaisras.

Po kurio laukia žmogžudystė.

Aprangos kodas — oficialus.

DVIDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

Suknelė, su kuria valkioju savo subinę Evi vestuvėse, aptempta dar labiau negu mano oda. Galima sakyti, aptempta iki kaulų. Suknelė su Turino drobulės atspaudu, daugiausiai rudos ir baltos spalvos, sukirpta ir krentanti taip, kad raudonos spalvos sagos susisegtų ties stigmomis. Be to, dėviu ilgiausias juodo šilko pirštines, užsmauktas iki alkūnių. Apsiavusi batelius tokiais aukštais kulniukais, kad net svaigsta galva ir atrodo tuoj tuoj iš nosies pradės bėgti kraujas. Aplink šviečiančią vyšnios spalvos angą, kurios vietoje anksčiau buvo veidas, iki pat akių apsivyniojau beveik kilometrą juodo, nusagstyto blizgučiais Brendi tiulio. Mano išvaizda liguista ir niūri. Toks jausmas, kad truputį persistengiau.

Kuo toliau, tuo sunkiau nekęsti Evi taip, kaip nekenčiau anksčiau. Mano gyvenimas sparčiai juda tolyn nuo visų priežasčių jos nekęsti. Sparčiai juda vis toliau nuo sveiko proto. Dabar taip sunku prisiversti bent truputėlį susinervinti, kad net išgėrusi puodelį kavos su Dexedrine kapsule jaučiu nebent tiktai miglotą pykčio užuominą.

Brendi vilki Bob Mackie kostiumėlio kopiją — liemenuotą švarkelį, didelius... nežinau ką, ir siaurus... man nebeįdomu, ką. Brendi dėvi skrybėlę, nes, galų gale, esame vestuvėse. Avi kažkokius batus iš kažkokio gyvūno odos. Jos aksesuarai, na, žinote, akmenys, iškasti iš žemių, supjaustyti ir nupoliruoti, kad laužytų šviesos spindulius. Akmenys aptaisyti lydytu, kūjais kaltu aukso ir vario lydiniu. Tiek prakaito išlieta. Kaip ir dėl pačios Brendi.

Elisas apsivilkęs dvieilį, ar kokį ten, kostiumą su skeltuku nugaroje, juodą. Atrodo kaip numirėlis karste, bet man dėl to širdies neskauda, jo vaidmuo mano gyvenime jau baigtas.

Elisas vaikštinėja pasipūtęs, įrodęs sau, kad vis dar gali bent kažką suvilioti. Jau vien pono Parkerio čiaumojimas karūnuoja jį Pedikų miesto karaliumi, o dabar dar ir Evi sėdi jo kelnėse. Galbūt po kiek laiko Elisas netgi galės vėl grįžti į savo tarnybą, vėl karaliauti Vašingtono parke.

Mes pasiimame mano pavogtą, auksu puoštą kvietimą, Brendi ir Elisas praryja po Perdocan, ir visi trys žygiuojame į Evi vestuvių priėmimą.

Persikeliame į prašmatnų Vest Hilso dvarą vienuoliktą valandą ryto pas pamišėlę Eveliną Kotrel, ginkluotą Evi, ką tik susituokusią ponią Evelin Kotrel Skiner. Ir. Ak, tai tiesiog nuostabu. Evi, ji pati galėtų būti vestuviniu tortu — kaspinų ir gėlių juostų spiralės lipa aukštyn jos plačiu sijonu, aukštyn, aukštyn, iki neįmanomai suveržto jos liemens, o didžiulės Teksaso krūtys virsta lauk iš korsažo be petnešėlių. Evi kūnas didelis, tikrai yra ką puošti, kaip prekybos centrą per Kalėdas. Šilkinių gėlių kekė prisegta prie juosmens. Šilkinėmis gėlėmis prisegtas vualis, dengiantis jos šviesius, laku supurkštus plaukus. Pūsta suknelė ir sukelti Teksaso greipfrutai vaikštinėja ir veda savo paradą.

Apsvaigusi nuo šampano ir Perdocan sąveikos, Brendi žiūri į mane.

O aš negaliu atsitokėti, kaip iki šiol nepastebėjau, kad Evi buvo vyras. Stambi šviesiaplaukė su bjauriais, susiraukšlėjusiais, na, žinote, kapšeliais.

Slapstydamasis nuo Evi, Elisas bando šnipinėti, ar naujasis jos vyras nestovi laipteliu aukščiau specialiosios tarnybos pareigūno. Žvelgiant Eliso akimis, jis vis dar tebėra sportiškasis masalas-laimikis, galintis iš vėžių išmušti bet kurį vyrą. Visi čia galvoja, kad ši istorija yra jų. Be abejo, taip galvoja visi žmonės pasaulyje.

Taip, „atleisk“ čia jau nebepadės. Mama, atleisk. Dieve, atleisk. Šiuo metu aš nesigailiu nieko. Ir nei vieno.

Rimtai, visi žmonės šiame priėmime tiesiog prašosi kremuojami.

Persikeliame į antrą aukštą. Miegamajame jau sukrautas Evi kraitis. Šįkart atsinešiau savo degtukus. Uždegu auksu graviruoto pakvietimo kampą ir juo liečiu apklotus, tada kraitį, tada užuolaidas. Pati saldžiausia akimirka — kai viską užvaldo ugnis, ir tu nebeatsakai už nieką.

Iš Evi vonios paimu didžiulį Chanel Number 5 buteliuką. Tada dar Joy ir White Shoulders kvepalų buteliukus. Ir šlakstau milijoninio gėlių parado kvapą po visą miegamąjį.

Liepsnos, Evi vestuvių pragaro liežuviai greitai suranda alkoholio ir gėlių pėdsakus ir išveja mane į koridorių. Štai kuo mane žavi ugnis — ji galėtų mane nužudyti taip greitai, kaip niekas kitas. Ir jai nesvarbu, kad aš jos motina. Ugnis tokia graži ir galinga, ji visada aukščiau bet kokių jausmų, dėl to aš ją ir myliu.

Nieko nebesustabdysi. Nebegali nieko suvaldyti. Ugnis kas sekundę vis labiau įsisuka į Evi drabužius ir dabar scenarijus rutuliojasi pats, jau be niekieno pagalbos.

Aš leidžiuosi laiptais. Žingsnis — pauzė — žingsnis. Nematoma šou mergina. Pagaliau vyksta tai, ko aš noriu. Netgi geriau, nei tikėjausi. Niekas nieko nepastebėjo.

Mūsų pasaulis vis greičiau ir greičiau lekia į ateitį. Gėlės ir kimšti grybukai, vestuvių svečiai ir styginių kvartetas, visi mes sukamės Brendi Aleksander planetoje ir lekiame į ateitį. O prieškambaryje, vis dar galvodama, kad ji viską kontroliuoja, stovi Princesių princesė.

Jaučiu, kad nuo šiol viskas yra vien tik mano visagalėse rankose. Persikeliame į dieną, kai visi būsime mirę ir visa tai nebeturės jokios prasmės. Persikeliame į dieną, kai čia stovės kitas namas, jame gyvens kiti žmonės, kurie net nežinos, kad kažkada čia kažkas nutiko.

— Kur buvai prapuolusi? — klausia Brendi.

Netolimoje ateityje, pasakyčiau jai.

DVIDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

Persikeliame, kai mes su Brendi niekur nerandame Eliso. Evi ir visi Teksaso Kotreliai, jie taip pat negali rasti savo jaunikio. Visi juokiasi, nervingai krizena, jiems knieti sužinoti, su kuria pamerge pabėgo jaunikis. Cha, cha.

Trūkteliu Brendi durų link, bet ji nesiruošia niekur iš čia eiti. Elisas ir jaunikis kažkur pradingę... šimtas stipriai įgėrusių teksasiečių... ta juokinga nuotaka su didžiule transvestito suknele... tai tiesiog per daug linksma, kad Brendi galėtų dabar iš čia išeiti.

Persikeliame, kai Evi išbėga iš bufetinės kietai sugniaužusi kumščius, jos nuometas ir plaukai pašėlusiai plaikstosi už nugaros. Evi visiems klykia, kad užtiko savo subinčiulpį pediką naująjį vyrą, stovintį keturiom bufetinėje ir besimėgaujantį seksu per subinę su buvusiuoju visų mūsų meilužiu.

Ak, Elisai.

Prisimenu visus jo porno žurnalus, visas analinio, oralinio, rimingo, fistingo, felčingo detalizacijas. Bandydamas sau pasičiulpti, rizikuoji pakliūti į ligoninę.

Ak, tai nepakartojama.

Žinoma, Evi atsakymas į visa tai yra pasikelti savo krinolinus ir su visu paradu iš paskos lėkti laiptais aukštyn pasiimti šautuvo, tik jos miegamasis jau virtęs Chanel Nr. 5 kvepalų ugnies siena. Visi mobiliaisiais skambina 911. Niekas per daug nesiveržia į bufetinę pažiūrėti, kas ten dedasi. Liaudis nenori nieko žinoti apie tai, kas ten galėtų vykti.

Kelias laisvas, bet teksasiečiai žymiai jaukiau jaučiasi šalia pragaištingo gaisro, negu analinio sekso.

Prisimenu savo tėvus. Išmatos ir auksinis lietus. Sado ir mazochizmas.

Laukdami, kol Evi sudegs gyva, svečiai įsipila gėrimų ir sustoja laukti fojė, laiptų papėdėje. Iš bufetinės girdėti garsūs pliaukšėjimai. Tie skausmingieji, kai pirmiausiai apspjauni sau delną.

Brendi, socialiai netinkama būtybe, Brendi pradeda juoktis.

— Bus nesveikai juokinga, — sako Brendi savo plumbagio burnos krašteliu, — į paskutinį Eliso gėrimą įbėriau saują Bilax laisvinamųjų.

Ak, Elisai.

Galbūt Brendi dar būtų galėjusi išsisukti iš viso šito reikalo, jei nebūtų pratrūkusi juokais.

Suprantate, kaip tik tada iš liepsnų sienos laiptų viršuje nužengia Evi. Rankose ji laiko šautuvą, suknelė sudegusi iki metalinio karkaso, šilkinės gėlės jos plaukuose virtusios vieliniais griaučiais, visi blondinės Evi plaukai nusvilę. Ji leidžiasi laiptais, žingsnis — pauzė — žingsnis, šautuvas jos rankose nutaikytas tiesiai į Brendi Aleksander.

Visų akys nukreiptos į Evi, vilkinčią tik vielas, pelenus, prakaitą ir suodžius, išterliojusius jos saulės laikrodžio formos transseksualo kūną. Visi stebime svarbiausiąją Evi Kotrel akimirką, kai ji suklykia:

— Tu!

Ji klykia ant Brendi Aleksander, kuri stovi tiesiai priešais šautuvo vamzdį:

— Tu ir vėl man tai padarei. Dar vienas gaisras!

Žingsnis — pauzė — žingsnis.

— Maniau, kad esame geriausios draugės, — sako ji. — Aišku, taip, aš pasikrušau su tavo draugužiu, bet kas su juo nesikrušo? — sako Evi, stovėdama su ginklu ir... na, visu kitu.

Žingsnis — pauzė — žingsnis.

— Tau negana būti geriausia ir gražiausia. Daugelis žmonių, būdami tokie gražūs kaip tu, visą gyvenimą vien vandeniu vaikščiotų.

Žingsnis — pauzė — žingsnis.

— Bet kur tau, — sako ji. — Tu būtinai turi niokoti kitų gyvenimus.

Liepsnos antrame aukšte jau ryja sienų apmušalus, vestuvių svečiai pirmiausiai skinasi kelią prie savo maišelių ir dėžių, o po to mauna pro duris su savo vestuvinėmis dovanomis, sidabru ir krištolu.

Iš bufetinės vis dar girdėti pliaukšėjimas per subinę.

— Užsičiaupkite jūs ten! — rikteli Evi ir vėl atsisuka į Brendi, — gal man ir teks praleisti kelerius metus kalėjime, bet prieš tai aš pasiųsiu tave pasitikti naujo, amžino gyvenimo į pragarą!

Girdėti užlaužiamas šautuvo gaidukas.

Ugnis slenka sienomis žemyn.

— O Dieve, taip, Jėzau Kristau, — šaukia Elisas. — O Dieve, aš tuoj baigsiu!

Brendi nustoja juoktis. Didesnė ir gražesnė nei kada nors anksčiau, atsainiai nepatenkinta, lyg visa tai būtų tik keistas pokštas, Brendi pakelia savo didžiulę ranką ir žvilgteli į laikrodį.

O aš tuoj tapsiu vienturte.

Galėčiau dabar visa tai sustabdyti. Galėčiau nusimesti vualį, pasakyti tiesą, išgelbėti kelias gyvybes. Tai aš esu aš. Brendi nekalta. Štai dar vienas šansas man. Prieš daugelį metų galėjau atverti vonios langą ir įleisti Šeiną. Galėjau neskambinėti policijai ir neaiškinti jiems, kad Šeino sužalojimas nėra nelaimingas atsitikimas. Bet mane stabdo visa ta istorija, kai Šeinas sudegino mano drabužius. Kad sužalotas Šeinas atsidūrė dėmesio centre. Ir jei dabar nusimesiu vualį, paprasčiausiai tapsiu monstru, apgailėtinai sužalota auka. Būsiu tik, kokia atrodau. Tiesa, tik tiesa, nieko daugiau, tiktai tiesa. Brendi Aleksander planetoje sąžiningumas yra pats nuobodžiausias dalykas.

Ir. Evi nusitaiko.

— Taip! — rėkia Elisas iš bufetinės. — Taip, padaryk tai, dički! Duok! Iššauk pagaliau!

Evi prisimerkusi sušnairuoja.

— Dabar! — klykia Elisas. — Šauk tiesiai man į burną!

Brendi šypteli.

Aš nieko nedarau.

Ir Evi šauna tiesiai į Brendi Aleksander širdį.

TRISDEŠIMTAS SKYRIUS

— Mano gyvenimas, — sako Brendi, — aš mirštu, prieš akis turėtų prabėgti visas mano gyvenimas.

Niekas čia nemiršta. Daugiau neigimo.

Evi iššovė, numetė šautuvą ir išlėkė laukan.

Jau atvažiuoja policija ir greitoji pagalba. Likę vestuvių svečiai pjaunasi lauke prie vestuvinių dovanų, kas ką padovanojo ir kas ką turi teisę atsiimti. Daug smagios sumaišties.

Kraujais plūstanti Brendi Aleksander sako:

— Noriu pamatyti savo gyvenimą.

Iš kažkurio kambario Elisas sako:

— Turite teisę nieko nesakyti, kol atvyks jūsų advokatas. Persikeliame prie manęs, kai aš paleidžiu Brendi ranką. Mano ranka šilta ir raudona nuo kraujyje besiveisiančių patogenų. Rašau pirštu ant degančių apmušalų.

Tavo vardas — Šeinas Makfarlandas.

Gimei prieš dvidešimt ketverius metus.

Turi vieneriais metais jaunesnę seserį.

Ugnis jau ryja pirmąją mano parašytą eilutę.

Užsikrėtei gonorėja nuo specialiojo policijos padalinio detektyvo ir tėvai tave išmetė iš namų.

Sutikai tris transvestitus, kurie sumokėjo už tavo lyties pakeitimą, nes negalėjai sugalvoti kito dalyko, kurio norėtum dar mažiau.

Liepsnos jau ryja antrąją eilutę.

Sutikai mane.

Aš tavo sesuo — Šenona Makfarland.

Krauju ant sienos rašau tiesą, kurią po minutės praryja liepsnos.

Mylėjai mane. Nors ir nepažinai, bet vis tiek žinojai, kad esu tavo sesuo. Kažkokiu būdu iš karto tai suvokei, todėl mane pamilai.

Mes apkeliavome visus vakarus ir dar kartą užaugome kartu.

Visą laiką, kiek save pamenu, nekenčiau tavęs.

Ir tu nemirsi.

Galėjau tave išgelbėti.

Ir tu tikrai nemirsi.

Ugnis ir mano žodžiai jau eina petys petin.

Persikeliame, kai kraujuojanti Brendi guli ant grindų, o aš jau baigiu išnaudoti jos kraujo balą rašymui. Brendi prisimerkusi mėgina spėti skaityti, kol ugnis eilutė po eilutės ryja mūsų šeimos istoriją. Žodžiai Ir tu nemirsi jau visai prie grindų, tiesiai priešais Brendi veidą.

— Brangute, — sako Brendi, — Šenon, mažute, aš visa tai žinojau. Sužinojau iš panelės Evi. Ji man papasakojo, kad tu gulėjai ligoninėje. Papasakojo apie avariją.

O, aš tikrai apgailėtinas rankų modelis. Ir tikra kaimo stuobrė.

— O dabar, — sako Brendi, — papasakok man viską.

Rašau:

Pastaruosius aštuonis mėnesius šėriau Elisą Ailandą moteriškais hormonais.

Springdama krauju, Brendi nusijuokia.

— Aš irgi! — sako ji.

Ir kaip aš galiu nesijuokti?

— O dabar, — sako Brendi, — greičiau, kol dar nenumiriau, kas dar?

Rašau:

Po tos nelaimės su plaukų laku visi tave tik dar labiau mylėjo.

Ir:

Ir aš nesprogdinau to flakono.

Brendi sako:

— Žinau. Aš pati tai padariau. Jaučiausi tokia apgailėtina būdama normalus, vidutinis vaikas. Norėjau, kad kažkas mane išgelbėtų. Norėjau ko nors, visiškai priešingo stebuklui.

Iš kažkurio kito kambario girdėti Eliso balsas:

— Viskas, ką pasakysite, gali būti ir bus panaudota prieš jus teisme.

Tada aš parašau ant grindjuostės:

Tiesa tokia — aš pati šoviau sau į veidą.

Nebeliko vietos rašymui, baigėsi kraujas ir nebeturiu ką pasakyti. Brendi sako:

— Tu šovei sau į veidą?

Linkteliu.

— Šito, — sako Brendi, — šito aš nežinojau.

TRISDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Persikeliame į tam tikrą vietą, tam tikrą laiką. Brendi merdėja ant grindų, o aš klupau šalia. Mano rankos permirkusios Princesės Aleksander baliaus krauju.

Brendi šaukia:

— Evi!

Pro paradines duris iš lauko įlenda nudegusi Evi galva.

— Brendi, brangute, — sako ji, — tai geriausia katastrofa, kokią tik esi suorganizavusi!

Evi pribėga prie manęs, pabučiuoja savo kokčiu, patižusiu lūpdažiu ir sako:

— Šenona, aš niekaip nesugebėsiu tau atsidėkoti už tai, kaip šauniai paįvairinai mano nuobodų gyvenimą šiuose namuose.

— Panele Evi, — sako Brendi, — tu moki vaidinti kaip niekas kitas, bet, mergyt, visiškai nesugebėjai pataikyti į mano neperšaunamą liemenę.

Persikeliame prie tiesos. Aš likau kvailės vietoje.

Persikeliame prie tiesos. Aš į save šoviau. Leidau Evi galvoti, kad šovė Manusas, o Manusui — kad Evi. Greičiausiai abipusis įtarumas juos ir išskyrė. Įtarumas vertė Evi laikyti užtaisytą šautuvą, jei netyčia Manusas ką nors sumanytų. Dėl tos pačios priežasties tą naktį Manusas rankoje nešėsi mėsininko peilį.

Tiesa tokia, kad niekas iš čia esančiųjų nėra toks kvailas ar blogas, kaip aš maniau. Išskyrus mane. Tokia tiesa. Avarijos dieną išvažiavau iš miesto. Nuleidau vairuotojo langą iki pusės ir išlipusi šoviau į stiklą. Grįždama pasukau į Grouden Aveniu, vedantį į La Paloma memorialinę ligoninę.

Tiesa tokia, kad buvau per daug priklausoma nuo savo grožio, o tai nėra kažkas, nuo ko galėtum paprasčiausiai nusisukti ir nueiti. Būdama taip pripratusi prie dėmesio, turėjau jo atsisakyti staigiai ir ryžtingai. Galėjau tiesiog nusiskusti plaukus, bet plaukai juk atauga. Ir net plika galva tikriausiai būčiau atrodžiusi graži. Plika galėjau pelnyti dar daugiau dėmesio. Galėjau bandyti sustorėti, ar gerti iki ištinimo, bet aš norėjau būti bjauri neaukodama tam savo sveikatos. Turėjo būti kažkoks būdas akimirksniu tapti bjauria. Man reikėjo staigiai ir amžiams pakeisti savo išvaizdą, kitaip visą laiką būčiau dvejojusi.

Na žinote, būna, kad žiūri į negražias, kuprotas merginas ir suvoki, kad jos yra laimingos. Niekas niekur jų nesitampo naktimis ir jos gali ramiai rašyti savo disertacijas. Jokie mados fotografai nešaukia ant jų dėl pro bikinį lendančių gaktaplaukių. Žiūri į nusvilusias gaisrų aukas ir mąstai, kiek daug laiko jos sutaupo nesistaipydamos prieš veidrodį, kad pasitikrintų, ar oda ne pernelyg sužalota saulės.

Norėjau ramaus neįgalaus gyvenimo. Kaip nuo gimimo luoša, deformuota mergina gali vairuoti automobilį atidarytais langais ir negaišti laiko svarstydama, ar gerai atrodo jos šukuosena. Štai tokios laisvės aš siekiau.

Pavargau būti žemesne gyvybės forma vien dėl savo išvaizdos. Pavargau ja prekiauti. Sukčiauti. Nieko nedaryti ir vis tiek sulaukti dėmesio bei pripažinimo. Jaučiausi įkalinta grožio gete. Stereotipuose. Be motyvacijos.

Šiuo atveju, Šeinai, mudu tikrai esame brolis ir sesuo. Tai didžiausia mane išgelbėsianti klaida, kokią tik galėjau sugalvoti. Norėjau atsikratyti kontrolės. Sukrėsti savo gyvenimą. Norėjau būti išgelbėta chaoso. Troškau išbandyti save, pažiūrėti, ar susitvarkysiu. Paskatinti save iš naujo užaugti. Išsprogdinti savo komforto ribas.

Sulėtinau greitį ir sustojau kelkraštyje. Pamenu, mąsčiau, koks geras laikas pokyčiams. Jaudinausi ir galvojau, kaip visa tai bus įdomu. Mano transformacija. Čia tuoj iš naujo prasidės mano gyvenimas. Galėčiau tapti garsia neurochirurge. Arba menininke. Niekam nerūpės, kaip aš atrodau. Žmonės matys tik mano kūrinius, mano darbus, o ne išvaizdą, ir mylės mane.

Paskutinė mano mintis buvo, kad pagaliau aš vėl augsiu, kelsiuosi, adaptuosiuosi, vystysiuosi. Vėl turėsiu iššūkių.

Nesitvėriau savam kailyje. Iš pirštinių skyrelio išsitraukiau ginklą. Mūvėjau pirštines, kad ant rankų neliktų nudegimų nuo parako žymių. Ir iškišau ginklą pro išdaužtą langą. Nebuvo sunku taikytis, nes mano veidą ir ginklą teskyrė dvi pėdos. Galėjau netyčia ir nusižudyti, bet tokia baigtis neatrodė labai tragiška.

Taip išsigražinus bet kokie auskarai, tatuiruotės ir įdagai atrodytų nevykėliškai — jie tokie gražūs mados maišto ženklai, tokie saugūs, kad patys tuojau tampa madingi. Tokie netikri mėginimai atrodyti negražiai, kurie galiausiai padaro tave dar gražesnį.

Šūvis — lyg būčiau gavusi stiprų smūgį. Kulka. Praėjo maždaug minutė, kol sugebėjau sufokusuoti savo akis, tada išvydau savo kraują, seiles, snarglius ir dantis, ištaškytus ant keleivio sėdynės. Turėjau išlipti iš automobilio ir paimti iš mano rankos pro langą iškritusį ginklą. Šoko būsena padėjo man susitvarkyti. Jei užsinorėtumėte įrodymų, pirštines ir ginklą įmečiau į kanalizacijos vamzdį prie ligoninės automobilių aikštelės.

Tada — morfijaus lašelinė, mažytis procedūrinis kabinetas. Manikiūrinės žirklutės perkerpa mano suknelę ir drugelio dydžio kelnaites. Policijos nuotraukos. Paukščiai nulesė mano veidą. Niekas net neįtarė, kaip viskas buvo iš tikrųjų.

Tiesa tokia, kad vėliau ėmiau mažumėlę panikuoti. Visiems melavau. Ateitis — ne pats tinkamiausias laikas vėl imtis melo ir sukčiavimo. Niekas dėl to nekaltas, tik aš pati. Pabėgau, nes žandikaulio atstatymo operacija — per didelė pagunda pasukti atgal, grįžti į prakeiktą grožio žaidimą. O kol kas mano ateitis vis dar laukia manęs.

Tiesa tokia, kad būti bjauriai nėra jau taip malonu, bet tai gali būti galimybė patirti kažką geriau, negu galėjau įsivaizduoti.

Tiesa tokia — man labai gaila.

TRISDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Persikeliame atgal į La Paloma priimamąjį. Morfijaus lašelinė. Mažame procedūrų kabinete manikiūrinės žirklutės prakerpa Brendi kostiumą. Ten guli mėlynas, nelaimingas ir šaltas mano brolio penis, lyg eksponatas, kurį apžiūrėti gali visas pasaulis. Policija fotografuoja, o sesuo Katerina rėkia:

— Fotografuokit! Greičiau fotografuokit! Jis vis dar netenka kraujo!

Persikeliame į operaciją. Persikeliame po operacijos. Persikeliame, kai aš pasivedu seserį Kateriną į šalį. Mažoji sesuo Katerina taip stipriai glėbyje spaudžia mano kelius, kad aš vos neparvirstu ant grindų. Ji žiūri į mane, mes abi išsiterliojusios krauju. Aš jai rašau:

„prašau“,

„padarykite man paslaugą. Prašau, jei tikrai norite, kad būčiau laiminga. “

Persikeliame į Evi pokalbių šou stiliaus pasisėdėjimą po dieninėmis Brumbach’s lempomis, kuriame ji tauškia su savo mama, Manusu ir naujuoju vyru, pasakoja apie tai, kaip ji sutiko Brendi vienoje palaikomojoje lyties keitimo grupėje dar seniau nei mes. Apie tai, kaip visiems retkarčiais reikia katastrofos.

Persikeliame į vieną dieną kelyje, neilgai trukus iki to, kai Manusas įsitaisys sau krūtis.

Persikeliame į ligoninę, kur aš klupau prie savo brolio lovos. Šeino oda tokia išbalusi, kad sunku atskirti, kur baigiasi ligoninės operacinis chalatas ir prasideda Šeinas. Štai mano brolis, liesas ir išbalęs, jo plonos rankos ir paukštiška krūtinė. Kaštoniniai plaukai, krintantys ant kaktos — toks Šeinas, kokį atsimenu jį iš vaikystės. Paukščio kauliukų rinkinys. Tas Šeinas, kurį aš užmiršau. Toks, koks buvo iki nelaimingo atsitikimo su plaukų laku. Nežinau, kaip aš tai užmiršau, bet jis visada atrodydavo toks varganas.

Persikeliame į tėvų namus, kai naktį ant baltos sienos žiūrime filmus iš mūsų vaikystės. Langai prieš dvidešimt metų idealiai sutampa su langais dabar. Veja lygiuojasi su veja. Mano ir Šeino vaiduokliai laksto aplink namą, laimingi žaidžia kartu.

Persikeliame pas Rea seseris, apspitusias ligoninės lovą. Jos ant perukų užsitraukusios plaukų tinklelius. Veidus užsidengusios chirurginėmis kaukėmis. Visos trys apsivilkusios balkšvai žalsvus ligoninės kostiumus, o ant jų prisisegusios Vindzoro kunigaikštienės stiliaus seges: tviskančius leopardus iš deimantų ir topazų, smaragdais nusagstytus kolibrius.

O aš, aš tik noriu, kad Šeinas būtų laimingas. Pavargau būti savimi, neapykantos kupina savimi.

Daugiau atsipalaidavimo.

Pavargau nuo šio regimybių pasaulio. Nuo kiaulių, kurios tik atrodo storos. Šeimų, kurios tik atrodo laimingos.

Daugiau išsigelbėjimo.

Nuo tariamo dosnumo. Nuo tariamos meilės.

Blykst.

Nebenoriu daugiau būti savimi. Noriu būti laiminga, noriu, kad Brendi Aleksander sugrįžtų. Atsidūriau pirmame tikrame savo gyvenimo akligatvyje. Nėra kur eiti, nėra kelio man tokiai, kokia buvau iki šiol. Tai mano pirmoji reali nauja pradžia.

Rea seserys smulkiomis dovanėlėmis dekoruoja miegantį Šeiną. Purškia ant jo debesis L’Air du Temp, lyg jis būtų koks papartis.

Nauji auskarai. Apie galvą apvyniotas naujas Hermes šalis.

Prie lovos stovintys chirurginiai padėklai nukloti surūšiuotos kosmetikos eilėmis. Sofonda sako:

— Drėkiklį! — ir ištiesia delną.

— Drėkiklis, — sako Kiti Liter ir deda tūbelę į Sofondos delną.

Sofonda vėl ištiesia ranką ir sako:

— Maskuoklį!

Vivjena pliaukšteli Sofondai į delną dar vieną tūbelę ir sako:

— Maskuoklis.

Šeinai, žinau, kad negali nieko girdėti, bet nieko tokio, aš juk negaliu kalbėti.

Trumpais, lengvučiais kempinėlės potėpiais Sofonda tepa maskuojamąjį kremą ant patamsėjusių Šeino paakių. Vivjena įsega deimantinį sagutį į jo ligoninės marškinius.

Šeinai, Panelė Rona išgelbėjo tavo gyvybę. Knyga tavo švarkelio kišenėje pristabdė kulką ir ji susprogdino tiktai tavo papus. Lengvas sužeidimas — tik audiniai ir silikonas.

Įeina floristai, nešini irisų ir rožių puokštėmis.

Šeinai, tavo implantai susprogo. Kulka sudraskė implantą, todėl teko jį išimti. Dabar galėsi įsidėti kokio tik nori dydžio papus. Taip sakė Rea seserys.

— Makiažo pagrindą! — sako Sofonda, lygindama makiažą palei Šeino plaukų liniją.

— Antakių pieštuką! — jos kakta išmušta prakaito lašelių.

Kiti ištiesia pieštuką ir sako:

— Antakių pieštukas.

— Nusausink mane! — sako Sofonda.

Vivjena nusausina jos kaktą kempinėle. Sofonda sako:

— Akių pieštuką! GREITAI!

Ir aš turiu išeiti, Šeinai, kol tu dar miegi. Tik noriu tau kai ką duoti. Noriu tau atiduoti gyvenimą. Tai mano trečias šansas ir aš nenoriu paleisti jo vėjais. Galėjau atverti savo kambario langą. Galėjau sutrukdyti Evi į tave šauti. Tiesa tokia, kad to nepadariau, todėl atiduodu tau savo gyvenimą, nes nebenoriu jo.

Pakišu savo rankinuką po didele, žieduota Šeino plaštaka. Matai, joks chirurgas nesugebės pakeisti vyro plaštakų dydžio. Tai vienintelis dalykas, kuris visada išduos tokias merginas kaip Brendi Aleksander. Rankų niekaip nenuslėpsi.

Čia yra viskas, mano asmens dokumentai, mano gimimo liudijimas. Nuo šiol galėsi būti Šenona Makfarland. Mano karjera. Nuolatinis dėmesys. Viskas. Visa tai tavo. Tikiuosi, tau to užteks. Daugiau nieko ir neturiu.

— Akių šešėlių pagrindą! — sako Sofonda ir Vivjena paduoda jai šviesiausio violetinio atspalvio Aubergine Dreams akių šešėlius.

— Papildomą atspalvį! — sako ji, ir Kiti paduoda jai kitą atspalvį.

— Kontūravimo pudrą! — sako Sofonda, ir Kiti paduoda tamsiausią atspalvį.

Tęsk mano karjerą, Šeinai. Priversk Sofondą gauti tau geriausią kontraktą, ne kokią šūdiną vietinės reikšmės labdaros vakaro podiumo parodiją. Tai jau nebe šiaip sau krušliava, tu juk jau Šenon Makfarland. Lipk tiesiai į viršūnę. Po metų įsijungusi televizorių noriu matyti tave nuogą, lėtai geriančią dietinę kolą. Priversk Sofondą gauti tau svarbiausius tarptautinius kontraktus.

Būk įžymi. Būk dideliu socialiniu eksperimentu siekdama to, ko visai nenori. Atrask vertę dalykuose, kuriuos buvome auklėjami laikyti beverčiais. Rask gėrį ten, kur pasaulis mato blogį. Atiduodu tau savo gyvenimą, nes noriu, kad tave žinotų visas pasaulis. Noriu, kad visas pasaulis priimtų į savo glėbį tai, ko nekenčia.

Rask tai, ko bijai labiausiai, ir padaryk tai savo gyvenimo dalimi.

— Blakstienų rietiklį! — sako Sofonda ir pariečia miegančio Šeino blakstienas.

— Blakstienų tušą! — ir tepa juo blakstienas.

— Nepaprastai dailu, — sako Kiti.

Sofonda papurto galvą:

— Dar liko keli žingsniai iki viršūnės.

Šeinai, atiduodu tau savo gyvenimą, savo vairuotojo pažymėjimą, savo pažymių knygeles, nes esi panašesnis į mane labiau, negu aš pati kada nors buvau. Nes pavargau nekęsti, dabintis ir kartoti sau istorijas, kurios niekada nebuvo tiesa. Pavargau nuo aš, aš, aš, aš, aš, visada pirmiausiai aš.

Veidrodėli, veidrodėli...

Ir prašau, neieškok manęs. Būk naujas dėmesio centras. Tapk sėkminga, gražia, mylima. Tapk tuo, kuo aš norėjau tapti. Aš nebežaidžiu šio žaidimo. Tenoriu būti nematoma. Gal tapsiu pilvo šokėja su vualiu. Arba vienuole, dirbančia raupsuotųjų kolonijoje, kur visi turi trūkumų. Būsiu ledo ritulio vartininkė su šalmu ir kauke. Atrakcionų parkuose animacinių herojų kostiumus vilki tik moterys, nes niekas nenori rizikuoti, kad vaikus glėbesčiuotų kokie persirengę pedofilai. Gal aš būsiu didelė pelė iš animacinio filmo. Arba šuo. Arba antis. Nežinau, bet tikrai kažką sugalvosiu. Niekaip nepabėgsi nuo likimo, jis juda kartu su tavimi. Dieną naktį, ateitis visada teka pas tave.

Paglostau išbalusią Šeino plaštaką.

Atiduodu tau savo gyvenimą, nes noriu įrodyti sau, kad galiu, kad tikrai galiu ką nors mylėti. Net jei niekas už tai nemoka, galiu mylėti, žavėti ir skleisti džiaugsmą. Galiu ištverti kūdikių maistelį, negalią kalbėti, galiu išgyventi būdama benamė ir nematoma, bet turiu žinoti, kad sugebu ką nors mylėti. Mylėti besąlygiškai, amžinai, be atlygio. Mano meilė bus mano valios aktas.

Pasilenkiu taip, lyg galėčiau pabučiuoti savo brolio veidą.

Savo rankinę su viskuo, kas bent žodžiu užsimena, kas aš esu, palieku po Šeino ranka. Palieku savo istoriją, kur buvau tokia graži, kad vos su aptempta suknele įžengdavau į kambarį, visi atsisukdavo į mane pažiūrėti. Milijonai fotografų, besistengiančių mane įamžinti. Palieku ir įsitikinimą, kad toks dėmesys buvo vertas viso to, ką dėl jo padariau.

Dabar man reikia naujos istorijos.

Man reikia to, ką su Brendi Aleksander padarė Rea seserys.

To, ką su manimi darė Brendi.

Man reikia išmokti tai padaryti pačiai. Sukurti savo istoriją.

Leisti savo broliui būti Šenona Makfarland.

Man nereikia tokio dėmesio. Jau nebereikia.

— Lūpų pieštuką! — sako Sofonda.

— Lūpų blizgesį! — sako ji.

— Nutekėjo dažai!

Vivjena pasilenkia ir nuo Šeino smakro servetėle nuvalo nutekėjusį plumbagio spalvos dažą.

Sesuo Katerina atneša man tai, ko prašiau — mano nuotraukas iš ligoninės. Jos nei geros, nei blogos, nei gražios, nei bjaurios. Jose atrodau tokia, kokia esu. Tiesa. Mano ateitis. Paprasčiausia tikrovė. Nusiimu vualius, visus muslino, nėrinių, peltakio sluoksnius ir palieku juos Šeinui prie kojų.

Šiuo metu man jų nereikia. Nereikės ir vėliau. Niekada nebereikės.

Sofonda užglaisto makiažą su pudra ir Šeinas pradingsta. Mano išbalęs brolis, vargana paukščių kaulų ir pagaliukų krūvelė, mano brolis pranyksta.

Rea seserys lėtai nusimauna chirurgines kaukes nuo savo veidų.

— Brendi Aleksander, — sako Kiti, — super mega karalienė.

— Aukščiausios kokybės mergelė, — sako Vivjena.

— Per amžių amžius, — sako Sofonda, — ir to jau gana.

Visiškai, absoliučiai, amžinai ir be jokio atlygio aš myliu Brendi Aleksander. Ir to gana.

Content

Паланик Чак Nematomi monstrai