Паланик Чак

Pasprink

Iš anglų kalbos vertė

Aušra Regina Leonavičienė

Turinys

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

31 skyrius

32 skyrius

33 skyrius

34 skyrius

35 skyrius

36 skyrius

37 skyrius

38 skyrius

39 skyrius

40 skyrius

41 skyrius

42 skyrius

43 skyrius

44 skyrius

45 skyrius

46 skyrius

47 skyrius

48 skyrius

49 skyrius

1 skyrius

Jei ketini visa tai skaityti — nesivargink.

Perskaitęs keletą puslapių — daugiau nebenorėsi. Todėl pamiršk. Eik sau. Bėk, kol dar esi sveikas.

Gelbėkis.

Juk turėtų kažką gero rodyti per televiziją. O jei turi daugiau laisvo laiko, galėtum lankyti vakarinius kursus. Tapti daktaru. Galėtum ką nors nuveikti savo labui. Kur nors pavakarieniauti. Nusidažyti plaukus.

Juk nejaunėji.

Tai, ką čia perskaitysi, pirmiausia išmuš tave iš pusiausvyros. O toliau bus tik blogiau ir blogiau.

Tai tik pasakojimas apie kvailą berniūkštį. Kvaila visiško nulio, kurio net nenorėtum pažinti, istorija. Įsivaizduok tą žiopliuką, ūgiu tau iki juosmens, su kupeta šviesių, perskirtų ir sušukuotų į vieną pusę plaukų. Įsivaizduok šį netikusį šūdžių senoje mokyklinėje nuotraukoje, besišypsantį keliais iškritusiais pieniniais dantimis ir kreivai išdygusiu pirmu nuolatiniu. Įsivaizduok jį, apsirengusį idiotišku mėlynai ir geltonai dryžuotu megztiniu, gautu dovanų gimtadienio proga ir tapusiu mylimiausiu. Įsivaizduok jį, tokį mažiuką, kramtantį savo mėšlinus nagus. Jo mėgstamiausias apavas — sportiniai bateliai, mėgstamiausias valgis — sušiktos dešrelės kukurūzų tešloje.

Įsivaizduok šį prietranką, popietę sėdintį be saugos diržo vogtame mokykliniame autobuse kartu su savo mamyte. Šįkart prie jų motelio stovi policijos automobilis, todėl Mamulė prašvilpia pro šalį šešiasdešimties ar septyniasdešimties mylių per valandą greičiu.

Tai pasakojimas apie kvailą žebenkščiuką, kuris buvo pats kvailiausias žiurkiūkštis, nepakenčiamiausias verksnys ir akiplėša žemėje.

Lopelis.

Mamulė sako: „Turim paskubėti“ ir jie kyla į kalną siauru keliuku, užpakaliniams ratams slysčiojant į šonus. Priekinių žibintų apšviestas sniegas atrodo mėlynas, jis driekiasi nuo kelkraščio iki tamsaus miško.

Mano, kad viskas vyksta dėl jo kaltės. Gaidžiukas.

Mamulė sustabdo autobusiuką uolos papėdėje, todėl žibintų šviesos nukrypsta į jo išblyškusį veidą. Ji sako: „Gali išlipti, bet paltą palik autobuse!“

Įsivaizduok šį neūžaugą, Mamulės pastatytą tiesiai priešais mokyklinį autobusiuką. Šis tariamasis Benediktas Arnoldas tiesiog stovi, žiūrėdamas į akinančias žibintų šviesas, ir leidžia Mamulei per galvą nutraukti jo mėgstamiausią megztinį. Šitas silpnavalis cypliukas tiesiog stovi čia, sniege, pusnuogis, autobuso varikliui burzgiant ir aidui atsimušant į uolas, o Mamulė dingsta kažkur už jo naktyje ir šaltyje. Žibintai jį apakina, o variklio triukšmas nuslopina medžių ošimą. Oras per šaltas, kad būtų galima normaliai kvėpuoti, ir šitas snarglius stengiasi kvėpuoti dvigubai griečiau.

Jis nepabėga. Jis nieko nedaro.

Kažkur už jo nugaros Mamulė sako: „Jokiu būdu neatsisuk.“

Mamulė pasakoja apie kažkada Senovės Graikijoje gyvenusią gražuolę merginą, puodžiaus dukterį.

Kaip visada, kai išeidavo iš kalėjimo ir grįždavo jo pasiimti, vaikis ir Mamulė kiekvieną naktį praleisdavo vis kitame motelyje. Jie maitindavosi tik greitmaisčiu ir kiaurą dieną važiuodavo. Šiandien per priešpiečius vaikis stengėsi greičiau suvalgyti dar karštą dešrainį ir beveik prarijo jį visą, tačiau dešrainis užstrigo gerklėje ir vaikis negalėjo nei kvėpuoti, nei kalbėti, kol Mamulė prilėkė iš kitos stalo pusės.

Abiem rankom apglėbusi jį iš už nugaros, pakėlusi nuo žemės, Mamulė sušnibždėjo:

— Kvėpuok, kvėpuok, po galais.

Vėliau vaikas verkė ir visas restoranas susigrūdo aplink jį.

Tą akimirką atrodė, kad visas pasaulis susirūpinęs tuo, kas nutiko. Visi tie žmonės glėbesčiavo jį ir glostė plaukus. Visi klausinėjo kaip jis jaučiasi.

Atrodė, kad ši akimirka tęsis amžinai. Reikia rizikuoti gyvybe, kad tave mylėtų. Reikia pažvelgti mirčiai į akis, kad būtum išgelbėtas.

— Na štai, — pasakė Mamulė, nušluosčiusi jam burną, — aš padovanojau tau gyvybę.

Tačiau jau kitą minutę padavėja atpažino jį iš senos nuotraukos ant pieno pakelio, ir Mamulė su netikėliu cypliumi lėkė atgal į motelį septyniasdešimties mylių per valandą greičiu.

Grįždami jie išsuko iš greitkelio ir nusipirko skardinę purškiamų juodų dažų.

Ir po tokio beprotiško lėkimo jie sustojo velniaižin kur, pačiame nakties viduryje.

Kažkur už nugaros kvaišas vaikis išgirsta Mamulės purtomo dažų purškiklio barškėjimą, rutuliukas skardinėje trankosi į sieneles, o Mamulė pasakoja kaip Senovės Graikijoje mergina mylėjo vaikiną.

— Bet vaikinas buvo iš kitos šalies ir turėjo grįžti namo, — sako Mamulė.

Pasigirsta šnypštimas ir vaikis užuodžia dažus. Autobusiuko variklio garsas dabar kitoks: jis burzgia greičiau ir garsiau, o ratai iš lėto siūbuoja.

Taigi, paskutinę naktį, kurią mergina ir jos mylimasis praleido kartu, ji atsinešė lempą ir pastatė taip, kad mylimojo šešėlis kristų ant sienos.

Purškiamų dažų šnypštimas nutyla ir vėl pasigirsta. Trumpas sušnypštimas, po to ilgas.

O Mamulė pasakoja kaip mergina apibrėžė savo mylimojo šešėlio kontūrus, kad visada prisimintų, koks jis buvo, užfiksavo paskutinę kartu praleistą akimirką.

Mūsų verksniukas spokso tiesiai į žibintus. Jo akys sudrėksta ir užsimerkęs jis mato spindinčią raudoną šviesą net pro užmerktus vokus.

O Mamulė pasakoja, kad kitą dieną merginos mylimasis išvyko, bet jo šešėlis pasiliko.

Sekundę vaikis žvilgteli už nugaros, kur Mamulė piešia ant uolos jo kvailo šešėlio kontūrus, tik berniukas stovi toliau, todėl jo šešėlis visa galva aukštesnis už motinos šešėlį. Jo liesutės rankos atrodo milžiniškos, trumpos kojytės ištįsusios, sužvarbę petukai išplatėję.

Mamulė sako jam: „Nežiūrėk. Nepajudink nei raumenėlio, nes sugadinsi visą mano darbą!“

Ir kvaišas cypliukas toliau spokso į žibintų šviesas.

Dažų skardinė šnypščia, o Mamulė pasakoja, kad iki graikų nebuvo jokio meno. Štai taip atsirado tapyba. Ji pasakoja, kad merginos tėvas pagal kontūrus sienoje nulipdė jaunuolio figūrą iš molio, ir taip atsirado skulptūra.

Labai rimtai Mamulė jam pasakė:

— Menas niekada negimsta iš meilės.

Taip atsiranda simboliai.

Vaikis tirtėdamas stovi akinančioje šviesoje, stengdamasis nejudėti, o Mamulė tęsia darbą, pasakodama milžiniškam šešėliui, kad kada nors jis perduos žmonėms viską, ką sužinojo iš jos. Kada nors jis bus gydytojas, gelbstintis žmonių gyvybes. Grąžinantis jiems džiaugsmą. Arba tai, kas yra geriau už džiaugsmą — ramybę.

Jis bus gerbiamas.

Vieną gražią dieną.

Net žinodamas, kad Velykų Zuikutis yra išgalvotas. Net ir žinodamas tiesą apie Kalėdų Senelį, Dantukų Fėją ir Šventąjį Kristoforą, susipažinęs su Niutono fizika ir Nilso Boro atomo modeliu, šitas kvailas vaikis vis tiek tikėjo Mamule.

Vieną dieną, kai užaugs, pasakoja Mamulė šešėliui, vaikis sugrįš čia ir pamatys, kad tapo lygiai tokiu pat, kaip ji šiąnakt nupiešė.

Vaikio nuogos rankos dreba nuo šalčio.

O Mamulė sako: „Valdykis, po galai. Stovėk ramiai, arba viską sugadinsi.“

Ir vaikis stengiasi pasijusti šilčiau, tačiau žibintų šviesos, nors ir kokios skaisčios, neskleidžia jokios šilumos.

„Turiu nubrėžti aiškų kontūrą, — sako Mamulė. — Jeigu drebėsi — jis bus išskydęs!“

Ir tik po daugelio metų, kai šis kvailas mažas nevykėlis baigė koledžą su pagyrimu ir nėrėsi iš kailio, kad patektų į Pietų Kalifornijos universiteto medicinos fakultetą — tik tada, kai sukako dvidešimt ketveri ir jis studijavo antrame kurse, kai mamai nustatė diagnozę, o jį paskyrė globėju — tik tada šitas mulkis suprato, kad būti stipriu, turtingu ir protingu toli gražu ne svarbiausias dalykas gyvenime.

O dabar vaikiui nuo šalčio gelia ausis. Svaigsta galva ir vėjas košia kiaurai. Krūtinės, panašios į balandžio, oda pašiurpusi lyg žąsies. Speneliai nuo šalčio pavirtę raudonais spuogeliais ir mažasis šiknius sau sako: „Aš tikrai to nusipelniau!“

Mamulė taria: „Bent jau pasistengtum tiesiai stovėti!“

Vaikis atlošia pečius ir įsivaizduoja, kad žibintų šviesos yra baudžiamasis būrys. Jis nusipelnė plaučių uždegimo. Jis nusipelnė tuberkuliozės.

Taip pat žr. Hipotermija.

Taip pat žr. Vidurių šiltinė.

O Mamulė sako: „Po šios nakties daugiau prie tavęs nekibsiu!“

Autobusiuko variklis atsidūsta, išleisdamas ilgą mėlynų dūmų debesį.

Mamulė šūkteli: „Stovėk ramiai, nenorėk, kad trenkčiau!“

Tikra tiesa, šitas vaikiščias nusipelnė pylos. Jis nusipelnė visko, ką yra gavęs. Ir šitas mulkis stuobrys tikrai tikėjosi, kad ateitis bus geresnė... Jei tik labai pasistengsi. Jei tik gerai mokysies. Pakankamai greitai bėgsi. Viskas pakryps teisinga linkme ir gyvenimas bus daug geresnis.

Pakyla vėjo gūsis ir sniego trupinėliai pažyra nuo medžių, kiekviena snaigė gelia ausis ir skruostus. Sniegas tirpsta ant batraiščių.

„Pamatysi, — sako Mamulė, — kad verta buvo pakentėti.“

Šią istoriją jis galės papasakoti savo sūnui. Vieną gražią dieną.

Mamulė pasakoja, kad mergina iš Senovės Graikijos daugiau niekada nematė savo mylimojo.

O vaikis yra toks kvailas, kad tiki, jog paveikslas, skulptūra ar pasakojimas gali atstoti tą, kurį myli.

Mamulė sako: „Tau reikia tiek daug pasiekti.“

Sunku patikėti, bet šis kvailas, tingus, juokingas vaikiukas, kuris tiesiog stovi drebėdamas, prisimerkęs nuo ryškios šviesos ir triukšmo, tiki, kad ateitis bus šviesi. Įsivaizduok ką nors tokį kvailą, kad nesuprastų, jog viltis — tik dar vienas dalykas, kurį išaugi. Kuris tikėtų, kad gali sukurti kažką amžina.

Kvaila net prisiminti visą šį šlamštą. Keista, kad jis taip ilgai išgyveno.

Taigi, pakartosiu dar kartą: jeigu ketini visa tai skaityti — nedaryk to.

Tai tikrai ne pasakojimas apie drąsų, mielą ar pasišventusį žmogų. Jis ne toks, kurį galima būtų pamilti.

Žinok, tai, ką skaitai — negailestingas pasakojimas apie žmogų, turintį priklausomybę. Daugumos dvylikos etapų gydymo programų ketvirtasis etapas reikalauja inventorizuoti savo gyvenimą. Kiekvieną nevykusį subinlaižišką savo gyvenimo faktą privalai aprašyti sąsiuvinyje. Pateikti pilną savo nuodėmių sąrašą. Tokiu būdu kiekvieną savo nuodėmę jauti pirštų galiukuose. Tada privalai visas jas ištaisyti. Tai taikoma ne tik alkoholikams, narkomanams, apsirijėliams, bet ir priklausomiems nuo sekso.

Tokiu būdu gali bet kada sugrįžti į praeitį ir peržvelgti blogiausias savo gyvenimo akimirkas.

Nes manoma, kad tie, kurie pamiršta praeities klaidas, pasmerkti jas pakartoti.

Taigi jei skaitai visa šitai, tiesą sakant — tai tikrai ne tavo reikalas.

Kvailas vaikiūkštis, šalta naktis — visa šitai bus tik dar truputėlis kvailo mėšlo, apie kurį galvosi užsiimdamas seksu, negalėdamas nusimesti naštos. Jei esi vyrukas.

Tas silpnutis mažutis subinlaižys, kuriam Mamulė liepė: „Tik dar truputį palauk, dar labiau pasistenk ir viskas bus gerai?

Cha.

Mamulė pasakė:

— Vieną dieną atsipirks visos mūsų pastangos, aš tau pažadu.

Ir šitas mažas pimpis, kvailas pienburnis stovėjo drebėdamas, pusnuogis sniege ir tikėjo, kad galima pažadėti net neįmanomus dalykus.

Taigi, jei manai, kad tai tave išgelbės...

Jei tiki, kad kas nors gali tave išgelbėti...

Prašau laikyti tai paskutiniu perspėjimu.

2 skyrius

Kai atvykstu prie bažnyčios, jau tamsu ir pradeda lyti, Niko laukia kol kas nors atrakins laukujės duris, nuo šalčio apglėbusi save rankomis.

— Pasaugok jas, — sako ji ir paduoda man šiltą šilkinį gniužulą.

— Tik porą valandų, — sako ji. — Aš neturiu kišenių.

Ji apsirengusi blyškiai oranžiniu zomšos švarku su ryškiai oranžine kailine apykakle. Kyšo gėlėtos suknelės sijonas. Be kojinių. Ji užlipa laipteliais prie bažnyčios durų, atsargiai šonu statydama kojas, apautas juodais aukštakulniais.

Tai, ką man padavė — šilta ir drėgna.

Tai jos kelnaitės. Ji šypsosi.

Už stiklinių durų moteris plauna grindis. Niko pabeldžia į stiklą ir parodo į savo rankinį laikrodį. Moteris įmerkia šluostę į kibirą. Ištraukia ją ir išgręžia, pakabina šluostę šalia durų ir sužvejoja savo darbinės palaidinės kišenėje raktų ryšulį. Rakindama duris, moteris šaukia per stiklą.

— Šį vakarą renkatės 234-ame kambaryje.

Stovėjimo aikštelėje jau prisirinkę žmonių. Žmonės sveikinasi lipdami laiptais ir aš įsigrūdu Niko kelnaites kišenėn. Žmonės skuba įveikti paskutinius laiptelius, kol neužsitrenkė durys. Ar gali patikėti, kad pažįstu visus čia esančius.

Tai žmonės — legendos. Apie kiekvieną šių vyrų ir moterų tikrai esi girdėjęs.

1950 m. dulkių siurblių gamintojai sugalvojo nediduką dizaino patobulinimą. Siurblio žarnoje, kelių centimetrų gylyje, jie įtaisė besisukantį sraigtelį aštriais ašmenimis. Įsiurbiamas oras suka ašmenis, kurie susmulkina bet kokį galintį užkimšti žarną šapelį ar gyvūno plauką.

Toks buvo sumanymas.

Tačiau iš tiesų nutiko taip, kad daugybė vyrų sužalotais pimpiais užplūdo ligoninių priimamuosius.

Bent jau tokia yra legenda.

Kita sena miesto legenda — apie siurprizo vakarėlį, surengtą gražutei namų šeimininkei, kai visa šeima ir draugai pasislėpė viename kambaryje ir pašoko šaukdami „Su gimimo diena!“, rado ją, išsitiesusią ant sofos, o šeimos šunį laižantį riešutų sviestą iš jos tarpukojo.

Žinok — ji tikra.

Kita legendinė moteris čiulpdavo vairuojantiems vyrukams, tik kartą vienas nesuvaldė automobilio ir taip staigiai nuspaudė stabdžius, kad moteris nukando jam pusę penio — aš juos pažįstu.

Visi šie vyrai ir moterys yra čia.

Dėl šių žmonių visi skubios pagalbos kabinetai turi grąžtus su deimantiniais antgaliais, pragręžiančiais storą šampano ar sodos vandens butelio kaklelio stiklą. Kad lengviau būtų ištraukti.

Tai šie žmonės atkrypuoja naktį sakydami, kad paslydo ir užkrito ant cukinijos, elektros lemputės, lėlės Barbės, biliardo kamuolio, pavarų perjungimo rankenos...

Taip pat žr. Biliardo lazda.

Taip pat žr. Žaislinis žiurkėnas.

Šie nevėkšlos paslysta duše ant slidaus šampūno buteliuko, juos visada užpuola nepažįstami asmenys ir prievartauja žvakėmis, beisbolo lazdomis, kietai virtais kiaušiniais, blykstėmis ir atsuktuvais, kuriuos reikia ištraukti. Tai vyrukai, kurie įstringa kriauklių vandens nutekėjimo angose.

Koridoriuje, pusiaukelėje į 234-ą kambarį, Niko stumteli mane prie sienos. Ji palaukia, kol žmonės praeina pro mus ir sako: „Aš žinau, kur galėtume nueiti?

Visi eina į mėlynai dažytą sekmadieninės mokyklos kambarį ir Niko jiems šypsosi. Jiems praėjus, pasuka pirštą prie smilkinio, parodydama tarptautinį ženklą, reiškiantį, kad esi kvailys, ir sako: „Nevykėliai? Ji pastumia mane į kitą pusę, link ženklo MOTERIMS.

Tarp žmonių, susirinkusių 234-ame kambaryje, yra apsimetėlis sveikatos apsaugos pareigūnas, kuris kviečiasi keturiolikmetes mergaites apklausai apie jų vaginas.

Ten yra komandos palaikymo grupės vadovė, kuriai iš skrandžio išpumpavo svarą spermos. Ji vardu Lu Ana.

Vyruką, kurio pimpis įstrigo kukurūzų spragėsiu dėžutės angoje kino teatre, galite vadinti Stivu, šį vakarą jo apgailėtinas užpakalis įspraustas į vaikišką plastikinę sekmadieninės mokyklos kėdutę prie dažais išterlioto stalo.

Manai, kad visa tai tik pokštas. Pirmyn, gali juoktis.

Šie žmonės yra priklausomi nuo sekso.

Visi šie žmonės, kuriuos laikei tik miesto legendų personažais, yra tikri. Jie turi vardus ir veidus. Darbus ir šeimas. Aukštosios mokyklos diplomus ir areštų protokolus.

Moterų tualete Niko pargriauna mane ant šaltų plytelių ir, numaudama kelnes, apžergia klubus. Kita ranka čiumpa už kaklo ir prisitraukia mano veidą, mano pravirą burną prie savosios. Jos liežuvis grumiasi su manuoju, nykščiu bando sudrėkinti mano pimpio galvutę. Nutempia žemyn džinsus. Pasikelia suknelės kraštus lyg darydama reveransą, užsimerkusi ir šiek tiek atlošta galva. Prisiglaudžia gaktiplaukiais prie manųjų ir kažką sušnabžda į kaklą.

Aš sakau: „Dieve, kokia tu graži“, nes dar keletą minučių galiu šitaip sakyti.

Niko atlošia galvą, kad galėtų pažiūrėti į mane, ir sako: „Ką tai turėtų reikšti?“

Atsakau: „Nežinau. Turbūt nieko. Nesvarbu.“

Plytelės dvokia dezinfekavimo skysčiu ir atrodo lyg smėlėtos po mano subine. Sienos kyla iki plytelėmis išklotų lubų ir ventiliacinių angų, apaugusių dulkėmis ir purvu. Iš metalinės dėžės panaudotiems tamponams sklinda kraujo kvapas.

„Išleidimo dokumentas, — sakau. Spragteliu pirštais. — Atsinešei?

Niko truputį pakelia klubus, nuleidžia, vėl pakelia, tada atsisėda. Jos galva vis dar atmesta, akys užmerktos, ji pagraibo suknelės iškirptėje, ištraukia sulankstytą mėlyno popieriaus keturkampį ir meta man ant krūtinės.

Sakau: „Gera mergaitė“ ir ištraukiu rašiklį iš marškinių kišenės. Kas kartą Niko vis aukščiau pakelia klubus ir vėl nuleidžia. Truputį siūbuodama pirmyn ir atgal. Rankomis įsirėmusi į šlaunis ji keliasi ir leidžiasi.

„Aplink pasaulį, Niko, — sakau. — Aplink pasaulį!“

Ji pusiau atsimerkia ir žiūri žemyn į mane, o aš rašikliu padarau judesį, lyg maišyčiau kavos puodelį. Net per drabužius jaučiu į nugarą įsispaudusias plyteles.

„Aplink pasaulį, — sakau. — Dėl manęs, mažute.“

Niko užsimerkia ir abiem rankom apsuka suknelę aplink liemenį. Ji visu svoriu atsisėda ant klubų ir permeta vieną koją man per pilvą. Permeta kitą ir dabar ji sėdi veidu į mano pėdas.

„Puiku“, — sakau ir išlankstau mėlyną popierių. Išskleidžiu ant apvalios sulenktos nugaros ir pasirašau apačioje, langelyje su užrašu RĖMĖJAS. Per suknelę galiu jausti jos liemenėlės užsegimą, elastinį, su penkiomis ar šešiomis mažytėmis kabutėmis, galiu užčiuopti šonkaulius po plonu raumenų sluoksniu.

Šiuo metu koridoriaus gale, 234-ame kambaryje, sėdi tavo geriausio draugo mergina, kuri, pasivaišinusi ispaniškomis muselėmis, vos nenumirė šokinėdama ant medinės pavarų svirties. Jos vardas Mendė.

Ten sėdi vyrukas, kuris, apsirengęs baltu chalatu, įsigavo į kliniką ir išsityrė dubenį.

Visi jie ten — apkalbėti draugų draugų draugai.

Vyras, kurį suluošino melžimo aparatas. Jis vardu Hovardas.

Mergina, nuoga pakibusi ant dušo užuolaidos strypo, vos nenumirė nuo autoerotinės asfiksijos, jos vardas Paula ir ji yra seksoholikė.

Sveika, Paula.

Duokš savo čiuptuvus.

Vyrai, montuojantys kameras moterų tualeto unitazuose.

Vyrukas, savo sperma terliojantis vokų kampus ir informacinius lankstinukus.

Visi tie smalsučiai. Nimfomanės. Ištvirkęs senis. Tualetų stebėtojai. Žaidimo rankomis aistruoliai.

Seksualiniai blogiukai, kurių tau liepė saugotis mamytė. Visos tos baisios gąsdinančios istorijos.

Jie visi yra čia. Gyvi ir nesveiki.

Čia yrą dvylikos etapų seksualinės priklausomybės pasaulis. Seksualinis apsėdimas. Ištisą savaitę kiekvieną vakarą jie susirenka kokios nors bažnyčios galiniame kambarėlyje. Kokioje nors bendruomenės centro konferencijų salėje. Kiekvieną naktį, kiekviename mieste. Yra net virtualūs susitikimai Internete.

Seksoholikų susirinkime susipažinau su geriausiu draugu Deniu. Jis buvo pasiekęs tokį lygį, kad reikėjo masturbuotis penkiolika kartų per dieną. To negana — jam buvo sunku sugniaužti kumštį ir jis nerimavo, kad mašininė alyva gali pakenkti.

Jis nusprendė naudoti kūno losjoną, tačiau jokios priemonės, skirtos odai minkštinti, nebuvo veiksmingos.

Denis ir visi tie vyrai bei moterys, kuriuos laikai siaubingais, juokingais arba patetiškais — visi čia nusiramina. Tai vieta, kur jie atsiveria.

Čia susirenka prostitutės ir seksualiniai nusikaltėliai, išleisti trims valandoms iš pataisos darbų kalėjimo, moterys, mėgstančios grupinį seksą, ir vyrai, patiriantys malonumą pornografiniuose knygynėliuose. Prostitutės čia vėl susitinka su savo klientais. Tvirkintojai — su savo aukomis.

Niko patraukia didelį baltą užpakalį beveik iki pat mano pėdų ir staigiai nuleidžia žemyn. Aukštyn ir žemyn. Joja pilvu per mane visą. Atsistumia ir nuleidžia. Atsistumiant nuo mano šlaunų, jos rankų raumenys padidėja. Mano šlaunys nutirpo ir pabalo.

„Kad geriau pažintume vienas kitą, — sakau. — Niko, ar aš tau patinku?“

Ji atsigręžia ir per petį pažvelgia į mane.

„Kai tapsi gydytoju, galėsi išrašyti receptą bet kokiems vaistams, tiesa?“

Jei tik kada nors grįšiu į universitetą. Niekada nereikia nuvertinti medicininio išsilavinimo galios. Pakeliu rankas prie ištiestų šlaunų, kad padėčiau pasikelti, o ji suneria savo šaltus švelnius pirštus su manaisiais.

Prisispaudusi prie mano kojų, neatsigręždama, ji sako: „Draugai kirto lažybų, kad tu gali būti vedęs?

Laikau jos švelnų baltą užpakalį rankomis.

„Ir kokia suma?“ — klausiu.

Sakau Niko, kad jos draugai galbūt teisūs.

Tiesa tokia, kad sūnus, kurį užaugino vieniša mamytė, jau gimsta beveik vedusiu. Nežinau kodėl, tačiau kol mamytė gyva, atrodo, kad visos kitos moterys tavo gyvenime gali būti nebent meilužėmis.

Šių laikų Edipo mite mamytė nužudo tėvą, kad galėtų ištekėti už sūnaus.

Ir su motina neįmanoma išsiskirti.

Ar ją nužudyti.

O Niko klausia: „Ką turi galvoje sakydamas visos kitos moterys? Jėzau, apie kelias mes kalbame?“ Ji sako: „Džiaugiuosi, kad naudojame gumytes!“

Norėdamas pateikti pilną sekso partnerių sąrašą, turėčiau pasitikrinti ketvirtąjį etapą. Savąją moralės inventorizacijos knygą. Negailestingą ir pilną priklausomybės istoriją.

Jei tik kada nors pasiknisčiau po praeitį ir užbaigčiau tą sušiktą etapą.

Visiems tiems žmonėms, sėdintiems 234-ame kambaryje, mėginantiems įveikti visus dvylika etapų seksoholikų susirinkimuose, ketvirtasis yra labai reikšmingas ir veiksmingas įrankis, kad galėtų suprasti ir pasveikti nuo... na, supratot.

Man tai — pasibaisėtinas metodinis seminaras. Taisyklės. Technikos. Strategijos kaip išgyventi, apie kurias net nesapnavai. Pasakodami savo istorijas, tie žmonės būna klaikiai nuostabūs. O dar pridėkime kalėjimo mergužėles, išleistas trims valandoms į sekso priklausomybės pokalbio terapiją.

Viena jų — Niko.

Trečiadienio vakarai reiškia Niko. Penktadienio vakarai — Tanią. Sekmadieniai reiškia Lizą. Lizos prakaitas pageltęs nuo nikotino. Jos liemenį beveik gali apglėbti pirštais, o krūtys kietos kaip akmenys nuo kosulio. Tania visada paslapčia atsineša guminių sekso žaisliukų, paprastai penį arba latekso karoliukų vėrinį. Tai tarsi prizo dribsnių dėžutėje seksualinis atitikmuo.

Viena sena taisyklė sako, kas gražūs dalykai visada suteikia džiaugsmo, tačiau aš patyriau, kad net pats gražiausias dalykas suteikia džiaugsmo daugiausia trims valandoms. Tada ji užsimano papasakoti apie vaikystėje patirtas traumas. Viena susitikimų su kalėjimo mergužėlėmis dalis yra malonumas pasižiūrėti į laikrodį ir suvokti, kad už pusės valandos ji sugrįš už grotų.

Tai pasaka apie Pelenę, tik atėjus vidurnakčiui, ji virsta kaline.

Visa tai nereiškia, kad aš nemyliu tų moterų. Myliu jas lygiai taip, kaip jūs mylite gražų žurnalo viršelį, sukruštą videofilmą, porno tinklalapį, juk žinote, kad seksoholikui tai atstoja tikrą meilę. Ir Niko myli mane ne ką daugiau.

Čia nėra jokios romantikos, tai tik galimybė. Kai aplink stalą kas vakarą susodini dvidešimt seksoholikų, nėra ko stebėtis.

Be to, čia parduodamos knygos apie tai, kaip atsikratyti priklausomybės nuo sekso, tai yra — ką visada norėjote padaryti, tik nežinojote kaip. Aišku, visa tai padeda suprasti, kad esi sekso vergas. Jose rasi kažką panašaus į sąrašą „jei tau tinka nors vienas išvardytų punktų, vadinasi, esi seksoholikas“.

Jose yra tokių vertingų nuorodų:

Ar praplėšiate maudymosi kostiumėlį taip, kad matytųsi genitalijos?

Ar apsimetate kalbančiu stiklinėje telefono būdelėje, atsisagstęs kelnes ar palaidinį, kad matytųsi apatiniai?

Ar bėgiojate be liemenėlės ar specialaus kelnių įsiuvo, kad patrauktumėte galimų seksualinių partnerių dėmesį?

Mano atsakymas į tokius klausimus: puiku, nuo šiol taip ir elgsiuos!

Čia būti ištvirkėliu nėra nusikaltimas. Nevaldomas seksualinis elgesys nebūtinai turi reikšti penio čiulpimą. Tai liga. Fizinė priklausomybė, kurią reikėtų įtraukti į Statistinį Diagnozių Sąrašą, suteikti kodą, kad gydymą apmokėtų medicinos draudimas.

Girdėjau, net pats Bilas Vilsonas, Anoniminių alkoholikų skyriaus įkūrėjas, neįstengė nugalėti sekso demono ir nugyveno blaiviai visą gyvenimą, apgaudinėdamas žmoną ir kankinamas kaltės.

Sako, kad sekso maniakai tampa priklausomi nuo kūne vykstančių cheminių procesų, kurie atsiranda dėl pastovaus sekso. Orgazmo metu gaminasi endorfinai, kurie malšina skausmą ir ramina. Seksoholikai yra priklausomi nuo endorfinų, ne nuo sekso. Jų natūralus monoaminų oksidų lygis organizme yra mažesnis. Seksoholikai iš tikrųjų trokšta feniletilamino peptidų, kurie gaminasi atsidūrus pavojuje, susižavėjus, rizikuojant ar išsigandus. Priklausomam nuo sekso žmogui krūtys, penis, klitoris, liežuvis ar subinės skylė — tarsi heroino dozė, kuri visada paruošta, visada šalia. Mes su Niko mylim vienas kitą taip, kaip narkomanas myli savo dozę.

Niko dviem drėgnais pirštais prispaudžia mano pėdą prie savo lytinių organų.

Aš sakau: „O jeigu įeitų valytoja?“

Niko, judindama mano kojos pirštą, atsako: „Būtų nuostabu!“

Jergau, įsivaizduoju, kokį puikų ir ryškų subinės atspaudą paliksime ant vaškuotų plytelių. Praustuvų rikiuotė žiūri į mus. Fluorescentinė šviesa mirguliuodama atsispindi chromuotuose vamzdžiuose po praustuvais, Niko gerklė panaši į tiesų vamzdelį, galva atlošta, akys užmerktos, kvėpavimas kyla iki pat lubų. Didelės krūtys panašios į gėles. Liežuvis lūpų kamputyje. Ji įkaitusi ir prakaituota.

Norėdamas pratęsti ilgiau sakau: „Ką apie mus papasakojai gimdytojams?“

Niko atsako: „Jie norėtų su tavim susipažinti.“

Aš galvoju, ką dar gero pasakyti, nors iš tiesų tai visiškai nesvarbu. Galima kalbėti apie viską. Klizmos, orgijos, gyvūnai, visokios nešvankybės — nieko tuo nenustebinsi.

234-ame kambaryje visi pristato savo karo istorijas. Visi iš eilės. Tokia pirmoji susitikimo dalis, įsiregistravimas.

Paskui jie meldžiasi, aptaria vakaro temą. Kiekvienas bando nueiti savo dvylika etapų. Pirmas žingsnis yra pripažinti bejėgiškumą. Esi priklausomas ir negali liautis. Pirmas žingsnis — papasakoti savo istoriją, viską, kas buvo blogiausia. Parodyti, kaip žemai esi puolęs.

Sekso priklausomybės problemos yra tokios pačios kaip ir bet kurios kitos priklausomybės. Visada to atsisakai. Visada paslysti vėl. Bandai dar kartą. Kol surandi už ką kovoti, kovoji prieš ką nors. Visiems tiems, kurie teigia norintys išsilaisvinti nuo sekso priklausomybės sakau — baikit. Turiu galvoje — kas gali būti geriau už seksą?

Žinoma, net pats prasčiausias darbas yra geriau, nei, sakykime, uostyti rožes... stebėti nuostabų saulėlydį. Klausytis vaikų juoko.

Manau, kad niekada neišgirsiu eilėraščio, kuris prilygtų galingam, pritrenkiančiam, užliejančiam orgazmui.

Paveikslų tapymas, operų kūrimas — tai tik kažkas, kuo užsiimi, kol pamatai viliojančią subinytę.

Paskambink man, jei patirsi akimirką, puikesnę už seksą. Būtinai pranešk.

Nei vienas iš žmonių 234-ame kambaryje nėra nei Romeo, nei Kazanova, nei Don Žuanas. Ten nėra Matos Hari ar Salomėjos. Tai žmonės, kuriuos sutinki kasdien. Nei bjaurūs, nei gražūs. Šalia šių legendinių asmenybių kiekvieną dieną kyli liftu. Jie atneša tau kavos. Šios mitinės būtybės patikrina tavo bilietą. Išgrynina čekį. Ant liežuvio padeda Komuniją.

Moterų tualete, besimylėdamas su Niko, sukryžiuoju rankas už galvos.

Dar keletą minučių man neegzistuos jokios pasaulio problemos. Motina. Sąskaitos už jos gydymą. Sušiktas darbas muziejuje. Suknistas geriausias draugas. Niekas.

Nieko nejaučiu.

Norėdamas pratęsti, sulaikyti sėklos išsiveržimą, gėlėtai Niko nugarai kalbu, kokia ji graži, kokia nuostabi, man reikalinga. Apie jos odą ir plaukus. Norėdamas pratęsti. Todėl, kad tik šią vienintelę akimirką aš galiu taip kalbėti. O jai pasibaigus pradėsim vienas kito neapkęsti. Tada, kai pasijusime sušalę ir prakaituoti, gulintys ant šaltų tualeto grindų, kai atitoksime, mes vėl nebenorėsim net matyti vienas kito.

Dar labiau neapkęsti galėsime tik patys savęs.

Tik šias kelias minutes galiu būti žmogiškas.

Tik šias kelias minutes nesijaučiu vienišas.

Jodama ant manęs, Niko sako: „Tai kada supažindinsi su savo mama?

„Niekada, — sakau. — Noriu pasakyti, tai neįmanoma!“

Niko, judėdama visu įkaitusiu kūnu, klausia: „Ji kalėjime, beprotnamy ar dar kur?“

Taip, didžiąją savo gyvenimo dalį.

Paklausk besimylinčio vyruko apie jo mamą ir gali amžiams sustabdyti didįjį sprogimą.

Niko klausia: „Tai ji numirė?“

Aš atsakau: „Panašiai!“

3 skyrius

Eidamas lankyti mamos daugiau nebandau būti pačiu savimi.

Po velnių, aš net nemėginu sakyti, kad tokį pažįstu.

Jau nebe.

Panašu, kad mamos vienintelis užsiėmimas šiuo metu yra mesti svorį. Ji dabar tokia liesa, kad labiau panaši į lėlę negu į žmogų. Kažkoks specialusis efektas. Tiek pageltusios odos neužtektų tikram žmogui. Savo plonytėmis lėlės rankytėmis ji visą laiką pešioja siūlelius. Sumažėjusi galvutė trūkčioja, burnoje — šiaudelis, pro kurį ji geria. Kai ateidavau kaip Viktoras, jos sūnus Viktoras Mančinis, vizitas trukdavo ne ilgiau dešimties minučių, tada ji paskambindavo slaugei ir pareikšdavo esanti labai pavargusi.

Tačiau vieną kartą mama palaikė mane tokiu teismo paskirtu visuomeniniu gynėju, kelis kartus gynusiu ją teisme, Fredu Hastingsu. Pamačius mane jos veidas nušvito, atsirėmusi į pagalves palingavo galvą ištardama: „O Fredai!“ Ji sako: „Ant visų plaukų dažų pakuočių buvo pilna mano pirštų atspaudų. Kvailystė buvo atidarinėti tas dėžutes, bet vis tiek tai puiki sociopolitinė akcija!“

Aš sakau jai, kad parduotuvės videokamerose tai atrodė kiek kitaip.

Be to, byla iškelta dėl vagystės. Viskas nufilmuota.

O ji juokiasi, tikrai juokiasi ir sako: „Fredai, buvai kvailys, kad mėginai mane išgelbėti?

Ir taip ji kalba pusę valandos, daugiausia apie tą nevykusį incidentą su plaukų dažais. Tada paprašo atnešti laikraštį iš laukiamojo.

Išėjęs iš palatos, koridoriuje pamatau gydytoją, moterį baltu chalatu, laikančią aplanką. Jos ilgi juodi plaukai susukti pakaušyje ir atrodo panašūs į mažytes juodas smegenis, veidas be jokios kosmetikos. Iš kišenėlės ant krūtinės kyšo akiniai juodais rėmeliais.

Aš paklausiu, ar ji gydo ponią Mančini.

Gydytoja pažvelgia į aplanką, išsiima akinius, užsideda ir vėl pasižiūri į aplanką, visą laiką kartodama: „Ponia Mančini, ponia Mančini, ponia Mančini..?

Visą tą laiką spaudo rankoje rašiklį.

Aš klausiu: „Kodėl jos svoris vis krenta?“

Plaukų sklastyme ir prie ausų jos oda švari ir balta, tikriausiai tokia ir kitur. Jeigu moterys žinotų kaip atrodo jų ausys — tvirtu mėsingu pagrindu, viršuje tamsesniu, švelniai sulinkusiu krašteliu, nukreiptu į tamsią angelę viduryje — dauguma jų vaikščiotų palaidais plaukais.

„Poniai Mančini, — sako, — reikėtų maitinimo vamzdelio. Ji jaučia alkį, bet neprisimena, ką tas jausmas reiškia. Todėl ir nevalgo?

Aš klausiu, kiek tas vamzdelis galėtų kainuoti.

Iš koridoriaus galo seselė šaukia: „Peidž?!“

Gydytoja žiūri į mane, mano senovines kelnes ir liemenę, peruką ir batus su sagtimis, ir paklausia: „O kas jūs esate?“

Seselė šaukia: „Panele Maršal?!“

Mano darbą sunku paaiškinti. „Aš esu tiesiog ankstyvosios kolonijinės Amerikos atstovas.“

„Ką tai reiškia?“ — klausia ji.

„Aš esu airis samdinys?

Ji žiūri tiesiai į mane linksėdama galvą. Tada vėl pasižiūri į aplanką. „Jeigu neįvesime vamzdelio į skrandį, ji mirs badu.“

Aš žiūriu į tamsią paslaptį jos ausyje ir klausiu, gal reikėtų apsvarstyti kitas galimybes.

Koridoriaus gale seselė stovi įsirėmusi kumščiais į klubus ir šaukia: „Panele Maršai!“

Gydytoja krūpteli, iškelia rodomąjį pirštą, kad nutilčiau ir sako: „Klausykit..? Paaiškina: „Turiu užbaigti vizitaciją. Pasikalbėsime, kai ateisite kitą kartą?

Tada apsisuka, nueina dešimt ar dvylika žingsnių iki laukiančios seselės ir sako: „Sesele Gilman? Ji kalba greitai, žodžiai susilieja: „Galėtumėt bent jau pagarbiai mane vadinti daktare Maršai. Ypač kai girdi lankytojai? Tęsia: „Kai rėkiate per visą koridorių. To reikalauja paprasčiausias mandagumas, sesele Gilman, manau, kad esu šito nusipelniusi ir jums derėtų elgtis profesionaliau, tada ir kitiems būtų su jumis maloniau bendrauti?

Kai grįžau su laikraščiu iš laukiamojo, mama miegojo. Jos siaubingai pageltusios rankos buvo sukryžiuotos ant krūtinės, ant vieno riešo buvo matyti plastikinė ligoninės apyrankė.

4 skyrius

Tą akimirką, kai Denis pasilenkė ir perukas nukrito tiesiai į purvą ir arklių mėšlą, du šimtai japonų turistų pradėjo kikenti ir grūstis arčiau, kad galėtų nufilmuoti jo pliką galvą.

Aš sakau: „Atsiprašau“ ir einu pakelti peruko. Jis jau nebebaltas ir siaubingai dvokia, tikriausiai koks milijonas šunų ir vištų kasdien susirenka čia nusilengvinti.

Jam pakėlus galvą kaklaraištis užkrenta ant akių. „Biče, — sako Denis, — pasakok kas vyksta.“

Aš čia esu kolonijinės Amerikos atstovas.

Dėl pinigų mes užsiimame visokiu mėšlu.

Nuo miesto aikštės pakraščio mus stebi Jo Aukštybė Lordas Čarlis, kolonijos gubernatorius, sukryžiavęs rankas ir plačiai išsižergęs. Melžėjos tampo kibirus pieno. Batsiuvys taiso batus. Kalvis daužo vis tą patį metalo gabalą, apsimesdamas, kaip ir visi kiti, kad Denis miesto aikštės viduryje vėl susilenkęs sukaustytas kaladėje.

„Jie sugavo mane kramtantį gumą, biče“, — sako Denis mano kojoms.

Stovint susilenkus nosis pradėjo tekėti ir jis šnipščioja. „Aišku, — sako jis šnopuodamas. — Jo Aukštybė šį kartą ketina pranešti miesto valdybai?

Viršutinė rąsto dalis beveik trinasi į kaklą ir aš palenkiu jį atsargiai, kad neįžnybčiau. Sakau: „Atleisk, biče, čia nieko asmeniška? Tada užrakinu spyną. Išsitraukiu iš liemenės kišenės skudurėlį.

Mažas skaidrus lašelis kabo Deniui ant nosies, aš ištiesiu skudurėlį ir sakau: „Pūsk, biče?

Denis pučia ilgai ir garsiai.

Skuduras bjaurus ir beveik pilnas, bet jei pasiūlyčiau gražią švarią servetėlę — mane irgi nubaustų. Yra nesuskaičiuojama daugybė būdų susimauti.

Ant pakaušio kažkas jam ryškiai raudonu markeriu užrašė SUVALGYK MANE, todėl aš nupurčiau mėšliną peruką, kad uždengčiau užrašą, tačiau perukas buvo permirkęs rudu bjauriu skysčiu, kuris tekėjo per nuskustą pakaušį ir nosį.

„Mane tikrai ištrenks“, — sako Denis ir šniurkšteli.

Sušalęs ir pradėjęs drebėti Denis taria: „Biče, jaučiu pučiant... Manau, kad marškiniai iš kelnių išsitraukė?

Jis teisus, turistai iš visų pusių fotografuoja jo subinę. Stebint kolonijos gubernatoriui ir turistams fotografuojant, aš abiem rankom čiumpu Denio marškinius ir sukišu juos į kelnes.

„Buvimo kaladėje geroji pusė yra ta, kad jau tris savaites esu švarus, — tęsia jis. — Šitaip negaliu kas pusvalandį lakstyti į išvietę ir, na, supranti, susivaryti?

Aš atsakau jam: „Atsargiau su tuo švarumu. Gali sprogti, biče.

Paimu jo kairę ranką ir prirakinu, po to dešinę. Praėjusią vasarą Denis praleido tiek daug laiko kaladėje, kad aplink kaklą ir riešus liko neįdegę balti žiedai.

„Pirmadienį, — sako jis, — aš užmiršau ir nenusisegiau laikrodžio.

Perukas vėl nuslysta į purvą. Kaklaraištis, permirkęs snargliais ir purvu, plakasi į veidą. Japonai kikena tarsi būtume tai gerai surepetavę.

Kolonijos gubernatorius tebespokso į mus su Deniu taip, lyg atrodytume istoriškai neteisingai ir jis galėtų pareikalauti, kad Miesto Valdyba mus ištremtų, tiesiog išspirtų pro miesto vartus, kad laukiniai galėtų paleisti strėles į mūsų neapsaugotas subines.

„Antradienį, — pasakoja Denis mano batams, — Jo Aukštybė pamatė mane čiulpiantį ledinuką.“

Kiekvieną kartą, kai pakeliu peruką, jis darosi vis sunkesnis. Šį kartą, prieš paslėpdamas žodžius SUVALGYK MANE, aš jį išgręžiu.

„Šį rytą... — sako Denis ir šniurkšteli nosimi. Išspjauna rudą skreplį. — Priešpiet pribuvėja Landson užklupo rūkantį už Posėdžių rūmų. O paskui, kai mane čia pakabino, kažkoks Subingalvis ketvirtokas nuplėšė peruką ir užrašė tą mėšlą ant galvos?

Tuo pačiu snarglėtu skuduru nušluostau didžiumą purvo nuo jo akių ir burnos.

Pulkelis juodai baltų viščiukų be akių ar vienos kojos, tokių deformuotų, slankioja aplink, taikydamiesi snapais kaptelėti blizgančias mano batų sagtis. Kalvis tebekala metalą — du greiti smūgiai ir trys lėti, jie vis kartojasi, žinot tą pagrindinę melodiją iš senos Radiohead dainos. Tikriausia jis pasiekė ekstazę.

Mano žvilgsnis sutiko pažįstamos melžėjos, vardu Ursula, žvilgsnį ir aš papurtau kumštį prie klyno, parodydamas universalų gestą, reiškiantį darbą rankomis. Paraudusi po krakmolyta balta skrybėlaite, Ursula ištraukia dailią baltą rankutę iš prijuostės kišenės, parodo man pirštą ir nueina tampyti visą popietę kokios nors karvės. Ir būti grabinėjama karališkojo konsteblio, žinau, nes kartą pats man pasigyrė.

Net iš čia, pro arklių mėšlo dvoką, galėjau užuosti jos kvapą.

Aišku, kad melžėjos daug dirba rankomis — melžia karves, muša sviestą.

„Pribuvėja Landson yra kalė, — sakau Deniui. — Ministro padėjėjas sakė, kad apdovanojo jį bjauriu herpesu.“

Taip, nuo 9-os iki 17-os ji yra mėlyno kraujo jankė, nors sklinda gandai, kad visa Sprinburgo vidurinės mokyklos futbolo komanda ją gerai pažinojo kaip Nesilaužančiąją Lamprini.

Šį kartą šlykštusis perukas laikosi. Kolonijos gubernatorius baigia mus stebėti ir nueina į Muitinės Rūmus. Turistai klaidžioja ieškodami dar kokio gero kadro. Pradeda lyti.

„Klausyk, biče, — sako Denis. — Neprivalai čia su manim stypsoti.

Dar viena sušikta diena aštuonioliktame amžiuje.

Nešiosi auskarą — sėsi į kalėjimą. Nusidažysi plaukus. Naudosi dezodorantą. Keliausi tiesiai į kalėjimą. Nepraleisk ėjimo. Nemalk šūdo.

Jo Aukštybė Lordas Gubernatorius baudžia Denį mažiausiai du kartus per savaitę už kramtomąją gumą, odekoloną po skutimosi.

Niekas 1730-aisiais nenešiojo smailos barzdelės, aiškina Jo Gubernatorybė Deniui.

„Išskyrus tikruosius kolonistus“, — atšauna Denis.

Ir vėl atsiduria kaladėje.

Denis — mūsų kvailelis, mes kartu esam nuo 1734-ųjų. Matot, kaip ilgai. Nuo tada, kai susitikome seksoholikų susirinkime. Denis parodė man skelbimą laikraštyje ir mes kartu nuėjome į pokalbį dėl darbo.

Tik iš smalsumo paklausiau, ar jau įdarbino kaimo kekšę.

Municipaliteto nariai tiesiog spokso į mane. Darbdaviai, šeši seniokai, net ir tada, kai niekas jų nemato, dėvi tuos netikrus kolonijinius perukus. Visada rašo paukščių plunksnomis, mirkydami jas į rašalą. Viduryje sėdintis kolonijos gubernatorius atsidūsta, atlošia galvą, kad galėtų pažvelgti į mane pro akinius vieliniais rėmeliais. „Dansboro kolonijoje, — sako jis, — nėra kaimo kekšės!“

Tada aš klausiu: „O kaimo kvailelio?“

Gubernatorius pakrato galvą.

„Kišenvagio?“

Ne.

„Koriko?“

Tikrai ne.

Čia ir yra didžiausia gyvųjų istorijos muziejų problema. Jie visada atsisako pačių geriausių dalykų. Tokių kaip šiltinė. Arba opiumas. Paleistuvės. Atstumtieji. Raganų deginimas.

„Jus įspėjo, — sako gubernatorius, — kad jūsų elgesys ir išvaizda turi visiškai atitikti mūsų oficialų istorinį laikotarpį.“

Mano darbas — būti airiu samdiniu. Šeši doleriai už valandą — tai stebėtinai tikroviška.

Pačią pirmą mano darbo savaitę mergina gavo lazdų už tai, kad mušdama sviestą niūniavo Erasure dainą. Atrodo, kad Erasure, nors ir istorijos dalis, tačiau nepakankamai istoriška. Net tokia seniena kaip Beach Boys gali kelti rūpesčių. Panašu, kad čia idiotiški pudruoti perukai, senovinės kelnės ir batai su sagtimis net nelaikomi retro.

Jo Aukštybė draudžia tatuiruotes. Kol dirbi — nosies auskarus palik gulėti stalčiuje. Neleidžiama kramtyti gumą. Draudžiama švilpauti Bidų melodijas.

„Už menkiausią personažo pažeidimą, — sako jis, — bus baudžiama.

Baudžiama?

„Atleidžiama iš darbo, — aiškina jis, — arba dvi valandos kaladėje!“

Kaladėje?

„Miesto aikštėje“, — sako jis.

Jis kalba apie baudžiavą. Sadizmą. Vaidybą ir publikos kvailinimą. Pats gubernatorius verčia dėvėti senovines kojines ir ankštas vilnones trumpas kelnes be jokių apatinių ir vadina tai autentika. Tai jo noru moterys užrakinamos kaladėje tik už lakuotus nagus. Ir, be abejo, niekas nenori, kad darbo knygelėse atsirastų įrašas, jog buvo, pavyzdžiui, prastas liejikas.

Aštuonioliktame amžiuje nevedusio dvidešimt penkerių metų vyro pasirinkimo galimybės buvo labai ribotos. Liokajus. Pameistrys. Duobkasys. Račius, kad ir kas tai būtų. Batų valytojas. Kaminkrėtys. Ūkininkas. Tą pačią akimirką, vos tik jie įvardijo miesto šauklį, Denis pasakė:

— Taip. Puiku. Aš juo būsiu. Žinote, pusę gyvenimo praleidau rėkdamas.

Jo Aukštybė nužvelgė Denį ir paklausė:

— Ar šitie akiniai tikrai būtini?

— Tik tam, kad matyčiau, — atsakė Denis.

Aš sutikau ten dirbti, nes yra ir blogesnių dalykų negu dirbti kartu su geriausiu draugu.

Tipo geriausiu.

Be to, galvojau, kad bus smagus, malonus darbas su Dramos būrelio nariais ir visuomeninio teatro atstovais. Be atavizmų. Be šitų puritoniškų veidmainių.

Jei tik Senoji Miesto Valdyba žinotų kokia trenkta yra ponia Plain, siuvėja. Malūnininkas varo samanę. Smuklininkas pardavinėja LSD nuobodžiaujantiems paaugliams, kuriuos čia veža autobusais į mokyklines išvykas. Vaikai dėmesingai stebi, kaip ponia Halovėj karšia vilną ir nešioja ją daržinėn, visą laiką žiautariuodama hašišą ir pasakodama apie avių dauginimąsi. Šitie žmonės — vartojantis metadoną puodžius, perkodaną ryjantis stiklo pūtikas, vikodiną geriantis juvelyras — rado čia savo vietą. Arklininko padėjėjas, slepiantis ausines, įjungiamas specialiu įtaisu, po trikampe kepure, besikraipantis pagal ritmą, visi jie — grupelė nusistekenusių hipių, demonstruojančių šitą agrarinį mėšlą, bet tai tik mano asmeninė nuomonė.

Net ir ūkininkas Reldonas turi nediduką lopinėlį žemės, paslėptą tarp kukurūzų, pupelių ir kitokio šlamšto laukų, kuriame augina marichuaną. Tik jis tai vadina kanapėmis.

Smagiausia Dansboro kolonijoje yra tai, kad ji galbūt pernelyg autentiška, tik iš blogosios pusės. Netikšų ir idiotų gauja, besitrinanti čia, nes nesugeba įsitvirtinti realiame pasaulyje, realiame darbe — juk ne dėl šito žmonės kėlėsi čia iš Anglijos. Kad sukurtų alternatyvią realybę. O gal tikrai tie piligrimai buvo kvaištelėję? Juk nevykėliai, su kuriais dirbu, užuot ieškoję tikėjimo Dievo meile, mėgina rasti išsigelbėjimą priklausomybėje nuo ko nors.

Arba valdžios ir dviveidiškumo žaidimėliuose. Tai gali paliudyti Jo Aukštybė Lordas Čarlis, šiuo metu pasislėpęs už nėrinių užuolaidos, nevykęs dramos magistras. Čia jis yra teisė, baudžianti surakinimu kaladėje vienu baltos pirštinėtos rankos mostu. Aišku, istorijos pamokose niekas jums nepasakojo, kad kolonijiniais laikais asmuo, per naktį paliktas kaladėje, tapdavo ištvirkėlių žaisliuku. Vyrai ir moterys, atsidūrę kaladėje, net nežinodavo, kas juos dulkina, ir būtent tai buvo tikroji priežastis vengti tokios bausmės, na, nebent atsirastų draugas ar šeimos narys, kuris visą laiką stovėtų greta. Kad apsaugotų. Kad, tikrąją to žodžio prasme, išgelbėtų jūsų subinę.

„Biče, — sako Denis, — vėl tos kelnės.“

Užtraukiu jas.

Lietaus permerkti Denio marškiniai prilimpa prie nugaros, matyti mentės ir stuburas, o oda baltesnė už nubalintą drobę. Purvas semia medines klumpes. Net skrybėlė neapsaugo manęs nuo lietaus, apsiaustas vis labiau drėksta, kojos šlampa, dėl šlapių vilnonių kelnių pradeda niežėti tarpkojį. Net luošiai viščiukai išsibėgiojo ieškodami sausesnės vietos.

„Biče, — sako Denis šniurkščiodamas, — rimtai, nebūtina čia stovėti?

Jei gerai prisimenu ligų požymius, Denio blyškumas gali reikšti kepenų vėžį.

Taip pat ir. Leukemija.

Taip pat ir. Plaučių edema.

Pradeda dar smarkiau lyti, debesys tokie tamsūs, kad namuose žmonės įsijungia šviesą. Iš kaminų rūkstantys dūmai leidžiasi žemyn. Turistai tikriausiai tavernoje geria australietišką elį iš alavinių puodelių, pagamintų Indonezijoje. Medžio dirbinių parduotuvėlėje baldžius uosto klijus iš popierinio maišelio kartu su kalviu ir pribuvėja, kalbančia apie muzikos grupę, kurią svajoja įkurti, bet to niekada nebus.

Jie visi įkliuvę į spąstus. Visada 1734-tieji. Mes esame įstrigę laiko kapsulėje, panašiai kaip televizijoje, jau trisdešimt sezonų rodančioje vis tuos pačius žmones, pasiklydusius dykumoje, niekad nepasenstančius ir neišsigelbėjančius. Tik daugėja grimo. Šiurpu, bet tokie šou tikriausiai irgi perdaug autentiški.

Aš įsivaizduoju save šitaip stovintį visą likusį gyvenimą. Kokia palaima — mes su Deniu tam mėšle amžinai. Palaimingai atsikratę priklausomybės, amžiams. Žinoma, aš stoviu sargyboje, bet jei jums reikia daugiau autentiškumo, tai meilyčiau matyti Denį kaladėje, nei išmestą ir palikusį mane čia vieną.

Nesu toks geras draugas, koks yra gydytojas, kiekvieną savaitę besirūpinantis tavo sveikata.

Ar dileris, parduodantis tau heroiną.

PARAZITAS nėra pats tinkamiausias žodis, tačiau jis pirmas, kuris ateina į galvą.

Denio perukas vėl nukrenta ant žemės. Raudoni žodžiai SUVALGYK MANE kraujuoja lietuje, rausvomis srovelėmis teka per jo pamėlusias nuo šalčio ausis, akis ir skruostus, taškosi rausvais purslais į purvą.

Girdėti tik lietaus teškenimas į balas, į šiaudinius stogus, pažliugusią žemę, į mus.

Aš nesu geras draugas, nes noriu būti išganytojas, kurį garbins per amžius.

Denis iššnypščia ilgą gelsvokų snarglių giją, kuri iššliaužia iš nosies ir nukrenta ant purvino peruko, ir sako: „Biče, nedėk daugiau tos šlykštynės ant galvos, gerai?“

Ir šniurkšteli. Tada atsikosti ir akiniai krenta į purvą.

Sloga reiškia raudonukę.

Taip pat žr. Kokliušas.

Taip pat žr. Plaučių uždegimas.

Jo akiniai primena daktarę Maršai ir suprantu, kad mano gyvenime atsirado nauja mergina, tikra gydytoja, ir verta pasistengti ją turėti, rimtai.

O Denis sako: „Tu vis dar įstrigęs ketvirtajame etape. Gal reikia pagalbos prisiminti ir užrašyti tą mėšlą?“

Pilna ir negailestinga mano seksualinės priklausomybės istorija. O taip. Kiekviena kvaila nešvanki akimirka.

Atsakau jam: „Viskas kontroliuojama, biče. Net pagijimas!“

Aš nesu geras draugas, nes esu panašus į tėvus, nenorinčius, kad jų vaikas užaugtų.

Veidu žemyn Denis sako: „Geriausia prisiminti kaip viskas prasidėjo!“ Jis tęsia: „Pirmą kartą masturbuodamasis tikėjau, kad aš taip sugalvojau. Pažiūrėjęs į saują, pilną spermos, pamaniau, kad tai atneš man turtus!“

Pati pradžia. Nebaigta mano nuodėmių inventorizacija. Dar vienas neužbaigtas dalykas mano pilname nebaigtų dalykų gyvenime.

Vis dar veidu žemyn, nematydamas daugiau nieko visame pasaulyje, išskyrus purvą, Denis klausia: „Biče, ar tu dar čia?“

Ir aš, vėl prikišęs skudurą jam prie nosies, sakau: „Pūsk?

5 skyrius

Kad ir kokią blykstę naudojo fotografas, šviesa buvo per ryški ir baisūs šešėliai krito ant betoninės sienos. Dažytos sienos kažkieno rūsyje. Beždžionė atrodė suvargusi ir apnikta niežų. Tipelis buvo šlykštus, išblyškęs, pilvotas, tačiau atsipalaidavęs, palinkęs priekin atremtomis į kelius rankomis, nukarusiu pilvu, per petį šypsodamasis kamerai.

PALAIMA nėra tinkamas žodis, bet jis pirmas atėjo į galvą.

Mažam berniukui iš pradžių pornografija patinka ne dėl paties sekso. Ne dėl apsimetinėjančių gražuolių, atloštomis galvomis ir imituojančiomis orgazmą išraiškomis nuotraukų. Iš pradžių ne dėl to. Visas šias nuotraukas jis aptinka Internete anksčiau nei sužino, kas yra seksas. Internetas yra visose bibliotekose. Kiekvienoje mokykloje.

Kaip keliaudamas iš vieno miesto į kitą, bet kuriame jų surasi katalikų bažnyčią, ir visur laikomos tokios pačios mišios, taip vaikas, nesvarbu kur bus išsiųstas pas globėjus, visur suras Internetą. Tiesą sakant, jei Kristus ant kryžiaus būtų juokęsis ar spjovęs į romėnus, jei būtų padaręs ką nors daugiau, o ne tik kentėjęs, vaikiui bažnyčia patiktų labiau.

Jo mėgstamiausias tinklalapis tikrai buvo ne pornografinis, bent jam taip atrodė. Jame yra apie tuziną šito kresno, Tarzanu persirengusio vyruko su kvaiša beždžione, išmokyta baksnoti kažkuo panašiu į skrudintus kaštonus į vyruko subinę, nuotraukų.

Leopardo kailį imituojanti vyruko strėnjuostė sumesta į vieną pusę, elastinė juosta įsirėžusi į storą liemenį.

Beždžionė prigludusi ir pasirengusi besti kitą kaštoną.

Čia nėra nieko seksualaus. Nepaisant to, nuoroda teigia, kad tinklapyje apsilankė daugiau nei pusė milijono žmonių.

PILIGRIMYSTĖ nėra tinkamiausias žodis, bet jis pirmasis atėjo į galvą.

Beždžionė su kaštonais vaikiui nebuvo suprantama, tačiau jis savaip žavėjosi vyruku. Vaikis buvo kvailas, bet suprato, kad tai peržengia jo suvokimo ribas. Tiesa ta, kad dauguma žmonių nenorėtų, jog beždžionė pamatytų juos nuogus. Jie baimintųsi, kad jų subinės skylė gali parausti ar suglebti. Dauguma žmonių jokiu būdu nesutiktų atsukti subinės beždžionei, tuo labiau beždžionei ir kamerai, šviesoms, ypač jeigu prieš tai turėtų padaryti milijardą pritūpimų, lankytis soliariume ir apsikirpti. Po to reikėtų praleisti valandų valandas pasilenkus prieš veidrodį, kad surastum geriausią rakursą.

O tada, net su kaštonais, reikėtų išlikti ramiam.

Net mintis, kad būsi stebimas beždžionės, yra siaubinga, o kur dar galimybė, jog beždžionės viena po kitos atsisakys tavęs. Žinoma, gali sumokėti kam nors ir tau įkiš tą mėšlą arba nufotografuos. Bet beždžionė. Beždžionės elgesys bus nuoširdus.

Gali tik tikėtis, kad bus tas pats orangutanas, jeigu per daug nenuskuro. Arba jis bus ypatingai gerai išdresuotas.

Viso šito nereikėtų, jei būtum gražus ir seksualus.

Pasaulyje, kur visi ir visada turi būti gražūs, šis vyrukas buvo išimtis. Beždžionė buvo išimtis. Bet tai, ką jie darė, nebuvo išimtis.

Pornografijoje tikrai ne seksas taip užkabino kvailą vaikiščią. Tai buvo pasitikėjimas savimi. Drąsa. Visiškas gėdos nebuvimas. Ramybė ir tikras nuoširdumas. Galimybė tiesiog būti ten ir pasakyti pasauliui: „Štai taip nusprendžiau praleisti laisvą popietę. Pozuodamas su beždžione, lašančia kaštonus man į subinę?

Ir man nusispjaut kaip atrodau. Ar ką jūs apie tai manote.

Tai tiek.

Jis skaudino pasaulį skaudindamas save.

Ir net jei tas vyrukas nebuvo laimingas, galimybė šypsotis, nors ir apsimetinėjant, buvo dar žavesnė.

Lygiai taip pat kiekviename pornofilme yra žmonės, kurie stovi kitapus kameros, mezga, valgo sumuštinius, žvilgčioja į savo laikrodžius, o tuo metu kiti žmonės tik už kelių žingsnių užsiiminėja grubiu seksu...

Mažam kvailam berniūkščiui tai buvo atgaiva. Šiame pasaulyje jaustis taip patogiai ir taip pasitikėti savimi, reikštų pasiekti nirvaną.

LAISVĖ nėra pats tinkamiausias žodis, bet jis pirmasis atėjo į galvą.

Tokio išdidumo ir pasitikėjimo savimi troško berniukas. Vieną gražią dieną.

Jei tik tose nuotraukose su beždžione būtų jis, kasdien žiūrinėdamas galvotų: Jei galiu šitai, vadinasi, galiu viską. Niekas nesvarbu, jei gali šypsotis ir juoktis, kai beždžionė kaštonais dulkina tave tamsiame betoniniame rūsyje, o kažkas visa tai fotografuoja, juk bet kuri kita situacija būtų tarsi saldainiukas.

Net pragaras.

Kvailą berniūkštį vis labiau užvaldė ši mintis.

Kad jei pakankamai daug žmonių žiūrės į tave, tau niekada nepritruks dėmesio.

Jei vieną dieną tave sugaus, viešai parodys, niekada negalėsi pasislėpti. Neliks skirtumo tarp asmeninio ir viešo gyvenimo.

Jei daug išmoksi, pakankamai daug pasieksi, niekada nenorėsi kitokio gyvenimo.

Jei galėsi iki soties valgyti ir miegoti, niekad nereikės daugiau.

Jei pakankamai daug žmonių tave mylės, tau nebereikės ieškoti meilės.

Kad gali būti ganėtinai gudrus.

Kad gali gauti užtektinai sekso.

Tai tapo naujais berniuko tikslais. Iliuzijomis visam likusiam gyvenimui. Visa tai jam žadėjo storojo vyruko šypsena.

Ir po to, kaskart, kai būdavo išsigandęs, liūdnas ar vienišas, kaskart, kai prabusdavo iš siaubo naujuose įtėvių namuose, beprotiškai plakančia širdimi šlapioje lovoje, kaskart, pradėjęs lankyti naują mokyklą, kiekvienąsyk, kai Mamulė sugrįždavo jo pasiimti, kiekviename drėgname motelyje, nuomotame automobilyje, vaikis galvodavo apie tas dvylika palinkusio storulio nuotraukų. Jos parodydavo, kokiu drąsiu, stipriu ir laimingu žmogumi galima tapti.

Kančia tampa kančia, o pažeminimas — pažeminimu tik tada, kai pats pasirenki kentėti.

IŠGANYTOJAS nėra tinkamiausias žodis, bet jis pirmasis ateina į galvą.

Keista, tačiau kai kas nors išgelbėja tave, pirmas dalykas, ką norėtum padaryti, yra gelbėti kitus. Visus likusius žmones. Kiekvieną.

Vaikis niekada nesužinojo to vyruko vardo. Tačiau nepamiršo jo šypsenos.

DIDVYRIS nėra tinkamiausias žodis, bet jis pirmasis ateina į galvą.

6 skyrius

Kai kitą kartą aplankau Mamulę, tebesu Fredas Hastingsas, jos buvęs visuomeninis gynėjas, ir tai visą popietę mane nervina. Išgirdusi, kad esu vis dar nevedęs, ji pasipiktina. Tada įsijungia televizorių, kažkokią muilo operą, na, kai tikrais apsimetinėjantys žmonės sprendžia dirbtinai sukurtas problemas tam, kad žiūrovai, juos stebėdami, pamirštų savąsias.

Kito apsilankymo metu vis dar tebesu Fredas, bet jau vedęs ir turintis tris vaikus. Tai kur kas geriau, bet trys vaikai... „Trijų per daug. Reikėtų apsiriboti dviem“, — sako ji.

Kitą kartą aš turiu du.

Kas kartą po antklode jos lieka vis mažiau ir mažiau.

Tačiau ir Viktoro Mančinio, sėdinčio ant kėdės šalia jos lovos, kas kartą lieka vis mažiau.

Kitą dieną aš vėl esu savimi, bet tik kelias minutes, kol Mamulė paskambina slaugei, kad išlydėtų mane. Mes sėdim tylėdami, tik kai pasiimu striukę, ištaria: „Viktorai?“

Ji sako: „Turiu tau kai ką pasakyti?

Pirštais voliodama siūlų kamuolėlį, kol jis sumažėja ir sukietėja, pagaliau ji pažvelgia į mane ir tęsia: „Fredas Hastingsas buvo atėjęs. Prisimeni Fredą, tiesa?“

Aha, prisimenu.

Šiomis dienomis jis turi žmoną ir du nuostabius vaikus. „Buvo be galo malonu, — sako mano Mamulė, — sužinoti, kad tokiam geram žmogui taip puikiai sekasi?

„Aš patariau jam nusipirkti žemės, — sako Mamulė, — dabar niekas taip nebedaro?

Aš paklausiu, kas tie „jie“, tačiau ji nuspaudžia mygtuką kviesdama slaugę.

Išėjęs randu daktarę Maršai, laukiančią koridoriuje. Ji stovi visai šalia Mamulės palatos durų, vartydama savo užrašus, o kai pakelia į mane akis, jos panašios į blizgančius karoliukus už storų akinių stiklų. Viena ranka vis spusčioja rašiklį.

„Pone Mančini?“ — sako ji. Nusiima akinius, įsideda į viršutinę chalato kišenėlę ir sako: „Reikia aptarti jūsų mamos atvejį?

Skrandžio vamzdelis.

„Jūs domėjotės kitomis galimybėmis“, — sako ji.

Šalia slaugės posto koridoriaus gale trys darbuotojos, suglaudusios galvas, stebi mus. Viena jų, vardu Dina, šaukia: „Ar turėtume jus prižiūrėti?!“

O daktarė Maršai atsako: „Prašyčiau rūpintis savo reikalais?

Man ji sušnabžda: „Nekreipkit dėmesio, slaugės elgiasi lyg mokinukės?

Dina, pažįstu ją.

Taip pat žr. Klerė, registruota slaugė.

Taip pat žr. Perle, slaugytojų asociacijos narė.

Seksas nuostabus tuo, kad jį gauni be jokių įsipareigojimų. Nesvarbu, kiek moterų beparsivestum į namus, niekada neiškils sandėliavimo problemų.

Daktarei Maršai, jos nervingoms rankoms ir ausims sakau: „Nenorėčiau, kad ją maitintų priverstinai.“

Stebint slaugėms, daktarė Maršai paima mano ranką ir, vesdamasi toliau nuo jų, sako: „Kalbėjausi su jūsų mama. Ji tokia moteriška. Tos politinės akcijos, demonstracijos. Tikriausiai labai ją mylite.“

Atsakau: „Na, aš tokių išvadų nedaryčiau.“

Mes sustojame, daktarė Maršai kažką sušnabžda ir aš turiu prieiti visai arti jos. Per daug arti. Slaugės vis dar stebi. Kvėpuodama man į krūtinę sako: „O jei mes visiškai atkurtume jūsų mamos psichiką?“ Junginėdama rašiklį kalba: „Kas, jei padėtume jai vėl tapti protinga, stipria, gyvybinga moterimi, tokia, kokia buvo anksčiau?“

Mano motina tokia, kokia buvo.

„Tai įmanoma“, — sako daktarė Maršai.

Negalvodamas, kaip tai nuskambės, sakau: „Dievas neleis!“

Tačiau tuoj pat priduriu, kad galbūt tai nėra pati geriausia mintis.

Koridoriaus gale slaugės kikena, rankomis prisidengusios burnas. Net iš taip toli girdėti Dinos žodžiai: „Taip jam ir reikia!“

Kito vizito metu vis dar esu Fredas Hastingsas ir abu mano vaikai mokykloje gauna tik pačius geriausius pažymius. Tą savaitę ponia Hastings perdažo valgomąjį žaliai.

„Mėlyna geriau tinka, — sako Mamulė, — kambariui, kuriame patiekiamas maistas!“

Tada valgomasis tampa mėlynu. Mes gyvename Rytinėje Pušų gatvėje, esame katalikai. Pinigus laikome Pirmajame miesto federaliniame banke. Važinėjame kraisleriu.

Viskas, kaip pasiūlė Mamulė.

Kitą savaitę pradedu užsirašinėti detales, kad neužmirščiau, kuo turiu būti ateinančią savaitę. Užsirašau, kad Hastingsai visada važiuoja atostogauti prie Robsono ežero. Žvejojame blizgėmis. Palaikome Packers komandą. Niekada nevalgome austrių. Supirkinėjame žemę. Kiekvieną šeštadienį aš pirmiausia laukiamajame studijuoju užrašus laukdamas, kol slaugė praneš, kad mama jau prabudo.

Kai tik įeinu į palatą ir prisistatau Fredu Hastingsu, ji nuotoliniu pulteliu išjungia televizorių.

Augalai vazonuose prie namo visai neblogai, sako ji, bet geriau būtų pasodinti krūmų.

Aš užsirašau.

Padorūs žmonės geria viskį, sako ji. Žarnyną reikia valyti spalio mėnesį, o pakartotinai ir lapkritį. Automobilio oro filtrus reikia apvynioti tualetiniu popieriumi, kad ilgiau tarnautų. Visus metus žaliuojančius augalus reikia genėti tik po pirmųjų šalnų. Kuriant židinį, geriau palikti šiek tiek pelenų.

Aš visa tai užsirašau. Apžiūriu, kas iš jos liko, dėmes, raukšles, kabančią odą, spuogelius ir užsirašau pastabas.

Kiekvieną dieną naudoti saugantį nuo saulės kremą.

Dažyti žilus plaukus.

Neišprotėti.

Mažiau vartoti riebalų ir cukraus.

Daryti pritūpimus.

Neprarasti atminties.

Išpešioti plaukelius iš ausų.

Vartoti kalcį.

Teptis drėkinamuoju kremu. Kasdien.

Visą laiką gyventi vienoje vietoje.

Jokiu būdu nepasenti.

Ji sako: „Ar nieko negirdėjai apie mano sūnų, Viktorą? Prisimeni jį?“

Sustingstu. Man suspaudžia širdį, bet aš užmiršau ką tai reiškia.

„Viktoras, — sako Mamulė, — niekada neateina manęs aplankyti, o jei ateina, niekada nesiklauso.“ Viktoras užsiėmęs, nutolęs ir nerūpestingas. Jis metė medicinos studijas ir sujaukė savo gyvenimą.

Ji pakelia antklodės pūkelį. „Jis dirba kažkokį minimaliai apmokamą darbą ekskursijų vadovu ar panašiai“, — sako. Ji atsidūsta ir baisia pageltusia ranka susiranda nuotolinio valdymo pultelį.

Klausiu, ar Viktoras ja nesirūpino? Ar jis neturi teisės gyventi savo gyvenimą? Sakau, galbūt Viktoras toks užimtas, kad kiekvieną vakarą, tikrąja to žodžio prasme, žudo save, jog galėtų apmokėti sąskaitas už nuolatinę jos priežiūrą. Trys tūkstančiai per mėnesį gali nukankinti. Gal dėl to Viktoras metė studijas. Tik norėdamas pateikti argumentą sakau, jog Viktoras daro viską, ką tik gali padaryti.

Aiškinu, kad galbūt Viktoro niekas deramai neįvertina.

O Mamulė nusišypso ir sako: „O, Fredai, tu vis toks pat beviltiškų nusidėjėlių gynėjas?

Mamulė įjungia televizorių tą akimirką, kai graži moteris blizgančia vakarine suknele trenkia per galvą buteliu kitai gražiai jaunai moteriai. Butelis nesugadina šukuosenos, bet sukelia amneziją.

„Gal Viktoras kovoja su savomis bėdomis“, — tęsiu.

Viena graži moteris užprogramuoja amneziją gavusiąją kaip robotę žudikę, vykdančią visus gražuolės nurodymus. Robote žudikė įgyja naują identitetą taip lengvai, kad nekyla jokių abejonių dėl to, jog ji tik suvaidino amneziją, nes visada laukė galimybės ką nors nužudyti.

Mano pyktis ir susierzinimas kalbantis su Mamule tiesiog veržėsi lauk sėdint ir žiūrint televizorių.

Motinos keptoje kiaušinienėje paprastai būdavo juodų nepridegančios keptuvės dangos gabalėlių. Ji gamindavo aliuminio puoduose, o limonadą gerdavome iš aliuminio puodelių. Mes naudojome dezodorantus su aliuminio druskomis. Ir milijonai kitų būdų šitaip nuodytis.

Reklaminės pertraukėlės metu Mamulė užduoda įdomų klausimą apie Viktoro gyvenimą. Kaip jis leidžia laiką? Ką galvoja veikti kitais metais? Kitą mėnesį? Kitą savaitę?

Šiuo metu neturiu žalio supratimo.

„Ir ką, po perkūnais, turėjai galvoje, — sako ji, — teigdamas, kad Viktoras žudo save kas vakarą?“

7 skyrius

Vos tik padavėjas nueina aš pasismeigiu pusę nugarinės kepsnio ruošdamasis jį visą susikimšti į burną, Denis sako: „Ei, bičeli, nedaryk to čia.“

Aplink mus už staltiesėmis uždengtų stalų valgo žmonės. Žvakės ir krištolas. Visokios ypatingos šakutės. Niekas nieko neįtaria.

Tempiu lūpas, stengdamasis apžioti gabalą kepsnio, mėsa skani ir sultinga, su riebaliukais ir trintais pipirais. Liežuvis pasislenka, padarydamas daugiau vietos, burna prisipildo seilių. Karšti riebalai ir seilės teka per smakrą.

Žmonės, sakantys, kad raudona mėsa kenkia, nežino net pusės tiesos.

Denis greitai apsidairo ir pro dantis iškošia: „Godus daraisi, drauguži.“ Pakrato galvą ir sako: „Biče, negalima kvailinti žmonių, kad tave mylėtų!“

Prie gretimo staliuko sėdi pražilusi pora su vestuviniais žiedais, valgo nesidairydami, palenkę galvas, skaitydami kažkokio spektaklio ar koncerto programą. Kai moters vyno taurė ištuštėja ji, paėmusi butelį, įsipila. Jam neįpila. Ant vyro riešo didelis auksinis laikrodis.

Denis pamatęs, kad stebiu pagyvenusią porą, sako: „Aš juos perspėsiu, prisiekiu.“

Jis ieško akimis padavėjų, kurios galėtų mus pažinoti. Spokso į mane atvėpusiu žandikauliu.

Kepsnio gabalas toks didelis, kad negaliu susičiaupti. Žandai išsipūtė. Stengiuosi sučiaupti lūpas ir kol mėginu kramtyti, kvėpuoti galiu tik per nosį.

Padavėjai — juodais kostiumais, per ranką permestais dailiais rankšluostėliais. Griežia smuikai. Sidabras ir porcelianas. Paprastai tokiose vietose mes to nedarome, bet tiesiog nebeliko kur. Kiekviename mieste yra daugybė vietų, kur galima pavalgyti, bet juk negalima kartoti to paties triuko toje pačioje vietoje.

Išgeriu truputį vyno.

Prie kito staliuko jauna porelė valgo laikydamasi už rankų.

Galbūt tai jie bus šį vakarą.

Dar prie kito staliuko kostiumuotas vyras valgo spoksodamas kažkur priešais save.

Galbūt jis taps šio vakaro didvyriu.

Aš gurkšteliu vyno ir stengiuosi nuryti, tačiau kepsnys per didelis. Jis užstringa galugerklyje. Aš nebekvėpuoju.

Kitą akimirką mano kojos slysteli taip, kad kėdė skriete nuskrieja atgal. Rankos graibo gerklę. Spoksau į ištapytas lubas išsprogusiom akim. Smakras tiesiog apvimpa.

Denis tiesia šakutę, bandydamas nugvelbti brokolius iš mano lėkštės, ir sako: „Bičeli, tu persistengi!“

Gal tai bus aštuoniolikmetis indų surinkėjas, o gal pasiuntinukas, vilkintis megztinį aukšta apykakle, tačiau vienas jų brangins mane visą likusį gyvenimą.

Žmonės jau pakilo nuo kėdžių.

Gal tai moteris su apyranke.

Gal vyras ilgu kaklu ir akiniais baltais rėmeliais.

Šį mėnesį gavau tris gimtadienio atvirukus, o dar net nėra penkioliktos. Praėjusį mėnesį gavau keturis. Dar anksčiau — šešis. Daugelio tų žmonių aš neprisimenu. Telaimina juos Dievas, jie manęs niekada nepamirš.

Dėl sulaikyto kvėpavimo venos iškilo į paviršių. Veidas raudonas ir dega. Prakaitas teka nuo kaktos. Nuo prakaito sudrėksta marškiniai nugaroje. Rankomis laikausi už gerklės, rodydamas universalų dusimo ženklą. Aš gaunu gimtadienio atvirukus iš žmonių, kurie net nekalba angliškai.

Pirmąsias kelias sekundes visi laukia kol kas nors kitas puls gelbėti ir taps didvyriu.

Denis tiesia šakutę į mano kepsnį.

Laikydamas rankas ant gerklės, pasislenku ir spiriu jam į koją.

Rankomis trukteliu kaklaraištį.

Išplėšiu apykaklės sagą.

Denis sako: „Ei, biče, skauda?

Indų surinkėjas atsitraukia. Jis ne didvyris.

Smuikininkas ir vyno padavėjas spokso ištempę kaklus.

Iš kitos pusės moteris trumpa juoda suknele braunasi per minią. Skuba man į pagalbą.

Dar iš kitos pusės vyras nusivelka vakarinį švarką ir puola pirmyn. Kažkur rėkia moteris.

Tai niekada ilgai neužtrunka. Visas nuotykis tęsiasi ilgiausiai vieną ar dvi minutes. Puiku, nes maždaug tiek laiko galiu sulaikyti kvėpavimą pilna burna maisto.

Mano pirmas pasirinkimas buvo pagyvenęs vyriškis su didžiuliu auksiniu laikrodžiu, kuris galėtų mus išgelbėti ir apmokėti sąskaitą.

Mano asmeninis pasirinkimas būtų maža juoda suknelė, nes jos papukai gražūs.

Net jei tektų patiems susimokėti už pietus, manau, jog kartais reikia šiek tiek pinigų išleisti, kad galėtum užsidirbti.

Kimšdamas maistą į burną, Denis sako: „Kodėl elgiesi taip vaikiškai?

Aš dar kartą pasilenkiu ir spiriu jam.

Taip elgiuosi, kad sugrąžinčiau nuotykį į tų žmonių gyvenimą.

Taip elgiuosi, kad sukurčiau didvyrį. Patikrinčiau žmones.

Kokia motina, toks ir sūnus.

Elgiuosi taip dėl pinigų.

Kažkas išgelbsti gyvybę ir pamilsta tave amžiams. Yra toks senas kinų paprotys — jeigu išgelbsti kam nors gyvybę, esi atsakingas už tą žmogų visą gyvenimą. Kaip už savo vaiką. Visą likusį gyvenimą tie žmonės rašys man. Siųs atvirukus metinių proga. Gimtadienio proga. Siaubas, kokia daugybė žmonių mąsto vienodai. Skambina telefonu sužinoti, ar gerai jautiesi, gal tau reikia padrąsinimo. Ar grynųjų.

Pinigai man reikalingi ne palydovėms išsikviesti. Mamos išlaikymas Šv. Antano globos centre kainuoja apie tris gabalus per mėnesį. O šitie gerieji samariečiai leidžia man išgyventi. Viskas paprasta.

Pasirodydamas esąs silpnas, įgyji galią. Nes leidi žmonėms pasijusti stipriais. Gelbsti žmones, leisdamas jiems gelbėti tave.

Tereikia būti gležnu ir dėkingu. Būk nelaimėliu.

Žmonėms reikia būti už ką nors viršesniais. Būk menkysta.

Žmonėms reikia kam nors siųsti čekius Kalėdų proga. Būk vargšu.

LABDARA nėra tinkamiausias žodis, bet jis pirmiausia ateina į galvą.

Esi jų drąsos įrodymas. Liudijimas, kad jie didvyriai. Jų sėkmės įrodymas. Taip elgiuosi, nes visi trokšta išgelbėti žmogaus gyvybę stebint šimtams žiūrovų.

Aštriu peilio galiuku Denis ant baltos staltiesės piešia patalpos architektūrą, atbrailas ir apdailą, įtrūkusius frontonus virš durų, piešia visą laiką kramtydamas. Jis pakelia lėkštę ir tiesiog susižeria į burną visą maistą.

Norėdamas atlikti tracheotomiją, turi susirasti įdubą po Adomo obuoliu tiesiai virš kremzlės. Peiliu padaryk pusės colio ilgio horizontalią įpjovą, tada ją praskėsk ir įkišk pirštą. Įstatyk vamzdelį, geriausiai tinka kokteilio šiaudelis arba pusė šratinuko.

Jei man nepavyko tapti didžiu gydytoju, padedančiu šimtams pacientų, šitaip galiu būti puikiu pacientu, sukuriančiu šimtus vadinamųjų gydytojų.

Greitai artėja vyras su fraku, braunasi pro žiūrovus, atskuba su kepsnių peiliu ir šratinuku.

Dusdamas tampi legenda, kurią šitie žmonės brangins ir pasakos iki pat mirties. Jie galvos, kad išgelbėjo tau gyvybę. Gali tapti vieninteliu geru darbu, neblėstančiu prisiminimu, pateisinančiu visą jų egzistenciją.

Taigi būk puiki auka, baisus nevykėlis. Profesionali nesėkmė.

Žmonės šokinės iš laimės, jei tik leisi jiems pasijusti dievais.

Tai Šventojo Manęs kankinystė.

Denis susiverčia viską iš mano lėkštės į savąją ir kemša maistą į burną.

Vyno padavėjas jau čia. Maža juoda suknelė tiesiai už manęs. Vyras su dideliu auksiniu laikrodžiu.

Kitą akimirką mane iš už nugaros apglėbs rankos. Kažkuris nepažįstamasis smarkiai suspaus po šonkauliais ir šnabždės: „Viskas gerai?

Kvėpuos į ausį: „Tuoj bus viskas gerai?

Dvi rankos apkabins, gal net kilstelės nuo grindų ir nepažįstamasis kuždės: „Kvėpuok, kvėpuok, velniai griebtų?

Kažkas padaužys nugarą lyg gydytojas naujagimiui, ir tu išspjausi apkramtytą kepsnį. Kitą sekundę abu nugriūsit ant grindų. Kūkčiosi, kol kas nors pasakys, kad dabar jau viskas gerai. Tu esi gyvas. Jie tave išgelbėjo. Vos nenumirei. Prisiglaus tavo galvą prie krūtinės ir sūpuos kalbėdami: „Visi atsitraukit. Reikia daugiau oro. Šou baigėsi?

Tu esi jų vaikas. Priklausai jiems.

Priglaus tau prie lūpų stiklinę vandens ir sakys: „Nusiramink. Ša. Viskas praėjo?

Ša.

Praeis daug metų. Tas žmogus skambins ir rašys. Gausi atvirukų ir, galbūt, pinigų.

Kaip ten bebūtų, tas žmogus mylės tave.

Labai tavimi didžiuosis. Net jei tavo tikroji šeima ir nesididžiuoja. Tas asmuo didžiuosis tavimi, nes tu leidai jam didžiuotis savimi.

Gurkštelėsi vandens ir jį iškosėsi, kad didvyris galėtų nušluostyti tau smakrą servetėle.

Daryk viską, kas gali sustiprinti šį naują ryšį. Šį įvaikinimą. Nepamiršk detalių. Išterliok jų drabužius snargliais, kad galėtų nusijuokti ir tau atleisti. Čiupk ir nepaleisk. Verk tikromis ašaromis, kurias jie galėtų šluostyti.

Gali verkti kiek tik nori.

Nesistenk susivaldyti. Juk kažkam tai bus geriausias įvykis jo gyvenime.

Jeigu nenori klaikaus vamzdelio trachėjoje, geriau pradėk kvėpuoti prieš kam nors su peiliu ar atidarytuvu atsirandant šalia.

Turi nepamiršti dar vienos detalės — kai išspjauni tą drėgną mėšlą, tą apžiaumotą ir apseilėtą dvėseną, privalai žiūrėti tiesiai į Denį. Jis turi tėvus ir senelius, tetų, dėdžių ir pusbrolių iki kaklo, milijoną žmonių, pasiruošusių gelbėti jį iš bėdos. Todėl Denis niekada tavęs nesupras.

Visi likusieji, visi, kurie yra restorane, kartais sustoja ir ploja. Žmonės apsiverkia iš palengvėjimo. Sulekia visi buvę virtuvėje. Kurį laiką vieni kitiems pasakoja kas buvo. Kiekvienas perka gėrimą didvyriui. Visų akys sudrėkusios.

Jie spaudžia ranką didvyriui.

Tapšnoja didvyrio nugarą.

Tai labiau jų prisikėlimas iš mirusių negu tavo, tačiau tau metų metus šią dieną tas žmogus siuntinės gimtadienio atvirukus. Ir taps labai jau išsiplėtusios tavo šeimos nariais.

Denis tik pakraipo galvą ir paprašo desertų meniu.

Tai štai kodėl aš taip elgiuosi. Užsikraunu šituos rūpesčius. Kad išaiškinčiau dar vieną narsų nepažįstamąjį. Išvaduočiau iš nuobodulio dar vieną žmogų Tai ne tik dėl pinigų. Tai ne tik dėl garbinimo.

Bet nei vienas šių dalykų nesukelia skausmo.

Viskas taip paprasta. Nereikia stengtis būti geru, net išoriškai — vis tiek laimėsi. Tik leisk sau būti palūžusiu ir sumišusiu. Visą gyvenimą kartok visiems: Atsiprašau. Atsiprašau. Atsiprašau. Atsiprašau. Atsiprašau...

8 skyrius

Eva seka paskui mane koridoriumi prisikimšusi kišenes keptos kalakutienos. Jos batuose pilna apkramtyto Salsberio kepsnio. Veidas lyg minkšta masė, panaši į apdriskusį aksomą, šimtai raukšlių, subėgančių į burną. Sėdėdama ratukuose ji važiuoja paskui mane kartodama: „Ei, tu. Nedrįsk bėgti nuo manęs?

Išvirtusių venų išvagotomis rankomis ji stumiasi vežimėlyje. Susikūprinusi savo ratuose, nėščia neišlieta pagieža, ji seka mane kartodama: „Tu mane įskaudinai. Negali to paneigti?

Su parištu maisto spalvos seilinuku ji kalba: „Tu įskaudinai mane ir aš viską papasakosiu mamai?

Mano Mamulei uždėta apyrankė. Ne papuošalas, o storo plastiko juostelė, tarsi suvirinta aplink riešą, kad niekaip negalėtum nusiimti. Jos neperpjausi. Nepradeginsi cigarete. Žmonės jau išbandė visokiausius būdus ją nuimti.

Dėvėdamas tokią apyrankę, vos tik išėjęs į koridorių, išgirsi užsirakinančias durų spynas. Magnetinė juostelė, ar kas ten būtų įkišta į plastiką, skleidžia signalą. Jis blokuoja lifto duris, kad negalėtum patekti vidun. Kur tik benueitum, signalas užrakina duris. Negali palikti aukšto, kuriame esi. Negali išeiti į gatvę. Gali nueiti į sodą, bendrąjį kambarį, koplyčią ar valgomąjį, bet niekur daugiau.

Jei kažkokiu būdu pavyktų išeiti pro lauko duris, apyrankė sukeltų aliarmą.

Štai toks Šv. Antano centras. Kilimėliai, užuolaidos, lovos — viskas čia atsparu ugniai. Atsparu dėmėms. Gali bet kur bet ko pridirbti, viskas bus išvalyta. Tai jie vadina globos centru. Negerai, kad čia tai pasakoju. Turiu galvoje, jog gadinu siurprizą. Pats viską pamatysi, ir gan greitai. Na, jei tiek ilgai išgyvensi.

Arba palūši, iškvėši anksčiau nei numatyta pagal grafiką.

Mano Mamulė, Eva, netgi tu, visi gauna po apyrankę.

Ši vieta tikrai nėra vienas tų gyvatynų. Čia nedvokia šlapimu vos peržengus slenkstį. Tik ne už tris gabalus per mėnesį. Prieš šimtmetį čia buvo moterų vienuolynas, kuriame vienuolės buvo užveisusios nuostabų rožyną — gražų, apsuptą sienų, tokį, iš kurio neįmanoma pabėgti.

Iš kiekvieno kampo tave stebi saugumo videokamerų akys.

Vos tik įžengi pro paradines duris, prieš save išvysti klaikią šios vietos gyventojų migraciją. Kas vežimėliuose, kas vaikštynėse, pasiramsčiuodami lazdele — visi tave pastebi ir šliaužia artyn.

Aukšta, ryškių bruožų ponia Novak yra nurengėja.

Moteris, gyvenanti palatoje šalia mano Mamulės — voverė.

Nurengėjai padedant, jie nusirenginėja, kai tik atsiranda galimybė. Jie — tai žmogeliai, kuriuos slaugės aprėdo kažkokiu kombinezonu, panašiu į marškinių ir kelnių derinį. Marškiniai prisiūti prie kelnių liemens. Sagos ir kelnių užtrauktukas yra tik imitacija. Vienintelis būdas nusirengti — ilgas užtrauktukas užpakalyje. O jie — seni žmonės, jų galimybė judėti labai ribota, todėl nurengėja, kurią jie netgi vadina piktąja nurengėja, čia įkliuvusi trejopai. Drabužiuose, apyrankėje, globos centre.

Voverė — tai ta, kuri kramto maistą, bet pamiršta, ką reikia toliau daryti. Ji pamiršta praryti. Užuot nurijusi, viską susikrauna į kišenes. Arba rankinę. Vaizdas šlykštesnis nei gali įsivaizduoti.

Ponia Novak — Mamulės palatos kaimynė. Voverė — Eva.

Šv. Antano centre pirmas aukštas skirtas žmonėms, kurie neprisimena savo vardo, laksto nuogi ar kiša sukramtytą maistą į kišenes, bet nėra visiškai nukvaišę. Taip pat čia yra ir jaunuolių, patyrusių galvos traumas ar narkotikų pakenktomis smegenimis. Jie vaikščioja ir kalbasi, nors kartais tai tik žodžių kratinys, kuris atrodo beprasmis.

„Niekai žmonės kelias mažas aušta dainuoja virvelė violetinis šydas dingo“, — taip jie šnekasi.

Antras aukštas skirtas nesikeliantiems iš lovos pacientams. Trečias aukštas — vieta, kur žmonės atvyksta numirti.

Mamulė šiuo metu gyvena pirmame aukšte, bet nieko nėra amžino.

Evos atsiradimo čia istorija tokia pati, kaip visų tų nusenusių tėvų, kuriuos vaikai palieka kur nors viešoje vietoje be jokių dokumentų. Tai nukaršusios Dorotės ir Irmos, kurios neturi supratimo kas jos ir kur pateko. Žmonės mano, kad valstijos ar miesto valdžia privalo jas surinkti. Panašiai kaip surenkamos šiukšlės.

Lygiai taip pat elgiesi, kai nori atsikratyti seno automobilio ir nuimi numerius bei nuplėši draudimo lipduką, kad miesto valdžia būtų priversta jį utilizuoti.

Nejuokauju, tai vadinama močiučių išmetimu, ir Šv. Antano centrui tenka priglausti nustatytą kiekį išmestų močiučių, apsirijusių ekstazių gatvės vaikių bei savižudybės apsėstų damų. Tik, žinoma, nevadina damų apsėstomis, o gatvės mergyčių prostitutėmis. Spėju, kad kažkas pristabdė automobilį, tiesiog išstūmė Evą lauk ir niekad dėl to neišliejo nei mažiausios ašarėlės. Panašiai žmonės elgiasi su savo augintiniais, kurių nebenori laikyti.

Evai tebesivelkant iš paskos įeinu į Mamulės palatą, bet jos ten nėra. Mamos lova tuščia, čiužinyje matyti didžiulė šlapimo dėmė. Aš manau, kad dabar maudynių metas. Slaugė nuveda į didelį plytelėmis išklijuotą kambarį, kuriame nuprausia.

Šv. Antano centre kiekvieną penktadienio vakarą rodomas filmas Pižamų vakarėlis ir kiekvieną penktadienio vakarą tie patys pacientai suguža žiūrėti jį pirmą kartą.

Čia galima žaisti bingo, užsiimti rankdarbiais, čia lankosi gyvūnėliai.

Čia yra daktarė Maršai. Kad ir kur ji pradingo.

Gauni ugniai atsparų seilinuką, kuris pridengia nuo kaklo iki čiurnų, kad neužsidegtum rūkydamas, yra Normano Rokvelo reprodukcijų. Kirpėja ateina du kartus per savaitę sušukuoti plaukų. Už tai moki papildomai. Kaip ir už šlapimo nelaikymą, drabužių valymą, prišlapintų patalų pakeitimą, skrandžio vamzdelius.

Kasdien vyksta pamokėlės kaip užsirišti batų raištelius, užsegti sagą, užspausti spaustukus, užsegti sagteles. Kas nors pademonstruoja kaip užklijuoti lipnias juosteles, moko, kaip užtraukti užtrauktuką. Kiekvieną rytą pasako tavo vardą. Iš naujo supažindina žmones, kurie pažįstami gal šešiasdešimt metų. Kiekvieną rytą.

Daktarai, advokatai, pramonės magnatai čia diena iš dienos mokosi užtraukti užtrauktuką. Tai labiau bandymas stabdyti užmiršimo procesą nei mokymas. Panašiai galima bandyti perdažyti degantį namą.

Šv. Antano centre antradienis reiškia Selzberio kepsnį. Trečiadienis simbolizuoja viščiuką su grybais. Ketvirtadienis — tai spagečiai. Penktadienis — kepta žuvis. Šeštadienis — kukurūzų miltuose apvoliota jautiena. Sekmadienis — keptas kalakutas.

Čia yra tūkstančio detalių dėlionė, kad turėtum ką veikti. Čia taip paprastai nenumirsi.

Eva atvairavo vežimėlį į Mamulės palatos tarpdurį ir sėdi jame, išblyškusi ir susitraukusi, lyg mumija, kurią kažkas ką tik išvyniojo ir papuošė šiurkščiais plonais plaukučiais. Jos sugarbiniuota galvytė nesustodama švytuoja pusračiu.

„Nesiartink, — sako Eva kaskart man pažvelgus į ją. — Daktarė Maršai neleis tau manęs skriausti?

Laukdamas sugrįžtančios slaugės atsisėdu ant Mamulės lovos kraštelio.

Mamulė turi vieną tų laikrodžių, kuriuose valandas žymi paukščių balsai. Įrašyti. Pirma valanda — tai amerikinė liepsnelė. Šešta — šiaurinis erelis.

Vidurdienis — kikilis.

Amerikinis juodagalvis reiškia aštuntą valandą. Baltakaklis bukutis — vienuoliktą.

Pagavot mintį.

Problema ta, kad gali susipainioti paukščius tapatindamas su tam tikru laiku. Ypač jeigu esi lauke. Iš laikrodžio stebėtojo virsti paukščių stebėtoju. Vos išgirdęs baltakaklį žvirblį pagalvoji: Jau dešimta.

Eva įrieda į Mamulės palatą. „Tu mane skriaudi, — sako man. — O aš vis tiek nesakau mamai.“

Tie senukai. Tie žmogaus griuvėsiai.

Jau beveik pusė kuoduotosios zylės, o man reikia suspėti į autobusą, kad nepavėluočiau į darbą ir atsirasčiau ten čiulbant mėlynajam kėkštui.

Evai atrodo, kad aš — jos vyresnysis broils, kuris tvirkino ją prieš šimtą metų. Mamulės kambarioke, ponia Novak, didžiulėmis nukarusiomis krūtimis ir ausimis, galvoja, kad esu jos šunsnukis biznio partneris, kuris ją išdūrė dėl patento medvilnės valymo mašinai, šratinukui ar velniai žino kam.

Čia man tenka būti kažkuo visoms moterims.

„Tu mane skriaudi, — sako Eva ir dar priartėja. — Aš to nepamiršau!“

Kiekvieną kartą man apsilankius kažkokia sukriošusi razina pasišiaušusiais antakiais vadina mane Eichmanu. Kita moteris su išlindusiu iš po drabužių plastikiniu šlapinimosi vamzdeliu apkaltina mane pavogus jos šunį ir reikalauja grąžinti. Kaskart man prasilenkiant su dar viena senike, sėdinčia ratukuose, paskendusia rausvų megztinių krūvoje, ji šnypščia: „Mačiau tave, — sako spoksodama viena apsiblaususia akimi. — Mačiau tave su jais tą naktį, kai kilo gaisras!“

Neįmanoma nugalėti. Kiekvienas vyras, kaip nors susiję su Eva, yra jos vyresnysis brolis. Sąmoningai ar ne, bet visą gyvenimą ji tik ir laukė, kad koks nors vyras ją išdulkintų. Rimtai, nors išdžiūvusi ir virtusi mumija, taip ir liko aštuonerių. Įstrigusi. Kaip pulkininkas Dansboras su savo išvėpėlių komanda, visi Šv. Antano centre yra patekę į savosios praeities spąstus.

Aš taip pat nesu išimtis, manau, tu irgi.

Kaip Denis kaladėje, Eva įstrigusi kažkuriame vystymosi etape.

„Tu, — sako Eva, rodydama į mane drebančiu pirštu. — Tai tu skriaudi mano putytę.“

Tie trenkti seniokai.

„Aha, sakei, kad čia toks žaidimas, — sako, jos galva kreta, balsas virpa. — Tik slaptas mūsų žaidimas, o paskui įkišai į mane tą savo daiktą.“ Kaulėtas kreivas pirštas rodo į mano tarpkojį.

Visai rimtai, vien nuo tokios minties mano daiktas jei galėtų, klykdamas pabėgtų iš šito kambario.

Baisiausia, kad visame Šv. Antano centre vyksta tas pats. Dar vienai senai šmėklai vaidenasi, kad pasiskolinau iš jos penkis šimtus dolerių. Kita kriošena vadina mane velniu.

„Skriaudi mane“, — kartoja Eva.

Klaiku, kad atėjęs čia esu priverstas jaustis kaltu dėl visų pasaulio nelaimių. Norisi rėkti pamačius bet kurį bedantį veidą. Taip, pagrobiau tą Lindbergų vaiką.

Ir Titanikas — mano darbas.

Pameni Kenedžio nužudymą? Aha, irgi aš.

Antrojo pasaulinio karo smulkmena — atominės bombos susprogdinimas — spėk, kieno rankų darbas? Teisingai, mano.

AIDS virusas? Atleiskit, bet ir vėl aš.

Evos atveju teisingiausias sprendimas — nukreipti jos dėmesį. Sutrikdyti užsimenant apie pietus, orą arba plaukus. Jos dėmesio sutelkimas panašus į laikrodžio švytuoklę, todėl nesunku pereiti prie malonesnės temos.

Galima tik įsivaizduoti, kaip vyrai naudojosi Evos gerumu. Tiesiog sutrikdyk ją. Išnaudok progą. Venk prieštaravimų. Pabėk.

Panašu į tai, kaip mes elgiamės su savimi žiūrėdami televizorių. Rūkydami visokį mėšlą. Gydydamiesi velniaižin kuo. Nesisaugodami. Masturbuodamiesi. Visa tai neigdami.

Palinkusi priekin visu kūnu rodo į mane drebančiu pirštu.

Velniop ją.

Panašu, kad ji jau viena koja grabe.

„Taip, Eva, — sakau. — Išdulkinau tave!“ Nusižiovauju. „Kai tik pasitaikydavo proga, kaišiodavau į tave savo daiktą ir krušau.“

Tai vadinama psichodrama. Gali vadinti kita močiučių išmetimo rūšimi.

Jos išsukiotas pirštelis nulinksta, ji atsilošia į krėslo atkaltę. „Pagaliau tu tai pripažįsti“, — sako.

„Kodėl ne, po velnių, — atsakau. — Turi gerą subinytę, sesyt.“

Ji žiūri į baltą dėmę ant linoleumu išklotų grindų ir sako: „Po tiek metų jis galų gale pripažįsta!“

Tai vadinama vaidmenų terapija, tik Eva nežino, kad viskas netikra.

Jos galva dar kreta, bet akys vėl žiūri į mane. „O tu nesigaili?“ — klausia.

Na, manau, jei Jėzus sutiko mirti už mano nuodėmes, ir aš galiu truputį pakentėti dėl kitų žmonių nuodėmių. Visi sulaukiame savo progos pabūti atpirkimo ožiu. Prisiimti kaltes.

Šventojo Manęs kankinystė.

Visų kada nors gyvenusių žmonių nuodėmės prislegia mano pečius.

„Eva, — sakau. — Vaikuti, širdele, mažoji sesute, mano gyvenimo meile, žinoma, gailiuosi. Buvau toks paršas? Sakau ir pasižiūriu į laikrodį. „Buvai tokia karšta pupytė, kad negalėjau susivaldyti?

Lyg man reikėtų viso to šūdo. Eva spokso išvertusi savo ir taip išsprogusias akis, kol ašaros plūsteli iš vienos akies ir graužiasi kelią per pudrą jos raukšlėtais skruostais.

Pakeliu akis į lubas ir sakau: „Taip, aš skriaudžiau tavo putytę, bet tai buvo prieš aštuoniasdešimt sušiktų metų, todėl laikas pamiršti. Tiesiog gyvenk toliau?

Ji pasibaisėtinomis rankomis, susitraukusiomis ir susiraukšlėjusiomis lyg medžio šaknys ar senos morkos, užsidengia veidą. „O, Kolinai, — sako. — Kolinai?

Ji patraukia rankas, o veidas visas šlapias nuo ašarų. „O, Kolinai, — šnabžda. — O, Kolinai, aš tau atleidžiu? Veidą nulenkia prie krūtinės, drebantį nuo šniurkščiojimų ir kvėpčiojimų, baisiom rankom pakelia savo prijuostės galą ir nusišluosto akis.

Mes sėdim. Viešpatėli, kaip norėčiau kramtomosios gumos. Laikrodis rodo dvylika trisdešimt penkias.

Ji nusišluosto akis, nusišnypščia ir meta greitą žvilgsnį. „Kolinai, — sako, — ar tu mane tebemyli?“

Tie pasibaisėtini seniai. Jėzau.

Jei tau įdomu, aš nesu pabaisa.

Kaip kokios idiotiškos knygos herojus sakau: „Taip, Eva, žinoma, manau, kad vis dar tave myliu?

Eva kūkčioja nuleidusi galvą, kratydamasi visu kūnu. „Aš taip džiaugiuosi“, — sako. Kartu su ašaromis kažkokia šlykšti pilka masė krinta jai ant rankų.

Kartoja: „Aš taip džiaugiuosi“ ir vis verkia, nuo jos trenkia Salsberio kepsniu, paslėptu batuose ir viščiuku, sukištu į kišenę. O prakeikta slaugė visai nesiruošia parvesti Mamulės iš dušo, nors man reikia iki pirmos valandos grįžti į aštuonioliktą amžių.

Gana sunku prisiminti savo praeitį, todėl turiu pereiti į ketvirtą pakopą. Viskas dabar susimaišę su kitų žmonių praeitimi. Kuris gynybos atstovas esu šiandien, niekaip negaliu prisiminti. Žiūrėdamas į savo pirštų nagus, klausiu Evos: „Kaip manai, ar daktarė Maršai šiandien dirba? Nežinai, ar ji ištekėjusi?“

Jei Mamulė ir žino tiesą apie mane, mano tėvą ir visa kita, ją per daug slegia kaltė, kad man papasakotų.

Klausiu Evos: „Gal galėtum bliauti kur nors kitur?“

Bet jau per vėlu. Mėlynasis kėkštas pradeda giesmę.

Eva vis dar neužsičiaupia, verkia ir linguoja, spausdama prijuostę prie veido, su besisukiojančia aplink riešą plastikine apyranke, ir kartoja: „Aš atleidžiu tau, Kolinai. Atleidžiu. Atleidžiu tau. O, Kolinai, atleidžiu...“

9 skyrius

Vieną popietę kvailasis berniūkštis ir jo įmotė prekybos centre išgirdo pranešimą. Buvo vasara, jie atėjo nusipirkti mokyklinių reikmenų, šiais metais jis mokysis penktoje klasėje. Šiais metais reikės dėvėti dryžuotus marškinius. Kaip ir visą praėjusį laiką. Tai buvo jo pirmoji įmotė.

Jis aiškino, kad dryželiai turi būti išilginiai, tuo metu, kai išgirdo.

Pranešimas:

„Daktare Polai Vordai, — kalbėjo balsas, — jūsų žmona laukia Vulvorto kosmetikos skyriuje.“

Buvo pirmasis kartas, kai Mamulė grįžo jo pasiimti.

„Daktare Vordai, jūsų žmona laukia Vulvorto kosmetikos skyriuje!“

Tai buvo jų slaptas ženklas.

Vaikis pamelavo, kad jam reikia į tualetą ir nuėjo į Vulvortą, o ten rado Mamulę, atidarinėjančią plaukų dažų pakuotes. Ji dėvėjo didžiulį geltoną peruką, todėl veidas atrodė mažulytis. Ji dvelkė cigaretėmis. Nagais ji atidarinėjo dėžutes ir išiminėjo tamsiai rudų dažų buteliukus. Tada atidarė kitokią dėžutę ir išėmė buteliuką. Buteliuką iš vienos dėžutės įdėjo į kitą ir pastatė atgal ant lentynos. Atidarė dar vieną dėžutę.

— Graži, — pasakė Mamulė, žiūrėdama į besišypsančią moterį ant dėžutės. Ji sukeitė buteliukus. Abu buteliukai buvo iš tokio paties tamsiai rudo stiklo.

Atidarydama dar vieną dėžutę tarė:

— Ar ji tau atrodo graži?

O vaikis buvo toks kvailas, kad paklausė:

— Kas?

— Pats žinai kas, — atsakė Mamulė. — Be to, ji jauna. Mačiau jus renkantis drabužius. Tu laikei jos ranką, todėl nemeluok.

Vaikis buvo per kvailas, kad tuoj pat pabėgtų. Jis neturėjo žalio supratimo nei apie labai konkrečias jos išankstinio paleidimo sąlygas, nei apie ribojančią nutartį, nei apie priežastį, kodėl pastaruosius tris mėnesius praleido kalėjime.

Dėliodama šviesių plaukų dažų buteliukus į raudonų dažų dėžutes, o juodų dažų į šviesių dažų dėžutes, Mamulė pasakė:

— Tai ar ji tau patinka?

— Kalbi apie ponią Dženkins? — paklausė berniukas.

Net nesistengdama labai gerai uždaryti dėžučių, paskubomis ir nelabai tvarkingai dėliodama jas atgal į lentynas, Mamulė paklausė dar kartą:

— Tai ar ji tau patinka?

Tarytum tai galėtų padėti, mūsų mažasis lėliukas atsakė:

— Ji tik įmotė.

Nepakeldama akių į vaikį nuo moters, besišypsančios ant dėžutės, kurią laikė rankose, Mamulė pasakė:

— Klausiau, ar ji tau patinka.

Pirkinių vežimėlis pravažiavo pro juos tarp lentynų ir šviesiaplaukė dama pasiėmė šviesiaplaukėms skirtų dažų dėžutę su sukeistu buteliuku. Dama įsidėjo dėžutę į vežimėlį ir nuėjo.

— Ji mano, kad yra blondinė, — pasakė Mamulė. — Reikia pakeisti asmens identifikacijos paradigmą.

Mamulė šitai vadino „grožio industrijos terorizmu“. Berniūkštis žiūrėjo damai įkandin, kol buvo per vėlu perspėti.

— Tu turi mane, — pasakė Mamulė. — Tai kaip vadinai Šitą įmotę?

— Ponia Dženkins.

— Ar ji tau patinka? — paklausė Mamulė ir pirmą kartą atsisuko į jį.

Mažasis berniukėlis, apsimesdamas, kad sako tiesą, ištarė: — Ne?

— Myli ją?

— Ne.

— Nekenti jos?

Ir tas bestuburis kirminiūkštis pasakė:

— Taip?

O Mamulė pritarė:

— Teisingai.

Pasilenkusi pasižiūrėjo į akis ir pasakė:

— Kaip smarkiai nekenti ponios Dženkins?

O tas mulkis atsakė:

— Labai labai?..

— Labai labai labai, — pridūrė Mamulė. Ištiesė jam ranką ir tarė:

— Reikia paskubėti. Turim suspėti į traukinį.

Vesdamasi praėjimais tarp lentynų, tempdama tarsi bekaulę rankutę lauko durų ir dienos šviesos link, Mamulė pasakė:

— Tu — mano. Mano. Dabar ir visada, nepamiršk šito.

Tempdama pro duris, ištarė:

— Tik todėl, kad policija ar dar kas nors gali klausinėti, aš tau papasakosiu kokius šlykščius ir baisius dalykus šita vadinamoji įmotė darė, kai likdavote vienu du.

10 skyrius

Senajame Mamulės name, kuriame dabar gyvenu, rūšiuoju jos dokumentus, koledžo įvertinimų korteles, bylas, nuosprendžius, sąskaitas. Teismų stenogramas. Iki šiol užrakintą dienoraštį. Visą jos gyvenimą.

Kitą savaitę būsiu ponas Beningas, gynęs ją pagrobimo byloje dėl incidento su mokykliniu autobusu. Dar kitą savaitę — visuomeninis gynėjas Tomas Veltonas, padėjęs išvengti šešių savaičių arešto, kai ji buvo apkaltinta gyvūnų erzinimu zoologijos sode. Vėliau būsiu Amerikos civilinių laisvių advokatas, gynęs ją iškėlus kaltinimą iš anksto sumanytu piktavališku sąmyšio sukėlimu baleto spektaklio metu.

Šis reiškinys yra priešingas deja vu. Jis vadinamas jamais vu. Pavyzdžiui, susitinki tuos pačius žmones ar lankaisi tose pačiose vietose daug kartų, bet atrodo lyg viskas vyktų pirmą kartą. Neatpažįsti žmonių. Nieko neatpažįsti.

„Kaip sekasi Viktorui?“ — kito vizito metu klausia Mamulė.

Kad ir kuo būčiau. Kažkuriuo visuomeniniu gynėju du jour.

Kas tas Viktoras, norėčiau paklausti.

„Nenorėtum žinoti, — sakau. — Tai sudaužytų tau širdį!“ Aš klausiu: „Koks Viktoras buvo vaikystėje? Ko jis tikėjosi iš gyvenimo? Ar turėjo didelių svajonių?“

Dabartiniu metu mano gyvenimas panašus lyg vaidinčiau muilo operoje, kurią stebi kiti žmonės, vaidinantys kitoje muilo operoje, kurią savo ruožtu kažkur stebi tikri žmonės. Kiekvieną kartą apsilankęs apžiūriu koridorius, ieškodamas dar vienos progos pasikalbėti su gydytoja maža juodų plaukų sruogele, ypatingomis ausimis ir akiniais.

Daktarė Peidž Maršai su savo aplanku ir požiūriu. Bauginančiomis svajonėmis padėti Mamulei išgyventi dar dešimt ar dvidešimt metų.

Daktarė Peidž Maršai, dar viena seksualinio anestetiko dozė.

Taip pat žr. Niko.

Taip pat žr. Tania.

Taip pat žr. Liza.

Vis labiau ir labiau jaučiu, kad manyje vyksta blogos permainos.

Mano gyvenime prasmės panašiai kaip dzeno mokyme.

Čiulba karetaitė, bet nesu tikras tai tikras paukštis ar jau keturios valandos.

„Mano atmintis niekam tikus“, — sako Mamulė. Kalbėdama ji trina smilkinį vienos rankos nykščiu ir smiliumi: „Nežinau, gal reikėtų Viktorui papasakoti tiesą.“ Atsirėmusi į pagalvių stirtą sako: „Kol ne per vėlu. Manau, Viktoras turi teisę žinoti kas jis iš tiesų yra.“

„Tai ir pasakyk jam“, — sakau. Paimu, dubenėlį šokoladinio pudingo ir mėginu įkišti šaukštą jai į burną. „Galiu jį pakviesti, — sakau, — ir po kelių minučių Viktoras bus čia.“

Pudingo paviršius tamsiai rudas, o vidus šviesesnis ir kvapnus.

„Ne, nereikia, — sako. — Tai didžiulė kaltė, negalėčiau į jį pažvelgti. Net neįsivaizduoju, kaip jis gali sureaguoti!“

Taria: „Gal bus geriau jeigu Viktoras niekada nesužinos!“

„Pasipasakok man, — paraginu. — Nusimesk naštą.“ Sakau ir pažadu nepasakoti Viktorui, jeigu ji nenorės.

Ji žvelgia į mane, aplink akis nukabusi oda. Aplink burną susimetusiose raukšlėse pilna šokoladinio pudingo. Ji sako: „Bet iš kur man žinoti, ar galiu tavimi pasikliauti? Aš net nesu tikra, kas tu toks.“

Nusišypsau ir sakau: „Aišku, kad gali manini pasikliauti!“

Ir įkišu šaukštą jai į burną. Tamsus pudingas guli ant liežuvio. Tai geriau už skrandžio vamzdelį. Na gerai, pigiau.

Patraukiu toliau nuotolinio valdymo pultelį ir liepiu: „Ryk!“

Sakau: „Klausykis manęs. Turi manimi pasitikėti!“

Dar sakau: „Tai aš, Viktoro tėvas.“

Jos apsiblaususi akis įsminga į mane, o likusi veido dalis, visos raukšlės, atrodo, sulenda į naktinių marškinių apykaklę. Viena baisia pageltusia ranka ji žegnojasi, o burna nukąrą ant krūtinės. „Tai tu, tu grįžai, — sako. — O palaimintasis Tėve. Šventasis Tėve. Atleiskit man, maldauju.“

11 skyrius

Kalbuosi su Deniu, vėl rakindamas jį kaladėje, šį kartą už kažkokio naktinio klubo ženklą ant rankos, sakau jam: „Bičeli.“

Tariu: „Tai taip keista.“

Denis laiko atkišęs abi rankas, kad prirakinčiau. Marškiniai sukišti į kelnes. Jis truputį sulenkęs kelius, kad mažiau skaudėtų nugarą. Prieš surakinant susiprato nueiti į tualetą. Mūsų Denis tapo tikru nuolatiniu bausmių atlikimo žinovu. Senoje geroje Dansboro kolonijoje mazochizmas laikomas vertingu darbo įgūdžiu.

Daugelyje darbų.

Vakar Šv. Antano centre, pasakoju jam, pasijutau kaip sename filme apie vaikinuką ir paveikslą, kuriame vaikinukas sudaro sutartį ir gyvena kokį šimtą metų, bet jo išvaizda nesikeičia. Tai portretas darosi vis bjauresnis nuo nesaikingai vartojamo alkoholio, nuo besikartojančio sifilio ir triperio nukrenta nosis.

Visi Šv. Antano centro gyventojai nieko nepastebintys, bet energingi, smagiai nusiteikę ir labai dori.

Išskyrus mane. Aš esu jų idiotiškas portretas.

„Pasveikink mane, biče, — sako Denis. — Tiek laiko praleidus kaladėje jau susidarė keturios blaivybės savaitės. Tiesą sakant, tai keturiom savaitėm daugiau, nei kada nors buvo nuo tada, kai man suėjo trylika.“

Mano Mamulės kambarioke ponia Novak, pasakoju jam, vis linkčioja galvą iš pasitenkinimo nuo tada, kai prisipažinau pavogęs jos dantų pastos išradimą.

Kita sena ponia tarškia lyg patenkinta papūga nuo to laiko, kai prisipažinau, kad tai aš kiekvieną naktį primyžu jos lovą.

Taip, prisipažinau joms dėl visko. Sudeginau namą. Subombardavau kaimą. Deportavau seserį. Pardaviau sušiktą mėlyną nešramblerį 1968-aisiais. Ai, tiesa, dar užmušiau šunį.

Taigi, laikas pasveikti.

Suverskit viską man. Priverskit vaidinti didelę pasyvią subinę jūsų kaltės linksmakočiui. Prisiimu visų jūsų kalčių naštą.

Ir, perkėlusios savo naštą man, visos linksmai sau kikena. Juokiasi nežinia ko susispietusios aplink, tapšnoja man ranką sakydamos, jog viskas gerai, kad man atleidžia. Jos siaubingai išstorėjusios. Visas vištų pulkelis tarškia aplink mane ir toji aukšta slaugė, praeidama pro šalį, sako: „O, ponas Populiarusis!“

Denis šnirpščia.

„Reikia snarglių skudurėlio, biče?“ — klausiu.

Blogoji šios istorijos dalis ta, kad Mamulė nesveiksta. Nesvarbu, kiek bevaidinčiau didį nusikaltėlį ir kuo šie žmonės mane kaltintų. Nesvarbu, kiek kalčių beprisiimčiau, mano Mamulė vis tiek netiki, kad aš esu aš, kad esu Viktoras Mančinis. Todėl neišduos savo didžiosios paslapties. Todėl jai reikės skrandžio vamzdelio.

„Blaivybė — visai neblogas dalykas, — sako Denis, — bet norėčiau kada nors gyventi darydamas gerus darbus, o ne nedarydamas blogų. Supranti?“

Visų keisčiausia, sakau jam, kad galvoju, kaip savo naujai įgytą populiarumą paversti greitu poravimosi aktu sandėliuke su aukštąja slauge, gal net pasiekti, kad ji man pačiulptų. Slaugė mano, kad esi rūpestingas mielas vaikinas, toks kantrus su beviltiškomis senėmis, ir tu jau pusiaukelėje į pasidulkinimą.

Taip pat žr. Karen, slaugytoja.

Taip pat žr. Nanetė, vyresnioji slaugytoja.

Taip pat žr. Džiolin, vyresnioji slaugytoja.

Tačiau visiškai nesvarbu su kuo bebūčiau, galvoju tik apie ją. Daktarę Peidž Kažkokią. Maršai.

Nesvarbu, su kuo dulkinuosi, galvoju apie didžiulius sergančius gyvūnus, keliuose žuvusius meškėnus, apsuptus dujų kamuolio ir sutraiškytus sunkvežimių ratų gražią saulėtą dieną. Geriau jau galvoti apie tai, nei apie visas mintis užėmusią daktarę Maršai.

Juokinga, bet niekada negalvoju apie moterį, kurią turiu. Visada apie tas, kurios paliko — jų negali pamiršti.

„Mano vidinė priklausomybė labai didelė, — sako Denis, — baiminuosi, kad galiu ir išvengt kaladės. Noriu, kad mano gyvenimas būtų kažkas daugiau nei pastangos nesusimauti“

Kitas moteris, bet kurią kitą, gali įsivaizduoti kaip dulkini. Na, žinai, ant vairuotojo sėdynės automobilyje, jos G tašką, tarpkojį, kurį badai savo storu įkaitusiu kotu. Arba gali įsivaizduoti ją vonioje, įsikišusią ten karšto vandens čiaupą. Na, pažįsti ją asmeniškai.

Bet šitoji Daktarė Peidž Maršai tarsi aukščiau dulkinimosi. Kažkokie plėšrūs paukščiai suka ratus virš galvos. Pagal paukščių laikrodį turėtų būti antra valanda. Vėjo gūsis užverčia Denio ilgo švarko galus ant pečių, o aš vėl juos nutraukiu žemyn.

„Kartais, — sako Denis ir sušnirpščia, — atrodo, kad norėčiau būti baudžiamas ir mušamas. Nieko tokio, jeigu Dievo nebėra, tačiau norėtųsi kažką gerbti. Nenoriu būti pats sau visatos centru!“ Visą popietę be to, kad saugojau prirakintą Denį, dar turėjau priskaldyti malkų. Sumalti grūdus. Pasūdyti kiaulieną. Surinkti kiaušinius. Reikia suplakti grietinėlę. Kiaulėms atnešti ėdalo. Net nepagalvotum, kad aštuonioliktas amžius toks pragariškas. Tupinčdamas apie Denį sakau jo sulenktai nugarai, kad galėtų aplankyti Mamulę, apsimetęs manimi. Išklausyti jos prisipažinimą.

Denis atsidūsta. Iš dviejų šimtų metrų aukščio vienas tų plėšrių paukščių apdrebia jį šlykščių baltu šūdu.

Denis sako: „Biče, aš tenoriu atlikti kokią nors misiją!“

Sakau jam: „Tai padaryk gerą darbą. Padėk senai damai!“

O Denis klausia: „Kaip tau sekasi atlikinėti ketvirtąjį žingsnį?“ Sako: „Biče, man niežti nugarą, gali pakasyti?“

Ir saugodamasis paukščio mėšlo pradedu jį kasyti.

12 skyrius

Telefonų knyga vis labiau raudonuoja rašalu. Vis daugiau restoranų išbraukiu raudonu rašikliu. Tai vietos, kuriose aš vos nenumiriau. Italų. Meksikiečių. Kinų restoranai. Iš tiesų kasnakt turiu vis mažiau galimybių susirasti vietą pavalgyti, jei noriu užsidirbti pinigų. Jei noriu, kad kas nors pradėtų mane mylėti.

Visada iškyla klausimas: Tai kur norėtum šiandien paspringti?

Prancūzišku maistu. Majų maistu. Rytų Indijos.

Vieta, kur dabar gyvenu, Mamulės senajame name, labiau primena purviną sendaikčių parduotuvę. Tokią, kurioje reikia vaikščioti šonu, praėjimais, panašiais į egiptietiškus hieroglifus, prigrūsta daiktų. Visi baldai raižyto medžio, ilgas pietų stalas, kėdės, indaujos ir sekreterai, ant kurių išraižyti veidai, baldai padengti kažkokia panašia į sirupą medžiaga, patamsėjusia ir suskeldėjusią prieš kokį milijoną metų iki Kristaus gimimo. Išsipūtusios sofos aptrauktos kažkuo, panašiu į kulkoms atsparų gobeleną, ant kurio tikrai nenorėtum atsisėsti pliku užpakaliu.

Kiekvieną vakarą, grįžęs iš darbo, pirmiausia peržiūriu gimtadienio atvirukus. Suskaičiuoju čekių sumas. Visa tai paskleista ant pietų stalo, mano banko operacijų bazės. Šį vakarą gavau tik vieną varganą atviruką. Vienišas krepinio popieriaus atvirukas atkeliavo paštu sykiu su čekiu penkiasdešimčiai baksų. Dar vienas padėkos laiškas, kurį privalau parašyti. Auganti siunčiamų sušiktų padėkos laiškų krūva.

Aš nesu nedėkingas, bet jei neišgali atsiųsti daugiau nei penkiasdešimt baksų, gal kitą kartą geriau leisk man numirti. Gerai? Arba dar geriau, pasitrauk ir leisk turtingesniam asmeniui pabūti didvyriu.

Žinoma, to negaliu parašyti jokiame padėkos laiške, bet vis tiek...

Mano Mamulės namai — visos pilies baldai, sugrūsti į dviejų miegamųjų jaunavedžiams skirtą namelį. Visos šios sofos, paveikslai ir laikrodžiai turėtų būti jos kraitis iš Senojo žemyno. Iš Italijos. Mano Mamulė atvyko čia mokytis ir niekada nebesugrįžo atgal, nes pagimdė mane.

Pažvelgęs į ją, niekada neatspėsi, kad ji italė. Jokio česnako kvapo ar neskustų pažastų. Ji atvyko čia mokytis medicinos mokykloje. Suknistoje medicinos mokykloje. Ajovoje. Imigrantai dažnai būna amerikietiškesni nei čia gimę žmonės.

Tiesą sakant, aš kažkuria prasme esu jos žalioji korta.

Vartau telefonų knygą ir ieškau vietelės, kur galėčiau pasirodyti aukštesnės klasės publikai. Reikia eiti ten, kur yra pinigų ir parsinešti juos namo. Kad nereikėtų paspringti kokiu nors perkeptu vištienos sąnariu.

Turčiai, besimėgaujantys prancūziška virtuve taip pat nori tapti didvyriais.

Todėl aš linkęs į diskriminaciją.

Patariu tau: gerai pasirink taikinį.

Telefonų knygoje dar yra neišbrauktų žuvies restoranų. Mongoliškų kepsnių restoranų.

Ant šiandieninio čekio pavardė kažkokios moters, išgelbėjusios man gyvybę savitarnos bufete praėjusį balandį. Viename tų „valgyk ko tik nori“ bufetų. Ką aš sau galvojau? Paspringti pigiose užkandinėse yra ekonomiškai nenaudinga. Viskas pavyko kuo puikiausiai, visos detalės yra didžiuliame bloknote, kur aš viską užsirašinėju. Čia surašyta visa informacija apie tai, kas ir kada išgelbėjo man gyvybę ir kiek už tai sumokėjo. Šios dienos donorė yra Brenda Manro, su meile — taip pasirašytas gimtadienio atvirukas.

„Tikiuosi, kad tai nors truputį padės“, — parašė ji čekio apačioje.

Brenda Manro, Brenda Manro. Nors ir labai stengiuosi, bet negaliu prisiminti veido. Visai jos neprisimenu. Bet niekas ir nesitiki, kad prisiminsi viską, kas nutiko, kai žvelgei mirčiai į akis. Žinoma, man reikėtų smulkiau viską užsirašinėti, bent plaukų ir akių spalvą, tačiau aš ir taip tiesiog paskendęs popierių jūroje.

Praėjusio mėnesio padėkos laiške rašiau apie savo pastangas apmokėti kažkokias sąskaitas, pamiršau kokias.

Paprastai sakydavau, kad reikia mokėti nuomą arba dantistui. Susimokėti pienininkui ar juristui. Kai išsiimti šimtus to paties laiško kopijų, nebegali apie tai net pagalvoti.

Yra tokios įsitvirtinusios nuostatos apie užjūrinius vaikų fondus. Pavyzdžiui, išgėręs puodelį tam tikros kavos, išgelbsti vaiko gyvybę. Būk rėmėjas. Svarbiausia, kad negali išgelbėti kam nors gyvybę tik vieną kartą. Žmonėms reikia gelbėti mane dar ir dar. Visai kaip realiame gyvenime — nėra jokios laimingos pabaigos.

Kaip medicinos mokykloje, vos tik ką nors išgelbsti vieną kartą, nebegali sustoti. Tai pagrindinis medicinos principas.

Žmonės, siunčiantys man pinigus, savo didvyriškumą įsigijo išsimokėtinai.

Galima paspringti marokietišku maistu. Sicilietišku. Kiekvieną vakarą.

Man gimus Mamulė tiesiog pasiliko gyventi Valstijose. Bet ne šiame name. Čia ji apsigyveno tik po paskutinio paleidimo iš kalėjimo, atlikusi bausmę už mokyklinio autobuso vagystę. Transporto priemonės vagystė ir vaiko pagrobimas. Mano vaikystės prisiminimuose nėra nei šio namo, nei baldų. Spėju, kad visus šiuos daiktus jai atsiuntė tėvai iš Italijos. Tikrai žinau, kad tai nėra kokio teležaidimo laimėjimas.

Tik vieną vienintelį kartą paklausiau jos apie savo senelius italus.

Prisimenu, kad atsakė: „Jie nieko apie tave nežino, todėl nepridaryk bėdos!“

O jei nieko nežino apie jos nesantuokinį vaiką, galiu lažintis, kad nieko nežino ir apie jos ciniškus nusikaltimus, pasikėsinimą nužudyti, neapgalvotai sukeltą pavojų, gyvūnų erzinimą. Manau, kad jie tokie patys bepročiai. Tik pažvelk į baldus. Jie tikriausiai išprotėjo ir numirė.

Tyrinėju telefonų knygą skersai ir išilgai.

Mamulės išlaikymas Šv. Antano slaugos centre kainuoja tris tūkstančius baksų per mėnesį. Šv. Antano centre vienas paklodės pakeitimas kainuoja penkiasdešimt dolerių.

Vienas Dievas težino, kiek kartų man reikėtų beveik numirti, kad galėčiau sumokėti už skrandžio vamzdelį.

Tiesa tokia, kad nors mano bloknote daugiau nei trys šimtai pavardžių, vis tiek nepavyksta kas mėnesį surinkti trijų gabalų. Be to, kiekvieną vakarą padavėjas atneša sąskaitą. Plius arbatpinigiai. Mane žudo prakeiktos papildomos išlaidos.

Kaip visose piramidinėse schemose, turi nuolat verbuoti žmones piramidės viršūnėje. Kaip ir socialinėje apsaugoje, daugybė gerų žmonių moka už kažką kitą. Pinigingi Gerieji Samariečiai yra mano asmeninis socialinės apsaugos tinklas.

PONZI SCHEMA nėra tinkamiausiais žodis, tačiau jis pirmasis, atėjęs į galvą.

Apverktina tiesa yra tokia, kad, nepaisant visko, kiekvieną vakarą turiu perversti telefonų knygą ir susirasti vietą, kur teks vaduotis mirtim.

Aš bėgu Viktoro Mančinio Teletoną.

Ne blogiau nei vyriausybė. Tik Viktoro Mančinio gerovės valstybėje žmonės, apmokėdami sąskaitas, nesiskundžia. Jie išdidūs. Jie didžiuodamiesi giriasi tuo draugams.

Geniali afera — aš esu pačioje viršūnėje, o apačioje rikiuojasi naujokai, norintys apkabinti mane iš nugaros. Kokie gailestingi ir dosnūs yra šitie gerieji žmonės.

Taigi nepanašu, kad turėčiau pinigų narkotikams ar azartiniams žaidimams. Neatrodo, kad kada nors pavyktų pabaigti pradėtą maistą. Įpusėjęs patiekalą privalau pradėti darbą. Sėkmingai apmulkinti. Tačiau ne visi žmonės linkę duoti pinigų. Kai kurie duoda tik vieną kartą. Po kurio laiko, net ir patys dosniausieji, nustoja siuntę čekius.

Verksmingoji dalis, kai aš kažkieno glėbyje gaikčioju ir raudu, tampa vis lengvesnė. Vis sunkiau darosi liautis verkus.

Dar neišbraukti telefonų knygoje fondiu barai. Tailandiečių restoranai. Graikų. Etiopų. Kubiečių. Dar liko tūkstantis vietelių, į kurias nėjau mirti.

Kad padidėtų grynųjų srautas, reikia kiekvieną vakarą sukurti du arba tris didvyrius. Kai kada tenka apsilankyti trijose ar keturiose vietose, kad normaliai pavalgyčiau.

Esu performansų aktorius, kuriantis pietų teatrą, pasirodantis tris kartus kiekvieną vakarą. Ponios ir ponai, man reikia savanorių iš publikos.

„Ačiū, ne, — norėčiau papasakoti savo mirusiems giminaičiams. — Bet galiu sukurti ir savo šeimą.“

Žuvis. Mėsa. Vegetariški patiekalai. Šį vakarą, kaip ir daugelį kitų, lengviausia būtų tiesiog užmerkti akis.

Laikyk pirštą virš atverstos telefonų knygos.

Stokitės ir tapkite didvyriais, ponios ir ponai. Ženkit žingsnį ir išgelbėkit gyvybę.

Tiesiog besk pirštu ir leisk likimui nuspręsti už tave.

13 skyrius

Labai karšta, todėl Denis nusirengia striukę, po to ir megztinį. Neatsisagstęs sagų, net po apykakle, jis traukia marškinius per galvą, išvirkščius, ir dabar jo galva bei rankos supakuotos į raudoną šiurkščią flanelę. Apatiniai marškinėliai užsivynioja aplink pažastis, kol bando nusitraukti marškinius nuo galvos, boluoja nuogas pilvas, spuoguotas ir įdubęs. Aplink spenelius išdygę keli ilgi susiviję plaukeliai. Jo speneliai atrodo sutrūkinėję ir skausmingi.

„Biče, — sako Denis, vis tebekariaudamas su marškiniais, — per daug sluoksnių. Ir kodėl čia taip karšta?“

Todėl, kad čia lyg ir ligoninė. Nuolatinės globos rezidencija.

Virš džinsų ir diržo išlindęs apspuręs elastinis apatinių kelnaičių juosmuo. Matyti oranžinės rūdžių dėmės. Priekyje kyšo keletas gaktiplaukių. Geltonuoja šlapimo dėmės.

Priešais prie stalo sėdi mergina, stebi mus, jos veidas tarsi susigrūdęs aplink nosį.

Aš patraukiu žemyn jo marškinėlius, nes per daug įvairiaspalvių dėmių jo apatiniuose. Darbe, persirengimo kambaryje, mačiau kaip Denis nusimauna kelnes kartu su apatinėmis, visai kaip aš vaikystėje.

Vis dar marškiniuose įstrigusia galva, Denis tęsia: „Bičeli, gal gali padėti? Čia kažkur turėtų būti saga.“

Mergina prie stalo žiūri į mane. Ji kelia prie ausies telefono ragelį.

Nusimetęs beveik visus drabužius ant grindų Denis atrodo toks liesas tik su marškinėliais ir išpurvintais ties keliais džinsais. Jo sportbačiai surišti dvigubais mazgais, o batraiščių skylutės užsikimšusios sudžiūvusiu purvu.

Kaitra tikriausiai siekia kokį šimtą laipsnių, nes dauguma čia esančių žmonių neturi jokios kraujo apytakos, sakau jam. Čia begalė senių.

Kvepia švara, o tai reiškia, kad gali užuosti tik chemikalus, valiklius ar oro gaiviklius. Žinok, pušų kvapas skirtas užgožti šūdų tvaiką. Citrinų aromatas reiškia, kad kažkas apsivėmė. Rožės reiškia šlapimą. Praleidęs pusdienį Šv. Antano centre daugiau niekada gyvenime nebenorėsi uostyti jokių rožių.

Vestibiulis užgriozdintas baldais ir dirbtiniais augalais. Štai toks interjeras pasitinka vos įžengus pro duris.

Denis sako merginai, sėdinčiai prie stalo: „Ar niekas neišmėtys mano daiktų, jei juos čia paliksiu?“ Jis turi galvoje savo šlamšto krūvelę. Sako: „Aš esu Viktoras Mančinis.“ Pasižiūri į mane. „Atėjau aplankyti mamos?

Sakau Deniui: „Viešpatie, biče, jos smegenys nėra pažeistos.“ Atsisukęs į merginą, sakau: „AŠ esu Viktoras Mančinis. Ir visada lankau savo mamą, Idą Mančini. Ji gyvena 158-ame kambaryje.“

Mergina nuspaudžia telefono mygtuką ir sako: „Kviečiu seselę Remington. Prašau seselę Remington ateiti į registratūrą.“ Jos balsas pakyla iki lubų ir pereina pro jas.

Galvoji, ar seselė Remington yra realus žmogus.

Mergina tikriausiai palaikė Denį agresyviu ekshibicionistu.

Denis susikrauna drabužius ant medžiaga aptrauktos kėdės.

Storas vyras įrisnoja į vestibiulį, vieną ranką prispaudęs prie krūtinės, prilaikydamas kišenėlę, prigrūstą rašiklių, o kitoje spausdamas pipirinį balionėlį. Ant klubo žvanga raktai. Jis klausia merginos: „Kas atsitiko?“

O Denis klausia: „Ar čia yra koks nors tualetas? Tipo, civiliams?“

Problemos vardas Denis.

Jis išklausys išpažintį ir susipažins su tuo, kas liko iš Mamulės. Mano planas — pristatyti jį kaip Viktorą Mančinį.

Šitaip Denis gali sužinoti, kas aš esu. Mamulė gali atgauti ramybę. Priaugti svorio. Padėti man išvengti išlaidų vamzdeliui. Nenumirti.

Deniui sugrįžus iš tualeto, apsauginis palydi mus į gyvenamąją Šv. Antano centro dalį ir Denis sako: „Tualeto durys neužsirakina. Sėdėjau ant puodo, kai kažkokia sena dama tiesiog užgriuvo ant manęs.“

Pasidomiu, ar ji nenorėjo pasimylėti.

Denis sako: „Vėl pradedi?“

Praeiname begalę durų, kurias atrakina apsauginis. Mums einant raktai tabaluoja ant jo klubo. Net ant kaklo matyti riebalų klostės.

„Ar tavo mama, — klausia Denis, — panaši į tave?“

„Gal, — sakau, — išskyrus, na, žinai...“

O Denis sako: „Išskyrus tai, kad ji nusibadavusi ir be smegenų, tiesa?“

Sakau: „Baik, gerai. Taip, ji buvo šūdiną motina, bet vienintelė, kurią turiu.“

„Atleisk, bičeli, — sako Denis ir tęsia: — Bet ar ji nesupras, kad aš nesu tu?“

Šv. Antano centre labai anksti užtraukia užuolaidas, nes gyventojai, pamatę savo atvaizdą stikle, gali pamanyti, kad į juos kažkas žiūri. Tai vadinama „saulės nuleidimu“. Seniokai sukvailėja leidžiantis saulei.

Gali pasodinti daugumą šitų sukriošėlių priešais veidrodį sakydamas, kad tai speciali televizijos laida apie senus mirštančius nelaimingus žmones ir jie tai stebės valandų valandas.

Problema ta, kad Mamulė nesikalba su manimi, kai esu Viktoras ir nieko nepasakoja, kai esu jos advokatas. Vienintelė viltis — pabūti visuomeniniu gynėju, kai Denis bus manimi. Aš galiu paskatinti. Denis gali išklausyti. Gal ji prakalbės.

Galvoju apie tai, kaip apie psichologinę pasalą.

Pakeliui apsauginis paklausia, ar aš ne tas pats vaikinas, kuris išdulkino ponios Fyld šunį.

Ne, atsakau jam. Tai ilga istorija. Kokių aštuoniasdešimties metų senumo.

Mamulę randame bendrajame kambaryje, sėdinčią prie stalo, ant kurio išmėtytos dėlionės detalės. Koks tūkstantis detalių, bet nėra dėžutės su paveikslėliu. Tai galėtų būti bet kas.

Denis klausia: „Čia ji? Biče, ji visai į tave nepanaši?

Mamulė stumdo dėlionės detales, kai kurios apverstos pilkąja puse į viršų, ji stengiasi jas pritaikyti.

„O, bičeli, — sako Denis, apsuka kėdę ir atsisėda prie stalo, pasirėmęs rankomis į atkaltę. — Man atrodo, kad lengviau būtų sudėti pirma suradus kampus?

Mamulės akys slenka Denio veidu, suskilinėjusiomis lūpomis, nuskusta galva, skylėtais marškinėliais.

„Labas rytas, ponia Mančini, — sakau. — Jūsų sūnus, Viktoras, atėjo aplankyti. Tai jis. Gal turite ką nors svarbaus pasakyti?“

„Jo, — sako Denis. — Aš Viktoras? Jis suranda kampinę detalę ir pradeda taikyti kitas. „Manau, kad šitos mėlynos turėtų būti dangus arba vanduo“, — sako.

Ir mano Mamulės senos mėlynos akys pradeda drėkti.

„Viktoras?“ — klausia.

Ji atsikrenkščia. Spoksodama į Denį sako: „Tu atėjai?

Denis tebestumdo pirštais dėlionės detales, rinkdamas didesniąsias ir atidėdamas į šalį. Ant jo skustos galvos raudonuoja keli atspurę marškinėlių siūleliai.

Mamulės susenusi ranka nušliaužia stalu ir paliečia Denio ranką. „Kaip gera tave matyti, — sako ji. — Kaip tu gyveni? Seniai mačiau? Ašara iš vienos akies nurieda raukšlėtu skruostu iki burnos kampučio.

„Jėzau, — sako Denis ir patraukia ranką. — Ponia Mančini, jūsų rankos kaip ledas?

Mano motina sako: „Atsiprašau?

Ore tvyro kažkokio trinto maisto, kopūstų ar pupelių, kvapas.

Visą šį laiką stoviu šalia.

Denis sudeda keletą kampinių detalių. Sako man: „O kada pamatysime tavo daktarę?“

Mamulė klausia: „Jūs juk dar neišeinat, tiesa?“ Ji žiūri į Denį ašarotomis akimis, suraukusi antakius. „Aš taip tavęs ilgėjausi“, — sako.

Denis sušunka: „Ei, draugeliai, mums pavyko! Va, kampas.“

Mamulė drebančia, tarsi išvirta ranka nuima siūlgalį nuo Denio galvos.

Sakau:“ Atleiskit, ponia Mančini. Rodos, jūs ruošėtės savo sūnui pasakyti kažką svarbaus?

Mamulė pasižiūri į mane, po to į Denį. „Tu pabūsi, Viktorai? — klausia. — Mums reikia pasikalbėti. Tiek daug dalykų turiu tau paaiškinti“.

„Tai ir paaiškinkit“, — raginu.

Denis sako: „Manau, kad čia akis. Tai turėtų būti kažkieno veidas?

Mamulė atkiša vieną virpančią ranką ir sako: „Fredai, tai tik mano ir sūnaus reikalai. Svarbūs šeimyniniai reikalai. Nueik kur nors. Pažiūrėk televizorių ir leisk mums pasikalbėti asmeniškai?

Sakau: „Bet...“

Ji liepia: „Eik?

Denis šūkteli: „Štai kitas kampas? Jis surinkęs visas mėlynas detales ir sudėjęs jas į krūvelę. Visos detalės panašios formos, lyg išskydęs kryžius. Aptirpusios svastikos.

„Gal eik pagelbėti kam nors kitam“, — sako Mamulė, nusisukusi nuo manęs. Ji žiūri į Denį sakydama: „Viktoras susiras tave, kai pasikalbėsim?

Ji stebi mane kol išeinu į koridorių. Tada kažką pasako Deniui, bet aš neišgirstu. Drebanti ranka tiesiasi paliesti Denio pamėlusį skalpą, paliesti paausį. Nusmukusi pižamos rankovė atidengia gyslotą, sulysusią, rudą tarsi virto kalakuto kaklas ranką.

Vis dar rankiodamas dėlionės detales Denis atšlyja.

Šalia savęs užuodžiu šlapimo smarvę, o virpantis balsas man už nugaros sako: „Tai tu numetei mano antros klasės vadovėlį į purvą.“

Tebestebėdamas Mamulę, stengdamasis išgirsti jos žodžius, atsakau: „Spėju, kad taip!“

„Na, pagaliau garbingai prisipažinai“, — sako balsas. Mažytis džiovintas moteriškos lyties grybas stveria mane plonytėmis rankutėmis. „Eime su manim, — sako ji. — Daktarė Maršai norėtų su tavim pasikalbėti. Asmeniškai.“

Ji apsirengusi raudonais drobiniais Denio marškiniais.

14 skyrius

Atlošusi galvą, savo mažą juodą sraigutę, Peidž Maršai rodo į skliautuotas gelsvokas lubas. „Čia anksčiau buvo angelai, — sako. — Pasakojama, kad jie buvo neįtikėtinai gražūs, mėlynų plunksnų sparnais ir tikro aukso aureolėmis?

Senutė atvedė mane į Šv. Antano koplyčią, didžiulę ir tuščią nuo tada, kai neliko vienuolyno. Viena siena yra spalvotas vitražas iš šimtų skirtingų aukso atspalvių. Ant kitos sienos — tik didžiulis medinis krucifiksas. O tarp jų stovi Peidž Maršai baltu gydytojos chalatu, nuauksinta šviesos, su maža juoda plaukų sraigute. Ji su akiniais ir žiūri į viršų. Visa — juoda ir auksinė.

„Antruoju Vatikano dekretu, — sako, — bažnytinė tapyba buvo uždažyta. Angelai ir kitos freskos. Dauguma statulų buvo išgabentos. Nepakartojami tikėjimo liudijimai. Viskas dingo?

Ji žiūri į mane.

Senutės nebėra. Koplyčios durys užrakintos.

„Graudu, — sako Peidž, — bet mes nesugebame gyventi su tuo, ko nesuprantame. Jeigu ko nors nesugebame paaiškinti, tiesiog neigiame?

Ji sako: „Radau būdą kaip išgelbėti tavo mamos gyvybę. Bet tu gali nesutikti?

Peidž Maršai pradeda atsiseginėti chalatą, matyti vis daugiau nuogos odos.

„Tau ši mintis gali atrodyti atstumianti“, — sako.

Praskleidžia baltą chalatą.

Po juo visiškai nuoga. Nuoga, o oda tokia pat blyški, kaip ir ant kaklo. Balta, nuoga ir už kokių keturių žingsnių nuo manęs. Lengvai pasiekiama. Ji atmeta chalato kraštus ir jis pakimba ant alkūnių, rankos vis dar rankovėse.

Visi tie mirtinai traukiantys maži šilti šešėliai.

„Mes turime tik šią nedidukę galimybę“, — sako.

Žengia link manęs. Ji su akiniais. Kojos vis dar baltuose įsispiriamuose bateliuose, tik čia jie atrodo lyg auksiniai.

Buvau teisūs dėl jos ausų. Iš tiesų, bauginantis panašumas. Dar viena ertmė, kurios neuždengsi, kurią slepia tik odos klostė. Švelnių plaukų rėmuose.

„Jei myli mamą, — sako, — jei nori, kad ji gyventų, turi tai padaryti.“

Dabar?

„Pats laikas, — sako ji. — Mano vagina taip sudrėkus, kad išlaikytų įkištą šaukštą.“

Čia?

„Negaliu su tavimi susitikinėti kitur“, — aiškina.

Jos bevardis pirštas nuogas, kaip ir dauguma kitų kūno dalių. Klausiu, ar ji ištekėjusi.

„Ar tai tau kelia problemų?“ — klausia. Jos liemuo ir klubų linkis tik ištiestos rankos atstumu. Tik tiek iki jos krūtų su tamsiais speneliais, iki drėgnos karštos vietelės tarp kojų.

Aš sakau: „Ne. Visai ne. Jokių problemų?

Jos rankos atsega viršutinę mano marškinių sagą, po to dar vieną, ir dar vieną, nutraukia marškinius man nuo pečių ir numeta ant grindų.

„Tiesiog noriu, kad žinotum, — sakau, — nes esi gydytoja ir taip toliau. Gali būti, kad esu sveikstantis seksoholikas?

Jos rankos atsega diržo sagtį: „Tiesiog elkis kaip įpratęs?

Ji kvepia ne rožėmis, ne pušimi ir ne citrina. Net nejaučiu odos kvapo.

Ji dvelkia drėgme.

„Tu nesupratai, — sakau. — Aš jau beveik dvi dienas susilaikau?

Auksinėje šviesoje ji atrodo šilta ir švytinti. Bet negaliu atsikratyti jausmo, kad pabučiavęs ją lūpomis pajusiu šaltą metalą. Kad nusiraminčiau, galvoju apie vėžines ląsteles. Įsivaizduoju ūmią bakterinę odos infekciją. Ragenos opą.

Ji patraukia mano veidą link savo ausies šnabždėdama: „Gerai. Pasielgei garbingai. Bet gal galėtum atidėti sveikimo procesą rytdienai..?

Nutraukia mano apatines kelnaites ir sako: „Svarbu, kad manimi pasitikėtum?

Ir jos švelnios vėsios rankos apkabina mane.

15 skyrius

Jei esi didelio viešbučio vestibiulyje ir staiga išgirsti grojant valsą Žydrasis Dunojus, nešdinkis iš ten velniop. Nemąstydamas. Bėk.

Dar daugiau, niekas nėra absoliučiai tikra.

Jei esi ligoninėje ir pasako, kad vėžininkų palatos seselė yra seselė Flamingo, net nebandyk ten artintis. Nėra jokios seselės Flamingo. Jei pasako daktaro Bleizo pavardę, toks asmuo neegzistuoja.

Dideliame viešbutyje valsas Žydrasis Dunojus reiškia, kad prasideda pastato evakuacija.

Daugelyje ligoninių sesele Flamingu vadinamas gaisras. Daktaras Bleizas reiškia gaisrą. Daktaras Grinas reiškia savižudybę. Daktaras Blu reiškia, kad kažkas nustojo kvėpuoti.

Visą šį mėšlą Mamulė papasakojo kvailam vaikiščiui eismo kamštyje. Štai kaip seniai ji pradėjo kvakti.

Tą dieną vaikis sėdėjo klasėje, kai mokyklos sekretorė, įėjusi klasėn, pranešė jam, kad vizitas pas dantistą atidėtas. Po minutės jis pakėlė ranką ir pasiprašė išleidžiamas į tualetą. Nebuvo jokio sutarto vizito. Aišku, kažkas paskambino ir, prisistatęs dantų gydytojo asistentu, pranešė apie vizito perkėlimą, tačiau tai buvo slaptas ženklas. Jis išėjo į lauką per šonines valgyklos duris ir pamatė ją, laukiančią aukso spalvos automobilyje.

Tai buvo antras kartas, kai Mamulė sugrįžo jo pasiimti.

Ji nuleido automobilio langą ir paklausė: „Ar žinai, kodėl mamytė sėdėjo kalėjime šį kartą?“

„Už sukeistus plaukų dažus?“ — pasakė jis.

Taip pat žr. Piktybinis kenkimas.

Taip pat žr. Antrojo laipsnio įžeidimas veiksmu.

Ji pasilenkusi atidarė dureles ir kalbėjo neužsičiaupdama. Dienų dienas.

Jei kada nors teks apsilankyti Hard Rock Cafe, aiškino ji, ir išgirsi pranešimą: „Elvis išėjo iš pastato“, tai reikš, kad visi padavėjai turi skubėti į virtuvę ir išsiaiškinti, koks ypatingasis pietų patiekalas ką tik buvo užsakytas.

Apie visa tai žmonės kalba, kai nori nuslėpti tiesą.

Brodvėjaus teatre skelbimas ELVIS IŠĖJO IŠ PASTATO reiškia gaisrą.

Bakalėjos parduotuvėje, išgirdus „Ponas Kešas“ reiškia, kad kviečiama ginkluota apsauga. Išgirdus „Sąskaitą — faktūrą į Moteriškų drabužių skyrių“ reiškia, kad ten pastebėta vagilė. Kai kuriose parduotuvėse naudojamasi nesama moterimi, vardu Šeila. “Šeila kviečiama prie įėjimo“ reiškia, kad kažkas pastebėtas vagiliaujantis toje parduotuvės dalyje. Ponas Kešas, Šeila ir seselė Flamingas visada simbolizuoja kažką negera.

Mamulė išjungė variklį ir, viena ranka laikydama vairą, kitą atsuko į vaikį reikalaudama pakartoti viską, ką kalbėjo. Jos šnervėse juodavo sudžiūvęs kraujas. Panaudotos kraujuotos nosinaitės mėtėsi ant grindų. Kraujo buvo ant prietaisų skydelio. Taip pat ant priekinio stiklo.

— Tai, ko mokaisi mokykloje, nėra labai svarbu, — pasakė ji. — O tai, ką dabar išgirdai, gali išgelbėti gyvybę.

Ji spragtelėjo pirštais.

— Ponas Amondas Silvestris? — paklausė. — Jeigu išgirsi jį kviečiant, ką tada darysi?

Kai kuriuose oro uostuose šio pono pavardė reiškia teroristą su bomba.

— „Ponas Amondas Silvestris kviečiamas prie vartų Nr. 10 D sektoriuje“ reiškia, kad greitojo reagavimo būrys ten suras reikiamą asmenį.

Ponia Pamela Rank-Mensa — tiesiog ginkluotą teroristą.

„Ponas Bernardas Velis kviečiamas prie vartų Nr. 16 F sektoriuje“ reiškia, kad ten kažkas laiko prie gerklės peilį kažkuriam iš darbuotojų.

Mamulė užtraukia rankinį stabdį ir vėl spragteli pirštais.

— Greitas kaip triušis. Kas yra Panelė Terilin Meifild?

— Nervus paralyžiuojančios dujos? — sako vaikis.

Mamulė papurto galvą.

— Tik nesakyk, — sako berniukas. — Pasiutęs šuo?

Mamulė papurto galvą.

Pro langą buvo matyti aplink susispietusių automobilių mozaika. Virš greitkelio sukiojosi sraigtasparniai.

Berniukas pliaukštelėjo sau į kaktą ir pasakė:

— Ugniasvaidis?

Mamulė tarė:

— Tu net nesistengi. Gal reikia užuominos?

— Narkotikai? — pabandė jis ir pridūrė: — Aha, gal ir reikia užuominos.

Tada Mamulė pasakė:

— Panelė Terilin Meifild... pagalvok apie karves ir arklius.

Ir vaikis sušuko:

— Juodligė!

Trinktelėjo sau kumščiu į kaktą ir pakartojo:

— Juodligė. Juodligė. Juodligė!

Jis dar sykį trinktelėjo sau į galvą nusistebėdamas:

— Ir kaip galėjau taip greitai pamiršti?

Laisvąja ranka Mamulė pataršė jam plaukus ir pasakė:

— Tau puikiai sekasi. Prisimeni daugiau nei pusę ir galėsi išgyventi ilgiau už daugelis kitų žmonių.

Visur, kur benuvyktų, Mamulė susirasdavo intensyvaus eismo vietas. Ji klausydavosi radijo pranešimų apie tai, kur geriau nevažiuoti ir skubėdavo būtent ten. Ji surasdavo kamščius, vietas, kur eismas būdavo sustabdytas, ieškodavo avarijų vietų ir pakeltų tiltų. Ji nemėgo greičio, bet norėjo atrodyti skubanti. Eismo kamščiuose galėjo nieko neveikti, bet ne dėl savo kaltės. Jie tiesiog būdavo patekę į spąstus. Pasislėpę ir saugūs.

Mamulė pasakė:

— Dabar pateiksiu lengvą klausimą...

Užsimerkė, nusišypsojo, vėl atsimerkė ir tarė:

— Ką reiškia, kai parduotuvėje paprašo ketvirčio dolerio?

Jie abu vilkėjo tuos pačius drabužius nuo tada, kai ji pasiėmė vaikį iš mokyklos. Visuose moteliuose, kur buvo apsistoję, vos vaikiui įsiropštus į lovą, Mamulė, spragtelėjusi pirštais, liepdavo jam nusirengti visus drabužius — kelnes, marškinius, kojines, apatinius. Ryte juos grąžindavo, kartais išskalbtus.

Kai kasininkas paprašo ketvirčio dolerio, pasakė berniukas, reiškia, kad priešais jį stovi graži moteris, į kurią verta visiems pasižiūrėti.

— Na, tai reiškia truputį daugiau, — atsakė Mamulė. — Bet tiks.

Kartais Mamulė užmigdavo atsirėmusi į automobilio dureles ir visos aplink esančios mašinos nuvažiuodavo. Jei variklis būdavo įjungtas, prietaisų skydelyje pradėdavo mirksėti raudonos lemputės, o vaikis net nežinojo, ką jos reiškia. Tada iš ertmės šalia stabdžių rankenėlės pasirodydavo dūmai ir variklis pats užgesdavo. Už jų įstrigę automobiliai pradėdavo signalizuoti. Radijas pranešdavo apie naują kamštį, apie sugedusį automobilį vidurinėje greitkelio eilėje, kuris stabdo eismą.

Žmonėms automobiliuose signalizuojant ir žiūrint į juos, kvailas vaikiščias atrado būdą išgarsėti. Kol ją pažadindavo gaisro signalai, vaikėzas mojuodavo žiūrovams, galvodamas apie storąjį Tarzaną su beždžione ir kaštonais. Apie vyriškio šypseną. Apie tai, kad veidmainystė yra veidmainystė tik iki to laiko, kol pats apsisprendi pasirinkti kančią.

Vaikis šypsodavosi visiems piktiems veidams, spoksantiems į juos.

Ir siųsdavo oro bučinius.

Mamulė pabusdavo tik nuo sunkvežimių signalų. Tada lėtai susitvarkydavo plaukus. Įsikišdavo į vieną šnervę baltą plastikinę tūbelę ir įkvėpdavo. Praeidavo dar minutė, kol ji ištraukdavo tūbelę ir nužvelgdavo berniūkštį, sėdintį greta priekinėje sėdynėje.

Po to įsispoksodavo į prietaisų skydelyje degančias raudonas lemputes.

Tūbelė buvo mažesnė už lūpdažį, su angele viename gale ir užpildyta nežinia kuo. Kas kartą panaudojus ant tūbelės būdavo kraujo.

— Tu kurioje klasėje? — paklausė ji. — Pirmoje? Antroje?

Vaikis atsakė, kad penktoje.

— O kiek šiuo metu sveria tavo smegenys — tris ar keturis svarus?

Mokykloje jis gaudavo tik A.

— Tai tau dabar kiek? — paklausė. — Septyneri?

Devyneri.

— Taigi, Einšteine, viską, ką įtėviai tau prikalbėjo, gali pamiršti, — pasakė Mamulė. — Jau tie įtėviai — jie nežino, kas yra tikrai svarbu.

Tiesiai virš jų ūžė sraigtasparnis ir berniukas pasuko galvą taip, kad galėtų jį matyti pro mėlyną viršutinę priekinio stiklo dalį.

Radijas pasakojo apie auksinės spalvos Plymutb Duster, užtvėrusį vidurinę eismo juostą pagrindiniame kelyje. Atrodo, kad automobilis perkalto.

— Kokie niekai. Tau svarbiausia yra žinoti apie visus tuos tariamus asmenis, — pasakė Mamulė.

Panelė Peper Haviland yra Ebolos virusas. Ponas Terneris Andersonas reiškia, kad kažkas ką tik apsivėmė.

Radijas pranešė, kad buvo iškviesta kelių pagalbos komanda padėti kamštį sukėlusiam automobiliui.

— Pamiršk visą tą mėšlą, kurio tave moko — algebrą, makroekonomiką, — pasakė ji. — Na, pasakyk, kokia tau nauda iš to, kad apskaičiuoji trikampio pagrindą, jei koks nors teroristas paleis šūvį į galvą? Jokios naudos. Tau reikia tikro išsilavinimo.

Kiti automobiliai apvažiuodavo juos ir skubiai nušvilpdavo pradingdami tolyje.

— Noriu, kad žinotum kai ką daugiau, nei tik tai, kas kitiems atrodo pakankamos žinios, — pasakė ji.

Berniukas paklausė:

— Ką daugiau?

— Pavyzdžiui, kai galvoji apie savo likusį gyvenimą, — pasakė ir prisidengė ranka akis, — iš tikrųjų niekada negalvoji apie ilgesnį laikotarpį nei keleri metai.

Ir dar pridūrė:

— Kai sueina trisdešimt, pats sau esi didžiausias priešas.

Ji pasakė dar kai ką:

— Švietimo laikotarpis baigėsi. Dabar gyvename Antišvietimo amžiuje.

Radijas pranešė, kad apie įstrigusį automobilį buvo informuota policija.

Mamulė pagarsino radiją.

— Velnias, — tarė ji. — Pasakyk, kad tai ne apie mus.

— Jie kalbėjo apie auksinės spalvos Dasterį, — paaiškino berniukas. — Tai mūsų mašina.

Tada Mamulė pasakė:

— Tai tik rodo, kiek mažai išmanai.

Ji atsidarė dureles ir liepė vaikiui perlipti į jos vietą. Stebėjo greitai pro šalį lekiančius automobilius.

— Čia ne mūsų mašina, — pasakė.

Radijas plyšojo apie tai, kad pagrobėjai išlipa iš transporto priemonės.

Mamulė ištiesė jam ranką.

— Aš nesu tavo mama. Nieko panašaus, — pasakė ji. Panagėse rudavo išdžiūvęs kraujas.

Jiems už nugarų klykavo radijas. Auksaspalvio Dasterio vairuotoja ir mažas vaikas rizikavo savo gyvybėmis, norėdami pereiti keturias greitkelio eismo juostas.

Pasakė:

— Manau, kad turime apie trisdešimt dienų, kupinų smagių nuotykių. O tada mano kreditinės kortelės turėtų ištuštėti.

Ir pridūrė:

— Bet tik tuo atveju, jeigu mūsų nesučiups.

Automobiliai signalizavo ir lenkė juos. Už nugarų plyšojo radijas. Sraigtasparniai ūžė leisdamiesi vis žemiau.

Tada Mamulė tarė:

— Dabar, tarsi išgirdęs valsą Žydrasis Dunojus, stipriai laikykis man už rankos. Ir nieko negalvok. Tiesiog bėk.

16 skyrius

Naujoji pacientė — maždaug dvidešimt devynerių metų moteris, su apgamu vidinėje šlaunies pusėje, kuris atrodo prastokai. Sunku apibūdinti esant tokiam apšvietimui, tačiau atrodo per didelis, asimetriškas, mėlynai rudų atspalvių. Nelygiais pakraščiais. Aplink nutrinta oda.

Klausiu, ar ji apgamo nekaso.

Gal šeimoje būta sergančių odos vėžiu.

Šalia manęs sėdintis Denis, priešais kurį ant stalo guli dokumentų aplankas, žiebtuvėliu degina kamščio galą, kol tasai pajuosta, ir sako: „Rimtai, biče. Tu šį vakarą kažkaip keistai priešiškai nusiteikęs. Ar viskas gerai?“

Jis sako: „Visada imi nekęsti viso pasaulio, kai ką nors pasiguldai“.

Pacientė krenta ant kelių, plačiai juos praskėtusi. Ji atsilošia ir pradeda lėtai suptis pirmyn ir atgal. Sutraukdama makšties raumenis kilnoja pečius, krūtis, gaktą. Visas jos kūnas banguoja mums.

Vienas iš būdų prisiminti melanomos simptomus — raidės APSD.

Asimetriška forma.

Pakraščių nelygumai.

Spalvos pasikeitimai.

Diametras — daugiau nei šeši milimetrai.

Ji nusiskutusi. Įsitrynusi įdegio kremu ir aliejumi, viskas taip švelnu ir lygu, kad panašiau į plyšį kreditinei kortelei, negu į moterį. Siūbuodama prieš mūsų akis prietemoje, kurioje susiliejo raudoni ir juodi atšvaitai, ji atrodo gražesnė nei yra. Raudona šviesa paslepia randus ir mėlynes, tatuiruotes, strijas ir įbrėžimus. Tamsiuose šešėliuose jos akys ir dantys švyti baltai.

Juokinga, kad meno kūrinio grožis labiau susijęs su apipavidalinimu nei pačiu kūriniu.

Esant tokiam apšvietimui net ir Denis atrodo geriau, ypač jo panašios į viščiuko sparnelius rankos, kyšančios iš baltų marškinėlių. Dokumentų aplankas švyti geltonai. Jis suraukia viršutinę lūpą, prikanda ją, vedžiodamas akimis nuo pacientės į aplanką ir atgal.

Siūbuodama priešais mus, šūkčiodama pagal muziką, sako: „Na?“

Ji atrodo lyg būtų natūrali blondinė, taigi, padidintos rizikos faktorius, todėl klausiu, ar paskutiniu metu jos svoris netikėtai nesumažėjo?

Nežiūrėdamas į mane Denis klausia: „Bičeli, kažin kiek man kainuotų tikras modelis?“

Atsakau jam: „Biče, nepamiršk nupiešti įaugusių plaukelių.“

Pacientės klausiu, ar ji nepastebėjo kokių nors ciklo, žarnyno peristaltikos pokyčių.

Klūpėdama priešais, išskėstus pirštus juodai nulakuotais nagais uždėjusi ant abiejų šlaunų vidinės pusės, atsilošusi ir išlenkusi liemenį lanku, žvelgdama į mus ji klausią: „Ką?“

Odos vėžys, sakau mintyse, dažniausiai pasitaikanti vėžio rūšis tarp 29-34 metų moterų.

Sakau: „Reikia patikrinti jūsų limfmazgius.“

Tada Denis paklausia: „Biče, tai ar nori sužinoti, ką tavo Mamulė man pasakė?“

Aš prašau: „Tiesiog leiskite apčiuopti blužnį!“

Kažką brūkšnodamas apdegintu kamščiu, jis sako: „Ar teisingai suprantu, kad tu gėdiniesi?“

Blondinė atsiremia alkūnėmis į grindis ir parvirsta ant nugaros, dviem pirštais suspaudusi spenelius. Išsižioja, iškiša liežuvį, o paskui sako: „Daikiri. Esu Čeri Daikiri. Tau negalima manęs liesti. Apie kokį apgamą ką tik kalbėjote?“

Būdas prisiminti visus medicininio patikrinimo etapus vadinamas PLAVP ŠANRS. Medicinos mokykloje tai vadinama mnemoniku, t.y. atmintine. Raidės reiškia:

Pagrindiniai nusiskundimai.

Ligos istorija.

Alergijos.

Vaistai, kuriais buvo gydoma.

Persirgtos ligos.

Šeimos ligos istorija

Alkoholis.

Narkotikai.

Rūkymas.

Socialinė aplinka.

Vienintelis būdas baigti medicinos mokyklą yra mnemonikai.

Prieš tai buvusi pacientė, taip pat blondinė, tokiomis kietomis, stačiomis krūtimis, kad galėtum pasismeigti, rūkė cigaretę, tarsi tai būtų neatsiejama įprasto elgesio dalis, todėl paklausiau, ar ji nejaučia nuolatinių nugaros, pilvo skausmų. Ar ji nesiskundžia prastu apetitu arba bendru nuovargiu. Jei yra tokių nusiskundimų, pasakiau, reikėtų reguliariai tikrintis sveikatą.

— Turiu galvoje, jeigu surūkote daugiau nei pakelį per dieną, — pasakiau.

Ir paimti mėginėlį būtų visai ne bloga mintis, patariau.

Ji atsistojo keturpėsčia, lėtai linguodama nuogu užpakaliu, suspaudusi sėdmenis ir pro petį žiūrėdama į mus paklausė:

— Kas tas mėginėlis?

„Ar tai tavo naujasis hobis?“ — klausia ji ir iškvepia dūmus man į veidą.

Jei tai galima pavadinti iškvėpimu.

Tai reiškia, kad iš gimdos paima audinių pavyzdį, aiškinu jai.

Tada ji išbąla, net makiažas negali to paslėpti, net raudonos ir juodos šviesos atspindžiai, ir ji suspaudžia kojas. Įmeta cigaretę į manąjį alaus stiklą sakydama: „Tu neteisingai vertini moteris“, — ir nueina prie kito vaikino.

Saukiu jai įkandin: „Visos moterys — tai tik kita tos pačios problemos atmaina!“

Tebelaikydamas kamštį Denis pakelia mano alų ir taria: „Biče, nešvaistyk...“ — tada susipila viską, išskyrus nuorūką į savo stiklą. Jis tęsia: „Tavo mamelė labai daug kalba apie kažkokį daktarą Maršalą. Sako, kad jis pažadėjo grąžinti jaunystę. Bet su sąlyga, kad tu padėsi?

Aš atsakau: „Ji. Daktarė Peidž Maršai. Tai moteris.“

Ateina kita pacientė, garbanota brunetė, maždaug dvidešimt penkerių, turinti folinės rūgšties trūkumo požymių, jos liežuvis atrodo lyg būtų raudonai glazūruotas, pilvas šiek tiek išpūstas, akys tarsi stiklinės. Aš pasiteirauju, ar galėčiau paklausyti jos širdies plakimo. Dėl virpesių, pagreitėjusio plakimo. Ar neturi nusiskundimų pykinimu, viduriavimu?

„Biče?“ — sako Denis.

Klausimai apie skausmus vadinami CHPVTIPISS: Charakteristika, Pradžia, Vieta, Trukmė, Intensyvumas, Palengvėjimas, Išplitimas ir Susiję Simptomai.

Denis pakartoja: „Biče?“

Bakterija, vadinama Staphylococcus aureus reiškia: odos infekcija, toksinio šoko sindromas, abscesai, plaučių uždegimas, hemolizė, endokarditas ir osteomelitas.

„Biče?“ — vėl Denis.

Ligos, kurias motina gali perduoti savo kūdikiui, vadinamos TKRCH: Toksoplazmozė, Kitos, Raudonukė, Citomegalo virusas, Herpesas. Tai padeda, jei gali įsivaizduoti kaip motina perduoda žibintuvėlį savo kūdikiui.

Kokia motina, toks ir sūnus.

Denis baksteli pirštais man į veidą: „Ei, kas tau darosi? Ko čia išsidirbinėji?“

Nes tokia yra tiesa. Tokiame pasaulyje gyvename. Aš laikiau MKST. Medicinos Koledžo Stojamąjį Testą. Pakankamai ilgai mokiausi Medicinos mokykloje, kad žinočiau, jog apgamas niekada nebūna tiesiog apgamas. Kad paprasčiausias galvos skausmas gali būti smegenų auglio simptomas, tai gali reikšti dvejinimąsi akyse, jutimo sutrikimą, vėmimo sukeltus priepuolius, galvos svaigimą, mirtį. Paprastas raumenų mėšlungis reiškia raumenų spazmus, skysčių disbalansą ir burnos džiūvimą, sukeliančius priepuolį, komą, mirtį. Spuogai reiškia cistas gimdoje. Lengvas nuovargis reiškia tuberkuliozę. Kraujosruvos akyse reiškia meningitą. Mieguistumas yra pirmasis šiltinės požymis. Tas mirguliavimas akyse, kurį matai saulėtą dieną, reiškia, kad akių tinklainė atšokusi. Tu anki.

„Pasižiūrėk į jos nagus, — sakau Deniui, — tai tikras plaučių vėžio požymis!“

Jeigu sunku susivokti aplinkoje — tau užsikimšo šlapimtakiai, didelis inkstų nepakankamumas.

Visa tai sužinai Fizinio Patikrinimo užsiėmimuose, antraisiais studijų medicinos mokykloje metais. Ir tos žinios niekur neišnyksta.

Nežinojimas buvo palaima.

Kraujosruva reiškia kepenų cirozę. Raugėjimas — gerklų ar ryklės vėžį arba mažų mažiausiai skrandžio opą.

Mažiausias įgėlimas šnabžda apie žvynelinę, karcinomą. Paukščiai medžiuose čiulba apie histoplazmozę.

Į visus apsinuoginusius pradedi žiūrėti kaip į pacientus. Šokėjos akys gali būti skaisčios ir nuostabios, jos speneliai — rudi ir stangrūs, bet jeigu sunkiai kvėpuoja, vadinasi, serga leukemija. Šokėjos plaukai gali būti tankūs, ilgi, žvilgantys, bet jeigu pasikaso galvą, vadinasi, jai — Hodžkino limfoma.

Versdamas vieną puslapį po kito, Denis užpildo savo bloknotą figūromis, besišypsančiomis gražuolėmis, lieknomis moterimis, siunčiančiomis jam oro bučinius, moterimis, nuleidusiomis galvas ir žvelgiančiomis į jį pro užkritusius ant veidų plaukus.

„Skonio praradimas yra burnos vėžio požymis“, — sakau Deniui.

Nežiūrėdamas į mane, apžiūrinėdamas ką tik nupieštą šokėją, Denis sako: „Aha, bičeli, tada tu jau seniai pasigavai vėžį.“

Net jeigu Mamulė numirtų, nesu tikras ar norėčiau grįžti praeitin ir vėl viską pakartoti, kol dar nesibaigęs mano kreditas. Be to, žinau, kad šitaip gyventi visai patogu.

Kai paaiškėja, kad viskas klostosi prastai, pradedi gyventi tarsi kažko laukdamas. Vėžio. Atminties praradimo. Kaskart pasižiūrėjęs į veidrodį tyrinėji save ieškodamas raudonų dėmių, kurios galėtų reikšti dedervinę. Dar žiūrėk: Kerpligė.

Taip pat žr. Niežai.

Taip pat žr. Laimo liga, meningitas, reumatinė karštinė, sifilis.

Nauja pacientė vėl blondinė, liesa, gal net per liesa. Greičiausiai stuburo auglys. Jeigu ji skundžiasi galvos ir gerklės skausmais, neaukšta temperatūra, jai tikriausiai poliomielitas.

„Padaryk šitaip“, — liepia jai Denis ir užsidengia akis delnais.

Pacientė pakartoja jo judesį.

„Nuostabu, — sako Denis, greitai piešdamas eskizą. — Gal galėtum truputėlį prasižioti?

Ji prasižioja.

„Biče, — sako, — pozuotojos dailės studijose niekada nebūna tokios gundančios!“

O aš matau tik tai, kad ji nėra gera šokėja ir, aišku, prasta koordinacija gali būti ameotropinės lateralinės sklerozės požymis.

Taip pat žr. Lu Gerigo liga.

Taip pat žr. Viso kūno paralyžius. Taip pat žr. Kvėpavimo sutrikimai. Taip pat žr. Spazmai, nuovargis, ašarojimas.

Taip pat žr. Mirtis.

Plaštakos šonu Denis trina kamščiu nupieštas linijas, kad išgautų šešėlius. Tai moters eskizas. Ji rankomis prisidengusi akis, burna praverta. Denis piešia greitai, dažnai žvilgčiodamas į moterį, jos bambą, klubų linkį. Pastebiu, kad Denio piešiamos moterys atrodo truputį kitaip nei tikrovėje. Denio versijoje kai kurių moterų šlaunys tvirtumu primena uolas, patinę paakiai tampa šviesūs ir lygūs.

„Gal dar turi šiek tiek pinigų, bičiuli? — klausia Denis. — Norėčiau, kad ji dar papozuotų!“

Bet mano kišenėse švilpia vėjas, todėl mergina eina pas kitą darbuotoją.

„Na, tai parodyk, Pikasai“, — sakau jam.

Denis pasikaso paakį, palikdamas didelį suodžių pėdsaką. Tada atkiša man bloknotą ir parodo nuogą moterį, prisidengusią akis rankomis, glotnia oda, įtempusią raumenis, jos figūros nebjauroja nei ultravioletinės lempos šviesa, nei prastos mitybos požymiai. Ji patraukli ir miela. Lanksti ir rami. Tokia būti ji tiesiog negalėtų fiziškai.

„Biče, — sakau, — tu ją gerokai pajauninai!“

Kita pacientė ir vėl Čeri Daikiri. Šį kartą nesišypsodama, smarkiai įtraukusi skruostą. Ji klausia manęs: „Ar apie šitą apgamą kalbėjot? Jūs įsitikinęs, kad tai vėžys? Tai yra... aš nežinau, ar labai rimta?

Nežiūrėdamas į ją pakeliu pirštą. Tarptautine ženklų kalba tai reiškia Palaukite. Gydytojas tuoj jus priims.

„Jos keliai tikrai ne tokie liesi, — sakau Deniui. — Ir jos subinytė gerokai didesnė!“

Aš pasilenkiu pažiūrėti, ką daro Denis, tada pažvelgiu į paskutinę pacientę. „Turėtum suapvalinti kelius“, — sakau.

Draugiškoji šokėja apdovanoja mane aistringu žvilgsniu.

Denis toliau piešia. Padidina moters akis, pataiso plaukus. Jis viską sugadina.

„Bičeli, — sakau, — žinai, nesi labai geras dailininkas. Rimtai, draugeli. Aš mačiau visai ne tai!“

Denis atsako: „Kol dar nesušikai viso pasaulio, gal paskambink rėmėjui, Šikniau. Ir jei vis dar norėsi taškytis mėšlu, turėtum žinoti, kad Mamulė patarė tau perskaityti jos žodyną.“

Besilankstančiai priešais mus Čeri sakau: „Jeigu tu rimtai susirūpinai savo gyvenimu, aš pasirengęs pasikalbėti apie tai kur nors asmeniškai!“

Čeri nuleidžia koją nuo pakylos krašto ir nulipa žemyn.

„Ne, ne žodyne, — sako Denis, — dienoraštyje. Jei dar domina kaip atsiradai, viską rasi jos dienoraštyje!“

Aš klausiu, kas parašyta Mamulės dienoraštyje.

Piešdamas savo netikroviškus piešinėlius, Denis sako: „Jo, dienoraštis. Ne žodynas, drauguži. Viskas apie tavo tėvą parašyta jos dienoraštyje!“

17 skyrius

Šv. Antano centre administratorė nusižiovauja, prisidengusi ranka, ir išgirdusi mano pasiūlymą kur nors išgerti kavos, nužvelgusi mane nuo galvos iki kojų, atsako: „Tik ne su tavim!“

Rimtai, aš jos nekabinu. Stebiu pakankamai ilgai ir galiu tvirtinti, kad jai tikrai metas išgerti kavos. Tai nėra mėginimas sugundyti.

Rimtai.

Aš sakau: „Jūsų akyse matau nuovargį!“

Visą dieną ji užregistruoja ir išregistruoja žmones, stebi video monitoriuje Šv. Antano centro koridorius, svetainę, sodą, ekraną perjungdama kas dešimt sekundžių. Ekranas — mirguliuojantis, juodai baltas. Monitoriuje dešimt sekundžių matai valgomąjį, tuščią, su užkeltomis ant stalų kėdėmis, chromuotomis kojomis į viršų. Po dešimties sekundžių atsiranda ilgas koridorius, su kažkokių daiktų krūva ant suolelio.

Per kitas dešimt sekundžių stebiu Daktarę Peidž Maršai, stumiančią vežimėlį, kuriame sėdi mano mama, kažkokiu kitu ilgu koridoriumi.

Administratorė sako: „Aš tik minutėlei.“

Šalia video monitoriaus stovi senas radijo taškas. Uždengtas gumburiuotu moheriniu sofos užtiesalu, senovinis radijo taškas su numeruotu jungikliu. Skaičiai reiškia Šv. Antano centro patalpas. Čia esančiu mikrofonu gali pasinaudoti, jei reikia ką nors paskelbti. Pasukęs jungiklį prie reikiamo skaičiaus gali klausytis, kas vyksta bet kurioje pastato patalpoje.

Ir vieną akimirką iš radijo aparato pasigirdo Mamulės balsas: „Aš pati visą gyvenimą sprendžiau su kuo nesitaikstyti...“

Mergina pasuka jungiklį ties devynetu, dabar girdėti ispanų radijas ir metalinių indų barškėjimas kavinės virtuvėje.

Sakau merginai: „Gali neskubėti.“ Tęsiu: „Aš nesu pabaisa, nors tu tikriausiai girdėjai priešingą kai kurių pagiežingų ir piktų čia esančių tipelių nuomonę?

Nors elgiuosi labai maloniai, ji įkiša piniginę į stalčių ir užrakina. Sako: „Užtruksiu tik kelias minutes. Gerai?“

Gerai.

Tada išeina pro saugomas duris, o aš lieku sėdėti prie jos stalo. Stebiu monitorių: svetainę, sodą, kažkokius koridorius, visus po dešimt sekundžių. Laukiu, gal pamatysiu Peidž Maršai. Viena ranka sukinėju jungiklį, skaičius po skaičiaus, norėdamas išgirsti Daktarės Maršai balsą. Arba Mamulės. Juodai baltame fone, beveik gyvame.

Peidž Maršai ir jos oda.

Dar vienas klausimas iš klausimyno seksoholikams:

Ar prasikerpate kelnių kišenių vidų, kad galėtumėte masturbuotis viešose vietose?

Svetainėje kažkieno žila galva palinkusi prie dėlionės.

Garsiakalbyje — tyla. Baltas triukšmas.

Po dešimties sekundžių išvystu senutes, sėdinčias darbo kambaryje prie stalo. Senutes, kurioms prisipažinau gadinęs jų automobilius, griovęs jų gyvenimus. Sutikęs su jų kaltinimais.

Pagarsinu ir prikišu ausį prie pat garsiakalbio. Nežinodamas kokią patalpą kuris skaičius reiškia, tiesiog perjunginėju juos ir klausausi.

Kitą ranką įkišu į tai, kas kažkada buvo senovinių kelnių kišenė.

Suku skaičių po skaičiaus, kažkas kūkčioja ties skaičiumi trys. Kad ir kas tai būtų. Keikiasi ties penketu. Meldžiasi ties aštuonetu. Kad ir kas tai būtų. Vėl virtuvė ties devynetu, girdėti ispaniška muzika.

Monitoriuje — biblioteka, dar vienas koridorius, mirgantis juodai — baltas aš, pasilenkęs prie administratorės stalo, akis įbedęs į monitorių. Aš, viena ranka įsikabinęs į ryšio kontrolės jungiklį. Kita išskydusiais kontūrais ranka iki alkūnės sukišta į kelnes. Esu stebimas. Kamera vestibiulio lubose stebi mane.

Mane, ieškantį Peidž Maršai.

Besiklausantį. Laukiantį kol ją išgirsiu.

PASALA nėra tikslus apibūdinimas, bet tai pirmas žodis, kuris šauna man į galvą.

Monitorius rodo vieną senutę po kitos. Tada, dešimt sekundžių — Peidž, stumiančią koridoriumi mano mamą, sėdinčią kėdėje su ratukais. Daktarę Peidž Maršai. Suku jungiklį, kol išgirstu Mamulės balsą.

„Taip, — sako ji, — aš visada kovojau prieš, bet man vis labiau neramu dėl to, kad niekada nekovojau už ką nors?

Monitorius rodo sodą ir seną moterį, susikūprinusią vaikštynėje. Įstrigusią žvyre.

„O, aš galiu kritikuoti, skųstis ir teisti visus ir viską, bet kas man iš to?“ — tęsia Mamulės balsas tuo metu, kai monitoriuje keičiasi vis kitos patalpos.

Monitorius rodo valgomąjį, tuščią.

Monitorius rodo sodą. Ten dar daugiau senukų.

Tai galėtų būti labiausiai neviltin varantis tinklalapis. Mirties Kamera.

Tarsi juodai — balta dokumentika.

„Griovimas visai ne tas pats, kas kūrimas, — sako Mamulės balsas. — Maištas — tai ne atstatymas. Tyčiojimasis — ne pasikeitimas...“ Ir balsas garsiakalbyje nutyla.

Monitoriuje matau svetainę ir moterį, palinkusią prie dėlionės.

Ieškodamas suku jungiklį nuo vieno skaičiaus prie kito.

Ties skaičiumi penki balsas sugrįžta. „Mes išdraskėm pasaulį, — sako ji, — bet nežinom ką daryti su tais gabalėliais...“ Ir balsas vėl išnyksta.

Monitorius rodo vieną koridorių, pranykstantį tamsoje.

Ties septynetu jos balsas vėl atsiranda: „Mano karta, mūsų bandymai iš visko pasijuokti nepadarė pasaulio geresniu. Mes taip ilgai sprendėme apie kitų žmonių darbus, kad patys tesukūrėme visai mažai?

Iš garsiakalbio sklindantis balsas sako: „Man maištas tebuvo būdas pasislėpti. Mums kritika atstoja dalyvavimą.“

Balsas kalba: „Tik atrodo, kad mes kažką nuveikėme. Nieko doro šiam pasauliui aš nedaviau.“

Dešimt sekundžių monitorius rodo mano Mamulę ir Peidž koridoriuje ties darbo kambariu.

Iš garsiakalbio, aštrus ir tolimas, Peidž balsas sako: „O jūsų sūnūs?

Mano nosis prispausta prie monitoriaus, aš visai arti.

Dabar monitorius rodo mane, prispaudusį ausį prie garsiakalbio, greitai judančią ranką įkišusį į kelnių klešnę.

Peidž balsas klausia: „O kaip Viktoras?“

Rimtai, aš tuoj susijaudinsiu.

Mamulės balsas atsako: „Viktoras? Be jokios abejonės, Viktoras pats turi rasti būdą išgyventi!“

Tada ji nusijuokia ir taria: „Motinystė — tai opijus liaudžiai!“

Dabar monitoriuje matau administratorę, stovinčią man už nugaros su puodeliu kavos.

18 skyrius

Nors vargu ar įmanoma, bet kito apsilankymo metu Mamulė atrodo dar labiau sulysusi. Jos kaklas panašus į mano riešą, pageltusi oda susimetusi į raukšles prie gerklės. Veidas primena oda aptrauktą kaukolę. Ji pasuka galvą, kad matytų mane, stovintį tarpduryje, jos akių kampučiuose susikaupusi kažkokia neaiški masė, panaši į pilką žele.

Atrodo, tarsi po antklodėmis nieko nėra, išskyrus du klubikaulius. Dar vienas ženklas, rodantis, kad po antklode kažkas yra — keliai.

Ji tiesia vieną siaubą varančią ranką pro chromuotus lovos strypus, klaikią ir plonytę, panašią į viščiuko kojelę, į mane ir ryja seiles. Tam reikia daug pastangų, lūpos apsiseilėja, ir ji, siekdama manęs, pasako:

„Morti, aš — ne sąvadautoja? Ji krato ore suspaustus kumščius ir kalba: „Tai feministinis pareiškimas. Ar būtų galima kalbėti apie prostituciją, jeigu visos moterys mirtų?“

Stoviu čia, laikydamas gražią puokštę ir sveikatos linkintį atviruką. Atėjau tiesiai iš darbo, todėl vilkiu senovines kelnes ir apsiaustą. Batai su sagtimis, senovinės kojinės, aptempiančios liesas blauzdas, aptaškyti purvu.

O mano Mamulė tęsia: „Morti, turėtum nutraukti šitą bylą.“ Ir vėl nugrimzta į pagalvių krūvą. Seilės, tekančios iš burnos, paliko melsvus pėdsakus ant baltų pagalvių užvalkalų.

Atvirukas su linkėjimais pasveikti čia jau nepadės.

Ranka grabaliodama ore, ji sako: „Ir, Morti, prašau, pakviesk Viktorą?

Kambaryje tvyro kvapas, toks pats, kurį skleidžia Denio sportiniai bateliai rugsėjo mėnesį, kuriais jis avi be kojinių visą vasarą.

Graži gėlių puokštė nieko nepakeis.

Mano apsiausto kišenėje guli jos dienoraštis. Jame įkišta sena slaugos centro sąskaita, įkišu puokštę į jos lovos rėmą ir einu medžioti vazos ir ko nors, kuo galėčiau Mamulę pamaitinti. Gal to šokoladinio pudingo. Ko nors, ką galėčiau šaukšteliu įkišti jai į burną ir priversti nuryti.

Jos išvaizda verčia mane keistai jaustis — nepakeliamai sunku būti čia ir nepakeliamai sunku nebūti. Man išeinant, ji sako: „Tu privalai surasti Viktorą. Įtikink jį padėti daktarei Maršai. Prašau. Jis turi padėti daktarei Maršai išgelbėti mane?

Tarsi niekada nieko nelemtų atsitiktinumas.

Koridoriuje stovi Peidž Maršai su akiniais, kažką skaitanti užrašuose. „Pagalvojau, kad norėtum žinoti“, — sako ji, atsiremia į turėklus, kurie įtaisyti koridoriaus pasieniuose, ir tęsia: „Jūsų motinos svoris šią savaitę nukrito iki aštuoniasdešimt penkių svarų?

Užkiša užrašus už nugaros, abiem rankomis laikydamasi už turėklų. Šitaip stovint jos krūtinė pakyla. Dubuo priartėja prie manęs. Peidž Maršai apsilaižo apatinę lūpą ir sako: „Ar pagalvojai, kokių veiksmų turėtum imtis?“

Gyvybės palaikymo sistema, dirbtinis maitinimas, kvėpavimo vamzdeliai — medicinoje tai vadinama „gelbėjimo priemonėmis“.

Atsakau, kad nežinau.

Stovim čia laukdami, kad kuris nors pasislinktų artyn nors per colį.

Dvi besišypsančios senos damos praeina pro mus, viena jų rodo ir sako kitai: „Čia tas mielas jaunuolis, apie kurį pasakojau. Tai jis užsmaugė mano katytę?

Antroji dama, kreivai susagstytu megztiniu, atsako: „Ką čia šneki, jis beveik mirtinai sumušė mano seserį?

Jos nueina.

„Kaip miela, — sako daktarė Maršai. — Turiu galvoje tai, ką darai. Tu padedi šiems žmonėms susidoroti su didžiausiomis jų gyvenimo problemomis?

Šiuo metu ji atrodo taip, kad priverčia galvoti apie krūvas sudaužytų automobilių. Įsivaizduok du nosimis susidūrusius prakeiktus automobilius. Jos išvaizda verčia galvoti apie masines kapavietes, negaliu išbūti ramus daugiau nei trisdešimties sekundžių.

Galvoju apie sugedusį kačių maistą, gangrenines žaizdas ir išimtus donorų organus.

Štai kaip gražiai atrodo.

Jei ji neprieštarauja, turiu eiti ir paieškoti pudingo.

Ji klausia: „Ar tai todėl, kad turi merginą? Dėl to?“

Ieško priežasties, kodėl mes nepasimylėjom koplyčioje prieš keletą dienų. Priežasties, kodėl aš negalėjau, nors ji buvo nuoga ir pasirengusi. Priežasties, kodėl pabėgau.

Jei reikia pilno mano merginų sąrašo, grįžkime į ketvirtąjį žingsnį.

Taip pat žr. Niko.

Taip pat žr. Liza.

Taip pat žr. Tania.

Daktarė Maršai atkiša dubenį į mane ir sako: „Ar žinai, kaip miršta tokie ligoniai kaip tavo mama?“

Badu. Jie pamiršta kaip reikia ryti ir gėrimas ar maistas gali patekti į plaučius. Plaučiuose tos medžiagos pūva, išsivysto plaučių uždegimas ir jie miršta.

Sakau, kad žinau.

Sakau, kad tikriausiai yra baisesnių dalykų nei tiesiog leisti numirti senam žmogui.

„Bet tai ne šiaip senas žmogus, — sako Peidž Maršai. — Tai — tavo motina.“

Jai beveik septyniasdešimt.

„Šešiasdešimt dveji, — sako Peidž. — Ir jeigu yra koks nors būdas ją išgelbėti, o tu atsisakai, vadinasi, žudai ją savo nerūpestingumu?

„Kitaip sakant, — klausiu, — privalau tave išdulkinti?“

„Girdėjau apie tavo pasiekimus iš kai kurių slaugių, — sako Peidž Maršai. — Žinau, kad neturi jokių seksualinių tabu. O gal tik su manim? Gal aš ne tavo skonio? Taip?“

Abu tylime. Pro mus praeina slaugė, stumdama vežimėlį su paklodėmis ir drėgnais rankšluosčiais. Jos batų padai ir vežimėlio ratukai — guminiai. Grindys išklotos senomis kamštinėmis plokštėmis, pajuodusiomis nuo mindymo, ir ji praeina pro mus beveik negirdimai, palikdama tik silpną šlapimo kvapą.

„Suprask mane teisingai, — sakau, — aš noriu dulkintis su tavimi. Tikrai noriu tave išdulkinti?

Koridoriaus gale slaugė sustoja, atsigręžia į mus ir sako: „Ei, Romeo, gal palik vargšę daktarę Maršai ramybėje?

Peidž atsako jai: „Viskas gerai, panele Parks. Tai tik mudviejų reikalas, pono Mančinio ir mano?

Abu žiūrime, kol ji kvailai nusišypso ir nustumia vežimėlį į kitą koridorių. Jos vardas Irena. Irena Parks, ir, na taip, mes daug kartų tai darėme jos automobilyje, mašinų stovėjimo aikštelėje beveik prieš metus.

Taip pat žr. Karen, slaugytoja.

Taip pat žr. Žanin, vyresnioji slaugytoja.

Tuo metu galvojau, kad bet kuri iš jų gali būti ta ypatinga mergina, tačiau nusirengusios visos virsdavo niekuo. Dabar jos subinytė mane traukia tiek pat, kiek drožtukas.

Daktarei Peidž Maršai sakau: „Čia tu klysti. Aš taip labai trokštu tave išdulkinti, kad net jaučiu tai visu kūnu. Ir tu neteisi, aš niekam nelinkiu mirties, tiesiog noriu, kad Mamulė vėl būtų tokia, kaip anksčiau?

Peidž Maršai atsidūsta, suspaudžia lūpas į mažytį mazgelį ir spokso į mane. Ji laiko sukryžiuotomis rankomis prispaudusi prie krūtinės bloknotą.

„Taip, — sako ji, — tai visai nesusiję su seksu. Tiesiog nenori, kad mama pasveiktų. Tu nesugebi bendrauti su stipriomis moterimis ir manai, kad jeigu ji mirs, kartu dings ir tavo problemos.“

Iš savo kambario Mamulė šaukia: „Morti, kaip manai, už ką aš tau moku?“

Peidž Maršai sako: „Gali meluoti mano pacientams ir padėti jiems išspręsti problemas, bet nemeluok pats sau!“ Ir priduria: „Ir nemeluok man.“

Peidž Maršai sako: „Tau labiau patiktų matyti ją mirusią, nei pasveikusią.“

Aš atsakau: „Taip. Tai yra, ne. Aš nežinau.“

Visą gyvenimą labiau jaučiausi Mamulės įkaitu nei vaiku. Jos socialinių ir politinių eksperimentų subjektas, asmeninė bandomoji žiurkė. Dabar ji priklauso man, ir jai nepavyks išsisukti numirštant ar pasveikstant. Man tik reikia nors vieno žmogaus, kurį galėčiau išgelbėti. Aš tik noriu būti reikalingas nors vienam žmogui. Kuris negalėtų be manęs gyventi. Noriu pasijusti didvyriu, bet ne vienai minutei. Net jeigu tai reikštų neleisti jai pasveikti, noriu būti kieno nors nuolatiniu gelbėtoju.

„Žinau, žinau, žinau, tai skamba siaubingai, — sakau, — bet... net nežinau... Aš taip galvoju“

Manau, dabar turėčiau pasakyti Peidž Maršai, ką iš tikrųjų galvoju.

Turiu galvoje, kad aš tiesiog pavargau visą laiką būti neteisus tik dėl to, jog esu vaikinas.

Kalbu apie tai, kad jeigu daugybę kartų kas nors kartos, kad esi priešiškai nusiteikęs ir darai spaudimą, galų gale pasiduosi tam ir tikrai tapsi priešu. Turiu galvoje, kad vyriškos lyties kiaule šovinistu negimstama, juo tampama, ir daugumą jų tokiais paverčia moterys.

Galų gale pasiduodi ir susitaikai su faktu, kad esi seksistas, fanatiškas, nejautrus, žiaurus, kretinų kretinas. Moterys teisios. Tu neteisus. Pripranti prie tos minties. Gyveni taip, kaip iš tavęs tikimasi.

Net jeigu batai ir spaudžia, sumažini kojas iki reikiamo dydžio.

Turiu galvoje, ar pasaulyje, kuriame nebėra Dievo, motina virsta nauju dievu? Naujas šventas, lengvai įgyjamas postas. Argi motinystė nėra paskutinis likęs nuostabus, nepakartojamas stebuklas? Tačiau šis stebuklas vyrams nepasiekiamas.

Nors vyrai ir sako esą laimingi, kad jiems nereikia gimdyti, gali išvengti skausmo ir kraujo, bet tai taip panašu į pasakėčią apie lapę ir neprinokusias vynuoges. Žinoma, vyrai negali daryti to, kas neįmanoma. Fizinė jėga, abstraktus mąstymas, falai — visi vyrų turimi privalumai labiau panašūs į simbolinius.

Falu net nago nenulauši.

Moterys jau gimsta turėdamos didesnes galimybes. Tą dieną, kai vyras pagimdys, galėsim pradėti kalbėti apie lygias teises.

Nesakau šito Peidž.

Vietoj to, kalbu apie tai, kad norėčiau būti kieno nors angelu sargu.

KERŠTAS nėra tinkamiausias žodis, bet jis pirmas šauna man į galvą.

„Gelbėk ją išdulkindamas mane“, — sako daktarė Maršai.

„Bet aš nenoriu visą laiką ją gelbėti“, — sakau. Man kelia siaubą mintis, kad galiu jos netekti, bet, ją išgelbėjęs galiu prarasti patį save.

Kišenėje visą laiką jaučiu Mamulės dienoraštį. Ir man reikia gauti šokoladinio pudingo.

„Nenori, kad ji mirtų, — sako Peidž, — ir nenori, kad pasveiktų. Tai ko tu nori?“

„Noriu surasti ką nors, kas moka itališkai“, — atsakau jai.

„Kam?“ — klausia Peidž.

„Štai... — sakau ir parodau dienoraštį. — Jis Mamulės. Parašyta itališkai?

Peidž paima knygelę ir pradeda vartyti. Jos ausų krašteliai paraudę ir jautrūs. „Aš ketverius metus mokiausi italų kalbos kaip papildomo dalyko, — sako ji. — Galiu išversti?

„Tiesiog noriu žinoti, — paaiškinu. — Noriu pasijusti suaugusiu.

Vis dar vartydama knygelę daktarė Peidž Maršai sako: „Jei nori, kad ji nepasijustų geriau, turi prisiimti už tai atsakomybę!“ Ji pakelia akis į mane ir priduria: „Skamba taip, lyg norėtum būti Dievu.“

19 skyrius

Juodai balti viščiukai susigrūdę aplink pulkininką Dansborą, viščiukai plokščiomis galvomis, be sparnų arba tik su viena koja. Viščiukai be kojų, per daržinės purvą besiiriantys kreivais sparneliais. Akli viščiukai, neturintys akių. Besnapiai. Tokie jau gimė. Su defektais. Gimė pažeistomis mažytėmis vištų smegenėlėmis.

Riba tarp mokslo ir sadizmo paprastai sunkiai pastebima, bet čia ji akivaizdi.

Nesakau, kad mano smegenys labai tobulos. Bet pažiūrėkit į Mamulę.

Daktarė Peidž Maršai turėtų juos pamatyti. Ne todėl, kad ką nors suprastų.

Denis kartu su manimi, jis užkiša ranką ir iš užpakalinės kelnių kišenės ištraukia laikraščio skelbimų puslapį, sulankstytą į mažytį kvadratuką. Aišku, tai — kontrabanda. Jo Karališkoji Didenybė Gubernatorybė, pamatęs šitai, išmestų Denį iš darbo. Dabar, šiame tvarte, tiesiai priešais karvių aptvarą, Denis įteikia man šį laikraščio puslapį.

Viskas, išskyrus šį laikraštį, čia taip autentiška, įskaitant ir mūsų drabužius, kad vargu ar pastarajį šimtmetį buvo valoma.

Žmonės fotografuoja stengdamiesi parsinešti nors dalelę tavęs namo kaip suvenyrą. Žmonės nukreipia vaizdo kameras norėdami įkalinti tave savo atostogose. Jie fotografuoja tave, fotografuoja viščiukus. Kiekvienas stengiasi įamžinti dabartį. Užkonservuoti kiekvieną sekundę.

Iš karvių aptvaro atsklinda keistas kliuksėjimas, lyg kas pūstų orą per vandens pypkę. Nieko nematyti, bet galima numanyti ten esant susispietusius rateliu žmones, besistengiančius garsiai nekvėpuoti. Kosteli mergina. Melžėja Ursula. Labai panašu į karvės kosėjimą.

Dabar turėtume rinkti derlių, džiovinti karvių produktus, na, supranti, karvių krūveles, o Denis sako: „Perskaityk, biče, apibrauktą skelbimą!“ Vienas reklaminis skelbimas apibrauktas raudonu rašalu.

Aplink būriuojasi melžėjos. Turistai. Koks trilijonas galimybių, kad mus sučiups. Žinoma, demonstratyviau elgtis Denis jau nebegali.

Mano rankoje popieriaus lapas dar šiltas nuo Denio subinės, aš sakau: „Ne čia, draugeli“ ir bandau atiduoti lapą...

Tada Denis ištaria: „Atleisk, nenorėjau tavęs pakišti. Jei nori, galiu pats perskaityti!“

Čia atvežtiems mokinukams apsilankymas vištidėje ir kiaušinių perėjimo stebėjimas ne kasdienis įvykis. Tačiau paprastas viščiukas juk ne toks įdomus kaip, sakykim, viščiukas su viena akimi, be kaklo ar paralyžiuotomis kojomis, todėl vaikai ir purto kiaušinius. Paima, pakrato, padeda atgal į lizdą.

Nesvarbu, kad išsiris deformuoti ir ligoti. Viskas išsilavinimo vardan.

Laimingieji jau išsirita negyvi.

Smalsumas ar žiaurumas? Manau, mes su daktare Maršai galėtume ilgai diskutuoti šia tema.

Susemiu kastuvu karvės mėšlo krūvelę, atsargiai, kad neperlūžtų. Tada viduje esanti drėgmė mažiau dvokia. Kai rankos mėšlinos, negaliu kramtyti nagų.

Stovintis greta Denis skaito:

„Priimsime gyventi dvidešimt trejų metų vyriškį, besigydantį nuo priklausomybės, turintį nedideles pajamas, ribotų socialinių gebėjimų, užaugusį su tėvais? Tada perskaito telefono numerį. Tai jo telefono numeris.

„Tai mano gimdytojai, biče, čia jų numeris, — sako Denis. — Panašu į užuominą?

Šį lapą jis rado vakar vakare ant savo lovos.

Denis sako: „Čia apie mane?

Atsakau, kad tiek supratau. Mediniu kastuvu semiu karvių mėšlą, pilu jį į kažkokį didelį austą daiktą. Na, žinai, lyg ir krepšį.

Denis klausia, ar galėtų gyventi pas mane.

„Kalbu apie planą Z, — sako. — Prašau suteikti paskutinį prieglobstį?

Gal jis ruošiasi mane šnipinėti ar yra apsėstas minties su manimi gyventi, bet nesitiksimu priežasties.

Iš Denio burnos sklinda kukurūzų traškučių kvapas. Dar vienas istorinis neatitikimas. Jis traukte traukia nelaimes. Melžėja Ursula išeina iš karvidės ir žiūri į mus sustingusiomis, krauju pasruvusiomis akimis.

„Įsivaizduok, kad yra mergina, kuri tau labai patinka, — sakau jam. — Įsivaizduoki kad ji nori pasimylėti su tavim tik dėl to, kad pastotų. Ar sutiktum?“

Ursula pasikelia sijoną ir nutrepsi medinėmis klumpėmis per karvių mėšlą. Nuspiria pasipainiojusį po kojomis aklą viščiuką. Kažkas nufotografuoja ją tuo metu. Sutuoktinių pora prašo Ursulą nusifotografuoti su jų vaikučiu, bet pamato jos akis.

„Nežinau, — sako Denis. — Vaikas juk ne šuniukas. Noriu pasakyti, kad vaikas gyvena su tavimi daug ilgiau, draugeli.“

„O jeigu ji neplanavo turėti vaikų?“ — klausiu.

Denis pakelia akis į viršų ir vėl nuleidžia į nieką nežiūrėdamas, tada atsisuka į mane. „Nieko nesuprantu, — sako. — Čia tarsi parsiduotum?“

„Greičiau lyg pasiaukotum“, — atsakau jam.

Tada Denis sako: „O, biče!“

„Na, tarkim, — paaiškinu, — ji ruošiasi sutrėkšti mažutes smegenytes, didžiule adata ištraukti lauk ir sušvirkšti tau artimam žmogui, kurio smegenys pakenktos, kad tasai pasveiktų!“

Denio lūpa atvėpsta: „Bičeli, tu čia ne apie mane, ką?“

Aš čia apie savo Mamulę.

Tai vadinama neurotransplantu. Kai kas vadina neuroskiepais, tai vienintelis efektyvus būdas atstatyti Mamulės smegenis tokioje vėlyvoje stadijoje. Visada naudinga viską sužinoti iš anksto, kol problemos dar nėra, turiu galvoje, pagrindinį ingredientą.

„Užsimezgęs vaikas“, — sako Denis.

„Embrionas“, — patikslinu aš.

Gemalinis audinys, kaip sakė daktarė Maršai. Daktarė Maršai su visa savo nepakartojama oda ir burna.

Ursula žingteli link mūsų ir rodydama į laikraštį Denio rankoje sako: „Tau šakės, nebent jis išleistas 1734-aisiais. Tu iškraipai personažą?

Denio plaukai mėgina ataugti, tačiau kai kurie plaukeliai įaugę į vidų ir vainikuoti raudonais bei baltais spuogais.

Ursula apsisuka eiti, bet vėl atsigręžia ir sako: „Viktorai, jei manęs reikėtų, aš būsiu prie sviesto muštuvo?

Atsakau, kad vėliau. Ir ji nušlepsi.

Denis tęsia: „Bičeli, tai tarsi turėtum rinktis tarp mamos ir pirmagimio?

Nesvarbu, koks daktarės Maršai požiūris į visa tai. Tai vyksta kasdien. Žudome negimusį, kad išgelbėtume seną. Auksinėje koplyčios šviesoje, šnibždėdama savo priežastis man į ausį, ji klausė, argi kas kartą sudegindami galoną dujų ar iškirtę akrą atogrąžų miško mes nežudome ateities vardan dabarties?

Visa Socialinio Saugumo piramidės schema.

Ji šnibždėjo, prisispaudusi krūtimis prie manęs, daranti tai dėl mano mamos, nes ja rūpinasi. O man tereikia atlikti savo nedidelį vaidmenį.

Paklausiau, ką reiškia nedidelį vaidmenį.

Denis sako: „Papasakok tiesą apie save?

Aš nežinau. Negalėjau to padaryti. Kaip ir atlikti to sušikto vaidmens.

„Ne, ne tai, — sako Denis. — Noriu paklausti, ar perskaitei mamos dienoraštį?“

Ne, negaliu. Mane trikdo visas tas vaikžudiškas reikalas.

Denis žiūri tiesiai man į akis ir klausia: „Tu ką, tikrai esi kažkoks kiborgas? Tokia didžioji tavo mamos paslaptis?“

„Kas?“ — nesuprantu.

„Na, žinai, — sako, — toks dirbtinis humanoidas su ribotomis gyvybinėmis funkcijomis ir implantuotais netikrais vaikystės prisiminimais, kuris galvoja esąs tikras žmogus. Bet tikra tik tai, kad jo laukia mirtis?

Atidžiai stebėdamas Denį klausiu: „Rimtai, draugeli, Mamulė tau sakė, kad esu robotas?“

„O ar ne taip parašyta jos dienoraštyje?“ — atsako Denis.

Prieina dvi moterys, viena jų ištiesia fotoaparatą prašydama: „Gal galėtumėt?“

„Šypsokitės“, — sakau ir nufotografuoju jas, besišypsančias priešais karvidę, tada jos nueina, nusinešdamos dar vienos greitai prabėgusios akimirkos prisiminimą. Dar vieną išsaugotą, įamžintą akimirką.

„Ne, aš neskaičiau dienoraščio, — sakau. — Neišdulkinau Peidž Maršai. Negaliu imtis jokio sušikto reikalo, kol neapsisprendžiau.

„Gerai jau, gerai, — sako man Denis, — gal tikrai esi tik krūva smegenų, kurias kažkas sušvirkštė ir stimuliuoja chemikalais ar elektra, ir taip priverčia tave galvoti, kad gyveni iš tikrųjų?“

„Ne, — šneku toliau. — Aš tikrai nesu smegenų krūva. Visai ne!“

„Gerai, — sako jis. — Tai gal tada esi dirbtinio intelekto kompiuterinė programa, kuri sąveikauja su kita programa dirbtinai sukurtoje realybėje!“

Pratrūkstu: „Kokius niekus čia tauški?“

„Tokiu atveju aš irgi būčiau kompiuteris, — sako Denis. Patylėjęs priduria: „Suprantu tave, bičeli. Aš net nesitikiu smulkių autobuso bilietui!“

Denis primerkia akis ir atlošia galvą, žiūrėdamas į mane suraukęs vieną antakį: „Paskutinis spėjimas“, — sako.

Jis kalba: „Gerai, kiek aš suprantu, tu esi tik eksperimento dalyvis, o visas pasaulis yra dirbtinis konstruktas, kuriame aktoriai atlieka vaidmenis žmonių, su kuriais susiduri gyvenime, klimatas kuriamas specialiaisiais efektais, o dangus nudažytas mėlynais dažais ir gamtovaizdis — tik dekoracijos. Ar ne?“

Užbliaunu: „Ką?!“

„O aš esu be galo talentingas ir gabus aktorius, — sako Denis, — ir tik vaidinu tavo kvaišą onanistą nevykėlį geriausią draugą?

Kažkas nufotografuoja mane griežiantį dantimis.

Pasižiūriu į Denį ir sušunku: „Biče, tu nieko nevaidini?

Mano alkūnę paliečia kažkoks besišypsantis turistas. „Viktorai, — sako jis. — Tu dirbi čia?

Nė velnio nenutuokiu, iš kur mane pažįsta.

Medicinos mokykla? Koledžas? Buvusi darbovietė? Nors jis gali būti ir koks nors sekso maniakas iš buvusių grupių. Juokinga. Jis nepanašus į seksoholiką, bet iš išvaizdos negali spręsti.

„Ei, Mode, — sako ir alkūne baksteli šalia esančią moterį. — Čia tas vaikinas, apie kurį tau pasakojau. Aš išgelbėjau jam gyvybę?

Moteris nustemba: „Dievulėliau, vadinasi, tai tiesa?“ Ji įtraukia galvą į pečius ir išpučia akis. „Redžis dažnai apie jus šneka. Aš visą laiką galvojau, kad jis perdeda?

„O, taip, — sakau, — taip. Senis Redžis, jis išgelbėjo man gyvybę?

„O kuris gi neišgelbėjo?“ — lepteli Denis.

Redžis klausia: „Kaip tau šiuo metu sekasi? Aš atsiunčiau grynaisiais kiek galėjau. Ar užteko sumokėti dantistui už protinio danties traukimą?“

Denis sako: „O, jis taip garsiai rėkė?

Aklas besparnis viščiukas, teturintis tik pusę galvos, maklinėja aplinkui ir atsitrenkia į mano batą, kai pasilenkiu jo paglostyti, jaučiu kaip vargšiukas dreba.

Malonu, kad kas nors šiuo metu jaučiasi šūdiniau už mane.

Tada suvokiu, kad kramtau nagą, išterliotą karvės mėšlu. Viščiukų mėšlu.

Taip pat žr. Histoplazmozė. Taip pat žr. Kaspinuotis.

Tęsiu pokalbį: „Žinoma, pinigai. Ačiū, bičiuli!“ Ir nusispjaunu. Nusispjaunu dar kartą. Išgirstu spragtelėjimą, kai Redžis mane nufotografuoja. Žmonės ką tik įamžino dar vieną idiotišką akimirką.

Denis žiūri į laikraštį, kurį laiko rankoje ir klausia: „Na, tai kaip, biče, galiu persikelti į tavo mamos namus? Taip ar ne?“

20 skyrius

Tas, su kuriuo Mamulė buvo susitarusi trečiai valandai, pasirodė apsigaubęs dideliu geltonu rankšluosčiu, ant piršto ten, kur turėtų būti vestuvinis žiedas, oda buvo baltesnė. Tą pat sekundę, kai durys užsitrenkė, jis išsiėmė ir padavė pinigus. Pradėjo mautis kelnes. Pasakė, kad jo pavardė Džonsas. O vardas Misteris.

Vyrai, kurie ateidavo, iš pradžių visi buvo vienodi. Ji sakydavo, kad mokėtų po to. Kad nesinervintų. Nepultų nusirenginėti. Nėra kur skubėti.

Pasakė, kad jos užrašų knygelė pilna misterių Džonsų, misterių Smitų, Džonų Dou ir Bobų Vaitų; todėl verčiau jau pasitelktų fantaziją. Liepė jam atsigulti ant sofos. Užtraukė užuolaidas. Įjungė blausią šviesą.

Tokiu būdu ji visai neblogai užsidirbdavo nepažeisdama lygtinio paleidimo sąlygų, bet tik dėl to, kad paleidimo tarnybai pritrūko vaizduotės.

Vyrams, gulintiems ant sofos, sakydavo: „Tai pradedam?“

Net jeigu vyrai ir tvirtindavo, kad prieš tai neturėjo lytinių santykių, vis tiek liepdavo atsinešti rankšluostį. Atsineši rankšluostį.

Moki grynais. Ir net nemėgini sakyti, kad sumokėsi vėliau ar pervesi pinigus, nekvaršini jai galvos tokiais dalykais. Moki grynais ir nereiški jokių pretenzijų.

Turi tik penkiasdešimt minučių. Vyras turi žinoti, ko nori.

Tai reiškia moterį, pozą, aplinką, žaisliukus. Nedrįsk pareikšti jokių netikėtų pageidavimų.

Ji liepė Misteriui Džonsui atsigulti. Užsimerkti.

Atsipalaiduoti, kad veide neliktų jokių įtampos ženklų. Atpalaiduoti kaktą. Akis. įsivaizduoti, kad kakta lygi ir atsipalaidavusi. Paskui įsivaizduoti, kad raumenys aplink akis lygūs ir atpalaiduoti. Tada raumenys aplink burną. Lygūs ir atpalaiduoti.

Kai vyrai sako, kad norėtų numesti svorio, jie nori sekso. Jei nori mesti rūkyti. Atsikratyti streso. Nustoti kramtyti nagus. Įveikti žagsulį. Mesti gerti. Atsikratyti spuogų. Nesvarbu apie ką kalbėtų, viskas tik todėl, kad jų niekas nepasiguldo. Kad ir kuo skųstųsi, seksas išsprendžia visas problemas.

Sunku pasakyti, kas iš tiesų buvo Mamulė: užuojautos genijus ar apgavikė.

Seksas tikrai išgydo visas ligas.

Gal ji buvo geriausia tokio tipo gydytoja, o gal kekšė, kuri išdulkindavo smegenis.

Ji niekada nesileido į neaiškius santykius su pacientais ir niekada neplanavo šitokiu būdu užsidirbti pragyvenimui.

Pirmą kartą toks seansas, seksualinio pobūdžio, įvyko visiškai atsitiktinai. Klientas, kuris ruošėsi mesti rūkyti, norėjo sugrįžti į tą dieną, kai jis, vienuolikmetis, užsitraukė pirmą dūmą. Kad prisimintų, kaip tada buvo neskanu. Jis norėjo mesti rūkyti grįždamas praeitin, kad niekada nepradėtų. Tokia buvo pagrindinė mintis.

Antro seanso metu klientas norėjo susitikti su tėvu, mirusiu nuo plaučių vėžio, tiesiog pasikalbėti su juo. Tame nėra nieko nenormalaus. Žmonės paprastai nori susitikti su mirusiomis garsenybėmis, gauti jų patarimą, nuorodas. Visai normalu, kad trečio seanso metu jis panoro susitikti su Kleopatra.

Visiems Mamulė liepdavo atpalaiduoti veidą, leisti įtampai nutekėti į kaklą, paskui į krūtinę. Atpalaiduoti pečius. Atsilošti ir tiesiog įsisprausti į sofą. Įsivaizduoti, kad didžiulis svoris slegia visą kūną, rankas ir kojas kiek galima giliau įsprausti į sofos pagalvėles.

Atpalaiduoti rankas, alkūnes, plaštakas. Pajusti kaip įtampa nuteka į kiekvieną pirštą, tada atsipalaiduoti ir įsivaizduoti, kaip įtampa išteka laukan pro pirštų galiukus.

Ji įvesdavo juos į transą, hipnotinę būseną ir vadovaudavo eksperimentui. Jie nesugrįždavo atgal laiku. Niekas nevykdavo iš tikrųjų. Svarbu tai, kad jie norėdavo, jog tai įvyktų.

Mamulė tiesiog pasakydavo, kas turėtų vykti. Paaiškindavo, kas turėtų atsitikti kiekvieną akimirką. Nuspalvindavo. Leisdavo vaizduotėje išgirsti radijo beisbolo komentarą. Išgirsti tai esant giliame transe, tokiame giliame, kad gali girdėti ir užuosti. Paragauti ir pajausti. Pamatyti Kleopatrą, pasirodančią iš išvyniojamo kilimo, nuogą, tobulą, geidžiamą.

Įsivaizduoti Salomėją, Meriliną Monro. Nukeliauti atgal į bet kurį istorinį laikotarpį ir turėti bet kurią moterį, įgyvendinančią visas tavo fantazijas. Nepaprastos moterys. Garsios moterys.

Minties teatras. Pasąmonės bordelis.

Taip viskas prasidėjo.

Aišku, tai buvo hipnozė, o ne tikras praėjusių laikų išgyvenimas. Panašiau į kryptingą meditaciją. Ji liepė Misteriui Džonsui dėmesį sutelkti į spaudimą krūtinėje ir leisti jam išsisklaidyti. Leisti nutekėti žemyn į liemenį, klubus. Kojas. Įsivaizduoti, kad tai vanduo, sūkuriu tekantis į vamzdį. Atpalaiduoti visą kūną ir leisti įtampai nutekėti į kelius, čiurnas, pėdas.

Įsivaizduoti kylančius garus. Leisti jiems išsisklaidyti. Stebėti, kaip jie išnyksta. Ištirpsta.

Užrašų knygelėje šalia jo vardo parašyta Merilina Monro, kaip ir prie kitų vyrukų, apsilankančių pirmą kartą. Ji galėtų pragyventi vien tik iš Merilinos ir Princesės Dianos.

Misteriui Džonsui liepė įsivaizduoti, kad žiūri į mėlyną dangų, kuriame mažas lėktuvėlis paliko Z formos pėdsaką. Po to leisti vėjui jį išsklaidyti. Tada raidę X. Ištrinti ją. Tada raidę W.

Leisti vėjui jį išsklaidyti.

Jai reikėdavo tik paruošti sceną, tik supažindinti vyrus su jų idealais. Ji surengdavo jiems pasimatymą su pasąmone, nes tobulybę galima tik įsivaizduoti. Pati gražiausia moteris egzistuoja tik vaizduotėje. Niekas negali būti toks viliojantis kaip fantazija.

Čia patiri tokį seksą, apie kokį svajoji. Ji paruošia sceną ir įveda veikėjus. Likusią seanso dalį stebi laikrodį, galbūt skaitydama knygą ar spręsdama kryžiažodį.

Čia niekada nenusivilsi.

Giliai nugrimzdęs į transą vyrukas gulėdavo raitydamasis ir trūkčiodamas tartum šuo, sapnuose besivaikantis triušius. Kai kurie vyrukai rėkdavo, dejuodavo, šūkčiodavo. Velniaižin, ką pagalvodavo gretimame kambaryje gyvenantys žmonės. Vyrukai laukiamajame girdėdavo garsus ir tai vesdavo juos iš proto.

Po seanso vyrukas būdavo permirkęs prakaitu, šlapi marškiniai prilipę prie kūno, kelnės — dėmėtos. Kai kurie galėdavo prakaitą išsipilti iš batų. Išsipurtyti iš plaukų. Kabinete stovinti sofa buvo aptraukta klijuote, bet vis tiek niekada gerai neišdžiūdavo. Dabar ji apvilkta plastiku, tačiau panašu, kad tai labiau skirta išsaugoti per tuos metus susikaupusią drėgmę nei apsaugoti ją nuo išorinio poveikio.

Kaip minėjau, rankšluostis buvo privalomas, vyrukai atsinešdavo juos portfeliuose, popieriniuose maišeliuose, sportiniuose krepšiuose kartu su švarių drabužių pamaina. Po kiekvieno seanso ji išpurkšdavo kambarį oro gaivikliu. Atidarydavo langus.

Misteriui Džonsui liepė pajusti visą įtampą, susikaupusią kojų pirštuose, ir leisti jai ištekėti lauk. Visą. Įsivaizduoti, kad kūnas tarsi suglebęs. Išsekęs. Atsipalaidavęs. Sunkus. Atsipalaidavęs. Tuščias. Atsipalaidavęs.

Kvėpuoti ne krūtine, bet pilvu. Įkvėpti ir iškvėpti.

Įkvėpti, iškvėpti.

Įkvėpti.

Iškvėpti. Lygiai ir ramiai.

Kojos pavargusios ir sunkios.

Iš pradžių, kiek pamena kvaišas vaikiukas, Mamulė išvalydavo kambarį, bet ne dulkių siurbliu ar šluoste, ne, tai būdavo išvalymas nuo dvasių, egzorcizmas. Sunkiausia būdavo įtikinti Geltonųjų Puslapių redaktorius patalpinti jos skelbimą, pavadintą EGZORCIZMAS. Pasmilkai šalavijų. Kalbi maldą ir eini ratu. Galima mušti molinį būgnelį. Paskelbi, kad namai švarūs. Klientai už tai užmoka.

Šalti taškai, smarvė, nemalonūs pojūčiai — daugeliui žmonių egzordsto nereikia. Jiems reikia naujos krosnies, santechniko arba interjero specialisto. Svarbiausia ne tai, ką galvoji tu. Svarbiausia — jie įsitikinę, kad turi problemų. Daugiausia problemų sukelia nekilnojamojo turto agentūros. Šiame mieste tarnybos turi daug darbo, nes žmonės susigalvoja begales kvailiausių dalykų, pradedant kažkur paslėptu asbestu ar degalų bakais, baigiant vaiduokliais ir poltergeistu. Baigiantis sutarties terminui reikia sukelti abejones dėl namo. Apsilankius agentui, jie surengia nediduką šou, pasmilko šalavijų ir priimami visiems tinkantys sprendimai.

Pirkėjai gauna ko nori, o priedo dar ir gerą istoriją, kurią gali ilgai pasakoti. Įgyja patirties.

Tada ateidavo eilė feng šui, prisimena vaikiščias, klientai prašydavo atlikti egzorcizmą ir dar prašydavo patarimo, kur statyti sofą. Klientai norėdavo sužinoti, kur reikėtų pastatyti lovą, kad jos kampai nesupjaustytų erdvės ir netrukdytų laisvai tekėti či. Kur turėtų kabėti veidrodis, kad nesutrikdytų či tekėjimo aukštyn ar nepriverstų ištekėti pro duris. Tai tapo jos darbu. Darbu, kurį dirbi išlaikęs baigiamąjį anglų kalbos egzaminą.

Tačiau pagrindinis jos užsiėmimas buvo reinkarnacijos įrodymai.

Su Misteriu Džonsu ji tarsi keliavo abėcėle atvirkštine tvarka. Liepė jam įsivaizduot save, stovintį vešlioje pievoje, virš jo galvos kaupiasi tiršti debesys, leidžiasi vis žemiau ir žemiau, kol jį apgaubia rūkas. Klampus, ryškus rūkas.

Įsivaizduoti save, stovintį skaisčiame, vėsiame rūke. Jo ateitis — dešinėje pusėje. Praeitis — kairėje. Veidas vėsus ir sudrėkęs nuo rūko.

Pasisukti kairėn ir eiti.

Įsivaizduok, pasakė Misteriui Džonsui, figūrą rūke, tiesiai priešais save. Nesustok. Pajusk kaip rūkas pradeda kilti. Pajusk kaip saulė apšviečia ir šildo tavo pečius.

Figūra artėja. Žingsnis po žingsnio figūra artėja ir darosi aiškesnė.

Savo mintyse esi pats su savimi. Čia nėra ribos tarp to, kas yra ir to, kas galėtų būti. Čia niekuo negali susirgti. Neužsikreti utėlėmis. Nepažeidi jokių įstatymų. Čia gauni viską, ko tik nori.

Gali daryti viską, kas tik šauna į galvą.

Ji tai kartodavo visiems savo klientams. Įkvėpk. Iškvėpk.

Gali gauti viską, ko trokšti. Bet kurį. Bet kur.

Įkvėpk. Iškvėpk.

Ji užsiiminėjo ne tik Feng Šui, bet ir atidarinėdavo kanalus, iškviesdavo antikos dievus, garsius kariūnus, mirusius augintinius. Dvasių iškvietimas, hipnozė ir grįžimas į buvusius gyvenimus. Ji priimdavo po devynis klientus kasdien, imdama po du šimtus dolerių iš kiekvieno.

Priimamajame visą dieną sėdėdavo vyrai. Jų žmonos, pamačiusios berniūkštį, šaukdavo:

„Žinau, kad jis čia. Kad ir ką sakė, žinok, jis vedęs!“

Žmonos, sėdėdamos automobilyje skambindavo telefonu, kad pasakytų: „Nemanyk, kad nežinau, kas čia vyksta. Aš jį pasekiau.“

Ne, Mamulė tikrai nebrandino minties išsikviesti garsiausias moteris istorijoje ir įdarbinti jas seksualinių paslaugų teikėjomis.

Tiesiog suveikė sniego lavinos principas. Pirmasis klientas pasipasakojo. Jo draugas paskambino. Po to paskambino antrojo vyruko draugas. Iš pradžių jie visi turėjo visai legalių problemų. Tokių kaip rūkymas ar tabako kramtymas. Spjaudymasis viešose vietose. Smulkios vagystės iš parduotuvių. Vėliau juos domino tik seksas. Jie troško Klaros Bou, Betsės Ros, Elžbietos Tiudor ar Sabos karalienės.

Kasdien jai tekdavo lakstyti į biblioteką ir ieškoti informacijos apie dienos moterį — Eleonorą Ruzvelt, Ameliją Ekhart, Harietą Bičer Stou.

Įkvėpti ir iškvėpti.

Vyrukai kreipdavosi norėdami išrengti Heleną Hejes, Margaretą Sanger, Eimę Sempl Makferson. Jie trokšdavo išdulkinti Editą Piaf, Sedžerni Trut ir imperatorę Teodorą. Iš pradžių Mamulė nerimaudavo dėl to, kad jie apsėsti minčių apie jau seniai mirusias moteris. Ir niekada neprašydavo tos pačios moters antrą kartą. Nepriklausomai kiek detalių ji panaudodavo seanso metu, jie troško tik dulkinti, krušti, įsmeigti, tarškinti, barškinti, užversti, padaryti, jodyti.

Kartais net tinkamo eufemizmo nepavykdavo surasti.

Kartais eufemizmas atskleidžia daugiau tiesos nei paslepia.

Ir tai nesusiję su seksu.

Tie vyrukai tikrai troško to, apie ką kalbėjo.

Jiems nereikėdavo jokių pokalbių, kostiumų, istorinį laikotarpį atitinkančių aksesuarų. Reikėdavo Emilės Dikinson, nuogos, tik su aukštakulniais, vieną koją užkėlusios ant savo rašomojo stalo, pasilenkusios ir rašikliu braukančios per sėdmenų tarpą.

Sumokėdavo du šimtus dolerių, kad panirtų į transą ir ten rastų Merę Kasat atsegta liemenėle.

Ne kiekvienas galėdavo tai sau leisti, todėl lankydavosi labai panašūs tipai. Pasistatydavo savo minivenus už šešių kvartalų ir skubėdavo pas ją slapstydamiesi pasieniais, bijodami savo pačių šešėlių. Slėpdavo akis po tamsiais akinių stiklais, laukdavo kol pakvies, prisidengę veidus laikraščiais ar žurnalais. Kol išgirsdavo savo vardą. Dažniausiai išgalvotą. Jei Mamulė su kvaišu vaikigaliu juos kur nors susitikdavo, jie apsimesdavo, kad nepažįsta. Viešose vietose būdavo vedę vyrai. Prekybos centruose jie turėdavo vaikų. Parkuose vedžiodavo šunis. Vadindavosi tikrais vardais.

Susimokėdavo drėgnais dvidešimties ir penkiasdešimties dolerių banknotais, ištrauktais iš drėgnų piniginių, pilnų apčiupinėtų nuotraukų, bibliotekos, draudimo, klubo nario kortelių, pažymėjimų, monetų. Įsipareigojimų. Atsakomybės. Tikrovės.

Mamulė visiems klientams liepdavo įsivaizduoti, kaip jų odą sušildo saulė ir su kiekvienu iškvėpimu darosi vis šilčiau. Pajusti saulės šilumą ant veido, krūtinės, pečių.

Įkvėpti. Iškvėpti.

Įkvėpti. Iškvėpti.

Nuolatiniai klientai užsimanydavo lesbiečių šou, vakarėlio su dviem merginom, Indiros Gandi ir Kerol Lombard. Margaretos Mid su Odre Hepbern ir Dorotėja Diks. Nuolatiniai klientai nebenorėdavo būti savimi. Plikiai trokšdavo vešlių plaukų. Storuliai reikalaudavo raumeningo kūno. Blyškiaodžiai — įdegio. Po keleto seansų visi prašydavo stiprios ilgalaikės erekcijos.

Tai nebuvo panašu į kelionę po buvusius gyvenimus, meilę. Ne istorija ir ne dabartis. Ne televizijos laida. Tai vykdavo žmogaus mintyse, tarsi transliacija tos informacijos, kurią ji siųsdavo.

Tai nebuvo seksas. Ji buvo tik gidė po šlapias svajones. Hipnozuojanti lyno akrobatė.

Vyrukai nenusimaudavo kelnių, kad galėtų pasitikrinti. Įsitikinti, jog pėdsakai tokie kaip turi būti. Jie juk sumokėjo dideliu pinigus.

Misteris Džonsas gavo standartinį Merilinos pasirodymą. Jis gulėjo ant sofos nejudėdamas, išprakaitavęs, kvėpuodamas burna. Marškinių pažastys patamsėjo. Kelnės tarpukojyje įsitempė.

Mamulė pasakė, kad ji jau čia.

Rūkas išsisklaidė, diena saulėta ir karšta. Pajusk šilumą savo oda, nuogomis rankomis ir kojomis. Pajusk, kaip daraisi aukštesnis ir lieknesnis. Tampi vis tvirtesnis ir sunkesnis, rausvas ir virpantis.

Laikrodis rodo, kad iki kito kliento pasirodymo liko keturiasdešimt minučių.

Rūko nebėra, Misteri Džonsai, o figūra priešais jus — tai Merilina Monro, prigludusia satino suknele. Auksaplaukė, besišypsanti, pusiau primerktomis akimis, atmetusi galvą. Ji stovi pievoje, kurioje auga smulkutės gėlytės, pakelia rankas, tik ženk žingsnį ir jos suknelė nuslys žemyn.

Kvailam vaikiukui Mamulė paaiškino, kad tai nėra seksas. Moterys netikros, jos tik simboliai. Projekcija. Sekso simboliai.

Vaizduotės galia.

Misteriui Džonsui Mamulė sako: „Imk ją. Ji visa tavo.“

21 skyrius

Tą pirmąjį vakarą Denis stovi už durų laikydamas kažką suvyniotą į rausvą vaikišką antklodę. Matau jį pro akutę Mamulės buto duryse. Denis, susisupęs į milžinišką vilnonį apsiaustą, spaudžiantis vaiką prie krūtinės; žiūrint pro akutę — jo nosis išsiplėtusi, akys išsiplėtusios, jis visas išsiplėtęs. Viskas iškreipta. Rankos, laikančios ryšulį, pabalusios nuo spaudimo.

Denis šaukia: „Ei, bičeli, atidaryk!“

Praveriu duris kiek leidžia grandinėlė. Klausiu: „Ką ten turi?“

Denis apsuka antklodę aplink ryšulį ir sako: „O į ką panašu?“

„Panašu į kūdikį, bičeli“, — atsakau.

Denis sako: „Atspėjai.“ Jis pasitaiso rausvą ryšulį ir prašo: „Įleis mane, draugeli, sunku laikyti!“

Tada aš atkabinu grandinėlę. Žengiu atgal, Denis įeina vidun ir koridoriumi nužingsniuoja iki svetainės, ten numeta kūdikį ant plastiku dengtos sofos.

Rausva antklodė išsivynioja ir pasirodo akmuo: pilkas, panašus į granitą, nušlifuotas ir lygus. Jokio kūdikio ten nėra, tik šis akmuo.

„Dėkui už mintį apie kūdikį, — sako Denis. — Žmonės, pamatę vyruką su kūdikiu, būna labai malonūs. O į vyruką, tempiantį akmenį, žiūri įtariai. Ypač jei mėgini įsitempti jį į autobusą.“

Jis prispaudžia antklodės kraštą smakru ir pradeda ją lankstyti kalbėdamas: „Be to, su kūdikiu visada gausi atsisėsti. Ir jei neturėsi pinigų, vis tiek neišspirs lauk? Denis užsimeta antklodę ant pečių ir klausia: „Čia tavo mamos namas?“

Valgomojo stalas užverstas šiandien gautais gimtadienio atvirukais ir čekiais, mano padėkos laiškais ir didžiule knyga, kurioje susirašau visą informaciją. Taip pat ten stovi Mamulės dešimties funkcijų skaičiavimo mašinėlė, tokia su perjungimo rankena. Sėsdamas už stalo skaičiuoti šios dienos įplaukų, sakau: „Aha, tai jos namas, kol manęs dar neištrenkė lauk už mokesčių nemokėjimą.“

Denis sako: „Tau gerai, turi visą namą, o mane gimdytojai išspyrė lauk su visomis mano uolienomis?

„Bičeli, — klausiu aš, — o kiek jų turi?“

Denis aiškina, kad turi po akmenį kiekvienai susilaikymo dienai pažymėti. Tai daro naktimis, kad turėtų kuo užsiimti. Ieško akmenų. Plauna juos. Tempia namo. Geriau, kad sveikimo procesą lydėtų kažkas daugiau negu vien susilaikymas nuo to mėšlo.

„Aš nevaidinu, biče, — sako Denis. — Tu net neįsivaizduoji, kaip sunku surasti gerą akmenį mieste. Turiu galvoje, ne kokį betono gabalą ar dirbtinius akmenis, po kuriais žmonės slepia atsarginius raktus.“

Šiandienos pajamos yra septyniasdešimt penki doleriai. Visus atsiuntė nepažįstami žmonės, kažkada kažkuriame restorane išbandę su manimi Heimlicho metodą. Manau, jau turiu tiek, kiek galėtų kainuoti maitinimo vamzdelis.

Klausiu Denio: „Kiek dienų jau spėjai pažymėti?“

„Šimtą dvidešimt septynias“, — atsako. Jis apeina aplink stalą žiūrėdamas į gimtadienio atvirukus, į čekius ir klausia: „Tai kur tas garsusis mamos dienoraštis?“

Pakelia vieną gimtadienio atviruką.

„Negali jo perskaityti“, — sakau.

Denis ištaria:“ Atleisk, draugeli“ ir padeda atviruką atgal.

Ne, paaiškinu jam. Dienoraščio. Jis parašytas užsienio kalba. Todėl ir negalima jo perskaityti. Mamulė tikriausiai taip rašė, kad aš, kai buvau vaikas, negalėčiau ten įkišti nosies. „Bičeli, — sakau aš, — manau, kad itališkai.“

Denis perklausia: „Itališkai?“

„Aha, — sakau, — supranti, kaip spagečiai?“

Vis dar nenusivilkęs to savo didžiulio vilnonio palto, Denis klausia: „Tu jau pavalgei?“

Dar ne. Užklijuoju depozitų voką.

Denis sako: „Kaip manai, ar jie ketina mane nubausti rytoj?“

Taip. Ne. Galbūt. Ursula matė jį laikantį laikraštį.

Depozitų blankai parengti nešti į banką. Visi padėkos laiškai, šunuodegiavimo laiškai, pasirašyti, užklijuoti ir parengti išsiuntimui. Pasiimu paltą nuo sofos. Nuo šalia gulinčio Denio akmens varva vanduo.

„Ei, kas tam akmeniui?“ — klausiu aš.

Denis atidaro duris ir laukia kol aš išjungiu šviesas. Stovėdamas tarpduryje sako: „Nežinau. Bet akmenys, na, supranti, panašūs į žemę. Akmenys lyg žemės sudėtinės dalys. Jie patys lyg ir žemė, bet tarsi išmontuoti. Supranti, kaip ir žemės nuosavybė, tik laikinai išorėje.“

Sakau: „Žinoma?

Mes išeiname ir aš užrakinu duris. Nakties danguje mirga žvaigždės. Pilnas dangus. Mėnulio neregėti.

Lauke, žingsniuodamas šaligatviu, Denis pasižiūri aukštyn ir sako: „Manau, kad Dievas, iš chaoso kurdamas žemę, pirmiausia sukūrė akmenis?

Einant pajutau, kad jį apsėdusi nauja manija pradeda veikti ir mane, aš akimis tiesiog skenuoju aplinką ieškodamas akmenų, kuriuos galėtume susirinkti.

Žingsniuodamas link autobuso stotelės, rausvą vaikišką antklodėlę užsimetęs ant pečių, Denis kalba: „Aš tik pasiimu akmenis, kurių niekam nereikia. Po vieną akmenį kas vakarą. Manau, kad vėliau bus kita dalis, supranti, kita?

Kokia klaiki mintis. Mes, velkantys namo akmenis. Kolekcionuojantys žemę.

„Prisimeni tą merginą, Daikiri? — klausia Denis. — Šokėją su vėžiniu apgamu. Tu juk su ja nemiegojai?“

Mes vagiame nuosavybę. Apiplėšinėjame firmą „Terra“.

Atsakau: „O kodėl gi ne?“

Mes tikra nusikaltėlių porelė, žemės vagys.

Denis sako: „Jos tikrasis vardas — Betė?

Jeigu Denis iš tikrųjų šitaip mąsto, greičiausiai planuoja susikurti nuosavą planetą.

22 skyrius

Daktarė Peidž Maršai traukia kažką panašų į baltą strypelį, suspaustą tarp pirštinėmis apmautų rankų. Ji palinkusi virš senos moters, išdrikusios atlenkiamoje kėdėje, ir sako: „Ponia Vintauer? Reikia, kad išsižiotumėte kiek galima plačiau?

Geltonos latekso pirštinės, kuriomis apmautos rankos, atrodo visai kaip lavono oda. Kaip lavonų, kuriuos prisimenu nuo pirmųjų mokslo medicinos mokykloje metų, nuskustais galvos ir gaktos plaukais. Likę tik maži šereliai. Tokią odą galėtų turėti pigus troškiniui skirtas viščiukas, pageltęs ir nupeštom plunksnom. Ir plaukai, ir plunksnos susideda iš keratino. Žmogaus raumenys atrodo lygiai taip pat kaip tamsi kalakutiena. Pirmame kurse, po anatomijos paskaitų, negali net pažiūrėti į vištą ar kalakutą, nes tai tas pats, kas valgyti lavoną.

Senoji moteris atlošia galvą ir parodo parudusius dantis. Liežuvis aptrauktas baltomis apnašomis. Akys užmerktos. Šitaip atrodė senutės per katalikų mišias, priimdamos Komuniją, kurias prisimeni iš tų laikų, kai tarnaudavai mišioms ir eidavai paskui kunigą, dedantį Ostiją joms ant liežuvių. Apsilankęs bažnyčioje iki šiol stebi einančius Komunijos ir matai du šimtus išžiotų burnų, du šimtus senų damų, liežuviais siekiančių šventybės.

Peidž Maršai pasilenkia ir stengiasi įsprausti baltą strypelį senutei tarp dantų. Ištraukia jį atgal ir tada kažkokios pilkos masės gabaliukai iškrenta lauk. Ji įkiša strypelį tarp dantų dar kartą ir tada strypelis nusidažo raudonai.

Dėl kraujuojančių dantenų žiūrėk: Burnos vėžys.

Taip pat žr. Nekrozinis šlapiuojantis gingivitas.

Vienintelis mišių patarnautojo privalumas tas, kad tenka laikyti padėklą po priimančiojo Komuniją smakru. Tai auksinis padėklas arba lėkštė, kuriuo sugauni iškritusį iš burnos Švenčiausiąjį. Net jeigu Ostija nukristų ant grindų, vis tiek privalai jį suvalgyti. Tai vienareikšmiška. Nes tampa Kristaus kūnu. Jo įsikūnijimu.

Stebiu, kaip Peidž Maršai vis kaišioja strypelį senutei į burną. Pilkos ir baltos masės gabalėliai apteršia Peidž chalato priekį. Taip pat rausvi lašeliai.

Slaugė atsiranda tarpduryje ir klausia: „Čia viskas tvarkoje?“ Senutei ji sako: „Juk Peidž jums nesukels skausmo?“

Atsakydama senutė sugargia.

Slaugė klausia: „Na, kaip?“

Senutė nuryja seiles ir sako: „Daktarė Maršai labai švelni. Ji daug švelnesnė už jus.“

„Jau beveik baigta, — ištaria daktarė Maršai, — jūs puikiai laikėtės, ponia Vintauer“

Slaugė patraukia pečiais ir išeina.

Būti mišių patarnautoju gerai todėl, kad gali padėklu trenkti kam nors gerklėn. Žmonės klūpo, rankas sudėję maldai, išsižioję tokiais dievobaimingais veidais. Kaip man tai patiko.

Kunigas, dėdamas ant liežuvio Komuniją, sako: „Kristaus kūnas.“

Klūpantis asmuo atsako: „Amen.“

Geriausia trinktelėti gerklėn taip, kad vietoj“ Amen“ pasigirstų garsas, panašus į kūdikišką gugavimą. Kartais pasigirsdavo anties kvaksėjimas. Arba vištos kudakavimas. Tačiau viskas turi atrodyti lyg netyčia. Ir negalima juoktis.

„Viskas“, — sako daktarė Maršai, išsitiesia ir, eidama išmesti strypelio į šiukšliadėžę, pamato mane.

„Nenorėjau trukdyti“, — sakau.

Ji padeda senajai moteriai atsikelti iš kėdės ir paprašo: „Ponia Vintauer, ar negalėtumėte pakviesti pas mane ponią Cunimicu?“

Ponia Vintauer linkteli galvą. Ji liežuviu liečia dantis, suspaudusi tvirtai lūpas. Prieš išeidama į koridorių, pasižiūri į mane ir sako: „Hovardai, aš atleidau už tai, kad mane apgaudinėjai. Tau nebūtina čia ateidinėti?

„Nepamirškit pakviesti ponios Cunimicu“, — sako daktarė Maršai.

Aš klausiu: „Na?“

Peidž Maršai atsako: „Aš visą dieną tikrinsiu burnos higieną. Ko tau reikia?“

Man reikia žinoti, kas parašyta Mamulės dienoraštyje.

„Aha, štai kas, — sako ji. Nusitraukia lateksines pirštines ir įmeta jas į pavojingų atliekų bakelį. — Vienintelis dalykas, kuris paaiškėja iš tavo mamos dienoraščio, yra tas, kad ji gyveno iliuzijomis dar prieš tau gimstant?

Kokiomis iliuzijomis?

Peidž Maršai pasižiūri į laikrodį ant sienos. Ji rodo į odos pakaitalu aptrauktą atlenkiamą kėdę, iš kurios neseniai pakilo ponia Vintauer ir sako: „Sėskis.“ Maunasi naują porą lateksinių pirštinių.

Ji ruošiasi valyti man dantis?

„Bus geresnis burnos kvapas“, — sako. Nutraukia dantų siūlo gabalą ir taria: „Sėsk, aš papasakosiu, kas parašyta tavo mamos dienoraštyje.“

Taigi atsisėdu ir nuo mano svorio iš kėdės pakyla smarvės debesis.

„Tai ne aš, — sakau. — Turiu galvoje kvapą. Aš to nepadariau.“

Peidž Maršai sako: „Prieš tau gimstant motina kurį laiką praleido Italijoje, tiesa?“

„Tai tokia ta didžioji paslaptis?“ — klausiu.

Peidž klausia: „Ką?“

Kad aš italas?

„Ne, — atsako. Pasilenkia prie mano burnos. — Bet tavo motina katalikė, taip?“

Siūlas aštrus ir sukelia skausmą, kai ji pradeda valyti tarpdančius.

„Prašau, pasakyk, kad juokauji, — sakau. Kalbu pro jos pirštus: „Aš ne italas ir ne katalikas. To jau būtų per daug!“

Sakau jai, kad visa tai žinau.

Peidž sako: „Nutilk? Ji atsitraukia atgal.

„Kas mano tėvas?“ — klausiu.

Ji vėl palinksta prie mano burnos ir prakiša siūlą tarp dantų. Galugerkly pajuntu kraujo skonį. Sutelkusi dėmesį į mano burną, ji kalba: „Na, jeigu tikėtume Šventąja Trejybe, tai tu pats sau tėvas.“

Aš pats sau tėvas.

Peidž tęsia: „Mano nuomone, tavo motinai demencija pasireiškė dar prieš tau gimstant. Sprendžiant iš to, kas parašyta dienoraštyje, ji pradėjo painiotis dar prieš savo trisdešimtmetį.“

Ji ištraukia siūlą ir seilės aptaško chalatą.

Aš klausiu, ką ji turi galvoje, sakydama Šventoji Trejybė?

„Na, žinai, — atsako Peidž. — Dievas Tėvas, Dievas Sūnus, Dievas Šventoji Dvasia. Trys viename. Šventasis Patrikas ir jo dobilas.“ Klausia: „Gal gali plačiau išsižioti?“

Aš prašau nesierzinti ir atsakyti, kas Mamulės dienoraštyje parašyta apie mane.

Ji pažiūri į kruviną siūlą, kurį ką tik ištraukė man iš burnos, paskui į aptaškytą chalatą, ir sako: „Tai motinoms gana įprastos fantazijos? Ji pasilenkia ir įkiša siūlą į kitą tarpdantį.

Nežinau, iš kur atsirado tie maisto likučiai, kurie krinta man iš burnos. Ji valo man dantis taip, tarsi aš būčiau arklys iš pulkininko Dansboro arklidžių.

„Vargšė tavo mama, — sako Peidž Maršai, žiūrėdama pro krauju aptaškytus akinius, — ji tvirtai įsitikinusi, kad tu esi antrasis Kristaus įsikūnijimas?

23 skyrius

Jeigu kas nors siūlydavosi juos pavežti nauju automobiliu, Mamulė sakydavo: „Ne!“

Jie stovėjo kelkraštyje ir stebėjo, kaip dingsta iš akių naujutelaičiai kadilakai, biuikai ir tojotos, o tada Mamulė pasakė:

— Nauji automobiliai skleidžia mirties kvapą.

Tai buvo trečias ar ketvirtas kartas, kai ji grįžo jo atsiimti.

Klijai ir guma naujuose automobiliuose iš tikrųjų dvelkia formaldehidu, pasakojo ji, kuris naudojamas lavonams konservuoti. Šis kvapas jaučiamas ir naujuose namuose, jį skleidžia nauji baldai. Tai vadinama dujų nuotėkiu. Gali prisikvėpuoti formaldehido net nuo naujų drabužių. Tada gali prasidėti skrandžio spazmai, vėmimas ir viduriavimas.

Taip pat žr. Kepenų veiklos sutrikimas.

Taip pat žr. Šokas.

Taip pat žr. Mirtis.

Jeigu trokšti nušvitimo, kalbėjo Mamulė, naujas automobilis nepadės.

Pakelėje žydėjo rusmenės, ilgakotės gėlės violetiniais ir baltais žiedais.

— Digitalis, — pasakė Mamulė. Jos taip pat nepadės.

Suvalgius rusmenių žiedų pradės pykinti, atsiras haliucinacijos, sutriks regėjimas.

Už jų galvų stūksojo į dangų besiremiantis kalnas, apaugęs pušimis, o jo viršūnę slėpė debesys. Jis buvo toks didžiulis, kad ir kiek ilgai beeitum, atrodė stovįs vis toje pačioje vietoje.

Mamulė išsitraukė iš rankinės baltą tūbelę, atsirėmė į kvailo vaikėzo petį ir, pridėjusi tūbelę prie vienos šnervės, smarkiai patraukė nosimi. Tada numetė tūbelę ant pakelės žvyro ir kurį laiką stovėjo nejudėdama, tiesiog spoksodama į kalną.

Kalnas buvo toks didžiulis, kad jiems teks visą laiką keliauti jo fone.

Kai Mamulė paleido jo petį, kvailasis vaikėzas pakėlė tūbelę, savo marškiniais nuvalė kraują ir padavė jai.

— Trichloretanas, — pasakė Mamulė ir parodė jam tūbelę. — Mano platus tyrimas rodo, kad tai geriausias vaistas žmonijai nuo žinių pertekliaus.

Ji vėl paslėpė tūbelę rankinėje.

— Pavyzdžiui, šitas kalnas, — pasakė. Nykščiu ir rodomuoju pirštu pakėlė kvailo berniūkščio smakrą ir pasuko jo veidą. — Šitas milžiniškas didingas kalnas. Vieną trumpą akimirką pamaniau, kad jau buvau jį mačiusi.

Dar vienas automobilis stabtelėjo šalia, rudas, su keturiomis durelėmis, naujausio modelio, todėl Mamulė ir vėl pamojo ranka, kad važiuotų sau.

Akimirką Mamulė matė kalną, negalvodama apie miško kirtimą, slidinėjimo trasas ar sniego lavinas, apie laukinius gyvūnus, geologiją, tektonines plokštes, mikroklimatą, lietaus debesis ar in bei jang pusiausvyrą. Ji matė kalną, neįrėmintą kalbos. Be jokių asociacijų. Matė jį negalvodama apie tai, ką žinojo apie kalnus.

Tai, ką regėjo tą akimirką, net nebuvo „kalnas“, nebuvo gamtinis darinys, jis neturėjo pavadinimo.

— Tai didelis uždavinys, — pasakė, — surasti vaistą nuo žinojimo.

Išsilavinimui. Tam, kas yra mūsų galvose.

Automobiliai lėkė greitkeliu, Mamulė ir mažas berniukas vis ėjo kelkraščiu, o kalnas tebestovėjo toje pačioje vietoje.

Nuo pat biblinių Adomo ir Ievos žmonija buvo per daug protinga, ir tai neišėjo į naudą, pasakė Mamulė. Nuo tada, kai atsikando obuolio. Jos tikslas buvo surasti jei ne vaistą, kuris išgydytų galutinai, tai bent galimybę sugrąžinti žmonėms prarastą nekaltybę.

Formaldehidas čia nepadės. Digitalis nepadės.

Neatrodė, kad kas nors aukštybėse ką nors dėl to darytų, niekas nesmilkė miros, muskato riešuto ar žemės riešutų luobelių. Nesmilkė net krapų, hortenzijų lapų, salotų.

Naktimis Mamulė su berniūkščiu dažnai įsmukdavo į svetimų namų galinius kiemelius. Ji išgerdavo sraigėms ir šliužams paliktą alų, pakramtydavo ten augusių durnaropių, šunvyšnių ar katžolių, uostydavo automobilių degalų bakus, atsukdavo paliktų žoliapjovių dangtelius ir uostydavo tepalus.

— Manau, jeigu Ieva sugebėjo įmurkdyti mus į šitą mėšlą, aš sugebėsiu ištraukti, — pasakė Mamulė. — Dievui tai tikrai patiktų.

Kiti automobiliai sustodavo pilni žmonių, lagaminų ir šunų, tačiau Mamulė modavo jiems važiuoti.

— Smegenų žievė, smegenėlės, — šnekėjo ji. — Štai kur slypi problema.

Jeigu ji sugebėtų gyventi naudodamasi tik smegenų kamienu, būtų išgelbėta.

Tai būtų kažkas tarp džiaugsmo ir liūdesio.

Žiūrėdamas į dvesiančią žuvį nejaustum nuotaikų svyravimų.

Pintims blogų dienų nebūna.

Po jų kojomis girgždėjo žvyras. Pralekiančios mašinos sukeldavo karšto oro gūsius.

— Mano tikslas, — kalbėjo Mamulė, — nėra supaprastinti savo gyvenimą. Mano tikslas yra supaprastinti save.

Ji pasakojo kvailam berniūkščiui, kad sukučio sėklos čia nepadės. Efektas nebus ilgalaikis. Saldžiųjų bulvių lapai nepadės. Piretrinas, išgaunamas iš chrizantemų, taip pat. Nepadės ir propano uostymas. Kaip ir rabarbarų bei azalijų lapai.

Visi tie lengvieji narkotikai, nuotaikų stabilizatoriai ir antidepresantai gydo tik didžiulės problemos simptomus.

Viskas, kas sukelia priklausomybę, yra tik tos pačios problemos sprendimo būdai. Narkotikai, persivalgymas, seksas, visa tai — tik galimybė nusiraminti. Pabėgti nuo savo žinojimo. Išsilavinimo. Tai mūsų obuolio kąsnis.

Kalba, sakė ji, tai galimybė žodžiais išreikšti pasaulio stebuklą ir šlovę. Iškonstruoti jį. Išmesti iš galvos. Ji kalbėjo, kad žmonėms labai sunku susitaikyti su mintimi, koks iš tiesų yra nuostabus pasaulis. Kad jo neįmanoma suprasti ar paaiškinti.

Šalia greitkelio jie pamatė restoraną, aplink kurį stovėjo daugybė didžiulių sunkvežimių, didesnių už patį restoraną. Ten stovėjo ir kai kurie iš tų naujutėlaičių automobilių, kuriais Mamulė atsisakė važiuoti. Ore tvyrojo karštų riebalų, kuriuose kepė daugybės patiekalų, kvapas. Galėjai užuosti kvapą, skleidžiamą vėstančių sunkvežimių variklių.

— Mes jau nebegyvename realiame pasaulyje, — kalbėjo ji. — Mes gyvename simbolių pasaulyje.

Mamulė sustojo ir įkišo ranką į rankinę, uždėjo ranką berniukui ant peties ir stovėjo, žvelgdama į kalną.

— Dar viena, paskutinė tikrovės viršūnė, — tarė, — ir tada galėsime užkąsti.

Po tų žodžių įsikišo baltą tūbelę į nosį ir patraukė.

24 skyrius

Kaip sakė Peidž Maršai, mano mama iš Italijos sugrįžo jau būdama nėščia. Praėjus metams nuo to įvykio, kai kažkas įsilaužė į bažnyčią šiaurinėje Italijos dalyje. Tai parašyta Mamulės dienoraštyje.

Taip sakė Peidž Maršai.

Mano Mamulė išbandė kažkokį naują nelegalų nevaisingumo gydymą. Jai buvo beveik keturiasdešimt, buvo netekėjusi, jai nereikėjo vyro, bet kažkas pažadėjo stebuklą.

Tas kažkas buvo asmuo, pavogęs dėžutę iš po kunigo lovos. Toje batų dėžutėje buvo žmogaus kūno liekanos. Garsaus žmogaus.

Tai buvo jo apyvarpė.

Religinė relikvija, tam tikras viduramžių jaukas privilioti į bažnyčias minias žmonių. Vienas iš keleto plačiai žinomų penių. 1977 metais amerikietis urologas nusipirko colio didumo džiovintą Napoleono Bonaparto penį už beveik keturis tūkstančius dolerių. Spėjama, kad Rasputino pėdos ilgio penis guli aksomu išklotoje lakuoto medžio dėžutėje Paryžiuje. Manoma, kad Džono Dilindžerio dvidešimties colių monstras saugomas butelyje pamerktas į formaldehidą Volterio Rido Armijos Medicinos Centre.

Kaip sakė Peidž Maršai, mamos dienoraštyje pasakojama, kad šešioms moterims buvo įsodinti embrionai, sukurti iš šios genetinės medžiagos. Penkios iš jų persileido ir nesulaukė gimdymo.

Šeštasis esu aš. Apyvarpė buvo Jėzaus Kristaus.

Tai rodo, kokia iškvaišusi buvo mano Mamulė. Jau prieš dvidešimt penkerius metus protelis jai buvo smarkiai pasimaišęs.

Peidž juokėsi pasilenkusi su dantų siūlu prie kitos senutės.

— Turėtum įvertinti savo mamos minčių originalumą, — pasakė.

Katalikų bažnyčia skelbia, kad Kristus buvo apipjaustytas iki žengimo į dangų ir prisikėlimo. Kaip pasakojama istorijoje apie Šventą Teresę iš Avilos, kai apsireiškė Kristus ir paskelbė ją savo nuotaka, apyvarpę jis panaudojo kaip sužadėtuvių žiedą.

Peidž patraukė siūlą, prakištą tarp pacientės dantų, ir kraujas bei maisto likučiai aptaškė jos tamsius akinius. Juoda plaukų sraigutė lingavo į šalis, kol ji stengėsi apžiūrėti senutės viršutinius dantis.

Ji tarė:

— Net jei tavo mamos pasakojimas ir būtų tiesa, neįmanoma įrodyti genetinės medžiagos kilmės iš konkrečios istorinės asmenybės. Panašu, kad tavo tėvas galėtų būti kažkoks niekam nežinomas eilinis žydas.

Kėdėje išsižiojusi senutė išpūtusi akis spokso į mane.

O Peidž Maršai ištarė:

— Tai turėtų paskatinti tave bendradarbiauti.

Bendradarbiauti?

— Padėti gydyti tavo mamą, — atsakė.

Nužudyti negimusį kūdikį. Pasakiau, kad nors ir nesu Jėzus, nemanau, kad tikrasis Jėzus tam pritartų.

— Aišku, kad pritartų, — atsakė Peidž. Ji ištraukė siūlą ir ant manęs užtiško maisto likučiai. — Ar pats Dievas nepaaukojo savo sūnaus dėl kitų? Ar ne taip pasakojama?

Štai ir vėl pasirodė ta plonytė linija, skirianti mokslą ir sadizmą. Linija tarp vaiko nužudymo ir to, ką ruošėsi padaryti Abraomas su savo sūnumi Biblijoje.

Senutė atšlijo nuo daktarės Maršai, liežuviu išstumdama iš burnos siūlą ir kruvinus maisto likučius. Ji pasižiūrėjo į mane ir pasakė:

— Aš jus pažįstu.

Automatiškai atsakiau, kad gailiuosi, jog išdulkinau jos katę, išvažinėjau gėlyną. Gailiuosi, kad numušiau jos vyro karinį lėktuvą, nuleidau į unitazą jos žiurkėną. Atsidusau ir paklausiau:

— Ar nieko nepamiršau?

Peidž tarė:

— Ponia Cunimicu, prašau plačiai išsižioti.

O ponia Cunimicu pasakė:

— Aš pietavau su sūnaus šeima, kai jūs vos neuždusote. Mano sūnus jums išgelbėjo gyvybę.

Ji tęsė:

— Aš taip juo didžiavausi. Jis vis dar pasakoja apie tai kitiems.

Peidž Maršai pasižiūrėjo į mane.

Ponia Cunimicu kalbėjo toliau:

— Galvoju, kad mano sūnus Polas iki to vakaro visada jautėsi esąs bailys.

Peidž sėdėjo ir vedžiojo akimis nuo senutės link manęs ir atgal.

Ponia Cunimicu sudėjo rankas po smakru, užsimerkė ir nusišypsojusi pasakė:

— Mano marti ruošėsi skirtis, bet kai Polas jus išgelbėjo, jos jausmai vėl atgimė.

Ji kalbėjo:

— Supratau, kad vaidinot. Visi kiti matė tai, ką norėjo matyti.

Ir pridūrė:

— Jūs turite nepaprastą savybę sužadinti meilę sau.

Senutė sėdėjo ir šypsodamasi kalbėjo:

— Manau, kad esate labai geros širdies.

Čia aš nebeištvėriau:

— Sušikta nusenusi beprotė.

Peidž krūptelėjo.

Sakau, nusibodo, kad mane nagrinėja visi, kas netingi. Aišku? Todėl net nemėginkit. Neturiu aš jokios sušiktos geros širdies. Nepriversit manęs taip galvoti. Nepavyks.

Aš — trenktas beširdis klastūnas šunsnukis. Viskas. Pabaiga.

Šita ponia Cunimicu. Peidž Maršai. Ursula. Niko. Tania. Liza. Mamulė. Jau tiek laiko jaučiuosi kaip koks kvaišas viščiukas, vienas prieš visus šitam sušiktam pasauly.

Viena ranka griebiu Peidž Maršai alkūnę ir tempiu ją link durų.

Niekas neprivers manęs jaustis Kristumi.

„Klausyk, — šaukiu. — Jei norėčiau patirti kokį nors jausmą, pasižiūrėčiau sušiktą filmą!“

O senoji ponia Cunimicu nusišypso ir sako: „Negali paneigti tikrojo prigimtinio gerumo. Tu juo tiesiog spinduliuoji ir visi tai mato.“

Jai liepiu užsičiaupti. O Peidž Maršai sakau: „Eime!“

Aš įrodysiu, kad nesu Jėzus Kristus. Tikroji prigimtis yra nesąmonė. Nėra jokios žmogiškosios sielos. Jausmai yra nesąmonė. Meilė yra nesąmonė. Tempiu Peidž koridoriumi.

Mes gyvenam ir mirštam, o visa kita — tik iliuzija. Jausmai ir jausmingumas — nieko verti triedalai. Tik kažkieno sukurta emocionali nesąmonė. Nėra jokios sielos. Nėra jokio Dievo. Yra tik sprendimai, ligos ir mirtis.

O aš esu purvinas, bjaurus, bejėgis seksoholikas ir nebegaliu pasikeisti, nebegaliu liautis, toks esu ir toks liksiu.

Aš tai įrodysiu.

„Kur tu mane vedi?“ — klausia Peidž klupinėdama, jos akiniai ir chalatas vis dar aptaškyti maistu ir krauju.

Žinoma, mano vaizduotė labai laki, bet stengiuosi neperspausti, neketinu skandinti žibale naminių gyvūnėlių ar ką nors padegti. Įsivaizduoju tą mėšlo krūvą Tarzaną ir jo dresuotą beždžionę. Galvoju, kad tai tik dar viena idiotiška ketvirtojo žingsnio dalis.

Sustabdyti laiką. Užkonservuoti šią akimirką. Dulkintis amžinai.

Einame į koplyčią, paaiškinu Peidž. Aš — beprotės vaikas. Ne Dievo.

Tegu Dievas įrodo, kad esu neteisus. Tegu nutrenkia mane žaibu.

Ketinu paimti ją ant sušikto altoriaus.

25 skyrius

Šį kartą tai buvo pavadinta piktavališku pavojingos situacijos sukėlimu, piktybiniu savivaliavimu arba nusikalstamu nerūpestingumu. Įstatymų buvo tiek daug, kad berniukas nesugebėtų jų atskirti.

Tai vadinama trečio laipsnio sutrikdymu arba antro laipsnio abejingumu, pirmo laipsnio įstatymų paniekinimu arba antro laipsnio viešosios tvarkos pažeidimu, ir lėmė, kad kvailas vaikėzas pradėjo siaubingai bijoti pasielgti ne pagal taisykles. Elgtis kitaip, originaliai — vadinasi, pažeisti įstatymus.

Bet koks rizikingesnis, jaudinantis poelgis nuves tave į kalėjimą.

Štai kodėl visi veržte veržėsi pasikalbėti su Mamule.

Ji išėjo iš kalėjimo tik prieš porą savaičių ir jau vėl ėmėsi savo.

Egzistuoja tokia daugybė įstatymų ir, žinoma, yra begalė būdų susimauti.

Pirmiausia policija susidomėjo kuponais.

Kažkas viename miesto kopijavimo centre kompiuteriu sumodeliavo ir atspausdino šimtus septyniasdešimt penkių dolerių vertės kuponų be galiojimo termino apribojimo, siūlančių vakarienę dviem asmenims. Visuose kuponuose buvo padėkos laiškai ištikimiems klientams su paaiškinimu, kad tai — specialus pasiūlymas.

Tereikėjo ateiti su tokiu kuponu į Dobilo Užeigą.

Sąskaitai apmokėti reikėjo pateikti tokį kuponą. Arbatpinigiai įskaičiuoti.

Kažkas tai padarė. Išsiuntinėjo paštu šimtus kuponų.

Visi pėdsakai vedė pas Idą Mančini.

Mamulė įsidarbino padavėja Dobilo Užeigoje tik išėjusi iš kalėjimo, tačiau labai greitai buvo atleista už tai, kad peikdavo lankytojams jų užsisakomus patiekalus.

Tada ji tiesiog dingo. Po kelių dienų nenustatyta moteris lakstė rėkaudama centriniu teatro žiūrovų salės praėjimu, nuobodaus ir ilgo baleto spektaklio metu.

Štai kodėl vieną dieną į mokyklą atvyko policija ir nusivežė kvailąjį berniūkštį į nuovadą. Kad išsiaiškintų, ar jis ką nors žino. Apie Mamulę. Ar žino, kur ji slapstosi.

Beveik tuo pat metu keli šimtai įsiaudrinusių pirkėjų užplūdo kailių saloną, nešini penkiasdešimties procentų nuolaidos kuponais, kuriuos gavo paštu.

Tūkstantis išsigandusių gyventojų kreipėsi į valstijos venerinių ligų kliniką, norėdami išsitirti. Jie gavo laiškus iš valstijos administracijos, kuriuose buvo informuojama, kad jų buvusiam sekso partneriui diagnozuota venerinė liga.

Policijos detektyvai nepaženklintu automobiliu nusivežė mažąjį žioplelį į niekuo neišsiskiriantį pastatą, ten atvežė jo įmotę ir klausinėjo, ar Ida Mančini nemėgino su juo susisiekti.

Gal žino, iš kur ji gauna pinigų.

Kodėl, jo manymu, ji šitaip elgiasi.

O berniukėlis tiesiog laukė.

Netrukus jį išgelbės.

Mamulė dažnai sakydavo jam, kad gailisi. Žmonės taip ilgai stengėsi paversti pasaulį saugia, puikiai sutvarkyta vieta. Niekas nesitikėjo, kad bus taip nyku. Jog viskas pasaulyje bus sužymėta ir apribota — nuosavybė, leidžiamas greitis, įvairios sritys, mokesčiai ir įstatymai, kad kiekvienas žmogus bus tikrinamas, testuojamas, įtraukiamas į sąrašus, registruojamas pagal gyvenamąją vietą. Neliko vietos nuotykiams, gal tik tokiems, kuriuos galima nusipirkti. Pasivažinėti riedučiais. Pasižiūrėti filmą. Aišku, tai nebus tikras jaudinantis nuotykis. Nes mes žinome, kad dinozaurai nesuris vaikų. Gerai ištyrinėta publika priims bet kokią netikrą katastrofą. Todėl ir neliko vietos tikroms katastrofoms, tikrai rizikai ir tuo pačiu tikram išsigelbėjimui. Tikrai euforijai. Tikram jauduliui. Džiaugsmui. Atradimui. Kūrybai.

Įstatymai, užtikrinantys saugumą, kartu pasmerkia mus nuoboduliui.

Negalėdami pasiekti tikro chaoso, nepasieksime ir tikros ramybės.

Geriau jau nebus, svarbu, kad nebūtų blogiau.

Mamulė dažnai kalbėdavo su manimi apie visa tai.

Sakydavo: „Viskas, kas dar mums liko — tai neapčiuopiamasis pasaulis. Visa kita griežtai kontroliuojama?

Apribota daugybės įstatymų.

Neapčiuopiamu pasauliu ji vadino Internetą, kiną, muziką, pasakojimus, dailę, gandus, kompiuterines programas ir visa, kas netikra. Kas leidžia tikėti. Kultūrą.

Tai, kas nerealu — stipriau už tikrovę.

Nes nieko nėra tobulesnio už svajonę.

Nes tik neapčiuopiami dalykai — idėjos, koncepcijos, tikėjimas, fantazijos — niekada nemiršta. Uolos sudūla. Medis supūva. Žmonės, na, jie miršta.

Tačiau tokie trapūs dalykai kaip mintis, svajonė, legenda išlieka.

Jei tik būtų įmanoma pakeisti žmonių mąstymą, sakė ji. Jų savęs pačių suvokimą, pasaulio suvokimą. Jei galėtum tai padaryti, pakeistum žmonių gyvenimo būdą. Ir tai vienintelis amžinas dalykas, kokį galima padaryti.

Mamulė dar kalbėdavo, kad tam tikrame gyvenimo etape mūsų prisiminimai, gyvenimo įvykiai ir nuotykiai bus viskas, kas dar liko.

Praėjusio teismo posėdžio metu ji prisėdo prie teisėjo ir pasakė:

— Mano gyvenimo uždavinys — įnešti jaudulio į kitų žmonių gyvenimus.

Ji žiūrėdavo tiesiai į akis mažam kvailučiui ir sakydavo: „Mano tikslas — suteikti žmonėms galimybę kurti šlovingus pasakojimus apie save.“

Prieš tai, kai sargybinis uždėjo antrankius, ji sušuko:

— Nuosprendis yra neteisingas! Biurokratija ir įstatymai pavertė šį pasaulį tvarkinga ir saugia koncentracijos stovykla.

Ji šaukė:

— Mes auklėjame vergų kartą!

Taip Ida Mančini vėl sugrįžo į kalėjimą.

NEPATAISOMA nėra tinkamiausias žodis, bet jis pirmasis atėjo į galvą.

Nenustatyta moteris, ta, kuri bėgiojo baleto spektaklio metu, garsiai rėkė:

— Mes mokome savo vaikus bejėgiškumo!

Bėgdama praėjimu link atsarginio išėjimo, šaukė:

— Šis pasaulis virto prakeiktu kruiziniu laivu, jis toks struktūrizuotas ir valdomas!

Sėdėdamas su policijos detektyvais, mažasis amžinai prisiverdantis košės Šūdžius paklausė, ar negalėtų čia atvykti advokatas Fredas Hastingsas.

Vienas detektyvas atsiduso ir pasakė negražų žodį.

Ir tuo metu įsijungė avarinis signalas.

Net sirenai kaukiant detektyvai klausinėjo:

AR ŽINAI, KAIP SUSISIEKTI SU SAVO MOTINA?

Perrėkdami sirenos kaukimą, jie klausinėjo:

GAL BENT GALI PASAKYTI, KO JI IMSIS TOLIAU?

Perrėkdama sirenos kaukimą, jo įmotė paklausė:

NEJAUGI TU NENORI PADĖTI MUMS, KAD MES GALĖTUME PADĖTI JAI?

Tada sirena nutilo.

Kažkokia moteris įkišo galvą pro duris ir pasakė:

— Nesijaudinkite, vaikinai. Panašu, kad aliarmas buvo netikras.

Priešgaisrinė sirena niekada nereiškia, kad prasidėjo gaisras, jau nebe.

Ir šitas suknistas kvailelis paprašė:

— Gal galėčiau pasinaudoti tualetu?

26 skyrius

Mėnulio pjautuvas atsispindi sidabro spalvos alaus skardinėje. Mes klūpime kažkieno galiniame kiemelyje, Denis lengvais rodomojo piršto judesiais numuša šliužus ir sraiges, pakelia sklidiną iki kraštų alaus skardinę, kurioje atsispindi jo veidas, kelia vis aukščiau ir aukščiau, kol tikrosios lūpos paliečia savo atspindį.

Denis nugeria beveik pusę alaus ir sako: „Štai taip geriamas alus Europoje, bičeli! Iš spąstų šliužams?“

„Ne, biče, — atsako Denis. Jis paduoda man skardinę ir sako: — Išsikvėpusį ir šiltą.“

Aš pabučiuoju savo paties atspindį ir geriu, pro petį stebint mėnuliui. Ant šaligatvio mūsų laukia vaikiškas vežimėlis, kurio ratukai apačioje yra platesni. Ratai įsirėžę į žemę, o vežimėlyje, įsuktas į rausvą antklodę, guli smiltainio luitas, toks sunkus, kad mes su Deniu jį vos galime pakelti. Viršutinėje ryšulio dalyje pritaisyta rausva guminė lėlės galvutė.

„Dėl to sekso bažnyčioje, — sako Denis, — pasakyk, kad to nedarei!“

Ne tiek nedariau, kiek negalėjau.

Negalėjau dulkintis, barškintis, kruštis, padaryti. Nieko, ką galima apibūdinti šiais eufemizmais.

Mes su Deniu — du paprasti vaikinai, vidurnakty išsivežę kūdikį į lauką. Tiesiog porelė gerų vyrukų, atsidūrusių gražių didelių namų su pievelėmis rajone. Kiekvienas šitų namų — uždara teritorija su klimato kontrole ir saugumo iliuzija.

Aš ir Denis, nekaltučiai kaip koks auglys.

Nekenksmingi kaip grybelis psilocibinas.

Čia toks prašmatnus rajonas, net alus, kurį palieka šliužams, importuotas iš Vokietijos ar Meksikos. Mes peršokame per tvorą į kitą kiemelį ir šniukštinėjame tarp augalų, ieškodami dar alaus.

Tupinėdamas tarp krūmų, sakau Deniui: „Draugeli, tu juk nelaikai manęs geraširdžiu, tiesa?“

Denis atšauna: „Po velnių, biče, aišku, kad ne?

Mes jau apkeliavom keletą kvartalų su šiais alaus kiemeliais, todėl žinau, kad Denis nemeluoja. Sakau: „Ir nemanai, kad aš jautrios sielos ir esu tikras krikščioniškos meilės įsikūnijimas?“

„Tai jau ne, — atsako Denis. — Tu esi šiknius?

Sakau jam: „Dėkui. Tik pasitikrinau?

Denis lėtai atsistoja, rankose — dar viena alaus skardinė, atspindinti naktinį dangų. Jis sako: „Bingo, biče?

Sakau, kad dėl to, kas atsitiko bažnyčioje, esu labiau nusivylęs Dievu nei savimi. Jis turėjo mane nutrenkti žaibu. Turiu galvoje Dievą. Aš juk tik eilinis šunsnukis. Net nenurengiau Peidž Maršai. Užverčiau ant altoriaus su stetoskopu ant kaklo. Net chalato nenuvilkau.

Su kabančiu ant krūtinės stetoskopu ji pasakė:

— Judėk greitai. Sinchroniškai mano širdies ritmui.

Nesąžininga, kad moteriai niekada nereikia nerimauti, jog per greitai nepabaigtų.

O aš tiesiog negalėjau. Šita Jėzaus idėja tiesiog nužudė mano vyriškumą.

Denis paduoda alų ir aš išgeriu. Jis išspjauna negyvą šliužą ir sako: „Geriau koškpro dantis, draugeli?

Net bažnyčioje pasiguldęs ant altoriaus ir nurengęs Peidž Maršai, daktarę Peidž Maršai, aš nenorėjau, jog ji taptų tik dar viena išdulkinta subine.

Todėl, kad niekas tikrovėje nėra toks tobulas, koks gyvena tavo vaizduotėje.

Todėl, kad niekas tikrovėje nėra toks jaudinantis, kaip tavo fantazijose.

Įkvėpk. Iškvėpk.

„Biče, — sako Denis, — Manau, man jau pakaks. Pasiimkim akmenį ir varom namo?

Siūlau apeiti dar vieną kvartalą. Aš toli gražu nesu tiek apgirtęs, kad galėčiau pamiršti šią dieną.

Koks puikus šis kvartalas. Aš šoku per tvorą į kitą kiemelį ir nusileidžiu veidu į rožių krūmą. Kažkur loja šuo.

Visą tą laiką, kol mes gulėjome ant altoriaus, kol bandžiau parengti savo daikčiuką, į mus žiūrėjo šviesaus lakuoto medžio kryžius. Be nukryžiuotojo, erškėčių vainiko, prakaito ir aplink zyziančių musių. Jokio kvapo, kraujo ir kančių, tik ne šioje bažnyčioje. Jokio srūvančio kraujo. Jokio skėrių antplūdžio.

Peidž su stetoskopu ausyse klausėsi širdies plakimo.

Lubos ištapytos angelais. Šviesa, krintanti pro vitražinį langą, buvo ryški, auksinė, joje mirguliavo dulkės. Šviesa sruvo į mus storu tvirtu pluoštu, šiltu sunkiu pluoštu.

Dėmesio, dėmesio, daktare Froidai, prašom pakelti balto pagalbos telefono ragelį.

Simbolių pasaulis, netikras pasaulis.

Denis žiūri į mane, įstrigusį krūme, kruvinai susibadžiusį į spyglius, sudraskytais drabužiais, ir sako: „Tai jau tikrai, šis vizitas — paskutinis?

Rožių kvapas Šv. Antano slaugos centro — tai šlapimo nelaikymo kvapas...

Šuo loja ir drasko duris, norėdamas ištrūkti iš namo. Virtuvės lange įsižiebia šviesa ir pasirodo kažkieno veidas. Užsidega šviesa priebutyje ir aš pats stebiuosi, kaip neįtikėtinai greitai sugebu ištraukti subinę iš krūmo ir išbėgti į gatvę.

Kitoje gatvės pusėje pamatome link mūsų artėjančią apsikabinusią porelę, moteris skruostu glaudžiasi prie vyro peties, o vyras bučiuoja jos plaukus.

Denis stumia vežimėlį taip greitai, kad ratai atsitrenkia į suskilusią šaligatvio plytelę ir guminė lėlės galva nukrenta. Plačiai atmerkusi stiklines akis guminė galva nurieda pro laimingąją porelę ir įkrenta į purviną griovelį.

Denis man sako: „Bičeli, ar negalėtum jos atnešti?“

Sudraskytais ir iškruvintais drabužiais, įsmigusiais į veidą spygliais, aš prarisnoju pro porelę ir išgriebiu galvą iš purvinų lapų.

Vyras surinka ir atšoka atgal.

O moteris sako: „Viktoras? Viktoras Mančinis? O Viešpatie?

Tikriausiai ji yra mane išgelbėjusi, nes nė velnio nenutuokiu, kas ji tokia.

Koplyčioje, kai pasidaviau, kai užsiseginėjome sagas, pasakiau Peidž: „Pamiršk tą embrioną. Pamiršk stiprias moteris. Nori žinoti tikrąją priežastį, kodėl tavęs neišdulkinau?“

Sagstydamasis kelnes, kalbėjau jai:

— Gal tiesa ta, kad tu man patinki ir noriu, jog tai nepasikeistų.

Pakėlusi abi rankas ir taisydamasi plaukus, Peidž atsakė:

— O gal seksas ir meilė nėra susiję?

Nusijuokiu. Rišdamasis kaklaraištį sakau jai, kad, deja, susiję.

Kai mes su Deniu praeiname pro septynišimtąjį numerį, pamatome lentelę BERŽY GATVĖ.

Stumiančiam vežimėlį Deniui sakau: „Ne ten pasukom? Rodydamas nykščiu atgal sakau: „Mamulės namas anoj pusėj?

Denis toliau stumia vežimėlį, kuris vis dunksteli, dugnu užkabindamas šaligatvį. Laimingoji porelė atvipusiais žandikauliais tebevėpso į mus. Pribėgu prie Denio, mėtydamas rausvą lėlės galvą iš rankos į ranką ir sakau: „Draugeli, suk atgal?

Jis atsako: „Pirmiau reikia aplankyti aštuonišimtąjį namą?

O kas ten yra?

„Panašu, kad nieko nėra, — atsako Denis. — Jis priklausė mano dėdei Donui?

Aštuonišimtasis namas — tik dar vienas sklypas su namu. Sklypas apaugęs aukšta žole, jo pakraščiuose auga senos obelys, kurių raukšlėta žievė vos matoma tamsoje. Už sužėlusių krūmų, dygliuotų gervuogių brūzgynų matyti tuščias sklypo vidurys.

Kampe stovi reklaminis skydas — nudažyta baltai lenta, kurioje nupiešti raudonų plytų namai ir pro langus, apstatytus gėlių vazonėliais, mojuojantys žmonės. Apačioje juodomis raidėmis parašyta: Pradėti statyti Meningrouno kotedžai. Žemė po skydu apibirusi atsilupusiais dažais. Priėjus arčiau matyti, kad lenta apsilaupiusi, namai suskilę ir išblukę.

Denis išmeta akmenį iš vežimėlio į aukštą žolę, kuri auga šaligatvio pakraštyje. Jis išpurto rausvą antklodėlę ir paduoda man du kampus. Mes ją sulankstome ir Denis sako: „Jei galėtum įsivaizduoti visišką reklamos modelio priešingybę, tai būtų mano dėdė Donas!“

Denis įmeta sulankstytą antklodę į vežimėlį ir nusistumia jį link namo.

Jam iš paskos šaukiu: „Ei, biče, tau nereikia šito akmens?!“

O Denis sako: „Žinai, visos tos Mamulės, kovojančios prieš girtus vairuotojus, tikriausiai iškėlė puotą, sužinojusios apie senojo Dono Meningo mirtį.“

Vėjas siūbuoja aukštą žolę. Čia dabar gyvena tik augalai, iš sklypo vidurio matyti priešais stovinčių kvartalo namų priebučių šviesos. Senų obelų siluetai susipynę tarpusavyje.

„Tai čia parkas?“ — klausiu.

O Denis sako: „Nevisai!“ Eidamas jis sako: „Jis mano!“

Metu jam lėlės galvą ir klausiu: „Tikrai?“

„Prieš kelias dienas man paskambino gimdytojai“, — sako jis, sugauna lėlės galvą ir įmeta ją į vežimėlį. Mes einame apšviesti gatvės žibintų, pro tamsius namus.

Kaukšėdamas senoviniais batais, susikišęs rankas į kišenes, klausiu: „Biče, tu juk tikrai negalvoji, kad aš esu kažkas, tipo Jėzus Kristus, ar ne?“

Priduriu: „Prašau, pasakyk, kad taip negalvoji?

Mes einame.

Stumdamas tuščią vežimėlį Denis sako: „Susitaikyk su tuo, draugeli. Tu vos nepasimylėjai ant Dievo stalo. Jau seniai dėl nieko nejauti gėdos?

Mes einame, alaus poveikis baigiasi ir net nuostabu, kaip naktį atšąla.

Aš vėl sakau: „Prašau, drauguži, pasakyk man tiesą?

Aš tikrai nesu nei geras, nei malonus, nei rūpestingas, neturiu nieko bendra su visu tuo džiaugsmingu mėšlu.

Esu nemąstantis, besmegenis nevykėlis. Galiu su tuo susitaikyti. Aš toks ir esu. Visiškai žlugęs, pats sau meluojantis, apgaudinėjantis, sušiktai bejėgis seksoholikas nevykėlis, ir jokiu būdu negaliu sau leisti šito pamiršti.

Todėl prašau: „Pasakyk man dar kartą, kad esu beširdis šunsnukis?

27 skyrius

Šį vakarą viskas turėtų vykti šitaip: kol mergina maudosi duše, aš slepiuosi miegamojo spintoje. Paskui ji pasirodo blizganti nuo karšto oro garų ir prakaito, skendinti plaukų lako ir kvepalų debesyje, ant nuogo kūno užsimetusi nėriniuotą chalatėlį. Tada aš iššoku su kojine ant galvos ir tamsiais akiniais. Parverčiu ją ant lovos. Prikišu prie gerklės peilį ir išprievartauju.

Viskas taip paprasta. Begėdystė tęsiasi.

Tik nepamiršk paklausti savęs: Ko nedarytų Jėzus?

Tačiau ji sako, kad lovoje prievartauti negalima, nes apklotas šilkinis, blyškiai rausvas ir gali likti dėmių. Ant grindų taip pat negalima, nes šiurkštus kilimas nutrins odą. Susitariame pasitiesti rankšluostį ant grindų. Bet jokiu būdu ne svečiams skirtą gerąjį. Pasakė, kad paliks nuskalbtą rankšluostį ant stalelio, o aš turėsiu patiesti ant grindų prieš jai pasirodant, kad neišnyktų tinkama atmosfera.

Prieš eidama į vonią ji paliko atvirą miegamojo langą.

Taigi aš slepiuosi spintoje, nuogas tarp jos iš valyklos parsineštų drabužių, ant galvos užsimovęs kojinę, su tamsiais akiniais ir laukiu, laikydamas rankoje peilį, patį bukiausią, kokį tik pavyko rasti. Rankšluostis jau patiestas ant grindų. Kojine apmautu veidu teka prakaitas, nes labai karšta. Plaukai prilimpa prie galvos ir pradeda niežtėti galvos odą.

Ji pageidavo ne prie lango. Ir ne prie židinio. Norėjo būti prievartaujama šalia spintos, tačiau ne per arti. Liepė pasistengti patiesti rankšluostį toje vietoje, kur kilimas labiausiai susidėvėjęs.

Su šia mergina, vardu Gvena, susipažinau knygyne, medicininės literatūros skyriuje. Sunku pasakyti, kuris kurį pakabinom, ji apsimetė skaitanti knygą apie dvylikos žingsnių programą kaip atsikratyti seksualinės priklausomybės, o aš, vilkintis laimę nešančiomis kelnėmis ir vartantis tokią pačią knygą supratau, kad mezgasi dar vienas pavojingas seksualinis ryšys.

Paukščiukai tai daro. Bitutės tai daro.

Man reikia šito endorfinų antplūdžio. Kad nusiraminčiau. Aš trokštu feniletilamino peptide. Štai kas esu. Priklausomas. Turiu galvoje — kas skaičiuoja?

Knygyno kavinukėje Gvena liepė susirasti virvę, bet ne nailoninę, nes ji sukelia didesnį skausmą. Kanapinė jai sukelia alergiją. Juoda izoliacinė juostelė taip pat tiktų, tačiau ne ant veido ir ne lipni.

— Juostelės nuėmimas toks erotiškas, kaip depiliacija vašku, — pasakė ji.

Mes suderinome savo dienotvarkes ir ketvirtadienį atmetėme. Penktadieniais aš vadovauju nuolatiniams seksoholikų susitikimams. Šią savaitę jokių pupyčių. Šeštadienius leidžiu Šv. Antano centre. Sekmadieniais ji dažniausiai padeda rengti bingo vakarus bažnyčioje, todėl pasirinkome pirmadienį. Pirmadienį devintą, ne aštuntą, nes ji vėlai baigia darbą, ir ne dešimtą, nes kitą rytą aš darbą pradedu labai anksti.

Ir štai atėjo pirmadienis. Izoliacinė juostelė yra. Rankšluostis patiestas, aš šoku ant jos su peiliu rankoje, o ji klausia: „Tu mano kojinę užsimovei?“

Užlaužiu ranką ir prikišu šaltą geležtę prie gerklės.

„Tik jokių garsių riksmų, — sako ji. — Sakiau, kad gali mane prievartauti. Bet nesakiau, kad gali plėšyti mano kojines.“

Laikydamas rankoje peilį sugraibau nėriniuoto chalatėlio kraštą ir mėginu nutraukti jį nuo pečių.

„Stop, stop, stop, — sako ir nustumia mano ranką. — Aš pati. Tu gali sudraskyti? Ir atšlyja nuo manęs.

Klausiu, ar galiu nusiimti akinius.

„Ne“, — sako ir nusirengia chalatėlį. Tada nueina prie praviros spintos ir jį pasikabina.

Bet aš vos ją matau.

„Nebūk toks savanaudis“, — sako. Nuoga paima mano ranką ir prispaudžia prie savo riešo. Kitą ranką užsuka sau už nugaros ir apsisukusi prisispaudžia nugara prie manęs. Mano draugelis kyla vis aukščiau, jos šiltas ir slidus užpakalio griovelis mane audrina, o ji kalba: „Noriu, kad būtum beveidis užpuolikas?

Sakau jai, kad labai nejauku pirkti moteriškas kojines. Vyrukas, perkantis kojines, gali būti arba nusikaltėlis, arba iškrypėlis, ir abiem atvejais vargu ar kasininkė priims pinigus.

„Jėzau, baik inkšti, — sako ji. — Visi mano ankstesni prievartautojai patys atsinešdavo kojines?

Ir dar, pasakoju, labai sudėtinga išsirinkti iš tos daugybės kojinių, įvairiausių spalvų ir dydžių. Kūno spalvos, pilkų, smėlio spalvos, tamsiai rudų, juodų, mėlynų, ir niekur nepažymėtas „galvos dydis“.

Ji nusisuka ir nusivaipo. „Galiu kai ką pasakyti? Galiu tau pasakyti vieną dalyką?“

Klausiu, kokį.

Ir ji sako: „Tau tikrai dvokia iš burnos.“

Dar knygyne, kai aptarinėjome scenarijų, ji pasakė:

— Žiūrėk, kad peilis būtų labai šaltas. Palaikyk jį prieš tai šaldiklyje.

Paklausiau, gal galėtume panaudoti guminį peilį.

Ji paaiškino:

— Peilis labai svarbus mano patirčiai.

Pasakė:

— Geriausia bus, jei prikiši peilį man prie gerklės, kol jis neatšilo iki kambario temperatūros.

Ji pridūrė:

— Bet būk atsargus, nes jei tu man netyčia įpjausi, — ji atkišusi smakrą pasilenkė prie manęs, — jeigu nors truputėlį įdrėksi, prisiekiu, įkišiu tave į kalėjimą greičiau, negu užsimausi kelnes.

Ji siurbtelėjo žolelių arbatos, pastatė puodelį atgal į lėkštutę ir tarė:

— Mano sinusai bus labai dėkingi, jei neapsipurkši odekolonu, skysčiu po skutimosi ar dezodorantu, nes aš labai jautri kvapams.

Ak, tie kieti pupuliukai seksoholikai, jie tokie tolerantiški. Jie tiesiog negali atsisakyti. Negali liautis, net jeigu tai ir žemina.

Dieve, kaip man patinka paklusti.

Kavinukėje Gvena užsikėlė rankinę ant kelių ir pradėjo joje raustis.

— Štai, — tarė ji ir padavė man būtinų detalių sąrašo fotokopiją. Lapo viršuje buvo parašyta:

Išprievartavimas — tai galia. Tai visai neromantiška. Negalima manęs įsimylėti. Negalima bučiuoti į lūpas. Nesitikėk glamonių po akto. Nesitikėk, kad galėsi pasinaudoti mano vonia.

Dabar, pirmadienio vakarą, savo miegamajame nuoga prisiglaudusi prie manęs, ji sako: „Suduok man. Tik ne per smarkiai ir ne per švelniai. Suduok, kad užsivesčiau.“

Viena ranka laikau jos užsuktą ranką. Ji trinasi užpakaliu į mane, kūnas atrodo įdegęs, o veidas blyškus ir slidus, nes labai gausiai išteptas drėkikliu. Žiūrėdamas per petį, matau ją visą. Prakaitas srūva upeliu ten, kur liečiasi mūsų kūnai. Jos odos kvapas primena prastą įkaitusio plastikinio soliariumo gulto kvapą. Kitoje rankoje laikau peilį, todėl klausiu, ar trenkti jai peiliu.

„Ne, — sako. — Gali įdurti. Trenkiant peiliu galima sužeisti. Padėk peilį ir trenk.

Ruošiuosi mesti peilį.

„Tik ne ant lovos“, — sako Gvena.

Metu peilį ant stalelio ir pakeliu ranką, norėdamas suduoti. Iš už nugaros trenkti labai nepatogu.

Ji vėl sako: „Tik ne į veidą.“

Nuleidžiu ranką truputį žemiau.

Paaiškina: „Ir ne į krūtis — gali ištinti?

Taip pat žr. Cistinis mastitas.

Ji vėl prabyla: „Gal tiesiog pliaukštelėk per užpakalį?

Aš atsakau, o gal ji tiesiog nustotų taukšti ir leistų prievartauti man.

O Gvena šūkteli: „Jeigu jau toks įžeidus, gali pasiimti savo mažytį pimpaliuką ir nešdintis iš čia!“

Ji ką tik maudėsi duše, todėl jos gaktos plaukai minkšti ir švelnūs, o ne susivėlę, kokius paprastai aptinki nurengęs moterį. Laisva ranka glostinėju jos tarpukojį ir tai sukelia jausmą, lyg liesčiau guminę lanksčią lėlę. Labai slidu. Tarsi ištepta riebalais.

Klausiu: „Kas nutiko tavo vaginai?“

Gvena pasižiūri sau į tarpukojį ir sako: „Ką? A, šitai. Tai femidomas, moteriškas prezervatyvas. Jo krašteliai turi būti šiek tiek išlindę. Nenoriu, kad kuo nors apkrėstum?

Tai tik mano nuomonė, sakau, bet ar išprievartavimas neturėtų vykti labiau spontaniškai, na, supranti, nusikaltimas iš aistros.

„Tai tik įrodo, kad tu nė velnio nenutuoki apie prievartavimą, — sako ji. — Tikras prievartautojas metodiškai susiplanuoja kiekvieną nusikaltimą. Kiekvieną detalę paverčia ritualu. Tai beveik kaip religinė ceremonija.“

Gvena aiškina, kad viskas, kas čia vyksta, yra šventa.

Knygyno kavinukėje ji man padavė fotokopiją ir paklausė, ar sutinku su visomis sąlygomis. Lape buvo užrašyta: Neklausinėk, kur aš dirbu.

Neklausinėk, ar man skauda.

Nerūkyk mano namuose.

Nesitikėk pasilikti nakčiai.

Slaptažodis — PUDELIS.

Paklausiau, ką reiškia slaptažodis.

— Jeigu situacija pasidarytų pavojinga arba kuris nors norėtume viską baigti, — paaiškino ji, — ištari „pudelis“ ir liaujiesi.

Paklausiau, ar galėsiu nuleisti.

— Jeigu tau tai svarbu, — atsakė.

Tada aš pasakiau, kad sutinku ir paklausiau, ar reikia pasirašyti.

Tie patetiški pupuliukai seksoholikai. Jie taip velnioniškai išalkę sekso.

Be drabužių ji atrodo liesoka, oda karšta ir drėgna, tarsi slystum šiltu muilinu vandeniu. Jos kojos tokios liesos, kad šlaunys net nesusiglaudžia. Mažos krūtys atrodo lyg būtų prikabintos prie šonkaulių. Užlaužęs ranką stebiu mus veidrodyje ant spintos durų, jos kaklas ilgas, o pečiai nuolaidūs kaip vyno butelio.

„Prašau, liaukis, — sako ji. — Man skauda. Prašau, aš tau duosiu pinigų?

Pasidomiu, kiek.

„Liaukis, — sako, — arba rėksiu?

Aš paleidžiu jos ranką ir žengiu žingsnį atgal. „Nerėk, — sakau, — tik nerėk?

Gvena atsidūsta, atsisuka ir smarkiai trinkteli man į krūtinę. „Silpnaproti, — sako ji, — aš juk nepasakiau pudelis.“

Tai panašu į kažkokį seksualinį vaikiško žaidimo Simon Says variantą.

Ji vėl atsuka man nugarą ir užkiša ranką už nugaros. Tada mus nuveda prie rankšluosčio ir sako: „Palauk? Nueina prie stalelio ir grįžta nešina rausvu plastikiniu vibratoriumi.

„Ei, — sakau, — tikiuosi neketini jo išbandyti su manim?

Gvena gūžteli pečiais ir sako: „Žinoma, ne. Jis mano?

Teiraujuosi: „O kaip gi aš?“

Ji atsako: „Na, kitą kartą turėsi atsinešti savo.“

„Nesupratai, — sakau, — kalbu apie savo penį“

Ji klausia: „O kuo čia dėtas tavo penis?“

Aš taip pat klausiu: „Koks gi jo vaidmuo?“

Guldama ant rankšluosčio Gvena papurto galvą ir sako: „Ir kodėl aš tai darau? Kodėl visą laiką vaikinas, kur į pasirenku, turi būti toks standartiškai malonus? Gal dar užsimanysi mane vesti?“ Ir priduria: „Nors vieną kartą norėčiau nepadorių santykių. Nors vieną kartelį.“

Ji tęsia: „Gali masturbuotis, kol prievartausi. Bet tik ant rankšluosčio ir tik tuo atveju, jeigu nenuleisi ant manęs.“

Ji ištraukia rankšluosčio kraštą iš po užpakalio ir patapšnoja ranka plotelį šalia savęs sakydama: „Savo orgazmą gali palikti štai čia.

Vėl ranka patapšnoja rankšluostį.

Na, gerai, sakau jai, o kas toliau?

Gvena atsidūsta ir atkiša vibratorių man. „Naudokis manimi, — sako ji. — Išniekink mane, prakeiktas idiote. Elkis nepadoriai. Žemink mane.“

Nelabai aišku, kaip įjungti, todėl parodo. Tada jis suūžia taip smarkiai, kad iš netikėtumo išmetu iš rankų. Tenka sugauti šokčiojantį ant grindų tą sumautą daiktą.

Gvena išskečia kelius ir atsiveria lyg atversta knyga, aš atsiklaupiu ant rankšluosčio kraštelio ir įkišu tą burzgiantį daiktą tarp išlindusių minkštų plastikinių kraštelių. Pats darbuojuosi kita ranka. Jos liesos blauzdos nuskustos o kojų nagai nulakuoti mėlynai. Ji guli užsimerkusi ir išsiskėtusi. Abi rankos sukryžiuotos virš galvos, todėl mažutės krūtys gražiai iškilusios. Ji sako: „Ne, Dani, ne. Man taip nepatinka. Nereikia. Nedaryk to. Ne, Dani. Neliesk manęs?

Aš sakau jai: „Mano vardas Viktoras.“

Tačiau ji liepia užsičiaupti ir netrukdyti susikaupti.

Norėčiau, kad mums abiems būtų gera, bet čia kažkoks sekso pakaitalas, lyg trintumei pilvą ir pliaukšėtum sau per galvą. Arba aš rūpinuosi ja, arba savimi. Panašiai kaip seksas trise. Vienas visada būna nereikalingas. O dar vibratorius slidus, jį sunku išlaikyti. Jis kaista, ima skleisti degančio plastiko kvapą ir rūkti, lyg jos viduje kažkas būtų užsidegę.

Gvena atmerkia vieną akį, pasižiūri į mano smaukomą pimpalą ir sako: „Pirma mane. “

Tampau savo pimpį. Kaišioju vibratorių į Gveną. Jaučiuosi esąs ne prievartautojas, o santechnikas. Femidomo krašteliai nuslenka vidun, aš turiu stabtelėti ir dviem pirštais juos ištraukti.

Gvena sako: „Dani, liaukis, Dani, ne, Dani? Jos balsas — gilus, gerklinis. Ji atmeta plaukus ir dūsauja. Femidomas vėl nuslysta, bet aš neištraukiu. Vibratorius stumia jį vis giliau ir giliau. Ji prašo glamonėti spenelius kita ranka.

Atsakau, kad man reikia abiejų rankų. Mano penis standus, pasirengęs iššauti ir aš šnabždu: „O, taip. Taip. O, taip?

Gvena sako: „Net nedrįsk“ ir pasilaižo du pirštus. Įsmeigia į mane akis ir darbuojasi drėgnais pirštais sau tarp kojų, lyg norėdama aplenkti.

Tačiau man pakanka įsivaizduoti Peidž Maršai, savo slaptą ginklą, ir lenktynės baigiasi.

Sekundę prieš nuleisdamas, pajutęs, kad mano subinės skylė susispaudė, aš pasisuku ten, kur nurodė Gvena. Jaučiuosi kvailai, lyg būčiau dresuojamas, gal todėl, o gal ir atsitiktinai mano kareivėlis pakeičia baltos srovelės trajektoriją ir ima švirkšti ant jos rausvo lovos apkloto. Aptaško visą šitą minkštą pūkuotą peizažą. Čiurkšlė po čiurkšlės įvairaus dydžio lašais nutaško apklotą, pagalvėles ir šilkinę paklodę.

Ko NEDARYTŲ Jėzus?

Nepieštų grafui.

VANDALIZMAS nėra tikslus žodis, bet jis pirmasis ateina į galvą.

Gvena guli ant rankšluosčio užsimerkusi, joje burzgia vibratorius. Akys užverstos viršun, ji pasiekia orgazmą pirštais ir šnabžda: „Aš tave užmušiu... Kalės vaike, aš tave užmušiu..!“

Skubiai maunuosi kelnes ir stveriu striukę. Baltais tirštais lašais nusėta visa lova, užuolaidos, tapetai, o Gvena dar tebeguli, sunkiai kvėpuodama, pusiau ištrauktu vibratoriumi. Po sekundės jis išslysta ir nukrenta ant grindų lyg šlapia žuvis. Tada Gvena atsimerkia, pasiremia alkūnėmis ir pamato, kas nutiko.

Lipdamas per langą sakau: „pudelis“ ir išgirstu jos pirmą tikrą klyksmą.

28 skyrius

1642 m. vasarą Plimute, Masačiusetso valstijoje, paauglys buvo apkaltintas pederastija ir draugo, karvės, dviejų ožkų, penkių avių, dviejų veršelių bei kalakuto išprievartavimu. Tai tikras atsitikimas, aprašytas knygose. Pagal Levitiko bažnytinį įstatymą buvo išgautas berniuko prisipažinimas, po kurio jis privalėjo stebėti, kaip buvo paskersti visi tie gyvuliai. Vėliau jis taip pat buvo nužudytas, o jo kūnas kartu su paskerstų gyvulių kūnais buvo užkastas nepaženklintoje vietoje.

Tai įvyko gerokai anksčiau prieš atsirandant seksoholikų susitikimams ir pokalbių terapijai.

O tas paauglys, ketvirtos klasės mokinukas, tikriausiai pasilinksmino su visu tvartu.

Teiraujuosi: „Klausimų bus?“

Ketvirtokai sužiurę į mane. Mergaitė antroje eilėje domisi: „Kas yra pederastija?“

Patariu paklausti mokytojo.

Kas pusę valandos privalau mokyti vis kitą ketvirtokų kaimenę kokio nors šūdo, kuris niekam neįdomus, pavyzdžiui, kaip užkurti židinį. Kaip išpjaustyti apskritagalvę lėlytę, pasigaminti rašalo iš graikinių riešutų. Nes tai turėtų jiems padėti patekti į gerą koledžą.

Šie ketvirtojo žingsnio dalyviai ne tik sugeba žaloti nelaimingus viščiukus, jie dar apnikti įvairiausių kirminų. Visai nekeista, kad Denis visą laiką šluostosi nosį ir kosčioja. Gaivinęs utėlės, spalinukės, chlamidijos, apvaliosios kirmėlės, rimtai, šitie paaugliai — dar neužaugę apokalipsės raiteliai.

Užuot kimšęs jiems tas piligrimines nesąmones, aš pasakoju, kad visiems žinomas vaikiškas žaidimas — ratelis aplink rožių krūmą — yra siejamas su 1665 metų buboninio maro laikotarpio apeigomis. Juodoji Mirtis nusėdavo žmonių kūnus skausmingais juodais pūliniais, kuriuos vadino „maro rožėmis“ arba bubonais, kuriuos juosė blyškus apvadas. Iš čia ir kilo pavadinimas „buboninis“. Apsikrėtusius žmones uždarydavo namuose numirti. Per šešis mėnesius didelėse masinėse kapavietėse buvo palaidota šimtas tūkstančių maro aukų.

Londono gyventojai, kad neužuostų lavonų smarvės, nešiojosi „pilnas kišenes rožių“.

Jei nori užkurti ugnį, tereikia tik krūvelės malkų ir sausos žolės. Titnagu įskelti kibirkštį. Dirbti man tenka su visuomenės padugnėmis. Neverta net tikėtis, kad šita židinio uždegimo pamoka nors sekundei įžiebs kibirkštį jų akyse. Tai niekam nedaro jokio įspūdžio. Vaikiai, susigūžę priekinėje eilėje, neatplėšia akių nuo video žaidimų aparatukų, žiovauja tiesiai į veidą, kikena ir stumdosi, akimis rodydami į mano senovines kelnes ir nešvarius marškinius.

Todėl pasakoju jiems apie tai, kad 1672 metais Italijos mieste Neapolyje Juodoji Mirtis nusinešė keturių šimtų tūkstančių žmonių gyvybes.

1711 metais Šventojoje Romos Imperijoje Juodoji Mirtis pareikalavo penkių šimtų tūkstančių gyvybių. 1781 metais milijonai žmonių visame pasaulyje mirė nuo gripo. 1793 metais dar viena maro epidemija nužudė aštuonis šimtus tūkstančių žmonių Egipte. 1793 metais uodai atnešė geltonosios karštinės užkratą į Filadelfiją, kuris nusinešė tūkstančius gyvybių.

Vienas vaikas, sėdintis gale, sušnabžda: „Tai blogiau ir už verpimo ratelį.“

Kiti vaikai išsiima priešpiečių dėžutes ir susidomi sumuštiniais.

Pro langą matau Denį, surakintą kaladėje. Tai jau tapo įpročiu. Miesto taryba paskelbė, kad Deniui bausmė bus įvykdyta po pusiaudienio. Kaladė tapo ta vieta, kur jis jaučiasi apsaugotas pats nuo savęs. Net ir nesurakintas, jis dažnai sėdi palenkęs galvą virš ištiestų rankų, ilgainiui tai tapo įprasta poza.

Pakeliui iš verpėjų vienas vaikas lazdele bakstelėjo Deniui į nosį ir mėgino įkišti ją į burną. Kiti vaikai trynė jo plikę, kad atneštų sėkmę.

Ugnies įkūrimas užima tik penkiolika minučių, todėl dar turiu aprodyti kiekvienai vaikėzų gaujai didžiulį virimo puodą ir stagarų šluotas, lovų šildykles ir kitą mėšlą.

Šešių pėdų aukščio patalpoje vaikai visada atrodo didesni. Vaikis gale sako: „Ir vėl įdėjo tų sumautų kiaušinių salotų.“

Čia, aštuonioliktame amžiuje, sėdžiu priešais židinį su didele atvira ugniaviete, aplink kurią surinkti įprasti kankinimo įrankiai: dideli geležiniai kabliai, žarstekliai, geležinės atramos malkoms, geležiniai įrankiai įdagams. Ugnis liepsnoja. Labai tinkama akimirka ištraukti iš ugnies geležines žnyples anglims ir apsimesti, kad apžiūrinėji jų iki baltumo įkaitusius kraštus. Visi vaikai atsitraukia atgal.

Tada jų klausiu, gal kuris galėtų papasakoti man, kaip aštuonioliktame amžiuje mirtinai nukankindavo mažus, nuogai išrengtus berniukus.

Šitai visuomet patraukia jų dėmesį.

Nė viena ranka nepakyla.

Tebesidomėdamas žnyplėmis sakau: „Kuris galėtų?“

Pakeltų rankų nematyti.

„Iš tiesų, — sakau aš, atidarinėdamas ir vėl uždarinėdamas įkaitintas žnyples, — jūsų mokytoja turėjo jums papasakoti kaip anksčiau būdavo žudomi berniukai.“

Jų mokytoja laukia kieme. Prieš porą valandų, kol klasė mokėsi karšti vilną, mes su šita mokytoja rūkykloje iššvaistėme šiek tiek spermos, ir ji tikriausiai tikėjosi, kad tai virs romantiškais santykiais. Kur gi. Neįtikėtina, ką moteris sugeba išgirsti frazėje myliu tave, kurią vyras atsitiktinai burbteli nugrimzdęs nuostabiai putlioje subinytėje.

Dešimtyje atvejų iš dešimties vyrukas tiesiog sako man tai patinka.

Vilki nudėvėtus lininius marškinius, kaklaraištį, kažkokias senamadiškas kelnes, o visas pasaulis taiko atsisėsti tau ant veido. Dviese, sujungti įkaitinto penio, tarsi kokiame vaizdelyje ant liemenėlių pakuotės. Sakau jai: „O mieloji, padovanok man save. O, maldauju, atsiduok man, mieloji.“

Aštuoniolikto amžiaus pliurpalai.

Jų mokytoja vardu Amanda, o gal Elison, gal Eimė. Kažkoks vardas, prasidedantis balse.

Tiesiog paklausk savęs: Ko nedarytų Jėzus?

Dabar, stovėdamas priešais jos klasę, nuo nuodėgulių pajuodusiomis rankomis, įsmeigiu žnyples atgal į anglių krūvą ir pamoju dviem juodais pirštais vaikams, rodydamas tarptautinį ženklą, reiškiantį prieikit artyn.

Vaikai, stovintys gale, stumia priekinius, o stovintys priekyje dairosi aplink, tada vienas pašaukia: „Panele Leisi?“

Šešėlis lange reiškia, kad panelė Leisi mus stebi, bet tą pačią akimirką, kai pakeliu akis į ją, pranyksta.

Prieinu arčiau prie vaikų. Pasakoju, kad senas eilėraštukas apie Džordžį — Pordžį iš tikrųjų yra apie Anglijos karalių Džordžą Ketvirtąjį, kuriam niekada nebuvo gana.

„Ko nebuvo gana?“ — klausia vaikas.

Aš atsakau: „Pasiklausk mokytojos!“

Panelė Leisi tebežvilgčioja.

Klausiu: „Jums patinka šitas židinys?“ ir linkteliu liepsnos pusėn. „Na, žmonėms reikėdavo dažnai valyti kaminus, bet kaminų vidus labai siauras ir ilgas, todėl žmonės versdavo mažus berniukus lįsti vidun ir juos išvalyti.“

Tačiau viduje buvo labai ankšta, todėl berniukai įstrigdavo juose, jeigu būdavo apsirengę.

„Panašiai kaip Kalėdų Senelis, — sakau aš ir ištraukiu iš ugnies įkaitusį žarsteklį, — tik jie lįsdavo į kaminą nuogi?

Spjaunu ant raudonai įkaitusio žarsteklio ir seilės garsiai sušnypščia kambario tyloje.

„Ar kuris nors žino, kaip jie mirdavo?“ — klausiu.

Nepakyla nei viena ranka.

„Ar žinote, kas yra kapšelis?“

Niekas neatsako ir net nelinkteli, todėl patariu jiems pasiklausti panelės Leisi.

Tą rytinę valandą rūkykloje panelė Leisi godžiai čiulpė mano pimpalą. Kai išdžiūvusiom burnom, prakaituoti aikčiojome, ji bandė gerai į mane įsižiūrėti. Padūmavusioje prieblandoje aplink mus kabėjo netikri plastikiniais kumpiai. Trindamasi į mano ranką, giliai atsidusdama po kiekvieno žodžio, šluostydamasi burną, ji paklausė ar turiu sargį.

— Aha, geras klausimas, — pasakiau jai. — Prisimink, dabar 1734 metai. Penkiasdešimt procentų naujagimių neišgyvena.

Ji nusibraukia prilipusią prie veido plaukų sruogą ir sako: „Ne tai turėjau galvoje?

Liežuviu perbraukiu jai nuo krūtinės per gerklę ir apžioju ausį. Vis dar pirštais jaudindamas ją, sakau: „Tai gal tu sergi kokia venerine liga?

Ji atstumia mane, apsilaižo pirštą ir sako: „Manau, kad sugebu apsisaugoti?

„Šaunu“, — sakau aš.

„Mane gali už tai nubausti“, — sakau, maudamasis gumytę.

Ji drėgnu pirštu paliečia mano kapšiuką, kita ranka glostinėdama užpakalį sako: „Kaip, manai, aš turėčiau jaustis?“

Norėdamas atitolinti sėklos išsiveržimą aš bandau įsivaizduoti negyvas žiurkes, supuvusius kopūstus ir išvietės duobę. Sakau jai: „Aš tik norėjau pasakyti, kad lateksas nebus išrastas dar ir kitame amžiuje?

Nukreipiu žarsteklį į ketvirtokus ir sakau: „Tie berniukai išlįsdavo iš kamino juodi nuo suodžių. Suodžiai įsiėsdavo į jų delnus ir kelius, muilo tais laikais nebuvo, todėl jie visam gyvenimui likdavo pajuodę?

Toks buvo jų likimas. Kasdien kas nors priversdavo lįsti į kaminą ir jie kiauras dienas šliaužiodavo tamsoje suodinais veidais, niekada nelankydavo mokyklos, neturėjo televizoriaus, video žaidimų nei papajų ir mango sulčių skardinėse, muzikinių centrų, nuotolinio valdymo pultelių ir net batų. Kasdien.

„Maži berniukai, — sakau ir pamoju žarstekliu link susispietusių vaikų, — tokie, kaip ir jūs. Visiškai tokie pat?

Žiūriu paeiliui į kiekvieną vaiką, kad mūsų akys nors sekundei susitiktų.

„O vieną dieną kuris nors tų vaikų pabusdavo su skausmingomis žaizdelėmis intymioje vietoje. Ir tos žaizdos negydavo. Jos išplisdavo į sėklides ir pilvą, — sakau, — ir tada būdavo per vėlu ko nors imtis?

Tai mano medicininio išsilavinimo liekanos.

Toliau pasakoju, kaip kartais mėgindavo gelbėti tuos berniukus nupjaudami jų kapšelius, nes tais laikais nebuvo nei ligoninių, nei vaistų. Aštuonioliktame amžiuje šios rūšies vėžį vadindavo „suodžių karpomis?

„Ir šitos suodžių karpos, — pasakoju vaikams, — buvo pirmoji žinoma vėžio forma?

Tada klausiu, ar kuris nors žino, kodėl tai vadinama vėžiu.

Pakeltų rankų nematyti.

Sakau: „Nenorėkit, kad parodyčiau į kurį nors pirštu?

O ten, rūkykloje, panelė Leisi, braukdama pirštais per sulipusius drėgnus plaukus, pasakė:

— Ir ką?

Tai buvo tik nekaltas klausimas, ji tęsė:

„Nejaugi neturi savo gyvenimo po darbo?“

Šluostydamasis pažastis pudruotu peruku, atsakiau:

— Gal neapsimetinėkim, gerai?

Raitydama kojines, kad galėtų apsimauti, ji pasakė:

— Šitoks anoniminis seksas primena priklausomybės simptomus.

Man labiau patiktų galvoti apie save, kaip apie pleibojų, Džeimso Bondo tipo vyruką.

O panelė Leisi pasakė:

— Gal Džeimsas Bondas irgi buvo seksoholikas.

Dabar turėčiau pasakyti jai tiesą. Dievinu priklausomybes. Pasaulyje, kur visi baiminasi staigių netikėtų nelaimių ar ūmių ligų, priklausomybė nuo ko nors išsiskiria tuo, kad bent žinai, ko tikėtis. Gali kažkokiu būdu valdyti savo likimą, o mirtis nėra baisus netikėtumas.

Priklausomybė savaip skatina veikti.

Nesugebėjimas atsispirti leidžia nuspėti mirtį. Galima netgi planuoti savąjį išėjimą iš gyvenimo.

O iš tiesų kvaila galvoti, kad gyvenimas neturi pabaigos.

Taip pat žr. Peidž Maršai.

Taip pat žr. Ida Mančini.

Tiesa ta, kad sekso negali vadinti seksu, jei kas kartą neturi naujo partnerio. Pirmą kartą tai tik užsiėmimas tavo kūnui ir mintims. Bet po valandos pradedi apie tai galvoti. Nėra anestetiko, kuris leistų pamiršti pirmą anoniminį seksą.

Ko Jėzus nedarytų?

Bet aš meluoju panelei Leisi klausdamas, kaip galėčiau ją surasti.

Dabar pasakoju ketvirtokams, kodėl vėžys taip vadinamas. Todėl, kad kai organizmo viduje vėžys išauga tiek, kad prasiveržia į išorę, jis atrodo panašus į krabą. O kai krabas atsiveria, jo vidus baltas ir kruvinas.

„Kiek daktarai besistengė, — kalbu nuščiuvusiems vaikams, — vis tiek tie berniukai galiausiai gulėdavo purvini, nusilpę ir rėkdami iš skausmo. Siaubingo skausmo. O gal kuris nors gali man pasakyti, kas atsitikdavo vėliau?“

Nepakyla nei viena ranka.

„Aišku, — sakau, — jie mirdavo.“

Ir įkišu žarsteklį atgal į židinį.

„Na, — sakau, — yra klausimų?“

Rankos nepakyla, todėl aš kalbu jiems apie gana nevykusius medicininius tyrinėjimus, kai mokslininkai nuskusdavo peles ir ištepdavo jas arklių smegma. Tai turėjo padėti ištirti apyvarpės vėžį.

Pakyla tuzinas rankų ir aš jiems sakau: „Pasiklauskit mokytojos“.

Koks turėtų būti užknisantis darbelis — nuskusti tas vargšes pelytes. Ir surasti kaimenę neišromytų arklių.

Laikrodis ant židinio atbrailos rodo, kad mūsų pusvalandis jau beveik baigėsi. Pro langą vis dar matau Denį kaladėje. Jis išbus ten iki pirmos valandos. Benamis kaimo šuo sustoja šalia jo ir pakelia koją, geltona srovelė teka tiesiai į medinę Denio klumpę.

„Ir dar šis tas, — sakau aš. — Džordžas Vašingtonas turėjo vergų ir nėra nukirtęs jokio vyšnios medžio, nes iš tikrųjų jis buvo moteris!

Kai jie puola prie durų, sakau: „Ir kad daugiau nelįstumėt prie to bičo kaladėje!“ Saukiu: „Ir net nemėginkit daugiau kratyti tų sumautų kiaušinių!“

Erzindamas juos patariu paklausti sūrininko, kodėl jo akys raudonos ir išsprogusios. Paklausti kalvio, kodėl jo rankų vidinėje pusėje tokios išsiplėtusios venos. Saukiu prakeiktiems pabaisiūkščiams iš paskos, kad jiems gresia mirti nuo vėžio, nes turi apgamų ir strazdanų. Rėkiu jiems pavymui: „Saulė — jūsų priešas! Laikykitės šešėlyje!“

29 skyrius

Deniui įsikrausčius šaldytuve randu grūdėtą juodai balto granito luitą. Denis velka į namus bazalto gabalus, jo rankos raudonai dėmėtos nuo geležies oksidų, vynioja į rausvą vaikišką antklodėlę juodus granito luitus, upės vandenyje nugludintas uolienas, spindinčias žėručiu kvarcito plokštes ir autobusu parsiveža namo.

Tai tarsi Denio įsivaikinti kūdikiai. Sparčiai auganti nauja karta.

Denis tempia į namus smiltainį ir skalūną, kiekvieną sykį vis naują rausvą nešulį. Takutyje prie namo nuvalo nuo jų purvą. Sukiša po sofa svetainėje. Sukrauna virtuvės kampuose.

Kasdien, grįžęs po sunkios aštuonioliktojo amžiaus dienos, aptinku kokią nors didžiulę lavos uolieną virtuvėje šalia kriauklės. O dabar šitas pilkas rieduliukas antroje šaldytuvo lentynėlėje.

„Biče, — sakau, — kodėl šaldytuve guli akmuo?“

Denis virtuvėje išiminėja šiltus švarius akmenis iš indaplovės, šluosto juos virtuviniu rankšluosčiu ir atsako: „Todėl, kad tai mano lentyna, pats taip sakei. Ir čia ne šiaip akmuo, tai granitas.“

„Bet kodėl jis šaldytuve?“ — dar kartą klausiu.

O Denis atsako: „Todėl, kad į orkaitę nebetilpo!“

Orkaitė pilna akmenų. Saldiklis taip pat. Virtuvinės spintelės taip prigrūstos, kad tuoj nukris.

Planas buvo atsinešti tik vieną akmenį per dieną, tačiau Denis labai greitai pasidaro priklausomas. Dabar reikia parvilkti į namus po pusę tuzino akmenų, jis tapo įpročio auka. Indaplovė dirba be pertraukos, virtuvės spintelės nuklotos mano Mamulės geraisiais vonios rankšluosčiais, ant kurių džiūsta akmenys. Apvalūs pilki akmenys. Kampuoti juodi akmenys. Apdaužyti rudi ir dryžuoti geltoni akmenys. Kalkakmenio luitai. Kiekvieną naują parsigabentą partiją Denis sukrauna į indaplovę, o jau išplautus ir išdžiovintus praėjusios dienos akmenis išneša į rūsį.

Iš pradžių akmenys padengė rūsio grindis. Paskui pakilo iki pirmojo laiptelio. Po to rūsys užsipildė iki pusės. Dabar, atidarius rūsio duris, akmenys išrieda lauk. Jau nebėra rūsio.

„Drauguži, namai baigia užsipildyti, — sakau. — Toks jausmas, tarytum gyventume apatinėje smėlio laikrodžio dalyje!“

Lyg baigtųsi mums skirtas laikas.

Lyg pasilaidotume gyvi.

Denis, purvinais drabužiais, atsagstyta liemene, nutįsusiu kaklaraiščiu kasdien stotelėje laukia autobuso, spausdamas prie krūtinės rausvą ryšulį. Jis vis pasitaiso nešulį, kai užtirpsta rankų raumenys, įlipęs į autobusą, visas purvinas, išterliotu veidu, Denis atsišlieja į vibruojantį metalą, nepaleisdamas ryšulio, tarsi tai būtų kūdikis, iš rankų.

Pusryčiaujant sakau jam: „Bičeli, sakei, kad parneši tik vieną akmenį per dieną!“

Denis atsako: „Tai ir nešu po vieną!“

Atsakau jam: „Biče, tu kaip sendaikčių supirkinėtojas. Nemeluok. Žinau, kad parvelki mažiausiai po dešimt!“

Dėdamas akmenį į vaistinėlę vonioje, Denis sako: „Na, gerai jau, truputį viršiju planą!“

Aš jam pasakau apie akmenį, paslėptą tualeto bakelyje.

Ir priduriu: „Nors tai akmenys, tu jau pasidarei nuo jų priklausomas!“

Denis, varvančia nosimi, nuskusta galva, su šlapia antklodėle rankose, kosėdamas, kasdien stovi autobusų stotelėje lietui lyjant. Prisiglaudęs veidu prie rausvos antklodėlės, pataiso jos kraštus. Kad geriau apsaugotų savo kūdikį nuo lietaus, taip atrodo iš šalies, bet iš tiesų, kad paslėptų vulkaninio tufo gabalą.

Lietaus vanduo teka nuo jo trikampės skrybėlės. Kišenėse šlampa akmenys.

Liedamas prakaitą, tampydamas tokį svorį, Denis kasdien darosi vis liesesnis.

Nešiodamasis ryšulį, panašų į kūdikį, rizikuoji, kad koks nors kaimynas praneš apie vaiko nepriežiūrą ir kankinimą. Žmonėms tiesiog niežti pranešti apie netikusius tėvus ir įkišti kokį nors vaiką į prieglaudą ar atiduoti įtėviams, tai rodo ir mano patirtis.

Kiekvieną vakarą aš sugrįžtu namo išgelbėtas nuo mirties, vos nepaspringęs, ir randu Denį, parvilkusį naują akmenį. Kvarcas, agatas, marmuras. Lauko špatas, obsidianas, argilitas.

Kiekvieną vakarą sugrįžtu namo kokį nors nevykėlį pavertęs didvyriu ir randu veikiančią indaplovę. Man dar reikia sutvarkyti tos dienos sąskaitas, susumuoti čekius, išsiųsti padėkos laiškus.

Mano kėdė užkrauta akmenimis. Mano sąskaitos ir viskas, kas yra ant stalo, užkrauta akmenimis.

Iš pradžių paprašiau Denio nenešti akmenų į mano kambarį. Gali juos krauti kur nors kitur. Koridoriuje. Spintose. Paskui tiesiog pasakiau:

— Tik neužkrauk akmenimis mano lovos.

— Bet tu juk niekada nemiegi toje pusėje, — atsakė Denis.

— Ne tai svarbiausia, — pasakiau. — Svarbiausia, kad nedėtum akmenų ant mano lovos.

Sugrįžtu namo po grupinės terapijos užsiėmimų su Niko, Liza ar Tania ir randu akmenis mikrobangų krosnelėje. Akmenys drabužių džiovyklėje. Akmenys skalbimo mašinoje.

Kartais trečią ar ketvirtą valandą ryto išgirstu Denį takučiu velkantį dar vieną akmenį, kartais akmuo būna toks sunkus, kad tenka jį ridenti. Tada Denis uždeda jį ant krūvos kitų akmenų vonioje, rūsyje, Mamulės kambaryje.

Tai pagrindinis Denio dienos darbas — vilkti namo akmenis.

Paskutinę Denio darbo dieną, kai atlikinėjo bausmę, Jo Didenybė Kolonijos Gubernatorybė atsistojo prie Muitinės rūmų durų ir šį tą perskaitė iš mažos knygutės odiniais viršeliais. Knygutė beveik pranyko jo rankoje, buvo aptraukta juoda oda, paauksintais puslapių krašteliais, su keletu kaspinų, pritvirtintų prie nugarėlės, juodų, žalių ir raudonų.

— Kaip išsisklaido dūmai, taip ir tu išnyksi, kaip ištirpsta vaškas ugnyje, — skaitė jis, — taip tegu ir netikėlis pranyksta Dievo akivaizdoje.

Denis pasilenkė arčiau ir pasakė:

— Ta dalis apie dūmus ir vašką, manau, kad tai apie mane.

Pirmą valandą dienos miesto aikštėje Jo Aukštybė Lordas Čarlis, kolonijos gubernatorius, skaitė mums, pasilenkęs prie mažos knygutės. Šaltas vėjas sklaidė iš kaminų virstančius dūmus. Čia buvo melžėjos, batsiuviai, kalvis. Visi čia buvo — aikštė užtvindyta drabužiais, plaukais, kvėpavimu, prakaitu dvokiančiais perukais. Dvokiančiais nuodėme, atsispindinčia jų akyse, paraudusiose ir išsprogusiose.

Pribuvėja Landson ir siuvėja Plain rauda į savo prijuostes, bet tik todėl, kad tai įtraukta į jų pareigų aprašą. Vyrų sargyba stovėjo rankose laikydami muškietas, pasirengę palydėti Denį į automobilių stovėjimo aikštelės negyvenamus tyrus. Pusiau nuleista kolonijos vėliava suposi ant Miesto Valdybos stogo. Turistų minia viską filmavo vaizdo kameromis. Jie šlamštė kukurūzų spragėsius iš dėžučių, o po kojomis painiojosi viščiukai, lesiojantys trupinius. Turistai nusičiulpinėjo lipnius pirštus.

„Ar negalėtumėt man skirtos bausmės pakeisti akmenimis, — sušuko Denis, — tai būtų graži atminimo dovanėlė?

Visi nevykėliai kolonistai tiesiog pašoko, kai Denis prakalbo apie akmenis. Jie pažvelgė į kolonijos gubernatorių, tada nudelbė akis, o jų veidai išblyško.

— Mes atiduodame šį kūną žemei, kur jis supus... — skaitė gubernatorius žemu balsu, panašiu į reaktyvinio lėktuvo gausmą leidžiantis.

Sargyba nulydėjo Denį prie Dansboro kolonijos vartų, dvi eilės ginkluotų vyrų, o Denis — viduryje. Pro vartus, pro automobilių stovėjimo aikštelę jie nužygiavo iki pat autobusų stotelės dvidešimt pirmojo amžiaus prieigose.

— Ei, bičeli! — sušukau jam nuo kolonijos vartų. — Dabar, kai numirei, ką ketini veikti laisvalaikiu?

— Geriau paklausk, ko neketinu veikti, — atsakė Denis. — Tik, manau, kad į pragarą neisiu.

Tai reiškė, kad jis nedykinės, bet rinks akmenis. Visą laiką užsiėmęs, alkanas, pavargęs ir nuskuręs, nebeturės jėgų žiūrėti porno ir tampyti pimpalą.

Tą patį vakarą kai neteko darbo Denis pasirodė Mamulės namuose nešinas akmeniu ir lydimas policininko. Denis skvernais šluostėsi nosį.

Faras paklausė:

— Atleiskit, ar pažįstate šį žmogų?

Paskui faras nustebo:

— Viktoras? Viktoras Mančinis? Sveikas, Viktorai, kaip sekasi? Kaip tu gyveni? — ir ištiesė man didelį platų delną.

Pastebėjau, kad tas faras labai aukštas, na, aš taip pat nesu mažiukas, bet man tektų pašokti aukštyn, kad susilyginčiau su juo. Nepaspaudęs rankos, pasakiau:

— Taip, tai Denis. Aš jį pažįstu. Jis čia gyvena.

Faras pasakė Deniui:

— Tik pamanyk. Išgelbėjau vyrukui gyvybę, o jis manęs net neprisimena.

Na, žinoma.

Sakau farui: „Ar tada, kai vos neužspringau?“

Faras apsidžiaugė:

— Prisiminei.

Pasakiau:

— Ačiū, kad pristatėte draugužį Denį namo gyvą ir sveiką.

Įtraukiau Denį vidun ir norėjau uždaryti duris.

Bet faras vėl paklausė:

— Ar dabar viskas gerai, Viktorai? Gal tau ko nors reikia?

Nuėjau prie stalo ir užrašiau vardą ant skiautelės popieriaus.

Padaviau farui ir pasakiau:

— Gal galėtumėte paversti šito tipo gyvenimą pragaru? Gal galėtumėt timptelėti keletą virvelių ir įkišti pagalį jam į šikną?

Ant lapelio parašiau Jo Aukštybės Lordo Čarlio, kolonijos gubernatoriaus, vardą.

Ko NE darytų Jėzus?

Faras nusišypsojo ir atsakė:

— Pažiūrėsiu, ką galėsiu padaryti.

Užtrenkiau duris jam prieš nosį.

Denis numeta akmenį ant grindų ir klausia, ar negalėčiau paskolinti kelių dolerių. Jis pamatė tašytą granito gabalą akmentašių dirbtuvėse. Geras statybinis akmuo kainuoja labai brangiai ir parduodamas tonomis, bet Denis įsitikinęs, kad galėtų nusipirkti tą vieną akmenį už dešimt baksų.

„Akmuo yra tik akmuo, — sako jis, — bet kvadrato formos akmuo — tai palaima?

Svetainė atrodo kaip po kalnų griūties. Iš pradžių akmenys apsupo sofą. Paskui stalai buvo palaidoti po akmenų krūvomis, iš jų kyšojo tik lempų gaubtai. Granitas ir smiltainis. Pilki, mėlyni, juodi, rudi akmenys. Kai kuriuose kambariuose jau tenka vaikščioti susilenkus, kad neatsitrenktum galva į lubas.

Klausiu, ką jis ruošiasi statyti.

Denis prašo: „Duok dešimt baksų. Tada galėsi man padėti?

„Tie tavo kvaili akmenys, — sakau. — Kam tau jų reikia?“

„Tam, kad kažką veikčiau, — atsako Denis. — Svarbu pats veiksmas, supranti, procesas.“

„Bet ką tu ketini daryti su tais akmenimis?“

Denis atsako: „Kai pakankamai pririnksiu, tada ir paaiškės?

„O kiek yra pakankamai?“ — klausiu.

„Nežinau, biče, — atsako Denis. — Tik noriu kam nors pašvęsti savo gyvenimą?

Denis sako, kad nenori kiekvienos gyvenimo dienos praleisti priešais televizorių, tokiu būdu jos tiesiog pradingsta, nori paženklinti kiekvieną dieną akmeniu. Kažkuo apčiuopiamu. Vieninteliu. Pastatyti paminklą kiekvienai praėjusiai dienai. Kiekvienai dienai be masturbavimosi.

ANTKAPIS nėra tinkamiausias žodis, bet jis pirmasis ateina į galvą.

„Gal šitaip mano gyvenimas kažkuo praturtės, — sako Denis. — Kuo nors, kas amžina?

Aš sakau, kad reikėtų sukurti dvylikos žingsnių programą, padedančią atsikratyti priklausomybės nuo akmenų.

O Denis atsako: „Lyg ji galėtų padėti? Klausia: „Kada paskutinį kartą pagalvojai apie savo ketvirtąjį žingsnį?“

30 skyrius

Mamulė ir kvailasis apšiktakulnis kartą apsilankė zoologijos sode. Labai garsiame zoologijos sode, kurį supo neįtikėtino dydžio stovėjimo aikštelės. Kažkuriame aplankytame mieste. Ilgos eilės mamų ir vaikų laukė prie bilietų kasų.

Čia jie atvažiavo po netikros sirenos policijoje, kai detektyvai leido vaikiui nueiti į tualetą vienam, o gatvėje laukianti Mamulė paklausė:

— Ar nori padėti išlaisvinti žvėris?

Buvo ketvirtas, o gal penktas kartas, kai ji sugrįžo.

Visa tai vėliau teismas įvardijo kaip neteisėtu miesto nuosavybės naikinimu.

Tą dieną Mamulės veidas atrodė visai kaip tų šunų užkritusiais akių vokais, ir dėl to atrodančių mieguistais.

— Prakeiktas Šv. Bernardas, — pasakė, atsukdama į save veidrodėlį.

Ji vilkėjo baltus marškinėlius su užrašu Ramybės drumstėja, buvo nauji, bet jau su kraujo pėdsakais.

Kitos laukiančios mamos kalbėjosi su savo vaikais.

Eilėje teko laukti labai labai ilgai. Policijos aplink nebuvo matyti.

Kol laukė, Mamulė pasakė, kad jei nori pirmas įlipti į lėktuvą arba skristi kartu su augintiniu, tai padaryti visai paprasta. Oro linijų kompanijos leidžia su savimi vežtis gyvūnėlius protiškai neįgaliems žmonėms. Tai vyriausybės nutarimas.

Tai buvo tikrai gyvybiškai svarbi informacija.

Stovint eilėje ji padavė jam keletą vokų su adresais. Tada padavė keletą kuponų, kad sulankstytų ir sudėtų į vokus.

— Tereikia pasikviesti kompanijos atstovą ir pasakyti, kad nori vežtis savo paguodos gyvūnėlį, — pasakė ji.

Taip oro linijų kompanijos vadino šiuos gyvūnus. Tai galėjo būti šuo, beždžionėlė, triušis, bet jokiu būdu ne katė. Vyriausybė nusprendė, kad katė negali nieko paguosti.

Oro linijų kompanijos negali reikalauti įrodymų, kad esi psichinis ligonis, paaiškino Mamulė. Tai būtų diskriminacija. Negalima reikalauti, kad aklieji įrodinėtų savo aklumą.

— Jei esi nevisprotis, — pasakė ji, — negali būti atsakingas už savo išvaizdą ar elgesį.

Kuponuose buvo parašyta: Galima apmokėti vieno asmens sąskaitą Dobilo užeigoje.

Ji pasakojo, kad žmonėms su psichine ar fizine negalia oro linijų kompanijos suteikia pirmumo teisę, todėl tu su savo beždžione visada būsi eilės priekyje, nepriklausomai nuo to, kiek žmonių lauktų. Ji perkreipė burną ir smarkiai įkvėpė viena šnerve, persuko į kitą pusę ir įkvėpė kita šnerve. Viena ranka visą laiką lietė nosį, trynė ją. Patampydavo nosies galiuką. Vis pauostydavo pirštų galiukus, spindinčiu laku nulakuotais nagais. Užvertė galvą ir šnirpštelėjusi įtraukė atgal kraujo lašelį. Bepročiams leidžiama viskas, sakė ji.

Padavė man pašto ženklus, kad palaižęs užklijuočiau ant vokų.

Eilė šiek tiek pasistūmėjo į priekį, ir priėjusi prie kasos langelio Mamulė paklausė:

— Gal galėčiau paprašyti paslaugos?

Ji padavė pro langelį vokus ir pasakė:

— Gal malonėtumėte juos išsiųsti?

Zoologijos sode žvėrys buvo uždaryti narvuose, atitverti storu plastiku ir giliais vandens grioviais, dauguma jų gulėjo išdrikę ant žemės ir laižėsi tarpkojus.

— Norisi šaukti, — pasakė Mamulė kiek per garsiai. — Suteikiame laukiniam gyvūnui puikią, švarią ir saugią vietą gyventi, sočiai šeriame geru sveiku maistu ir štai ką už tai gauname.

Kitos mamos kažką pašnibždėjo savo vaikams ir nusivedė juos prie kitų gyvūnų.

Priešais narve beždžionės masturbavosi ir švirkštė tirštą baltą spermą. Visa plastikinių langų vidinė pusė buvo nutaškyta sperma. Senesnė sperma buvo išdžiūvusi ir pasidariusi beveik permatoma.

— Kai gyvūnams nebereikia kovoti dėl išlikimo, jiems telieka tik šitai, — pasakė Mamulė.

Kai jie nuėjo pasižiūrėti į dygliakiaules, Mamulė papasakojo, ką šie gyvūnai daro su medžio rąstais. Kaip ragana joja ant šluotos, taip ir dygliakiaulės apsižergusios rąstą trinasi į jį tol, kol jis prasmirsta šlapimu ir sperma. Kai rąstas prisigeria kvapo, dygliakiaulė niekada jo nebepalieka.

Stebėdama jojančias ant rąstų dygliakiaules, Mamulė pasakė:

— Kokia subtili metafora.

Berniukas jau piešė vaizduotėje paveikslą, kaip išlaisvina visus gyvūnus. Tigrus, pingvinus, kaip jie kaunasi. Besikandžiojančius leopardus ir raganosius. Mažasis šiknius degte degė šita nuostabia idėja.

— Vienintelis dalykas, kuriuo mes skiriamės nuo gyvūnų, — pasakė, — tai pornografija.

Tik daugiau simbolių, — paaiškino. Ir ji nebuvo įsitikinusi, ar dėl to mes esame geresni už gyvūnus, ar blogesni.

Drambliai, kalbėjo ji, gali pasinaudoti straubliais.

Beždžionėlės gali pasinaudoti uodegomis.

Berniukas labai norėjo pamatyti įvykstant kažką pavojinga.

— Masturbacija, — pasakė Mamulė, — vienintelis būdas jiems ištverti.

Berniukas pagalvojo, kad taip buvo iki jiems atvykstant.

Vargšai transo apimti gyvūnai, žvairuojančios meškos, gorilos ir ūdros, susikūprinę, pusiau užmerktomis stiklinėmis akimis, sulaikę kvėpavimą. Nutirpę jų mažytės letenėlės. Akys aptrauktos migla.

Delfinai ir banginiai trinasi į lygius baseinų kraštus, pasakojo Mamulė.

Elniai trinasi ragais į žolę, kalbėjo ji, kol pasiekia orgazmą.

Tiesiai priešais juos japoninis meškiukas trynėsi pilvuku į uolas. Paskui meškiukas išsitiesė ant nugaros užmerktomis akimis. Atstatęs savo pimpaliuką prieš saulę.

Berniukas pašnibždomis pasakė, kad tai liūdna.

— Dar blogiau, — pasakė Mamulė.

Ji papasakojo apie garsų plėšrųjį banginį, kuris buvo filmuojamas, o paskui perkeltas į naują akvariumą, tačiau negalėjo liautis trynęsis į baseino kraštą. Prižiūrėtojus tai labai erzino. Galiausiai panoro išleisti jį į laisvę.

— Jis išsimasturbavo sau laisvę, — pasakė Mamulė. — Mišeliui Fuko tai patiktų.

Ji papasakojo, kad kai šunys, patinas su patele, kopuliuoja, šuns penis pabrinksta, o kalės vaginos raumenys susitraukia. Todėl abu šunys kurį laiką išbūna susirakinę, bejėgiai ir nelaimingi.

Mamulė pareiškė, kad toks scenarijus būdingas ir daugumai santuokų.

Po šio pareiškimo ten dar buvusios mamos nuginė savo vaikus šalin. Kai liko vienu du berniukas pasidomėjo, kaip gauti raktus nuo narvų ir išlaisvinti gyvūnus.

O Mamulė atsakė:

— Čia pat.

Stovėdama priešais beždžionės narvą Mamulė pasirausė rankinėje ir išsitraukė saują tablečių, mažų apskritų raudonų tablečių. Numetė saują tablečių pro virbus, jos išsibarstė po visą narvą. Kelios beždžionės susidomėjusios nulipo žemyn.

Akimirką išsigandęs berniukas net pamiršęs šnibždėti, paklausė:

— Čia nuodai?

Mamulė nusijuokė.

— Ne, tai mintis, — pasakė ji. — Branguti, mes juk nesiruošiame suteikti šioms beždžionėms perdaug laisvės.

Beždžionės, susigrūdusios į krūvą, ragavo tabletes.

O Mamulė pasakė:

— Nusiramink, vaikuti.

Ji pasikniso rankinėje ir išsitraukė baltą trichloretano flakonėlį.

— Čia, — pasakė ir įsidėjo į burną vieną raudoną tabletę, — tik paprastas vaistažolinis LSD variantas.

Ir ji, įsikišusi į vieną šnervę trichloretano flakonėlį, šniurkštelėjo. O gal ir ne. Gal buvo visai ne taip.

31 skyrius

Denis sėdi susirietęs tamsoje, ant kelių pasidėjęs geltoną bloknotą ir kažką piešia, šalia ant stalo stovi trys tušti alaus buteliai ir vienas pusiau nugertas. Jis nežiūri į šokėją, brunetę tiesiais juodais plaukais, kuri keturpėsčia ropoja scenoje. Ji krato galvą, šluodama sceną plaukais, kurie raudonoje šviesoje atrodo violetiniai. Ji ranka atmeta plaukus nuo veido ir prišliaužia prie pat scenos krašto.

Garsiai groja muzika, kažkoks dance ir techno mišinys su šuns lojimo, automobilių signalų ir hiderjugendo šūkių intarpais. Dar galima išgirsti dūžtantį stiklą ir šūvius. Girdėti moters klyksmas ir ugniagesių mašinos sirena.

„Sveikas, Pikasai“, — sako šokėja ir nuleidžia kojas teisiai priešais Denį.

Net nežvilgtelėjęs į ją, Denis išsitraukia dolerį iš kelnių kišenės ir įkiša jai į tarpupirštį. Ant gretimos kėdės, susuktas į rausvą antklodėlę, guli dar vienas akmuo.

Rimtai, pasaulis kvanktelėjo, jeigu pradedam šokti pagal ugniagesių sirenas. Gaisro aliarmas jau seniai nereiškia, kad kas nors dega.

Jeigu kiltų tikras garsas, koks nors malonus balsas praneštų: „Biuiko, valstybinis numeris BRK 773, vairuotojau, jūs palikote įjungtus žibintus.“ Jeigu įvyktų branduolinis sprogimas, jie tiesiog pasakytų: „Skambutis Ostinui Letermanui prie baro. Skambutis Ostinui Letermanui!“

Pasaulio pabaigą skelbs ne raudos ar sprogimas, bet santūrus, neskoningas pranešimas: „Bilui Riverveilui skambina antrąja linija!“ Ir viskas.

Viena ranka šokėja išsitraukia pinigus iš tarpupirščio. Atsigula ant pilvo, alkūnėmis atsiremdama į scenos kraštą ir suspausdama krūtis, sako: „Parodyk, ką nupiešei!“

Denis greitai brūkšteli dar kelias linijas ir parodo piešinį.

Ji klausia: „Ar tai aš?“

„Ne, — sako Denis ir atsuka bloknotą į save. — Tai yra romėniška kolona. Žiūrėk, — sako rodydamas į kažką murzinu pirštu. — Matai, taip romėnai derino jonėninių kolonų voliutas su korintietiškais ornamentais, tačiau išlaikydavo tokias pačias proporcijas!“ Ši šokėja — tai Čeri Daikiri, tik šviesius plaukus spėjo nusidažyti juodai. Vidinėje šlaunies pusėje matyti nedidukas apvalus pleistras.

Aš prieinu prie Denio. Pasižiūriu jam per petį ir sakau: „Sveikas, biče!“

Denis atsako: „Sveikas!“

Aš sakau: „Panašu, kad vėl lankeisi bibliotekoje!“

Sakau Ceri: „Gerai, kad susirūpinai tuo apgamu!“

Čeri Daikiri apsuka plaukus aplink galvą. Ji pasilenkia, tada atmeta ilgus juodus plaukus ant pečių. „Aš nusidažiau plaukus“, — sako. Viena ranka suima sruogą ir atkiša man, trindama ją pirštais.

„Dabar aš juodaplaukė“, — šūkteli.

„Dėl saugumo, — paaiškina. — Sakei, kad blondinės dažniau suserga odos vėžiu“.

Aš iš eilės pakratau visus alaus butelius ieškodamas, kuriame dar liko alaus, ir pasižiūriu į Denį.

Denis piešia ir nieko negirdi, jo čia net nėra.

Korintinių toskaninio stiliaus antablemento architravų kompozicija... Kai kuriems žmonėms bibliotekose knygos turėtų būti duodamos tik su receptais. Rimtai, knygos apie architektūrą Deniui tapo pornografijos pakaitalu. Žinoma, prieš tai buvo keli akmenėliai. Dabar jis — skliautinių ornamentų fanas. Manau, tai atsitiko todėl, kad gyvename Amerikoje. Pradedi rankdarbiais ir, tobulindamas įgūdžius, pasieki orgijų stadiją. Pradedi paprasta žolyte — baigi hašišu. Tai visos mūsų kultūros pagrindas — daugiau, geriau, stipriau, greičiau. Raktinis žodis — PROGRESAS.

Amerikoje visada būsi nevykėliu, jeigu neatnaujinsi ir netobulinsi savo priklausomybių.

Žiūrėdamas į Ceri, pliaukšteliu sau per galvą. Tada parodau pirštu į ją. Mirkteliu ir sakau:

„Protinga mergaitė?

Mėgindama užkelti koją ant peties, atsako: „Atsargumo per daug nebūna? Jos gaktiplaukiai nuskusti, oda nusėta rausvomis dėmelėmis. Kojų pirštų nagai nulakuoti sidabrine spalva. Muzika keičiasi, pasigirsta kulkosvaidžio tratėjimas, paskui krintančių bombų švilpesys ir Čeri sako: „Pertraukėlė? Ji susiranda plyšį užuolaidoje ir pranyksta užkulisiuose.

„Tu tik pagalvok, draugeli“, — susirandu paskutinį alaus butelį, jis jau sušilęs. Sakau:

„Moterims užtenka tik nusirengti ir atiduodame joms visus savo pinigus. Kodėl mes esame jų vergai?“

Denis atsiverčia kitą lapą ir pradeda naują piešinį.

Aš padedu akmenį ant grindų ir atsisėdu.

Sakau jam, kad pavargau. Atrodo, kad moterys valdo visą mano gyvenimą. Anksčiau Mamulė, dabar daktarė Maršai. Dar yra Niko, Liza ir Tania, kad būčiau visiškai laimingas. Gvena, kuri net neleido jos išprievartauti. Jos visos puikiai tvarkosi vienos pačios. Visoms atrodo, kad vyrai nebereikalingi. Kad iš jų jokios naudos. Tarsi koks seksualinis apendiksas.

Tik gyvybės palaikymo sistema erekcijai. Arba piniginei.

Aš pareiškiu, kad nuo šios minutės daugiau niekada joms nebenusileisiu.

Aš streikuoju.

Nuo šios akimirkos tegu pačios atsidaro duris.

Pačios apmoka sąskaitas restorane.

Daugiau niekada nestumdysiu jokių sunkių sofų.

Nebeatsukinėsiu stiklainių dangtelių.

Ir niekada nebenuleisiu nė vieno unitazo dangčio.

Po velnių, nuo dabar pradedu ant jų šlapintis.

Dviem pirštais parodau padavėjai tarptautinį ženklą, reiškiantį du. Prašau, dar du alaus.

Sakau: „Dabar tegu moterys mane vilioja ir rodo man dėmesį. Noriu pamatyti, kaip eina velniop tas mažas moterų pasaulėlis?

Šiltu alumi dvelkia Denio burna, dantys ir jo pieštukas, štai kaip baisiai noriu išgerti.

„Tikrai, — sakau, — jei atsidurčiau skęstančiame laive, į gelbėjimosi valtį įlipčiau pirmas?

Man nereikia moterų. Pasaulyje yra daugybė sekso būdų, tereikia nueiti į seksoholikų susirinkimus ir užsirašyti. Yra mikrobangėje pakaitinti arbūzai, vibruojančios žoliapjovių rankenėlės, panašios į skylutę tarp kojų, dulkių siurbliai ir kėdės minkštomis, plastiko rutuliukais užpildytomis sėdynėmis. Interneto svetainės. Senos geros svetainės, kuriose pilna seksualių kalių, prisistatančių šešiolikmetėmis mergytėmis. Rimtai, FTB vyrukai puikiai vaidina seksualias kibermergaites.

Prašyčiau parodyti nors vieną dalyką, apie kurį nepagalvoji.

Sakau Deniui, kad su juo kalbuosi, postringauju: „Moterims nereikia lygių teisių. Jos turi daugiau galių būdamos diskriminuojamos. Vyrų joms reikia tik tam, kad turėtų priešų. Tuo pagrįstas visas jų identitetas?

Denis pasuka galvą kaip koks apuokas ir pasižiūri į mane iš po surauktų antakių. Jis sako: „Biče, tu prarandi kontrolę?

„Ne, aš kalbu rimtai“, — tariu jam.

Sakau, kad galėčiau užmušti tą, kuris sukūrė vibratorių. Tikrai galėčiau.

Muzika virsta oro atakos sirena. Pasirodo nauja šokėja, rausvais blizgančiais permatomais lėlytės apatiniais, matyti jos gaktos plaukų kuokštas ir krūtys.

Ji nusismaukia vieną petnešėlę nuo peties. Čiulpia smilių. Nukrenta kita petnešėlė, ir liemenėlė laikosi tik ant krūtų.

Mums su Deniu stebint, liemenėlė nukrenta ant grindų.

32 skyrius

Atvyksta autoklubo vilkikas ir administratorė turi išeiti jo pasitikti, todėl užtikrinu ją, kad pasaugosiu stalą.

Rimtai, kai ryte išlipau iš autobuso prie Šv. Antano centro, pastebėjau, kad jos automobilio dvi padangos nuleistos. Pasakiau jai, kad abu ratai remiasi ratlankiais ir prisiverčiau visą laiką žiūrėti tiesiai į akis.

Stebėjimo kameros monitoriuje matau valgomąjį, kur senutės priešpiečiauja įvairių atspalvių pilku trintu maistu.

Vidinio telefono jungiklis atsuktas ties skaičiumi vienas, girdėti lifto garsai ir kažkur tekantis vanduo.

Monitoriuje matyti darbo kambarys, tuščias. Praslenka dešimt sekundžių. Po to svetainė su išjungtu televizoriumi. Dar po dešimties sekundžių pasirodo biblioteka, ten Peidž stumia Mamulės vežimėlį pro lentynose surikiuotas senas knygas.

Suku jungiklį aplink, kol ties skaičiumi šeši išgirstu jų balsus.

„Norėčiau, kad man būtų pakakę drąsos viskuo neabejoti ir nekovoti“, — sako Mamulė. Ji pasistiebia ir paliečia knygos nugarėlę sakydama: „Kad būčiau galėjus nors vieną kartą pasakyti: „Štai. Tai yra gerai. Nes aš taip pasirinkau.“

Ji išsitraukia knygą, pasižiūri į viršelį ir įkiša atgal į lentyną, purtydama galvą.

Ir vėl mano Mamulės balsas, gergždžiantis ir duslus, sako: „Kodėl jūs nusprendėte tapti gydytoja?“

Peidž gūžteli pečiais. „Kai esi jaunas, ko nors mokaisi...“

Monitoriuje vaizdas pasikeičia ir dabar matau tuščią Šv. Antano krovinių aikštelę.

Garsiakalbyje pasigirsta Mamulės balsas: „Bet kodėl jūs taip nusprendėte?“

Peidž balsas atsako: „Nežinau. Vieną dieną tiesiog nutariau būti gydytoja...“ ir pranyksta kažkur kitame kambaryje.

Monitoriuje vaizdas vėl pasikeičia, dabar jame — stovėjimo aikštelė, kur stovi autoklubo vilkikas, vairuotojas atsiklaupęs prie mėlyno automobilio.

Suku jungiklį nuo vieno skaitmens prie kito ir klausausi.

Monitorius vėl persijungia ir parodo mane, prikišusį ausį prie vidaus telefono.

Ties numeriu penki girdžiu spausdinimo mašinėlės tarškėjimą. Ties devintu — džiovintuvo ūžesį. Ties antru girdžiu Mamulės balsą, sakantį: „Ar žinote seną patarlę: kas pamiršta praeities klaidas, pasmerkti jas pakartoti? Aš manau, kad tiems, kas jas prisimena, gali būti dar blogiau?“

Garsiakalbyje Peidž balsas atsako: „Tie, kas prisimena praeitį, gali smarkiai susigadinti gyvenimą?“

Monitoriuje matau jas, einančias koridoriumi, ant Mamulės kelių guli atversta knyga. Net juodai baltame ekrane aišku, kad tai dienoraštis. O ji skaito jį šypsodamasi.

Pasisuka, kad galėtų matyti Peidž, stumiančią vežimėlį, ir sako: „Mano manymu, tie, kas prisimena praeitį, yra joje įkalinti.“

Stumdama vežimėlį Peidž kalba: „Žinote šitą: tie, kas gali pamiršti praeitį, eina priekyje kitų?“

Ir jų balsai vėl pranyksta.

Kažkas knarkia ties numeriu trys. Dešimtame girdėti supamosios kėdės girgždesys.

Monitoriuje atsiranda stovėjimo aikštelė, kur mergina pasirašinėja ant kažkokio lapo.

Prieš man dar kartą surandant Peidž, mergina grįžta sakydama, kad automobilio padangos tvarkingos. Ji ir vėl šnairomis žvilgčioja į mane.

Ko įdarytų Jėzus?

Paaiškėjo, kad kažkoks šiknius tiesiog išleido iš padangų orą.

33 skyrius

Trečiadieniai — Niko.

Penktadieniai reiškia Tanią.

Sekmadieniai skirti Lizai, ir aš susitinku su ja bendruomenės centro stovėjimo aikštelėje. Dviem aukštais žemiau nei vyksta seksoholikų susirinkimas mes nuleidome truputį spermos sargo spintoje, šalia šluotos, įmerktos į nešvaraus vandens kibirą. Čia yra rankšluosčių laikiklis, per kurį Liza persisveria, o aš tratinu ją iš užpakalio taip smarkiai, kad ji galva daužosi į lentynėlę su šluostėmis. Laižau prakaitą jai nuo nugaros lyg norėdamas apsvaigti.

Tai toks mano gyvenimas. Kažkoks grubus skubotas seksas tokiose vietose, kur norisi prieš tai pasitiesti nors laikraštį. Stengiuosi viską savo gyvenime grąžinti atgal, kaip buvo prieš sutinkant Peidž Maršai. Atgimimo laikotarpis. Stengiuosi, kad mano gyvenimas vėl būtų toks, kaip prieš kelias savaites. Kai visos disfunkcijos atliko savo paskirtį kuo puikiausiai.

Klausiu trumpučių Lizos plaukų: „Pasakysi, jei būsiu per švelnūs?

Prisitraukdamas artyn jos užpakalį, sakau: „Tik sakyk tiesą.“

Dulkindamas ją pastoviu ritmu, klausiu: „Juk nemanai, kad pasidariau švelnesnis?“

Kad nenuleisčiau, įsivaizduoju sudužusio lėktuvo liekanas ir kitokį mėšlą.

Mano draugelis degte dega, todėl įsivaizduoju policijos darytas avarijų nuotraukas ir iš arti nušautųjų žaizdas. Taip mėginu užpildyti tą vietą, kurią turėtų užimti jausmai.

Įkištas draugelis, užblokuoti jausmai. Seksoholikui tinkamiausia būsena.

Giliai stumdamas, apkabinu ją. Prisispaudęs maigau abiem rankom kietus spenelius.

Prisispaudusi tamsiai rudu kūnu prie šviesiai rudo tualetinio popieriaus laikiklio, Liza sako:

„Ramiau. Ką tu mėgini įrodyti?“

Kad esu bejausmis šunsnukis.

Kad man niekas nerūpi.

Ko įdarytų Jėzus?

Liza, išleista trims valandoms, čiumpa popieriaus laikiklį, dūsauja ir kosčioja, jaučiu kaip kietėja jos speneliai mano rankose, kaip virpa po mano pirštais. Jos pilvo raumenys, pilvo sienelės raumenys, trumpiau vadinami PC raumenimis, jie trūkčioja ir tiesiog neįtikėtinai suspaudžia mano pimpalą.

Taip pat žr. Grafenbergo taškas.

Taip pat žr. Dieviškasis taškas.

Taip pat žr. Tantrinis šventasis taškas.

Taip pat žr. Daosistinis juodasis perlas.

Liza atsiremia išskėstomis rankomis į sieną ir atsilošia į mane.

Visais šiais vardais vadinamas tas pats dalykas. Moterų Sveikatos Priežiūros Centrų Federacija tai vadina šlaplės akytkūniu. Septynioliktame amžiuje olandų anatomas Renjė de Grafas šią tiesiųjų audinių, nervų ir liaukų masę pavadino moteriškąja prostata. Visais šiais vardais vadinamus du šlaplės colius galima apčiuopti priekinėje vaginos sienelėje. Priešakinėje vaginos sienelėje. Kai kas tai vadina gimdos kakleliu.

Galų gale, tai tik pupelės formos plotelis, kurį visiems rūpi kaip nors įvardyti.

Įsmeigti savo vėliavą. Savo simbolį.

Kad nenuleisčiau, įsivaizduoju pirmojo kurso anatomijos užsiėmimus ir pjūvį, einantį per klitorį, šlaunis, maždaug rodomojo piršto gylio. Įsivaizduoju kavernozinį pjūvį, du tiesiųjų audinių cilindrus penyje. Išpjauname kiaušinėlius. Išpjauname sėklides. Mokomės išpjauti visus nervus ir padėti šalia. Lavonai, dvokiantys formalinu, formaldehidu. Kaip ir nauji automobiliai.

Galvodamas apie lavonų smarvę gali dulkintis valandų valandas ir nenuleisti.

Gali taip praleisti visą gyvenimą, nejausdamas nieko daugiau, tik odą. Tai tokia tų mielųjų seksoholikų magija.

Kai esi priklausomas, nejauti nieko, išskyrus troškulį, šaltį ir alkį. Tačiau palyginus tai su kitokiais jausmais — liūdesiu, pykčiu, baime, nerimu, nusivylimu ir depresija, priklausomybė nebeatrodo toks baisus blogis. Ji tampa visai neblogu pasirinkimu.

Pirmadienį aš neinu į darbą ir peržiūriu Mamulės senas terapijos seansų juostas. Vienoje lentynoje telpa du tūkstančiai metų moteriškumo. Jose mano Mamulės balsas, ramus ir gilus, toks kaip tais laikais, kai aš buvau tik mažas šikniukas.

Pasąmonės bordelis.

Pasakėlės prieš miegą.

Įsivaizduok, kad tavo kūnas, slegiamas kažko sunkaus, spaudžia rankas ir kojas vis giliau į sofą. Įrašo klausykis per ausines, nepamiršk, kad užmigti reikia ant rankšluosčio.

Vienoje juostoje yra Merės Tod Linkoln vardas.

Nė velnio. Labai jau negraži.

Taip pat žr. Volis Simpson seansas.

Taip pat žr. Martos Ray seansas.

O štai trys seserys Bronte. Tai ne tikros moterys, bet simboliai, tik vardai, tarsi tuščios kriauklelės, kurias gali užpildyti senoviniais stereotipais ir klišėmis, pieno baltumo oda ir korsetais, batais su sagutėmis ir sijonais ant lankelių. Pusnuogės, tik su korsetais ir kojaraiščiais, Emilė, Šarlotė ir Ana Brontės karštą tvankią popietę nuogos guli ir nuobodžiauja svetainėje ant arklio plaukais kimštų sofučių. Sekso simboliai. Paveikslą užpildai sustatydamas į vietas įvairius daiktus, apskritą stalelį, vargonėlius. Save įsivaizduoji kaip Hatklifą ar poną Ročesterį. Tiesiog įženk į įrašą ir atsipalaiduok.

Jei tik mes iš viso galime įsivaizduoti praeitį. Praeitį, ateitį, gyvenimą kitose planetose, viską kaip išplėtotą projekciją tokio gyvenimo, kokį matome.

Man besėdint užsirakinus savo kambaryje, Denis vis pareina ir vėl išeina.

Netikėtai sugaunu save vedžiojantį pirštu per Maršai pavardžių sąrašą telefonų knygoje. Jos nėra sąraše. Kartais vakare po darbo sėdu į autobusą, važiuojantį pro Šv. Antano centrą. Nė karto nepamačiau jos pro jokį langą. Pravažiuodamas pro stovėjimo aikštelę spėlioju, kuris automobilis priklauso jai. Niekada neišlipu.

Gal pradurti padangas arba palikti meilės laiškelį. Nežinau.

Denis pareina ir išeina, o namuose kasdien lieka vis mažiau akmenų. Kai retai ką nors matai, greitai pastebi pasikeitimus. Man žiūrint pro viršutinio aukšto langą, Denis vežioja vis didesnius akmenis parduotuvės vežimėliu ir atrodo, kad kiekvieną dieną vis labiau išauga savo senus drobinius marškinius. Jo veidas įdegė, krūtinė ir pečiai paplatėjo tiek, kad marškiniai jau nebekaro klostėmis. Jis nėra stambus, bet stambesnis nei buvo ankstesnis Denis.

Stebėdamas Denį pro langą, jaučiuosi akmeniu. Aš esu sala.

Saukiu, ar nereikia pagalbos.

Stovėdamas ant šaligatvio Denis apsidairo, rankomis spausdamas akmenį prie krūtinės.

„Aš viršuje! — šaukiu. — Gal reikia pagalbos?“

Denis įmeta akmenį į vežimėlį ir gūžteli pečiais. Jis papurto galvą, pasižiūri į mane, viena ranka prisidengęs akis nuo saulės. „Man pagalbos nereikia, — atsako, — bet jeigu nori, gali padėti.“

Pamiršk.

Viskas, ko norėjau, tai pasijusti reikalingu.

Viskas, ko reikia, tai būti kam nors nepakeičiamu. Man reikia ko nors, kas užimtų visą laisvalaikį, mano ego, mano dėmesį. Kad kas nors būtų priklausomas nuo manęs. Abipusė priklausomybė.

Taip pat žr. Peidž Maršai.

Panašiai narkotikai, jie gali padėti arba pakenkti.

Nemiegi. Nevalgai. Negali pasisotinti Liza. Miegodamas su Sara Bernar iš tikrųjų neužmiegi.

Seksualinės priklausomybės magija pasireiškia tuo, kad niekada nesijauti alkanas ar vienišas, niekada nenuobodžiauji.

Ant valgomojo stalo susikaupė krūvelė naujų atvirukų. Visi tie čekiai ir linkėjimai nuo nepažįstamų žmonių, kurie nori jaustis didvyriais. Įsitikinę, kad kažkam reikalingi. Kažkokia moteris parašė, kad pradėjo kalbėti už mane rožinį. Dvasinės piramidės schema. Tarsi ruoštumeisi pulti Dievą. Tyčiotis iš jo.

Kokia plonytė linija skiria maldą nuo priekabiavimo.

Antradienio vakarą balsas atsakiklyje prašė mano leidimo perkelti Mamulę į trečiąjį Šv. Antano centro aukštą, kur perkeliami rašantieji. Pirma, ką aš suvokiu — kad tai ne daktarės Maršai balsas.

Sakau atsakikliui, taip, žinoma. Kelk tą nukvakusią kalę aukštyn. Įkurdink ją patogiai, bet aš neketinu mokėti už jokius didvyriškus žygius. Maitinimo vamzdelius. Respiratorius. Galėčiau ir ramiau reaguoti, bet tas malonus administratorės tonas, tie nutylėjimai jos žodžiuose... Tai, kad ji mane laiko geru žmogumi.

Liepiu jos maloniam įrašytam balseliui daugiau man neskambinti iki pat ponios Mančini mirties.

Jeigu taip labai nereikėtų pinigų, norėčiau, kad žmonės manęs nekęstų, užuot gailėję.

Šita žinia manęs nesupykdė. Ir nenuliūdino. Jaučiu tik, kad niekas nebesvarbu.

O trečiadienis reiškia Niko.

Moterų tualete minkštas jos klubas spaudžiasi prie mano nosies. Niko trinasi prie veido. Dvi valandas Niko abiem rankom spaudžia mano galvą prie savęs, aš vos nepaspringstu jos gaktos plaukeliais.

Darbuodamasis liežuviu aplink jos klitorį įsivaizduoju, kad laižau daktarės Maršai ausytę. Kvėpuodamas pro nosį, tiesiu liežuvį link Komunijos.

Ketvirtadienis — Virdžinija Vulf, pirmiausia. Vėliau — Anais Nin. Dar lieka laiko seansui su Sakadžava, o tada išaušta rytas ir turiu eiti į darbą, į 1734 metus.

O tarp šių užsiėmimų surašinėju į sąsiuvinį savo praeitį. Tai mano ketvirtasis žingsnis, mano bebaimė pilna moralinė inventorizacija...

Penktadieniai reiškia Tanią.

Iki penktadienio Mamulės name nelieka nei vieno akmens.

Tania ateina į namus, Tania — tai analinis seksas.

Dulkinimo per užpakalį magija pasireiškia tuo, kad kiekvieną kartą jautiesi lyg atimdamas nekaltybę. Dar Tania atsineša žaisliukų. Karoliukai, strypeliai, kamšteliai, kurie skleidžia baliklio kvapą, visada juos vežiojasi automobilio bagažinėje, juodame odiniame krepšyje. Tania smauko mano pimpalą ranka ir burna, prie sėklidžių bei išangės prispaudžia ilgą virvelę su slidžiais raudonais guminiais rutuliukais.

Užsimerkiu ir stengiuosi atsipalaiduoti.

Įkvėpk. Ir iškvėpk.

Galvok apie beždžionę su kaštonais.

Lėtai ir tolygiai, įkvėpk ir iškvėpk.

Tania sukioja pirmą rutuliuką, o aš sakau: „Pasakysi, jei būsiu tau švelnus, taip?“

Pirmasis rutuliukas įsmunka vidun.

„Kodėl žmonės netiki, kai sakau, kad man niekas nė velnio nerūpi?“ — klausiu.

Įstumia antrą rutuliuką.

„Viskas yra šūdas“, — sakau.

Įsmunka dar vienas rutuliukas.

„Niekas daugiau manęs nebeįskaudins“, — sakau.

Įeina dar kažkas.

Tania čiulpia mano pimpalą ir timpteli virvelę.

Įsivaizduokite moterį, traukiančią lauk visus jūsų vidurius.

Taip pat žr. Mano mirštanti motina.

Taip pat žr. Daktarė Peidž Maršai.

Tania timpteli dar kartą, mano draugelis sutrūkčioja ir balta masė šauna į miegamojo apmušalus šalia jos veido. Ji dar kartą timpteli, mano draugelis iššaudo viską, bet ir toliau trūkčioja.

Tebetrūkčiodamas sakau: „Velnias. Rimtai, aš pajutau tai.“

Ko nedarytų Jėzus?

Palinkęs į priekį, rankomis įsirėmęs į sieną, sulinkusiais keliais, sakau jai: „Tau tai lengvai pavyko. Bet tikiuosi, kad su žoliapjovę nebandysi?“

Tania tuo metu klūpi man už nugaros ir žiūrėdama į lipnius dvokiančius rutuliukus sako: „Oi, vaikeli!“ Ji pakelia virvelę su raudonais guminiais rutuliukais ir rodo man sakydama: „Turėtų būti dešimt.“

Ant ilgos virvelės jų yra tik aštuoni.

Man labai skauda subinę, įkišu ten pirštą ir patikrinu, ar nėra kraujo. Nustembu, kad kraujo nėra, nors skausmas tikrai stiprus.

Sukandęs dantis sakau: „Geras pokštas, nemanai?“

„Pasirašyk mano paleidimo lapą, kad galėčiau grįžti atgal į kalėjimą.“ Ji įsideda kamuoliukus atgal į juodąjį krepšį ir sako: „Tau reikėtų užsukti į skubios pagalbos kabinetą!“

Taip pat žr. Gaubiamosios žarnos sužeidimas.

Taip pat žr. Žarnų nepraeinamumas.

Taip pat žr. Susiaurėjimas, uždegimas, septinis šokas, širdies ritmo sutrikimas.

Jau penkias dienas jausdavau alkį ir galėdavau pavalgyti. Nesijaučiau pavargęs. Nejaučiau nei nerimo, nei pykčio, nei baimės, nei troškulio. Nepajusčiau net smarvės. Žinau tik tiek, kad šiandien yra penktadienis, nes atėjo Tania.

Peidž ir dantų siūlas. Tania ir jos žaisliukai. Gvena ir slaptažodis. Visos šios moterys tąso mane, prisirišusios prie virvelės.

„Ne, iš tikrųjų“, — sakau Taniai. Pasirašau jos lapą grafoje Rėmėjas ir sakau: „Tikrai, nieko blogo nenutiko. Nejaučiu, kad kas nors būtų pasilikę viduje.“

Tania pasiima lapą ir sako: „Netikiu.“

Juokingiausia, kad aš taip pat nesu tuo tikras.

34 skyrius

Nors neturiu nei draudimo, nei vairuotojo pažymėjimo, vis tiek išsikviečiau taksi, kad padėtų užvesti senąjį Mamulės automobilį. Per radiją girdėjau pranešimus apie eismo kamščius, du susidūrusius automobilius aplinkkelyje, apie vilkiką, sustojusį ant oro uosto pakilimo tako. Vos tik prisipyliau degalų, nuvažiavau ten, kur buvo susidaręs kamštis dėl avarijos ir sustojau ilgoje automobilių eilėje. Kad pasijusčiau esąs kieno nors dalimi.

Laukiant kamštyje širdis plakė įprastu ritmu. Aš nesu vienas. Įkliuvau čia kaip bet kuris eilinis pilietis, skubantis namo pas žmoną ir vaikus. Galėjau apsimesti, kad mano gyvenimas yra ne tik dar vienos nelaimės laukimas. Kad žinau, ką turiu daryti. Kaip vaikai žaidžia „namus“, taip aš galėjau žaisti „dalyvavimą“.

Po darbo einu aplankyti Denio tuščiame sklype, kur jis krauna savo akmenis, sename Meningtauno Kotedžų rajone jis mūrija vieną eilę akmenų po kitos ir dabar ten jau stūkso siena. Sakau jam: „Labas.“

Denis šūkteli: „Drauguži.“

Jis klausia: „Kaip laikosi tavo mama?“

Atsakau, kad man tai nerūpi.

Denis mentele glaisto grūdėtos pilkos masės sluoksnį ant viršutinės akmenų eilės. Metaliniu mentelės galiuku išlygina skiedinio paviršių. Lazdele pataiso sujungimus tarp jau sukrautų akmenų.

Po obelimi sėdi mergina, atpažįstu, kad tai Čeri Daikiri iš striptizo klubo. Ji sėdi pasitiesusi antklodę ir atidarinėja baltas kartonines dėžutes su maistu, išimdama iš rudo parduotuvės maišelio.

Denis pradeda krauti dar vieną akmenų eilę.

Aš klausiu: „Ką statai?“

Denis gūžteli pečius, įspaudžia kampuotą rudą akmenį giliau į skiedinį. Mentele įkrečia skiedinio tarp dviejų akmenų. Sujungia visus savo kūdikėlius į kažką didžiulį.

Klausiu, ar nereikėtų pirmiau suprojektuoti statinio, parengti plano? Juk statyboms reikalingi leidimai ir visokie patikrinimai. Reikia sumokėti mokesčius. Reikalingi statybų kodai.

Denis sako: „O kam?“

Koja paridena akmenis, suranda tinkamiausią ir įtvirtina jį. Juk nereikia gauti leidimo piešti, sako. Nereikia pateikti paraiškos, jei nori parašyti knygą. Yra tokių knygų, kurios padarė daugiau žalos, nei jis. Niekas neprižiūri, kaip kuri eilėraštį. Egzistuoja toks dalykas kaip kūrybos laisvė.

Denis kalba toliau: „Nereikia gauti leidimo kūdikiui pradėti. Tai kodėl reikia gauti leidimą namui statyti?“

Aš sakau: „Kas, jeigu pastatysi bjaurų ir keliantį pavojų namą?

O Denis atsako: „O jeigu užauginsi pavojingą ir niekam tikusį vaiką?“

Aš atkilu sugniaužtą kumštį ir sakau: „Tikiuosi, kad netaikai to man, bičeli.“

Denis atsigręžia į Čeri Daikiri ir ištaria: „Jos vardas Betė?

„Ar nemanai, kad miestas turėtų tau mokėti logikos trūkumo kompensaciją?“ — klausiu.

Ir dar sakau: „Iš tikrųjų ji nėra tokia patraukli, kaip tau atrodo.“

Marškinių apačia Denis nusišluosto prakaitą nuo veido. Matau, kaip sutvirtėję jo raumenys. Jis sako: „Turėtum ją aplankyti.“

Aš ir iš čia ją matau.

„Aš kalbu apie tavo mamą“, — sako.

Ji manęs nebepažįsta. Todėl ir nepasiges.

„Tai ne dėl jos, — sako Denis. — To reikia tau pačiam!“

Ant jo rankų raumenų virpa šešėliai. Denio rankos senų marškinėlių rankovėse. Ant liesų rankų atsirado raumenų. Sukumpę pečiai atsitiesė. Kiekvieną kartą tenka akmenis užkelti vis aukščiau. Jis stiprėja sulig kiekviena akmenų eile. Denis klausia: „Nori kinų maisto?“ Sako: „Atrodai truputį išsekęs?

Pasiteirauju, ar jis gyvena su šita mergina, Bete?

Klausiu, gal laukiasi jo vaiko, ar ką?

Denis, abiem rankom vilkdamas didžiulį pilką akmenį, tik gūžteli. Prieš mėnesį šitą patį akmenį vos pakėlėme dviese.

Aš sakau, kad jeigu reikia, Mamulės senasis automobilis jau sutvarkytas.

„Eik aplankyti mamos, — sako Denis. — Tada grįžk čia ir padėk man?

Dansboro kolonijos gyventojai siunčia jam linkėjimus, sakau aš.

O Denis ištaria: „Nemeluok man, bičeli. Ne mane reikėtų pralinksminti?

35 skyrius

Greitai persukinėju žinutes Mamulės atsakiklyje, štai, pagaliau tas švelnus balsas, tylus ir užjaučiantis, sakantis, „būklė pablogėjo... kritiška... motina... kažką daryti...“

Aš tiesiog spaudžiu persukimo mygtuką.

Šį vakarą lentynoje laukia kažkokia Kolina Mur, kad ir kas ji būtų, Konstancija Loid, Eva Braun. O visa kita yra antraeilis dalykas.

Balsas atsakiklyje nutyla ir vėl prabyla.

„...paskambino kažkas iš dirbtinio apvaisinimo klinikos, kuri minima jo motinos dienoraštyje...“ — sako balsas.

Tai Peidž Maršai.

Atsuku atgal.

„Labas, čia daktarė Maršai, — sako ji. — Man reikia pasikalbėti su Viktoru Mančiniu. Prašau perduoti ponui Mančiniui, kad paskambino kažkas iš dirbtinio apvaisinimo klinikos, kuri minima jo motinos dienoraštyje, ir panašu, kad ji teisėta. Net daktarai yra tikri? Sako: „Labai keista, bet jie susijaudino, kai paklausiau apie Idą Mančini?

Tęsia: „Panašu, kad yra kai kas daugiau, negu Idos Mančini fantazijos?

Balsas fone taria: „Peidž? Vyriškas balsas.

„Klausykit, — sušnabžda. — Atvyko mano vyras, todėl prašau, kad Viktoras Mančinis atvažiuotų pas mane į Šv. Antano slaugos centrą kiek įmanoma skubiau?

Vyriškas balsas sako: „Peidž? Ką ten veiki? Kodėl kalbi pašnibždom..?

Ir tada — tyla.

36 skyrius

Šeštadienis reiškia Mamulės lankymą.

Šv. Antano centro vestibiulyje, kalbėdamas su administratore sakau, kad esu Viktoras Mančinis ir atėjau aplankyti savo mamos, Idos Mančini.

„Jeigu, — sakau, — dar nenumirė?

Administratorė pasižiūri į mane tokiu žvilgsniu, na, tokiu, kai žiūrima nuleista galva ir su gailesčiu. Nulenki galvą ir pakeli akis į viršų, į tą, su kuriuo kalbiesi. Užuojautos žvilgsnis. Pakeli antakius į viršų beveik iki plaukų linijos. Tai — begalinio gailesčio žvilgsnis, įtrauk lūpas giliai į surauktą veidą ir gausi tikslią administratorės išraišką.

Sako: „Na, žinoma, jūsų mama vis dar su mumis?

O aš ištariu: „Suprask mane teisingai, bet aš labiau norėčiau, kad jau nebūtų?

Tą pačią sekundę ji pamiršta, kad manęs gailisi ir jos lūpos sugrįžta į vietą, atidengdamos dantis. Kaip dauguma moterų, kurios nusuka akis, kad apsilaižytų lūpas. Kurios daugiau akių nepakelia, rimtai, bingo.

Eikite, sako, ponia Mančini vis dar pirmame aukšte.

Panelė Mančini, pataisau ją. Mano mama netekėjusi, nebent įsivaizduotum tą šlykštų Edipo variantą.

Klausiu, ar yra Peidž Maršai.

„Žinoma, ji čia“, — atsako administratorė, dabar nusukusi veidą, stebėdama mane akies krašteliu. Nepasitikėjimo žvilgsnis.

Už saugomų durų visos tos nukvakusios senos Irmos ir Lavernos, Violetos ir Olivijos pradeda lėtai judėti link manęs vaikštynėse ir vežimėliuose. Užkietėjusios nusirenginėtojos. Trenktos bobulės ir voverytės, prigrūstomis kišenėmis sukramtyto maisto, pamiršusios kaip ryti, pilnais plaučiais maisto ir skysčių.

Visos man šypsosi. Lankstosi. Visos su tomis plastikinėmis apyrankėmis, kurios neleidžia atsidaryti durims, bet vis tiek atrodančios geriau, nei aš jaučiuosi.

Svetainėje dvelkia rožėmis, citrinomis ir pušimis. Mažas televizinis pasaulėlis garsiai maldauja dėmesio. Išsklaidytos dėlionės. Niekas dar neperkėlė Mamulės į trečią, mirtininkų aukštą, ir jos kambaryje randu Peidž Maršai, sėdinčią kėdėje su atrama, skaitančią savo užrašus, su akiniais, o pamačiusi mane ji sako: „Tik pažiūrėkit. Tavo mama ne vienintelė, kuriai reikia maitinimo vamzdelio.“

Sakau, kad gavau jos žinutę.

Mano Mamulė čia, guli lovoje. Ji ką tik užmigo, skrandis išsipūtęs ir atrodo kaip kauburėlis po apklotu. Kaulai — tai vienintelis dalykas, dar likęs rankose ir kojose. Galva nugrimzdusi į pagalves, akys kietai užmerktos. Burnos kampučiai patinę, dantys sukąsti, lyg ji bandytų nuryti visomis valios pastangomis.

Akys atsimerkia, ji atkiša savo pilkai žalius pirštus į mane, klaikiu judesiu, tarsi judėtų po vandeniu, lėtu plaukimo judesiu, drebėdama, tarsi apšviesta baseino lempų, kokias prisimenu iš vaikystės, kai nakvodavome kuriame nors pakelės motelyje. Ant riešo kabo plastikinė apyrankė ir ji sako: „Fredi?

Vėl nuryja, veidas pabrinksta nuo pastangų, ir ištaria: „Fredas Hastingsas? Akys nukrypsta į vieną pusę ir ji nusišypso Peidž. „Temi, — sako. — Fredas ir Temi Hastingsai?

Jos senasis gynėjas su žmona.

Visi mano užrašai kaip būti Fredu Hastingsu liko namuose. Negaliu prisiminti, ką vairuoju fordą ar dodžą. Kiek reikėtų turėti vaikų. Kokia spalva galų gale išdažėme valgomąjį. Negaliu prisiminti nė menkiausios detalės, kaip turėčiau gyventi.

Peidž tebesėdi kėdėje, aš prieinu arčiau, uždedu ranką ant jos balto chalato peties ir sakau: „Kaip jaučiatės, ponia Mančini?“

Siaubinga pilkai žalia ranka pakyla ir pasisupa, rodydama tarptautinį ženklą, reiškiantį po truputį. Užsimerkusi nusišypso ir sako: „Tikėjausi, kad tai Viktoras?

Peidž peties truktelėjimu numeta mano ranką.

O aš tariu: „Maniau, kad labiau jums patinku.“

Sakau: „Viktoras niekam nepatinka?

Mano Mamulė atkiša pirštą į Peidž ir klausia: „Tu myli jį?“

Peidž žiūri į mane.

„Jį, Fredą, — sako Mamulė, — ar myli jį?“

Peidž pradeda spragsėti šratinuku, greitai. Nežiūrėdama į mane, vartydama savo užrašus, sako: „Taip?

Mamulė nusišypso. Tada atkiša pirštą į mane klausdama: „O tu myli ją?“

Gal tik kaip dygliakiaulė myli rąstą, jei galima tai vadinti meile.

Kaip delfinas myli baseino pakraščius.

Ir sakau: „Manau, taip?

Mamulė įsiremia smakru į kaklą ir, išpūtusi akis, sako: „Fredai“

Atsakau: „Na, gerai, myliu ją.“

Ji vėl pasideda tuos klaikius pilkai žalius pirštus ant išsipūtusio pilvo ir sako: „Jums taip pasisekė? Užmerkia akis ir ištaria: „Viktoras nemoka mylėti žmonių?

Tęsia: „Labiausiai bijau to, kad po mano mirties pasaulyje nebeliks nei vieno, kas mylėtų Viktorą?

Tie prietrankos seniai. Žmogaus griuvėsiai.

Meilė — tai pliurpalai. Emocijos — pliurpalai. Aš esu uola. Šunsnukis. Bejausmis šiknius, ir tuo didžiuojuosi.

Ko nedarytų Jėzus?

Jeigu reikia rinktis būti nemylimu ar būti pažeidžiamu, jautriu ir emocionaliu, tai galite susikišti savo meilę į vieną vietą. Tai, ką pasakiau apie meilę Peidž yra melas arba pažadas. Aš nežinau. Bet tai buvo pokštas. Dar didesnė krūva mėšlo. Nėra jokios sielos ir esu visiškai tikras, kad neapsižliumbsiu.

Mamulė vis dar užsimerkusi, o smakras ritmiškai susitraukinėja.

Įkvėpk. Iškvėpk. Įsivaizduok, kad tavo kūną slegia didelis svoris, spaudžia rankas ir kojas, vis labiau ir labiau.

Ir ji užmiega. Peidž atsikelia nuo kėdės, pamoja galva durų pusėn ir nuseku paskui ją į koridorių.

Ji apsižvalgo aplink ir klausia: „Nori nueiti į koplyčią?“

Aš nesu tam nusiteikęs.

„Pasikalbėti“, — sako.

Gerai. Eidamas sakau: „Ačiū, kad sugrįžai. Kad melavai, norėjau pasakyti?

Peidž taria: „O kas sakė, kad melavau?“

Ar tai reiškia, kad ji mane myli? Tai neįmanoma.

„Gerai jau, — sako, — gal kiek išgalvojau. Tu man patinki. Truputį.“

Įkvėpk. Iškvėpk.

Koplyčioje Peidž uždaro paskui mus duris ir paragina: „Paliesk? Prispaudžia mano delną prie savo plokščio pilvo: „Aš matavausi temperatūrą. Vaisingos dienos praėjo?

Jausdamas įtampą kažkur žemai žarnose, sakau: „Taip? Gal tai aš kaltas?

Tania su savo guminiais subinės žaisliukais.

Peidž apsisuka, pasitraukia nuo manęs ir lėtai, nežiūrėdama į mane, sako: „Nežinau, kaip tai pasakyti?

Saulė šviečia pro spalvotą lango stiklą, visa siena sudaryta iš šimtų atspindžių. Šviesaus medžio kryžius. Simboliai. Altorius ir Komunijos taurė. Peidž nueina ir atsisėda ant vieno iš suolelių, klaupto, ir atsidūsta. Viena ranka suspaudžia bloknoto viršutinę dalį, o kita pakelia keletą susegtų popieriaus lapų ir parodo kažką raudoną, gulintį po jais.

Mamulės dienoraštis.

Paduoda man dienoraštį ir sako: „Gali pats patikrinti faktus. Siūlau taip padaryti. Dėl šventos ramybės?

Aš paimu knygutę su visais tais prikraigliojimais. Na, gerai, itališkais prikraigliojimais.

O Peidž sako: „Vienintelė gera naujiena yra ta, kad nėra jokio patvirtinimo, jog buvo pasinaudota mums žinomo istorinio asmens genetine medžiaga?

Visa kita sutampa, sako ji. Datos, klinikos, specialistai. Ir dvasininkai, su kuriais kalbėjosi, patvirtino, kad pavogtoji medžiaga buvo vienintelė autentiška apyvarpė. Ji sako, kad tai Romoje sukėlė milžinišką politinį skandalą.

„Kita gera žinia yra ta, — tęsia, — kad aš niekam nepasakiau, kas tu esi?

Jėzus Kristus, — atsakau aš.

„Noriu pasakyti, kas tu esi dabar“, — sako.

Atsakau: „Aš tik nusikeikiau?

Jaučiuosi lyg būčiau sužinojęs blogus biopsijos rezultatus. Klausiu: „Ką visa tai reiškia?“

Peidž gūžteli: „Kai pagalvoji, tai nieko? Ji linkteli galva link dienoraščio mano rankoje ir sako: „Jei nenori susigadinti gyvenimo, siūlau jį sudeginti?

Klausiu, kaip tai paveiks mūsų santykius, jos ir mano.

„Mums nereikėtų daugiau matytis, — sako. — Jeigu apie tai klausi?

Klausiu jos, juk netiki šita nesąmone?

O Peidž ištaria: „Mačiau, kaip tu elgeisi su pacientėmis, kaip po pokalbio su tavimi jos atgaudavo ramybę? Sėdėdama atsiremia alkūnėmis į kelius, rankomis parėmusi smakrą sako: „Tiesiog negaliu atmesti galimybės, kad tavo motina sako tiesą. Ir nei vienas iš tų italų, su kuriais kalbėjausi, negalėjo paneigti. Galvoju, o gal tikrai esi tas nuostabusis dangiškasis Dievo sūnus?“

Palaimintasis ir tobulasis Dievo žemiškasis apsireiškimas.

Kažkoks kamuolys pakyla iš skrandžio į gerklę ir burnoje pajuntu rūgšties skonį.

RYTINIS PYKINIMAS nėra tinkamas žodis, tačiau jis pirmasis ateina į galvą.

„Nori pasakyti, kad miegi tik su mirtingaisiais?“ — klausiu.

Peidž, palinkusi į priekį, pasižiūri į mane tokiu pat gailesčio kupinu žvilgsniu kaip administratorė, įrėmusi smakrą krūtinėn, pakėlusi aukštyn antakius, ir sako: „Labai atsiprašau, kad man teko įsipainioti. Pažadu, niekam neprasitarsiu apie tai?

O mano Mamulė?

Peidž atsidūsta ir gūžteli pečiais. „Čia viskas paprasta. Jos psichika nestabili. Niekas ja nepatikės.“

Ne, aš klausiu ar ji greitai mirs.

„Tikriausiai, — sako Peidž, — nebent įvyktų stebuklas?

37 skyrius

Ursula stabteli atsikvėpti ir žvilgteli į mane. Ji papurto vienos rankos pirštus, suspaudžia riešą kita ranka ir sako: „Jei muštum sviestą, viskas būtų baigta prieš pusę valandos.“

Aš atsiprašau.

Ji spjauna ant delno, suima į saują mano pimpalą ir nusistebi: „Tai nepanašu į tave?

Bet aš ir pats nebežinau, koks esu iš tikrųjų.

Žinoma, tai tik dar viena 1734 metų diena ir mes voliojamės daržinėje ant šieno. Guliu susidėjęs rankas už galvos, o Ursula susirangiusi šalia. Mes judame lėtai, nes išdžiūvęs šienas duria net pro drabužius. Abu žiūrime viršun į gegnes, medines atramas ir drobes po stogo čerpėmis. Ant ilgų voratinklių kabo vorai.

Ursula pradeda tampyti ir klausia: „Matei Denį per televiziją“

Kada?

„Vakar vakare?“

Kodėl?

Ursula pakrato galvą: „Dėl kažkokių statybų. Žmonės skundžiasi, jiems atrodo, kad tai kažkokia bažnyčia, o Denis nesako!“

Liūdna, bet žmonės nesugeba susitaikyti su tuo, ko nesupranta. Kaip norime visur užklijuoti etiketes, viską išsiaiškinti ir išnagrinėti. Net ir nepaaiškinamus dalykus. Net Dievą.

SUMAŽINTI ĮTAMPĄ nėra teisingiausias apibūdinimas, bet jis pirmasis ateina į galvą.

Sakau, kad tai ne bažnyčia. Užmetu kaklaraištį ant peties ir išsitraukiu iš kelnių marškinius.

Ursula sako: „Bet per televiziją sakė, kad bažnyčia.“ Pirštų galiukais spaudžiu aplink bambą, lotyniškai umbilicus, tačiau pilvo palpavimas neleidžia padaryti galutinių išvadų. Plekšnoju ir klausausi ar nėra garso pakitimų, kurie gali reikšti, kad yra sukietėjimų, tačiau ir tai nėra pagrindas galutinei diagnozei.

Didelį tarpvietės raumenį, kuris sulaiko šūdą, daktarai vadina išangės raumenimis., ir jeigu kažką įkiši giliau, neišsiversi be išorinės pagalbos. Ligoninių skubios pagalbos kabinetuose tai vadinama tiesiosios žarnos svetimkūnių pašalinimu.

Prašau Ursulos, kad priglaustų ausį prie mano apnuoginto pilvo ir pasakytų, jei ką nors išgirs.

„Denis niekada nebuvo visiškai sveiko proto“, — sako ji ir priglaudžia ausį prie bambos. Bamba. Umbilicus, kaip sako daktarai.

Statistinis pacientas, kurio tiesiojoje žarnoje įstrigęs svetimkūnis, yra keturiasdešimties — penkiasdešimties metų vyras. Svetimkūnis beveik visada būna, kaip sako daktarai, savarankiškai įvestas.

Ursula klausia: „O ką turėčiau išgirsti?“

Taisyklingus žarnų peristaltikos garsus.

„Gurgėjimą, cypimą, dundesį, bet ką“, — sakau. Bet ką, kas galėtų paliudyti, kad vieną dieną žarnyno judesiai išstums svetimkūnį, kad jis nėra įstrigęs žarnose.

Klinikiniai duomenys rodo, kad tiesiosios žarnos svetimkūnių paplitimas paskutiniu metu dramatiškai išaugo. Pranešama apie svetimkūnius, išbuvusius ten kelerius metus, bet neužkimšusius žarnų ir nesukėlusius jokių pastebimų sveikatos sutrikimų. Net jei Ursula ką nors išgirs, negalima daryti galutinės išvados. Reikėtų pilvo ertmės rentgenogramos ir proktosigmoidoskopijos.

Įsivaizduok, kad sėdi ant apžiūros stalo, pritraukęs kelius prie krūtinės, vadinamąja lenktinio peiliuko poza. Sėdmenys atskirti ir apklijuoti lipnia juosta. Vienas daktaras atlieka periabdominalinį spaudimą, o kitas tuo metu įkiša du strypus į analinę angą, kad aptiktų ir ištrauktų svetimkūnį. Žinoma, viskas atliekama su vietiniu nuskausminimu, niekas nesišaipo ir nefotografuoja, bet vis tiek...

Vis tiek. Kalbu apie save.

Įsivaizduok sigmoidoskopo perduodamą vaizdą ekrane, šviečianti lemputė stumiama siauru raumenų tuneliu, drėgnu ir rausvu, į raukšlėtą tamsą. Kol visi pamato: negyvas žiurkėnas.

Taip pat žr. Lėlės Barbės galva.

Taip pat žr. Raudonas guminis subinės rutuliukas.

Ursula nustoja judinti ranką ir sako: „Girdžiu tavo širdies plakimą. Atrodo, kad esi išsigandęs?

Ne. Tikrai ne, sakau jai. Aš puikiai leidžiu laiką.

„Neatrodo“, — suabejoja, pilvo srityje jaučiu jos karštą kvėpavimą. Ji sako: „Mano rieše darosi kanalas?

„Tu kalbi apie riešo kanalo sindromą, — sakau. — Bet negali susirgti, nes jį atras tik po Pramoninės revoliucijos?

Kad svetimkūnis nepakiltų aukštyn į žarnyną, reikia jį patraukti žemyn, panaudojant Folio kateterį ir įtvirtinti balionėlį virš svetimkūnio gaubiamojoje žarnoje. Tada išleisti orą iš balionėlio. Labiau paplitęs būdas yra išsiurbti orą virš svetimkūnio, tai įprasta įsikištų vyno ar alaus butelių atveju.

Vis dar priglaudusi ausį prie mano pilvo, Ursula klausia: „Ar žinai, kas tėvas?“

Atsakau, kad visai nejuokinga.

Jeigu butelis įkištas atidarytu kakleliu į priekį, reikia įvesti Robinsono kateterį, apsukti aplink butelį, kad oras galėtų pratekėti ir neliktų vakuumo. Jeigu butelis įkištas dugnu, reikia įterpti plėstuvą į atvirą butelio kaklelį ir užpildyti gipsu. Kai gipsas prilips prie plėstuvo, reikia jį patraukti ir pašalinti butelį.

Kitas metodas — klizmos, bet jis mažiau patikimas.

Gulėdami daržinėje mes su Ursula išgirstame, kad lauke pradeda lyti. Lietaus lašai, atsimušę į čerpes, nuteka nuo stogo. Šviesa languose atrodo blankesnė, tamsiai pilka, girdėti, kaip kažkas bėga slėptis nuo lietaus, taškydamas balas. Juodai balti viščiukai — invalidai sulenda per skyles medinėje sienoje ir purtydamiesi džiovinasi plunksnas.

Aš klausiu: „Ką dar apie Denį sakė per televiziją?“

Denį ir Betę.

Klausiu: „Kaip manai, ar Jėzus iš karto žinojo, kad yra Jėzus, ar jam apie tai pasakė mama ar kas nors kitas, ir jis tiesiog priprato prie tos minties?“

Silpnas gurktelėjimas pasigirsta iš mano glėbio, bet tai sklinda ne iš manęs.

Ursula iškvepia orą ir vėl šniurkšteli nosimi. Jos rankos apglėbia, glosto mane. Plaukai išsidraiko man ant kojų. Jos šilta švelni ausytė nugrimzta į mano pilvą.

Pro marškinius nugarą bado stagarai.

Viščiukai krebžda šiene ir dulkėse. Vorai mezga voratinklius.

38 skyrius

Jei nori padaryti ausies žvakutę, reikia paprasčiausią popieriaus lapelį susukti vamzdeliu. Tai ne stebuklas. Tiesiog pasinaudoji tuo, ką žinai.

Dar yra visokių liekanų ir nuotrupų tų žinių, kurias įgijau mokydamasis medicinos mokykloje ir kuriomis dalinuosi su atvykusiais į Dansboro koloniją vaikais.

Tikriausiai reikia įdėti labai daug pastangų, kad ir tavo gyvenime įvyktų tikras stebuklas.

Denis ateina pas mane visą dieną mūrijęs akmenis lietui lyjant ir pasiskundžia, kad ausyje tikriausiai susidarė kamštis, nes negirdi. Jis atsisėda ant kėdės virtuvėje, o Betė stovi, užpakaliu atsirėmusi į virtuvinę spintelę prie galinių durų. Denis sėdi ant kėdės, vieną ranką padėjęs ant stalo.

Liepiu jam sėdėti ramiai.

Sukdamas popierių į vamzdelį, aš sakau: „Tai tik prielaida, bet manau, kad Jėzui Kristui teko daug mokytis, kad galėtų būti geru Dievo Sūnumi.“

Liepiu Betei išjungti šviesą virtuvėje ir įkišu vieną plono popierinio vamzdelio galą į ankštą tamsų Denio ausies tunelį. Ausyje išaugę keli plaukeliai, bet mes neaptarinėjame galimybės užsidegti, kaip darytų kiti žmonės. Stengdamasis neįkišti per giliai, įsuku vamzdelį į ausį tiek, kad jis tvirtai laikytųsi.

Kad galėčiau susikaupti, stengiuosi negalvoti apie Peidž Maršai ausytę.

„Ar gali taip būti, kad Jėzus savo gyvenimą nugyveno nelabai teisingai, — kalbu, — iki pat tos akimirkos, kai įvyko vienintelis stebuklas?“

Denis sėdi ant kėdės tamsoje, su ausyje styrančiu vamzdeliu.

„Kodėl mes niekur negalime pasiskaityti apie tai, ar pirmieji Jėzaus darbai buvo sėkmingi, — sakau, — ar jis tikrai nepadarė didelių stebuklų iki savo trisdešimtojo gimtadienio?“

Betė išsitraukia iš aptemptų džinsų kišenėlės žiebtuvėlį, uždega juo virtuvinį degtuką ir atneša mažytę liepsnelę per kambarį iki Denio galvos. Aš uždegu popierinio vamzdelio galą.

Degtukas pripildo patalpą sieros kvapo.

Nuo degančio vamzdelio galo vingiuoja dūmai, o Denis klausia: „Man juk neskaudės?“

Liepsna pakrypsta link jo galvos. Apdegęs vamzdelio galas susisuka ir prasiplečia. Juoduose popieriaus pakraščiuose žioruoja oranžinės kibirkštėlės, degantys popieriaus kąsneliai kyla link lubų. Kai kurie gabalėliai susisuka ir nukrenta žemyn.

Štai iš kur toks pavadinimas. Ausies žvakutė.

Sakau: „O kas, jei Jėzus visą gyvenimą darė gerus darbus kitiems žmonėms, na, žinai, padėdavo senutėms pereiti gatvę ar perspėdavo, kai palikdavo įjungtus automobilio žibintus?“ Sakau: „Na, nebūtinai tai, bet pagavai mintį!“

Stebėdamas kaip ugnis vis labiau artėja prie Denio ausies, kalbu: „Gal Jėzus metų metus darbavosi su tinklais ir kitokiais žvejybos įrankiais? Turiu galvoje tą atsitikimą su Lozoriumi, manau, tai galėtų būti kažkaip susiję, tiesa?“

Denis, užvertęs akis, mėgina įžiūrėti kaip arti jo yra liepsna ir sako: „Bete, ar manęs neapdegins?“

Betė pažvelgia į mane ir klausia: „Viktorai?“

Aš atsakau: „Viskas gerai!“

Dar smarkiau atsirėmusi į virtuvinės spintelės kraštą nusuka veidą, kad nematyčiau, ir ištaria: „Tai panašu į kažkokį keistą kankinimo būdą.“

„Gali būti, — sakau, — gali būti, kad Jėzus iš pradžių ir pats netikėjo esąs Dievo sūnus!“

Pasilenkiu prie Denio veido ir vienu pūstelėjimu užgesinu liepsną. Viena ranka prilaikydamas Denio žandikaulį, kad nejudėtų, kita ištraukiu iš ausies popierinį vamzdelį. Parodau jam lipnų ir patamsėjusį nuo liepsnos ištirpdyto ausų vaško popierių. Betė įjungia šviesą virtuvėje.

Denis parodo apdegusį vamzdelį, Betė jį pauosto ir sako: „Smirda!“

Aš sakau: „Gal stebuklai yra panašūs į talentą, ir reikia pradėti nuo mažų dalykų.“

Denis užsidengia delnu ausį ir vėl atsidengia. Dar kartą užsidengia ir atsidengia, tada patvirtina: „Žymiai geriau!“

„Aš nesakau, kad Jėzus rodė triukus su kortomis, — kalbu, — bet gal tiesiog nebeskaudinti žmonių būtų gera pradžia?

Betė prieina ir, viena ranka suėmusi plaukus, pasilenkia pasižiūrėti į Denio ausį, prisimerkia ir pasuka galvą, kad galėtų apžiūrėti iš visų pusių.

Sukdamas į vamzdelį kitą popieriaus gabalėlį sakau: „Girdėjau, aną dieną tave rodė per televiziją?

Tariu: „Atsiprašau? Vis kiečiau sukdamas popierių sakau: „Tai aš kaltas?

Betė išsitiesia ir pažvelgia į mane. Atmeta atgal plaukus. Denis įkiša pirštą į ausį ir pakrapšto, paskui apuosto.

Laikydamas popierinį vamzdelį sakau: „Norėčiau nuo šiol būti geresniu žmogumi?

Springimas restoranuose, žmonių kvailinimas — neketinu daugiau imtis šito mėšlo. Gulėjimo su bet kuo, atsitiktinio sekso ir panašaus šūdo.

Sakau: „Paskambinau į miesto valdybą ir tave apskundžiau. Paskambinau į televiziją ir prišnekėjau krūvą nesąmonių?

Man maudžia skrandį, nežinau ar tai kaltė, ar skrandžio spazmai.

Bet kuriuo atveju, prisiėdžiau šūdo.

Po sekundės jau lengviau žiūrėti į tamsų virtuvės langą virš kriauklės ir už jo esančią naktį. Lange matau savo atspindį, tokį pat išsekusį ir liesą kaip Mamulė. Naujas teisuoliškasis, o gal dieviškasis, šventasis Aš. Matau Betę, žiūrinčią į mane, sukryžiavusią rankas ant krūtinės. Denį, sėdintį prie virtuvės stalo, besikrapštantį nagais ausį. Paskui apžiūrintį panages.

„Tiesa tokia, kad tiesiog norėjau būti tau reikalingas, — sakau. — Norėjau, kad prašytum mano pagalbos?

Betė ir Denis žiūri į tikrąjį mane, o aš žiūriu į mūsų trijų atvaizdus lango stikle.

„Taip, žinoma, — sako Denis. — Man reikia tavo pagalbos? Jis klausia Betės: „Kada ten mus rodė per televiziją?“

Betė gūžteli ir sako: „Manau, kad antradienį? Pasiteirauja: „Palauk, o kokia šiandien diena?“

O aš klausiu: „Tai aš tau reikalingas?“

Denis tebesėdi ant kėdės, jis parodo galva į mano paruoštą popierinį vamzdelį. Atsuka savo nevalytą ausį ir sako: „Bičeli, padaryk tai dar kartą. Man patiko. Išvalyk antrą ausį?

39 skyrius

Kai atvykstu, prie bažnyčios jau tamsu ir pradeda lyti, o Niko laukia manęs automobilių stovėjimo aikštelėje. Ji kariauja su paltu, akimirkai nukrenta tuščia rankovė, bet tuojau pat vėl įkiša ranką. Niko užkiša pirštus už rankovės atvarto ir ištraukia kažkokį baltą nėriniuotą daiktą.

„Pasaugok tai man“, — sako ir paduoda šiltą saujon telpantį daikčiuką iš nėrinių ir elastino.

Tai liemenėlė.

„Tik keletą valandų, — sako. — Neturiu kišenių.“ Ji šypsosi lūpų kampučiu, viršutiniai dantys lengvai kandžioja apatinę lūpą. Akyse atsispindi lietus ir gatvės žibintai.

Sakau, kad neimsiu jokių jos daiktų, nebegaliu. Daugiau niekada.

Niko gūžteli ir vėl sukemša liemenėlę atgal už rankogalio. Visi seksoholikai jau nuėjo į vidų, į 234-ą kambarį. Koridoriuose nė gyvos dvasios, tik spindi išvaškuotas linoleumas ir ant sienų kabo skelbimų lentos. Visur prikabinėta bažnytinių pranešimų ir vaikų piešinių. Pirštais tapyti Jėzaus ir jo apaštalų portretai. Jėzaus ir Marijos Magdalietės.

Pakeliui į 234-ą kambarį žingsniu lenkiu Niko, bet ji staiga stveria mane už diržo ir priremia prie skelbimų lentos.

Man skauda vidurius, pilvas išpūstas, jaučiu žarnyno spazmus, todėl, kai trukteli diržą, galugerklyje pajuntu kartų tulžies skonį. Prirėmusi mane prie sienos, įkiša vieną koją tarp manųjų ir uždeda rankas man ant galvos. Pajuntu šiltas ir minkštas krūtis, Niko burna paliečia manąją, užuodžiu kvepalus. Jos liežuvis — mano burnoje. Jos koja trinasi, bet sukelia ne erekciją, o žarnyno skausmus.

Spazmai gali būti tiesiosios žarnos vėžio simptomas. Gali būti ūmaus apendicito požymis. Hiperparatiroidizmo. Antinksčių nepakankamumo.

Taip pat žr. Žarnyno nepraeinamumas.

Taip pat žr. Tiesiosios žarnos svetimkūnis.

Rūkymas. Nagų kramtymas. Buvau įpratęs viską gydyti seksu, tačiau dabar, nors Niko mane vyte apsivijusi, tiesiog nebegaliu.

Niko sako: „Na, gerai, susirasime kitą vietą.“

Ji atsitraukia ir aš susiriečiu nuo skausmo žarnose, paskui klupinėdamas pasuku į 234-ą kambarį, iš paskos piktai šnypščiant Niko.

„Ne“, — šaukia ji.

234-ame kambaryje girdėti grupės vadovo balsas: „Šį vakarą mes dirbsime su ketvirtuoju žingsniu.“

„Tik ne čia“, — sako Niko, kai sustojame tarpduryje, stebimi žmonių, susėdusių aplink didelį žemą stalą, nusėtą dažų dėmėmis ir sudžiūvusių klijų kauburėliais. Kėdės — plastikinės ir tokios žemos, kad atsisėdus keliai atsiduria ties smakru. Visi tie žmonės tylėdami spokso į mus. Vyrai ir moterys. Miesto legendos. Seksoholikai.

Grupės vadovas klausia: „Ar kas nors iš čia esančių dar tebedirba su ketvirtuoju žingsniu?“

Niko prisišlieja prie manęs ir sušnabžda į ausį: „Jeigu įeisi į vidų pas šituos nevykėlius, daugiau su tavimi nebesusitikinėsiu?

Taip pat žr. Liza.

Taip pat žr. Tania.

Aš apeinu aplink stalą ir atsisėdu ant plastikinės kėdutės.

Visi žiūri, o aš sakau: „Sveiki. Mano vardas Viktoras?

Žiūrėdamas tiesiai Niko į akis pakartoju: „Mano vardas Viktoras Mančinis ir aš esu seksoholikas?

Dar pasakau, kad esu įstrigęs ketvirtajame žingsnyje ir, atrodo, amžiams.

Apima jausmas, lyg pradėčiau kažką visiškai nauja, o ne mėginčiau atsikratyti seno.

Niko vis dar tebestovi tarpduryje, akys pilnos ašarų, jos rieda, palikdamos juodus tušo pėdsakus, ir šluostosi jas ranka. Niko rėkia: „Na ir gerai, o aš — nesu!“ Ir tuo metu iš palto rankovės iškrinta liemenėlė.

Linkteliu galva jos pusėn ir sakau: „O čia — Niko?

Niko šūkteli: „Užsikruškit jūs visi? Pastveria nuo grindų liemenėlę ir išbėga.

Visi man pasako: „Labas Viktorai?

O grupės vadovas sako: „Na ir puiku?

Jis kalba: „Kaip jau esu sakęs, geriausias būdas viską suprasti — prisiminti, kada praradai nekaltybę...“

40 skyrius

Kažkur į šiaurę ar šiaurės rytus virš Los Andželo man pasidaro negera, todėl paprašau Treisės liautis minutėlei. Tai dar vienas mano buvusio gyvenimo epizodas.

Tarp mano pimpalo ir jos lūpų nutįsusios seilės, o Treisė, nuo čiulpimo išraudusiu ir įkaitusiu veidu, saujoje tebelaikydama mano daiktą, atsitupia ant kulnų ir sako, kad Kama Sutroje pasakojama kaip padaryti lūpas raudonesnes, įtrinant jas prakaitu nuo balto eržilo kiaušių.

„Iš tiesų“, — sako.

Burnoje pajuntu keistą skonį ir pasižiūriu į jos lūpas, kurios kaip ir mano pimpalas yra vienodos spalvos — ryškiai raudonos. Sakau: „Tikiuosi tu taip nedarei, ką?“

Sujuda durų rankena ir mes abu tučtuojau įsistebeilijam į ją, kad įsitikintume, jog tikrai užsirakinome.

Tai pirmasis kartas, kai suvokiu, kad bet kokia priklausomybė gali sugrįžti. Tai pirmasis kartas, kai pajuntu, kad tinkamo laiko niekada nebūna.

Negali būti blogiau nei mažas vaikas, netikėtai atidaręs duris. Kitas blogas dalykas, kai koks nors žmogus atidaro duris ir susigėsta. Net jeigu esi vienas, vis tiek mažam vaikui atidarius duris privalai sukryžiuoti kojas. Apsimesti, kad tai tik atsitiktinumas. Suaugęs tikriausiai užtrenks duris, galbūt ims šaukti: „Kitą kartą užsirakink, begėdi!“ bet vis tiek paraus.

Tada Treisė sako, kad blogiausia būti tokia moterimi, kuri Kama Sutroje vadinama moterimi — dramble. Ypač jeigu jos partneris yra vyras — kiškis.

Gyvūnų dydis atitinka genitalijų dydį.

Tada ji sako: „Nenorėjau, kad taip nuskambėtų!“

Jeigu duris atidaro jautrus žmogus, apsigyveni jo košmaruose visai savaitei.

Geriausias būdas apsiginti, jeigu kas nors atidaro duris ir pamato ten sėdintį tave, leisti suprasti, kad tai jo klaida. Jo kaltė.

Aš elgdavausi kitaip. Man dažnai pavykdavo užklupti vyrus ir moteris, sėdinčius tualete lėktuvuose, traukiniuose, Greihaundo kompanijos autobusuose arba mažyčiuose vienviečiuose restoranų tualetuose, atidarydavau duris ir užtikdavau ten ką nors, kokią blondinę žydromis akimis su auskaru bamboje ir aukštakulniais, nusmukusiais iki kelių stringais, o kitus drabužius bei liemenėlę pasidėjusią ant spintelės šalia kriauklės. Kai taip nutikdavo, aš visada garsiai nusistebėdavau, kodėl žmonės nesugeba užsirakinti durų?

Lyg kas nors kada nors įvyktų netikėtai.

Niekada nebūna jokių atsitiktinumų.

Gali būti, kad kažkur traukinyje tarp darbovietės ir namų atidarysi tualeto duris ir ten rasi brunetę, sukeltais ant pakaušio plaukais, ilgais kabančiais abipus švelnaus balto kaklo auskarais, sėdinčią ten be apatinės kūno dalies drabužių. Palaidinė prasagstyta, po ja nieko daugiau nėra, o jos rankos, laikančios krūtis, nagai, lūpos, speneliai sudaro rudos ir raudonos spalvos kryžių. Jos kojos tokios pat švelnios ir baltos, kaip ir kaklas, tokios lygios, kad galėtum prasilėkti mašina dviejų šimtų mylių per valandą greičiu, viso kūno plaukai tokios pat spalvos, ir ji apsilaižo lūpas.

Tu užtrenki duris ir sakai: „Atsiprašau?

Iš vidaus pasigirsta atsakymas: „Be reikalo?

Ji durų taip ir neužsirakina. Durų rankenos padėtis rodo: NEUŽIMTA.

Tai atsitiko tada, kai aš skraidydavau iš Rytų pakrantės į Los Andželą, kai dar studijavau universitete, medicinos fakultete. Skraidydavau atostogų metu. Šešis kartus atidaręs duris radau tą pačią raudonplaukę jogos meistrę, nuogą nuo liemens iki pėdų, sėdinčią sukryžiavus liesas kojas ant unitazo sėdynės, kišančią į panages sierą, nukrapštytą nuo degtukų dėžutės, lyg būtų norėjusi susideginti, vilkinčią tik šilkinę palaidinę, susegtą virš krūtų, ir visus šešis kartus ji žvelgė į savo rausvą šlakuotą putytę ant apskrito oranžinio kelioninio kilimėlio, paskui pakeldavo akis į mane, pasižiūrėdavo metaliniu žvilgsniu ir pasakydavo: „Ar nematai, kad užimta?

Šešis kartus aš užtrenkiau duris.

Sugebėjau tik pasakyti: „Nemoki angliškai?“

Šešis kartus.

Viskas trunka mažiau nei minutę. Nėra laiko galvoti.

Bet taip nutinka vis dažniau ir dažniau.

Kurios nors kitos kelionės metu, galbūt kažkur tarp Los Andželo ir Siedo, atidaręs duris užtiksi kokį blondiną banglentininką, įdegusiomis rankomis besidarbuojantį tarp kojų, ir tasai ponas Kjulis papurtys galvą, atmesdamas užkritusius ant akių plaukus, parodys savo šlapią blizgantį pimpalą ir pasakys: „Ei, vyruti, užeik...“

Taip jau yra, kad kiekvieną kartą, einant į tualetą ženklas rodo, kad neužimta, tačiau viduje visada kas nors sėdi.

Kokia nors moteris, susikišusi du pirštus.

Kitas vyras, savuosius keturis colius šokdindamas nykščiu ir smiliumi, pasirengęs paleisti į laisvę mažus baltus kareivėlius.

Pradedi galvoti, ką iš tikrųjų reiškia žodis neužimta.

Net ir tuščiame tualete užuodi spermicidinių putų kvapą. Popieriniai rankšluosčiai visada būna sunaudoti. Ant veidrodžio pamatai basos kojos atspaudą, šešių pėdų aukštyje, beveik pačiame viršuje, pastebi mažos moteriškos pėdos atspaudą, penkias apvalias dėmeles, paliktas kojos pirštų, ir pradedi stebėtis kas gi čia atsitiko?

Lyg būtum išgirdęs koduotus pranešimus, valsą Žydrasis Dunojus ar kviečiant seselę Flamingo, galvoji kas vyksta?

Ko jie mums nesako?

Pamatai lūpdažio dėmę ant sienos, beveik prie pat grindų, ir gali tik įsivaizduoti, kas čia dėjosi. Pastebi baltas sudžiūvusias dėmes, atsiradusias po paskutinio orgazmo, kurias paliko kažkieno pimpalas, ištaškęs baltus kareivėlius ant plastikinių sienelių.

Dar keleto kitų skrydžių metu sienos išliks drėgnos, o veidrodis bus aprasojęs. Kilimėlis — lipnus. Kriauklė tebebus užkimšta įvairiaspalviais smulkiais garbanotais plaukeliais. Ant spintelės šalia kriauklės puikuosis tobulos formos apskritimas iš kontraceptinio tepalo ir gleivių, likusių po kažkieno apsilankymo, po to kai kažkas ten buvo pasidėjęs moterišką prezervatyvą. Dar keletą skrydžių ten puikuosis du arba trys tobulos formos apskritimai.

Tokie būna ilgesni vietiniai, transatlantiniai skrydžiai arba skrydžiai kertant ašigalį. Dešimties — šešiolikos valandų trukmės skrydžiai. Tiesioginiai skrydžiai Los Andželas — Paryžius. Arba iš bet kurio oro uosto į Sidnėjų.

Septintąjį kartą man atidarius tualeto duris skrendant į Los Andželą, raudonplaukė jogė pasičiumpa sijoną nuo grindų ir išlekia paskui mane. Užsiseginėdama sijoną nuseka iki mano vietos ir atsisėda greta sakydama: „Jei šitaip siekei mane įžeisti, tai galėtum užsidirbti duodamas pamokas?

Jos šukuosena tikriausiai nusižiūrėta iš kokios nors muilo operos, palaidinukė, dabar jau susagstyta, su didele apkritusia apykakle, susegta didele sage.

Tu dar kartą sakai: „Atsiprašau?

Ir tai vyksta skrendant į vakarus, kažkur į šiaurę ar šiaurės vakarus virš Atlantos.

„Klausyk, — sako, — aš tikrai labai daug dirbu, todėl negalima su manimi taip elgtis. Girdi?“

Aš sakau: „Atsiprašau?

„Kiekvieną mėnesį tris savaites aš praleidžiu keliaudama, — sako ji. — Moku už namą, kuriame beveik negyvenu... už savo vaikų futbolo treniruočių stovyklas... tėvo priežiūros kaina slaugos namuose tiesiog neįtikėtina. Nejaugi tik tiek nusipelniau? Aš juk visai gerai atrodau. Galėtum bent neužtrenkti durų man prieš nosį?

Ji iš tiesų taip pasakė.

Pasilenkia, kad įsiterptų tarp manęs ir žurnalo, kurį apsimetu skaitąs. „Ir neapsimetinėk, kad nesupranti, — sako. — Seksas nėra koks paslaptingas reiškinys!“

Aš klausiu: „Seksas?“

Ji užsidengia ranka burną ir atšlyja nuo manęs.

Sako: „O, dievulėliau, labai atsiprašau, pamaniau, kad...“ ir paspaudžia raudoną mygtuką, kuriuo kviečiama stiuardesė. Palydovė prieina ir ji užsako du dvigubus burbono.

Aš tariu: „Tikiuosi, kad abu pati ir išgersi.“

O ji atsako: „Šiaip, abu skirti tau.“

Tikriausiai man tai pirmasis kartas, kai suvokiu, kad tinkamo laiko niekada nebūna.

„Nesipykim, — sako ir ištiesia vėsią baltą ranką. — Mano vardas Ireise.

Geriausia vieta tokiems nuotykiams — Lokheed TriStar 500 su specialiu sanitariniu skyriumi už turistinės klasės salono, kuriame yra penki atskiri tualetai. Erdvūs. Nepraleidžiantys garso. Visiems už nugarų, todėl niekas nemato, kas ten įeina ar išeina.

Todėl belieka tik spėlioti, koks gyvulys sukonstravo Boeing 747-400, kuriame tualeto durys beveik remiasi į unitazą. Be jokio diskretiškumo į tualetą eini per visą turistinės klasės saloną. Ir pamiršk apie vienintelį mažytį biznio klasės tualetą, jei nenori, kad visi lėktuvo keleiviai sužinotų, ką ten veiki.

Viskas paprasta.

Jei esi vyrukas, tai atrodo šitaip — sėdi tualete, išsitraukęs savo dėdę Čarlį, na, supranti, didelę raudoną pandą, ir bandai jam suteikti paradinę formą, žinai, visiškai vertikalią padėtį ir tada tiesiog lauki mažyčiame plastiko kambarėlyje, tikėdamasis geriausio.

Galvoji apie tai kaip apie žvejybą.

Jeigu esi katalikas, jautiesi lyg eidamas išpažinties. Laukimas, palengvėjimas, nuodėmių išpirkimas.

Laikyk tai sugauk ir paleisk tipo žvejyba. Tai, ką žmonės vadina sportine žūkle.

Kitas būdas yra tiesiog atidarinėti duris kol rasi tai, ko ieškai. Primena seną televizijos žaidimą, kuriame atvėręs duris randi kokį nors prizą. Panašiai kaip dama ir tigras. Už vienų durų gali rasti prašmatnų pirmos klasės užpakalį, besidarbuojantį rankomis mažytėje kabinoje. Mažai galimybių susitikti ką nors iš pažįstamų. Už kitų durų gali laukti pagyvenęs bulius, persimetęs rudą kaklaraištį per petį, išskėtęs plaukuotus kelius, glostinėjantis savo nukarusią negyvą gyvačiukę, kuris ištartų: „Atleisk, pumpurėli, čia nieko asmeniško?

Tada mano humoro jausmas kartais būdavo per daug atbukęs, kad pasakyčiau nors „Norėtum“.

Arba „Tai tik tavo žydra svajonė, draugeli“.

Vis dėlto, atlygis per daug viliojantis, kad atsisakytum išmėginti laimę.

Mažytė erdvė, tualetas, du šimtai svetimų žmonių tik už kelių žingsnių, visa tai taip jaudina. Kai trūksta vietos ir negali laisvai judėti, gelbsti tik sąnarių lankstumas. Pasitelk vaizduotę. Šiek tiek kūrybiškumo, keletas paprastų tempimo pratimų ir gali tuk, tuk, pasibelsti į dangaus vartus. Nustebsi, kaip greitai lekia laikas.

Dalį malonumo sudaro iššūkis. Pavojus ir rizika.

Aišku, tai ne Didžiosios Amerikos Vakarų lenktynės ar kelionė į Šiaurės Ašigalį ir, juo labiau ne pirmieji žmogaus žingsniai mėnulyje.

Tai kitokio pobūdžio visatos tyrinėjimas.

Kitoks laukinės gamtos pažinimas. Milžiniško asmeninio vidinio kraštovaizdžio.

Tai lyg peržengti galutinę pasienio liniją — tie svetimi žmonės, nepažįstamieji, jų rankų ir kojų, kvapų ir dejonių džiunglės, tai, ko dar nepažinai. Didžioji nežinomybė. Paskutinis dar nenuniokotas miškas. Viskas, apie ką lig šiol tik svajojai.

O tu esi Kristupas Kolumbas, plaukiantis horizonto link.

Tu — pirmasis urvinis žmogus, paragavęs austrių. Galbūt šita austrė ir nėra šviežia, tačiau tau tai šviežiena.

Įkliuvęs velniažin kur, keturiolikos valandų skrydžio iš Hitrou į Joburgą pusiaukelėje gali patirti labai tikroviškų nuotykių. Dvylika, jei filmas neįdomus. Daugiau, jei visos vietos užimtos, mažiau, jei patenkama į turbulenciją. Daugiau, jei neprieštarauji, kad vyrukas padirbėtų burna, mažiau, jei sugrįžti į savo vietą patiekiant maistą.

Šis pirmasis kartas nėra labai malonus tuo, kad esu girtas ir mane pirmą kartą tiesiog išprievartavo raudonplaukė, tai yra Treisė, be to, mes dar patekome į oro duobę. Stvėriausi už tualeto sėdynės, kad nepargriūčiau, bet Treisė mane sulaikė, nors išgerto šampano burbuliukai veržėsi lauk, o ji galva beveik lietė plastikines lubas. Tą patį akimirksnį mano gaidukas iššovė, sperma tiesiog pakibo ore, tarsi besvoriai baltieji kareivėliai sklandė tarp mūsų — jos, vis dar kažkur palubėje, ir manęs, sėdinčio ant unitazo.

Tada krestelėjimas ir mes vėl susijungėme — ji su prezervatyvu, aš su sperma, kuri nutaškė mane visą karoliukais pop stiliumi, šimtais karoliukų, be to, ant manęs dar užvirto ir ji.

Tikras stebuklas, kad išgyvenęs tokius senus gerus laikus nepradėjau vaikščioti su skafandru.

O Treisė juokiasi ir sako: „Kaip man patinka tokie dalykai?

Tada eilinė turbulencija bloškia jos plaukus man į veidą, krūtų speneliai atsiduria beveik mano burnoje. Šokčioja perlai, juosiantys jos kaklą. Auksinė grandinėlė ant mano kaklo. Atrodo, kad mano kiaušiais, kabančiais virš unitazo skylės, kažkas žongliruoja.

Po truputį prisikuri visokiausių taisyklių, kurios padėtų geriau viską atlikti. Pavyzdžiui, tose senose prancūziškose karavelėse su trikampiais langeliais ir tikromis užuolaidėlėmis nėra pirmos klasės tualetų, tik du salono gale, todėl geriau nesistengti daryti ką nors ypatinga. Geriausia yra indų pagrindinė tantrinė poza. Abu stovite veidais vienas į kitą, moteris užkelia vieną koją tau ant klubo. Įeini į ją, tarsi „praskleisdamas nendres“ arba klasikiniu įsiskverbimu. Susikurk savo Kama Sutrą. Susikurk savo taisykles.

Pirmyn. Juk žinai, kad nori.

Šitai tinka tuo atveju, jeigu abiejų ūgis panašus. Kitais atvejais manęs nekaltink jei kas nutiks.

Nepretenduoju visko išmokyti. Tik perteikiu pačias paprasčiausias žinias.

Jeigu skrendi Boeingu 757-200, net mažučiame tualete lėktuvo priekyje gali tai padaryti modifikuota kinietiška poza, kai tu sėdi ant unitazo, o moteris atsisėda ant tavęs veidu į duris.

Kažkur į šiaurės vakarus virš Liti Roko Treisė man sako: „Šitą problemą lengvai išspręstų pompoir, kai albanų moteris tiesiog išmelžia vyrą vaginos raumenų susitraukimais!“

Jos nuleidžia spermą vien tik makštimi?

Treisė sako: „Aha!“

Albanės?

„Aha.“

Aš klausiu: „Ar jie turi oro linijas?“

Dar kai ko išmoksti, kai skrydžio palydovė pabeldžia į duris, tada viską greitai sutvarkai florencijietišku būdu, kai moteris sugriebia vyro kotą ir patraukia apyvarpės odą žemyn, stipriai, kad taptų jautresnė. Tai neįtikėtinai paspartina procesą.

O jei nori, kad viskas vyktų lėčiau, reikia stipriai spūstelėti užpakalinę koto pagrindo dalį. Net ir tuo atveju, jeigu procesas nenutrūks, sperma neišsilies ir išvaduos nuo valymo. Ekspertai tai vadina „saksoniškuoju būdu“.

Mes su raudonplauke esame dideliame MacDonell Douglas DC-10, serijos Nr. 30CF tualete ir ji parodo negrės pozą, kai atsiklaupia ant kriauklės, o aš delnais prisispaudžiu prie jos blyškių pečių.

Kvėpavimas rūku aptraukia veidrodį, ji susikūprinusi, veidas paraudęs. Treisė sako: „Kama Sutroje rašo, kad jeigu vyras įtrins savo daiktą granatų, melionų ir agurkų sėklų sultimis, šis padidės ir išliks toks šešis mėnesius.“

Patarimas man primena pasakos apie Pelenę pabaigą.

Ji pamato mano veidą veidrodyje ir sako: „Tik jau nepriimk visko taip asmeniškai!“

Kažkur į šiaurę nuo Dalaso stengiuosi seilėmis sudrėkinti išdžiūvusią burną, kol ji pasakoja, kad jei nori, jog moteris niekada tavęs nepaliktų, reikia jai ant galvos užberti dilgėlių lapelių ir beždžionės mėšlo.

Aš klausiu, ar ji rimtai.

O jeigu išmaudysite savo žmoną buivolės piene ir karvės tulžyje, tai bet kuris su ja pasimylėjęs vyras taps impotentu.

Sakau, kad tai nenustebintų.

Jei moteris kupranugario kaulą užpils medetkų sultimis ir tuo skysčiu teps blakstienas, žvilgsniu užkerės bet kurį vyrą, pažvelgusį jai į akis. Taip pat galima panaudoti ir povo, sakalo ar grifo kaulus.

„Gali pats pasiskaityti, — sako ji. — Viskas aprašyta storoje knygoje.“

Kažkur į šiaurės rytus nuo Albukerkės laižau jai ir mano veidas aplipęs skysčiu, panašiu į kiaušinio baltymą, skruostus kutena jos plaukai, o Treisė pasakoja, kad avino kiaušiai, išvirti pasaldintame piene, gali atgaivinti prarastą vyriškumą.

Paskui sako: „Nenorėjau, kad taip nuskambėtų.“

Aš galvoju, kad man visai neblogai sekasi. Turint galvoje du dvigubus burbono ir tai, kad laikausi ant kojų jau tris valandas.

Kažkur į šiaurės vakarus nuo Las Vegaso, mums vos bepastovint ant kojų, ji parodo tai, ką Kama Sutra vadina „skabymu“. Paskui „mango čiulpimu“. Paskui „rijimu?

Būti kartu šitoje ankštoje mažutėje tuščioje plastikinėje patalpoje, įstrigus laike ir erdvėje, kur nieko nevyksta, labai panašu į vergiją.

Jau nebeskraido senas geras Lockheed Super Constellation, kuriame kairiojo ir dešiniojo borto tualetai buvo tarytum dvivietis numeris: persirengimo kambarėlis su atskiru tualetu.

Jos švelnus stangrus kūnas drėgnas nuo prakaito. Mes beveik sulipę, du tobuli automatai, atliekantys darbą, kuriam esame sukurti. Jau keletą minučių mes liečiamės tik mano mechanizmo slankiojančiąja dalimi ir jos plyšelio pakraščiais, mano pečiai remiasi į plastikinę sieną, likusi dalis, esanti žemiau juosmens, ritmingai juda. Treisė stovi ant grindų, užkėlusi vieną koją ant kriauklės, prigludusi prie sulenkto kelio. Lengviau stebėti save veidrodyje“ už stiklo, kaip filmą, įrašą, nuotrauką žurnale, kaip kažką kitą, bet ne mus pačius, kažką nuostabaus, kas neturi nei tikro gyvenimo, nei ateities, nieko, išskyrus šią akimirką.

Geriausia vieta Boeing 767 – didžiulis tualetas, esantis už turistinės klasės salono. Concorde’o mažulyčiame tualete supranti, kad sėkmė nuo tavęs nusisuko, bet tai tik mano nuomonė. Jeigu ten tik myži, įsidedi kontaktinius lęšius ar valaisi dantis, suprantama, kad tam vietos pakanka.

Bet jei nori išbandyti pozas, Kama Sutroje vadinamas „varna“ ar „cikada“, ar dar ką nors, kam reikia šiek tiek daugiau nei dviejų colių amplitudės judesių, geriau jau pasistenk gauti bilietą į Europos Airbusą 300/310, kurio turistinės klasės tualetuose galima rengti vakarėlius. O dar geriau — į British Aerospace vienas — vienuolika, kurio dviejuose galiniuose tualetuose dar daugiau vietos.

Kažkur šiaurės rytuose virš Los Andželo man pasidaro bloga ir paprašau Treisės liautis.

Klausiu: „Kodėl tu tai darai?“

Ji klausia: „Ką?“

Tai.

Treisė nusišypso.

Žmonės, kuriuos matai už neužrakintų durų, yra pavargę nuo šnekų apie orą. Šie žmonės pavargę nuo saugumo, susiremontavę per daug namų. Jie įdegę, metę rūkyti, nevartojantys cukraus ir druskos, riebalų ir raudonos mėsos, perėmę savo tėvų ir senelių gyvenimo būdą ir galų gale viską prarasiantys. Viską darantys vien tam, kad galėtų išgyventi tik maitinimo vamzdelio dėka. Užmiršiantys net kaip kramtyti ir nuryti.

„Mano tėvas dirbo gydytoju, — sako Treisė. — O dabar neprisimena net savo vardo?

Tie vyrai ir moterys, sėdintys už neužrakintų durų, žino, kad didesnis namas nėra atsakymas į visus klausimus. Kaip ir geresnis sutuoktinis, daugiau pinigų ar stangresnė oda.

„Viskas, ką gali gauti, — sako ji, — tik dar vienas dalykas, kurį prarasi?

Atsakymas yra tas, kad nėra jokio atsakymo.

Iš tiesų, tai tik sunkių akimirkų kelias.

„Ne, — sakau ir paliečiu pirštu jos tarpukojį. — Turiu galvoje tai. Kodėl tu skuti gaktą?“

„A, štai kas, — sako ji ir šypsodamasi užverčia akis. — Tam, kad galėčiau dėvėti stringus?

Kol atsisėdu ant tualeto, Treisė žiūri į veidrodį norėdama pasitikrinti, kas liko iš makiažo, drėgnu pirštu nusivalo dažais ištepliotą lūpų kamputį. Pirštais patrina nedidukes įkandimo žymeles aplink spenelius. Kama Sutroje tai vadinama Išsklaidytais Debesėliais.

Žiūrėdama į veidrodį sako: „Aš dirbu tokį darbą, kur reikia daug keliauti, tik dėl tos priežasties, kad gerai pagalvojus, nėra nei vienos rimtos priežasties iš viso ką nors daryti.“

Nėra jokios prasmės.

Yra žmonių, kuriems orgazmas reikalingas tik todėl, kad galėtų užsimiršti. Viską pamiršti. Nors dviem minutėm, dešimčiai minučių, dvidešimčiai, pusvalandžiui.

O gal kai su žmonėmis elgiamasi kaip su gyvulių banda, jie taip ir elgiasi. Gal tai tik pasiteisinimas. Gal jiems viskas nusibodo. Gal taip yra todėl, kad niekas nėra sutvertas išsėdėti visą dieną tartum supakuotas kitų keleivių pilname lėktuve, negalėdamas pajudinti nė vieno raumenėlio.

„Mes — sveiki, jauni, žvalūs ir gyvybingi žmonės, — sako Treisė. — Kaip tau atrodo, kuris veiksmas ne toks tikras?

Ji velkasi palaidinę, maunasi pėdkelnes.

„Kodėl aš kažką darau? — sako ji. — Aš pakankamai išsilavinusi, kad galėčiau atmesti bet kokį planą. Sugriauti fantazijas. Paaiškinti bet kurį tikslą. Esu tokia protinga, kad galiu atsisakyti bet kokios svajonės?

Aš vis dar sėdžiu nuogas ir pavargęs, kai kažkas iš lėktuvo komandos praneša apie nusileidimą, kad artėjame prie Los Andželo, paskui vietos laiką ir oro temperatūrą, taip pat pateikia informaciją apie persėdimus į kitus reisus.

Akimirką ši moteris ir aš tik stovime, klausomės ir žiūrime kažkur į tuštumą.

„Aš tai darau, tai, nes man patinka, — sako ji, sagstydamasi palaidinę. — Tikrai net ir nežinau, kodėl taip darau. Gal todėl žudikai baudžiami mirties bausme. Nes jeigu tu kartą peržengei ribą, niekas tavęs jau nesulaikys.“

Užtraukdama sijono užtrauktuką sako: „Tiesa ta, kad aš net nenoriu žinoti, kodėl užsiiminėju atsitiktiniu seksu. Tiesiog taip elgiuosi. Nes tą pačią sekundę, kai surandi kam nors rimtą priežastį, tai tampa nebeįdomu“

Ji apsiauna batelius, susitvarko plaukus ir ištaria: „Ir, prašau, negalvok, kad tai buvo kažkas ypatinga!“

Atidarydama duris sako: „Atsipalaiduok, vieną dieną visa tai atrodys tik nereikšminga smulkmena.“

Žengdama pro duris sukužda: „Tu šiandien pirmą kartą peržengei šitą ribą.“ Palikdama mane nuogą ir vienišą, ji sako: „Kai išeisiu, nepamiršk užsirakinti.“ Tada nusijuokia ir priduria: „Jei vis dar to nori.“

41 skyrius

Administratorė kavos daugiau nebenori.

Taip pat neketina eiti į stovėjimo aikštelę ir patikrinti ar jos automobilis tvarkingas.

Ji sako: „Jei kas nors atsitiks mano automobiliui, žinosiu ką reikia kaltinti!“

Sukuždu: dssssssss.

Sakau, kad tikrai girdėjau kažką svarbaus, dujų nutekėjimas, o gal kažkur verkia vaikas.

Girdžiu Mamulės balsą, duslų ir pavargusį, sklindantį iš vidaus telefono garsiakalbio iš kažkokio nežinomo kambario.

Stovėdamas prie stalelio Šv. Antano centro vestibiulyje, klausausi kaip Mamulė kalba: „Amerikos šūkis yra „nepakankamai geras“. Niekas nevyksta pakankamai greitai, nėra pakankamai didelis. Mes visada nepatenkinti. Mes visada bandome pagerinti...“

Administratorė sako: „Nieko negirdėjau apie jokį dujų nutekėjimą!“

Silpnas, pavargęs balsas sako: „Aš visą gyvenimą su kuo nors kovojau, nes per daug bijojau ką nors kurti...“

Bet administratorė jį nutraukia, paspaudžia mygtuką ir sako: „Seselė Remington kviečiama pas administratorę. Sesele Remington, pas administratorę, skubiai?

Storo apsaugininko viršutinė kišenė pilna rašiklių.

Kai ji baigia kalbėti į mikrofoną, vėl atsiranda tas silpnas ir šnibždantis balsas.

„Niekas niekada nebuvo pakankamai gerai, — sako Mamulė. — Todėl ir dabar, gyvenimo pabaigoje, man nieko nebeliko..?

Ir jos balsas vėl išnyksta.

Nieko nebelieka. Tik baltasis triukšmas. Statika.

Ir ji greitai mirs.

Nebent įvyktų stebuklas.

Apsaugininkas šaukia pro duris, žiūrėdamas į administratorę: „Na? Kokia čia situacija?“

Ir juodai baltame monitoriuje ji parodo į mane, sulinkusį dvilinką iš skausmo, apsikabinusį abiem rankom savo degantį iš skausmo pilvą, ir sako: „Tai jis?

Ji sako: „Šį žmogų reikia pašalinti iš teritorijos, dabar pat?

42 skyrius

Vakar vakare per žinių laidą parodė mane, rėkiantį ir mojuojantį rankomis priešais kamerą, truputį toliau, man už nugaros — Denį, mūrijantį eilinį akmenį į sieną, ir dar šiek tiek toliau Betę, plaktuku daužančią didelį akmenį, bandančią iškalti kažkokią skulptūrą.

Per televiziją atrodau pageltęs, sulinkęs į kuprą nuo skausmo ir sunkumo jausmo žarnyne, jausmo, kad mano viduriai veržiasi laukan. Susilenkęs aš pakeliu veidą į kamerą, kaklas sulindęs į apykaklę. Mano kaklas toks pat liesas kaip ir rankos, Adomo obuolys atsikišęs kaip alkūnė. Viskas įvyko vakar, man grįžus iš darbo, todėl vis dar vilkiu Dansboro kolonijos lininius marškinius ir senovines kelnes. Dar prisideda batai su sagtimis ir kaklaraištis.

„Biče, — sako Denis, sėdintis greta Betės, kai jos bute mes žiūrėjome televizorių. — Neatrodai labai seksualiai?

Aš atrodau kaip prietranka Tarzanas iš mano ketvirtojo žingsnio, su beždžione ir kepintais kaštonais. Tas statinaitės formos išganytojas su palaiminga šypsena. Didvyris, kuris neturi ko slėpti.

Laidoje mėginau paaiškinti, kad nėra nieko neteisėto. Bandžiau įtikinti žmones, kad užviriau šią košę, kai paskambinau į savivaldybę ir pasakiau, jog gyvenu netoliese ir vyksta kažkokios neteisėtos statybos. Šios statybos kelia grėsmę vaikų žaidimų aikštelei. Kad statantis vyrukas neatrodo labai patikimas. Jog, be jokių abejonių, statoma satanistų bažnyčia.

Tada paskambinau į televiziją ir pakartojau tuos pačius prasimanymus.

Viskas prasidėjo būtent šitaip.

Visa tai padariau tik dėl to, kad norėjau būti reikalingas Deniui, viso šito nepasakiau. Tai ne televizijai.

Iš tikrųjų visi mano aiškinimai pasiliko montažinėje, nes laidoje buvau tik prakaituotas pasipūtęs maniakas, besistengiantis viena ranka uždengti filmavimo kamerą, rėkiantis, kad reporteriai dingtų iš akių, o kita ranka daužantis per mikrofoną taip, kad šis viso filmavimo metu lingavo.

„Draugeli“, — sako Denis.

Betė įrašė šią laidą ir mes žiūrime ją dar ir dar kartą.

Denis sako: „Draugeli, atrodai kaip velnio apsėstas!“

Iš tiesų esu apsėstas visai kitokios dievybės. Ir tai verčia mane gerai elgtis. Stengiuosi daryti mažučius stebuklus, kad galėčiau kada nors sukurti didelį.

Sėdžiu su termometru burnoje, patikrinu, jis rodo 101 laipsnį. Prakaitas srūte srūva ir aš sakau Betei: „Atleisk, kad sušlapinau sofą!“

Betė paima termometrą, patikrina ir uždeda man ant kaktos vėsią ranką.

Aš sakau: „Atleisk, kad laikiau tave kvaila tuščiagalve mergiščia.

Būti Jėzumi reiškia būti sąžiningu.

Betė sako: „Nieko tokio. Niekada nerūpėjo, ką apie mane galvoji. Svarbi buvo tik Denio nuomonė.“ Ji nukrato termometrą ir vėl įkiša man į burną.

Denis persuka juostą, ir štai vėl aš.

Šį vakarą man skauda plaštakas ir gelia rankų raumenis nuo ilgo skiedinio maišymo. Klausiu Denio, koks jausmas išgarsėjus?

Televizoriaus ekrane, man už nugaros matyti aukšta akmenų siena ir apskritas bokštas. Kitose sienose žioji tarpai langams. Pro plačias duris matyti laiptai, kylantys į viršų. Taip pat matyti kitos sienos, greičiausiai pamatai būsimiems priestatams, bokšteliams, kitoms arkadoms, kolonadoms, fontanėliams, vidiniams kiemeliams.

Reporterio balsas klausia: „Ar šis pastatas — gyvenamasis namas?

Atsakau, kad dar nežinome.

„Gal tai kokia nors bažnyčia?“

Mes nežinome.

Reporteris atsiranda kadre, tai rudaplaukis vyras su laku nupurkšta bangele virš kaktos. Jis atkiša man rankoje laikomą mikrofoną ir klausia: „Tai ką gi jūs tada statote?“

Žinosime, kai bus įmūrytas paskutinis akmuo.

„O kada tai bus?“

Mes nežinome.

Tiek laiko gyvenus vienam, labai gera sakyti „mes“.

Kai Denis išgirsta mane tai ištariantį, parodo pirštu į televizorių ir sako: „Nuostabu?

Denis sako, kad kuo ilgiau statysime, kuo ilgiau kursime, tuo daugiau pasieksime. Tuo ilgiau toleruosime savo netobulumą. Užtęsime malonumą.

Laikykime tai Tantrinės Architektūros idėja.

Ekrane sakau reporteriui: „Svarbus pats procesas. O ne tai, kas bus padaryta?

Juokingiausia, kad iš tiesų galvoju, jog padedu Deniui.

Kiekvienas akmuo Deniui reiškia nepraleistą veltui dieną. Upės nugludintas granitas. Tamsaus bazalto luitai. Kiekvienas akmuo — tai mažytis antkapis, mažytis paminklas dienai, kai daugelio žmonių dienos darbas yra kvėpuoti ir pamiršti ką tik praėjusią akimirką. Apie visa tai reporteriui net neužsiminiau, nepaklausiau, kas atsitiks, kai jo darbas išeis į eterį. Bus paskelbtas. Paskleistas. Išsklaidytas. Ištrintas. Pasaulyje, kuriame dirbama rašant popierius, mankštinamasi padedant treniruokliams, kur laikas, pastangos ir pinigai dingsta taip greitai, kad jų beveik nespėji pamatyti, mūrijantis akmenis Denis atrodo visai įprastai.

Viso šito reporteriui nepasakiau.

Štai vėl aš, mojuojantis rankomis ir sakantis, kad reikia daugiau akmenų. Būtume dėkingi, jei žmonės jų atneštų. Būtų nuostabu, jei žmonės mums padėtų. Mano plaukai sulipę ir patamsėję nuo prakaito, pilvas išlindęs iš kelnių. Sakau, kad vienintelis dalykas, kurio nežinome — kaip viskas pasibaigs. Ir dar — mes nenorime to žinoti.

Betė eina į virtuvėlę paspraginti kukurūzų.

Aš baisiausiai alkanas, bet nedrįstu valgyti.

Ekrane — paskutiniai kadrai: sienos, pamatai ilgai kolonadai, kolonos, kurios vieną dieną iškils. Pjedestalai statuloms, kurios kažkada atsiras. Baseinėliai fontanams. Atramos būsimiems kontraforsams, frontonams, bokšteliams, kupolams. Kyla arkos, kurios kada nors parems skliautus. Bokštelius. Vieną dieną. Krūmai ir medžiai jau auga, kad vėliau kai ką paslėptų ir palaidotų. Šakos tiesiasi pro langus. Kai kuriuose kambariuose žolė ir piktžolės siekia juosmenį. Visa tai praslenka kadre, bet čia tik pamatas to, ko mes galbūt niekada neužbaigsime.

Šito aš nepasakiau reporteriui.

Iš už kadro pasigirsta operatoriaus balsas: „Ei, Viktorai. Prisimeni mane? ChezBuffet užkandinė? Tu tada vos nepaspringai...“

Suskamba telefonas ir Betė atsiliepia.

„Biče, — sako Denis ir persuka juostą. — Tai, ką tu čia pasakei, daugelį žmonių labai suerzins?

O Betė sako: „Viktorai, čia iš mamos ligoninės. Jie ieško tavęs.

Šaukiu jai: „Minutėlę?

Prašau Denio paleisti įrašą dar kartą. Aš jau beveik pasiruošęs kalbėtis su Mamule.

43 skyrius

Padariau dar vieną stebuklą — nupirkau pudingo. Šokoladinio, vanilinio ir pistacijų, irisinio pudingo, tokio prikimšto riebalų, cukraus ir konservantų, supakuoto į mažyčius plastikinius indelius. Tereikia nuplėšti popierinį dangtelį ir kabinti šaukšteliu.

Mamulei reikia konservantų. Kuo daugiau konservantų, tuo geriau.

Nešinas pirkinių maišeliu, pilnu pudingo indelių, einu į Šv. Antano centrą.

Dabar toks ankstyvas metas, kad vestibiulyje dar nėra administratorės.

Nugrimzdusi pataluose Mamulė atsisuka ir klausia: „Kas?“

Atsakau, kad tai aš.

Ji vėl klausia: „Viktorai? Čia tu?“

Sakau: „Aha, bent aš taip manau!“

Peidž niekur nematyti. Nieko nėra, nes dabar ankstus šeštadienio rytas. Saulė ką tik patekėjo. Televizorius svetainėje tyli.

Mamulės kambarioke, ponia Novak, nusirenginėtoja, miega susirietusi ant šono savo lovoje, todėl kalbu pašnibždomis.

Nulupu dangtelį nuo pirmojo pudingo indelio ir maišelyje sužvejoju plastikinį šaukštelį. Atsisėdu ant kėdės, kurią prisitraukiu prie pat lovos ir, tiesdamas jai pirmąjį šaukštelį pudingo, sakau: „Atėjau tavęs išgelbėti?

Sakau, kad galų gale išsiaiškinau kas esu. Kad gimiau geru žmogumi. Esu tobulos meilės įsikūnijimas. Jog galiu būti geresniu, bet keistis reikia palengva. Šaukštelis prasmunka pro lūpas ir palieka burnoje pirmąsias penkiasdešimt kalorijų.

Tiesdamas kitą šaukštelį sakau: „Žinau, ką tau teko padaryti, kad pagimdytum mane?

Rudas, blizgantis pudingas lieka ant liežuvio. Ji greitai mirksi, liežuviu nustumia pudingą į žandus ir sako: „Oi, Viktorai, tu žinai?

Kišdamas dar penkiasdešimt kalorijų jai į burną raminu: „Nesijaudink. Tiesiog ryk?

Pilna burna šokolado ji kalba: „Visą laiką galvoju, kad tai, ką padariau, yra siaubinga?

„Tu suteikei man gyvybę“, — sakau aš.

Nusukdama galvą nuo dar vienos porcijos pudingo, nuo manęs, sako: „Man reikėjo Jungtinių Valstijų pilietybės?

Pavogta apyvarpė. Relikvija.

Raminu, jog tai nesvarbu.

Pasilenkęs įkišu dar vieną šaukštelį jai į burną.

Denis sako, kad galbūt antrasis Kristaus apsireiškimas nėra Dievo valia. Gal Dievas leido žmonėms patiems susikurti galimybę susigrąžinti Kristų. Tikriausiai Dievas norėjo, kad mes patys susikurtume savo išganytoją, kai būsime tam pasirengę. Kai mums labiausiai jo reikės. Denis sako, jog galbūt mes patys turime sukurti savąjį mesiją.

Kad išsigelbėtume.

Dar penkiasdešimt kalorijų keliauja į burną.

Galbūt net menkiausios pastangos gali padėti sukurti stebuklą.

Dar vienas šaukštelis rudos masės patenka burnon.

Ji atsisuka į mane, akys atrodo susiaurėjusios dėl raukšlių aplink jas. Lūpų kampučiai išteplioti šokoladu. Ir sako: „Apie ką, po velnių, čia šneki?“

Aš atsakau: „Žinau, kad esu Jėzus Kristus?

Ji išpučia akis, o aš tuo metu įkišu dar vieną šaukštelį jai į burną.

„Žinau, kad iš Italijos atvažiavai pastojusi nuo šventos apyvarpės?“

Dar porcija pudingo.

„Žinau, kad parašei visa tai dienoraštyje itališkai, kad aš negalėčiau perskaityti?

Įkišu jai į burną dar pudingo.

Kalbu toliau: „Dabar žinau savo kilmę. Žinau, kad esu mylintis ir rūpestingas?

Įkišu jai į burną dar pudingo.

„Ir žinau, kad galiu tave išgelbėti“, — sakau.

Mamulė žiūri į mane. Akys pilnos begalinio supratimo ir užuojautos, ji ištaria: „Kokį šūdą čia mali?“

Ji sako: „Pavogiau tave iš vežimėlio Vaterlo miestelyje Ajovoje. Norėjau apsaugoti nuo tokio gyvenimo, kuris tavęs laukė?

Motinystė — tai opiumas liaudžiai.

Taip pat žr. Denis su vaikišku vežimėliu, pilnu vogtų smiltainio gabalų.

Ji sako: „Aš tave pagrobiau?

Vargšelė pasimetusi, pamišusi moterėlė, ji pati nežino, ką šneka.

Sumaitinu dar penkiasdešimt kalorijų.

„Nieko, nieko, — sakau, — daktarė Maršai perskaitė tavo dienoraštį ir papasakojo man tiesą?

Įkišu jai į burną dar rudojo pudingo.

Ji pražioja burną, norėdama kažką pasakyti ir aš įkišu dar vieną šaukštelį.

Jos akys išsiplečia ir ašaros nusirita skruostais.

„Viskas gerai, aš tau atleidžiu, — sakau. — Myliu tave ir atėjau tavęs išgelbėti?

Tiesdamas dar vieną šaukštelį, sakau: „Tau tereikia tik praryti?

Jos krūtinė pakyla ir rudas pudingas burbuliuodamas išteka pro nosį. Akys persiverčia, oda pamėlynuoja. Krūtinė pakyla dar kartą.

Aš sakau: „Mama?“

Jos rankos dreba, o atkraginta galva susmenga į pagalves. Krūtinė išsipučia ir burnoje esanti ruda masė subėga atgal į gerklę.

Veidas ir rankos dar labiau pamėlsta. Užverstos akys pabąla. Viskas aplink pakvimpa šokoladu.

Paspaudžiu mygtuką, kviesdamas slaugę.

Raminu ją: „Be panikos.“

Sakau: Atleisk man. Atleisk man. Atleisk man. Atleisk man...

Drebančiomis rankomis ji stveriasi už gerklės. Aš panašiai atrodydavau viešai springdamas.

Atsiranda daktarė Maršai, kuri stovi kitoje lovos pusėje, viena ranka prilaikydama Mamulės galvą. Kita ranka valo pudingą jai iš burnos. Peidž sako man: „Kas atsitiko?“

Aš stengiausi išgelbėti. Ji nesuvokė tikrovės, nebeprisiminė, kad esu mesijas. Atėjau jos gelbėti.

Peidž pasilenkia ir įpučia oro Mamulei į burną. Išsitiesia. Dar kartą įpučia oro, vėl išsitiesia, ir kas kartą Peidž burna vis labiau išsiterlioja pudingu. Šokoladas. Mes visi juo kvėpuojame.

Tebelaikydamas pudingo indelį vienoje rankoje, o šaukštelį kitoje sakau: „Viskas gerai. Aš galiu tai padaryti. Kaip su Lozoriumi. Esu jau tai daręs anksčiau?

Ištiesiu rankas virš jos besikilnojančios krūtinės.

Sakau: „Ida Mančini. Įsakau tau gyventi?

Daranti dirbtinį kvėpavimą Peidž pasižiūri į mane, jos veidas ištepliotas ruda mase. Prataria: „Įvyko nedidukas nesusipratimas?

Peidž pasilenkia ir ištiesia rankas šalia manųjų. Ji spūsčioja rankomis Mamulės krūtinę. Širdies masažas.

Sakau: „Tai tikrai nebūtina. Aš esu Kristus?

Peidž šnibžda: „Kvėpuok. Kvėpuok, po galais?

Ir iš chalato viršutinės kišenėlės jai ant rankos užkrenta plastikinė paciento apyrankė.

Tai įvyksta tuo metu, kai staiga liaujasi visi kilnojimaisi, gaikčiojimai, rankų trūkčiojimai.

NAŠLYS nėra tinkamiausias žodis, tačiau jis pirmasis ateina į galvą.

44 skyrius

Mano Mamulė mirė, o Peidž Maršai yra tikra lunatikė. Viską, ką pasakojo, ji prasimanė. Tai, kad esu, oi, nebegaliu net ištarti, Jis. Taip pat ir tai, kad mane myli.

Na, gerai jau, kad patinku jai.

Kaip ir tai, kad esu gimęs būti geru, maloniu žmogumi. Nesu toks.

Ir jeigu motinystė — naujasis Dievas, vienintelė dar mums likusi šventybė, vadinasi, aš nužudžiau Dievą.

Tai vadinama jamais vu. Prancūziškai tai reiškia deja vu priešingybę, kai viskas atrodo nepažįstama, nesvarbu, kaip gerai manai visa tai žinąs.

Dabar viskas, ką galiu padaryti, eiti į darbą ir šlaistytis po Dansboro koloniją dar ir dar kartą viską išgyvendamas iš naujo. Uosti šokolado kvapą, įsigėrusį į pirštus. Esu įstrigęs toje akimirkoje, kai Mamulės širdis liovėsi plakti ir iškritusi plastikinė apyrankė įrodė, kad Peidž yra ligonė. Kad Peidž, o ne Mamulė gyveno iliuzijų pasaulyje.

Aš gyvenau iliuzijų pasaulyje.

Tą akimirką Peidž pakėlė akis nuo betvarkės, nuo šokoladu ištepliotos lovos ir pasakė:

— Bėk. Eik iš čia. Tiesiog dink.

Taip pat žr. Valsas „Žydrasis Dunojus“.

Galėjau tik spoksoti į jos apyrankę.

Peidž apėjo aplink lovą, sugriebė mano ranką ir pasakė:

— Tegu galvoja, kad tai mano darbas.

Ji nutempė mane link durų kalbėdama: „Tegu galvoja, kad ji tai pati padarė.“

Nužvelgė koridorių ir pasakė:

— Nuvalysiu tavo pirštų atspaudus nuo šaukštelio ir įdėsiu jai į ranką. Pasakysiu, kad pudingą palikai vakar.

Mums einant pro šalį visos durys užsirakindavo. Tai dėl jos apyrankės.

Peidž parodė į lauko duris ir pasakė, kad negali prieiti arčiau, nes jos neatsidarys.

Ištarė: „Tavęs čia šiandien nebuvo. Supratai?“

Ji daug ko prišnekėjo, bet nepasakė nieko svarbaus.

Aš nesu mylimas. Neturiu gražios sielos. Nesu geras, dosnus žmogus. Nieko neišgelbėjau.

Viskas pasirodė esą netikra, o ji — tik pamišėlė.

„Aš tiesiog ją nužudžiau“, — sakau.

Moteris, kuri ką tik mirė, kurią aš uždusinau šokoladu — ji net nebuvo mano motina.

„Tai buvo nelaimingas atsitikimas“, — sako Peidž.

O aš pratariu: „Kaip galiu tuo patikėti?“

Man išėjus, kažkas surado kūną, nes išgirdau pranešimą: „Sesele Remington, ateikite į 158-ą kambarį. Sesele Remington, skubiai ateikite į 158-ą kambarį.“

Aš net nesu italas.

Aš esu našlaitis.

Blaškausi po Dansboro koloniją kartu su išsigimėliais viščiukais, narkomanais gyventojais ir iškylaujančiais vaikais, kurie tiki, kad šita nesąmonė turi kažką bendra su tikra praeitimi. Čia nėra nieko tikroviško. Gali apsimetinėti. Gali gyventi iliuzijomis, bet neįmanoma atkurti ko, kas praėjo.

Kaladės miesto aikštės viduryje — tuščios. Ursula praeina pro mane vedina karve, abi prakvipusios kvaišalais. Net karvės akys apsiblaususios ir pasruvusios krauju.

Čia visada ta pati diena, kiekvieną dieną, ir tai savotiškai patogu. Kaip televizijos šou, kur tie patys žmonės gyvena toje pačioje negyvenamoje saloje keletą sezonų iš eilės ir visai nepasensta, tik ant jų veidų atsiranda vis daugiau grimo.

Toks visas tau dar likęs gyvenimas.

Prabėga gauja klykiančių ketvirtokų. Paskui juos bėga vyras ir moteris. Vyras rankoje laiko geltoną sąsiuvinį ir pribėgęs klausia: „Jūs esate Viktoras Mančinis?“

Moteris atsako: „Tai jis.“

Vyras pakelia sąsiuvinį ir klausia: „Jūsų?“

Tai mano ketvirtojo žingsnio seksoholikų grupėje užrašai, mano pilna ir negailestinga moralės inventorizacija. Seksualinio gyvenimo dienoraštis. Jame suskaičiuotos visos mano nuodėmės.

Moteris sako: „Na, ką?“ Vyrui, laikančiam sąsiuvinį, taria: „Tuoj pat jį suimkite.“

Vyras klausia: „Ar pažįstate Šv. Antano slaugos ir priežiūros centro pacientę Evą Miuler?“

Voverė Eva. Ji tikriausiai matė mane šį rytą ir papasakojo, ką padariau. Nužudžiau savo Mamulę. Na, gerai, ne savo mamą. Tą seną moterį.

Vyras sako: „Viktorai Mančini, jūs suimamas kaip įtariamasis išprievartavimu!“

Mergina su fantazija. Tikriausiai ji parašė skundą. Mergina, kurios rausvo šilko patalus aš sugadinau. Gvena.

Aš sakau: „Bet ji pati prašė išprievartauti. Tai buvo jos mintis!“ Moteris sako: „Meluoja. Jis šmeižia mano motiną!“

Vyras pradeda vardinti mano teises.

O aš klausiu: „Gvena yra jūsų motina?“

Vien tik pamatęs jos odą iš karto pasakytum, kad ši moteris vyresnė už Gveną dešimčia metų.

Tikriausiai šiandien visas pasaulis išsikraustė iš proto.

O moteris rėkia: „Mano motina yra Eva Miuler! Ji sakė, kad tu pasiguldei ją ir pasakei, kad tai toks slaptas žaidimas!!!“

Štai kaip.

„A, ji, — sakau. — Pagalvojau, kad kalbat apie kitą išprievartavimą!“

Vyras nutyla vidury žodžio ir klausia: „Ar klausotės, ką sakau apie jūsų teises?“

Viskas parašyta geltonajame sąsiuvinyje, sakau jam. Viskas, ką esu padaręs. Prisipažįstu dėl visų pasaulio nuodėmių. „Matot, — sakau, — aš tikrai kurį laiką galvojau esąs Jėzus Kristus!“

Iš užpakalinės kišenės vyras išsitraukia antrankius.

Moteris sako: „Devyniasdešimties metų senutę išprievartauti gali tik beprotis?

Nutaisau įžūlią išraišką ir sakau: „Šneki rimtai?“

O ji šaukia: „Nori pasakyti, kad mano mama nepatraukli?“

Vyras uždeda antrankius man ant riešo, apsuka ir surakina abi rankas už nugaros sakydamas: „Gal nueikime į ramią vietelę ir viską išsiaiškinkime?“

Aš esu suimamas visų Dansboro kolonijos nevykėlių akivaizdoje, visų tų narkomanų, išsigimusių viščiukų, vaikų, manančių, kad čia galima ko nors išmokti ir Jo Didenybės Kolonijos Gubernatoriaus Čarlio akivaizdoje. Panašu į Denio bausmę kaladėje, tik viskas vyksta iš tikrųjų.

Kitaip sakant, noriu visiems parodyti, kad ir jie niekuo nesiskiria nuo manęs.

Visi čia esantys yra suimti.

45 skyrius

Prieš man išeinant iš Šv. Antano centro, paskutinę minutę prieš uždarant duris ir pasileidžiant bėgti, Peidž mėgino pasiaiškinti.

Taip. Ji dirbo gydytoja. Kalbėjo greitai berdama žodžius. Dabar čia yra pacientė. Ji vis spūsčiojo savo rašiklį. Tikrai dirbo gydytoja genetike, o čia pateko tik dėl to, kad pasakė tiesą. Nenorėjo manęs įskaudinti. Jos burna vis dar išterliota pudingu. Ji tik stengėsi dirbti savo darbą.

Koridoriuje tą paskutinį kartą, kai matėmės, Peidž patraukė mane už rankovės, kad atsisukčiau, ir pasakė:

— Turi tuo patikėti.

Ji išpūtė akis taip, kad pro baltymą vos buvo matyti rainelės, o mažytė plaukų sraigutė buvo beveik išsileidusi.

Ji — gydytoja, genetikos specialistė. 2556 metais. O čia atkeliavo laiku, kad galėtų pastoti nuo šiuo istoriniu laikotarpiu gyvenančio vyro. Kad galėtų išsaugoti ir pateikti genetinį pavyzdį. Jiems reikėjo pavyzdžio, norint sukurti vaistus nuo maro. 2556 metais. Tai nebuvo pigi ir lengva kelionė. Kelionės laiku panašios į dabartinio laikotarpio keliones į kosmosą. Brangus lošimas ir jeigu ji grįš nepastojusi, be užsimezgusio embriono, kitos kelionės nebus rengiamos.

Dabar, apsivilkęs 1734 metų kostiumą ir susilenkęs dvigubas nuo skausmo žarnyne, aš vis dar galvoju apie jos tipiško vyro apibūdinimą.

— Mane čia uždarė tik todėl, kad pasakiau žmonėms tiesą apie save, — pasakė. — O tu buvai vienintelis pasiekiamas vaisingas vyras.

Taip, atsakiau, dabar viskas daug aiškiau. Tiesiog tobulai prasminga.

Ji tik norėjo pranešti, kad šį vakarą turi sugrįžti atgal į 2556 metus. Mes matomės paskutinį kartą, ir ji tik norėjo pasakyti, kad yra man dėkinga.

— Esu tau labai dėkinga, — pasakė, — ir tikrai tave myliu. Stovėdamas koridoriuje, apšviestas ryškios už langų tekančios saulės šviesos, aš ištraukiau juodą rašiklį iš jos chalato kišenėlės.

Ji stovėjo taip, kad šešėlis krito ant sienos, ir aš pradėjau piešti jo kontūrus.

Peidž Maršai paklausė:

— Kodėl taip darai?

Taip atsirado dailė.

Ir atsakiau:

— Dėl visa ko. Jei paaiškėtų, kad tu nesi pamišusi.

46 skyrius

Daugelyje dvylikos žingsnių gydymo programų ketvirtasis žingsnis reikalauja rašyti pilną ir teisingą savo, kaip priklausomo asmens, gyvenimo aprašymą. Privalai užrašyti į sąsiuvinį kiekvieną paslydimą, kiekvieną gėdingą gyvenimo akimirką. Pilną savo nusikaltimų sąrašą. Tai neleidžia nieko pamiršti. Tada privalai ištaisyti klaidas. Tą patį daro alkoholikai, narkomanai, apsirijėliai ir, žinoma, seksoholikai.

Tokiu būdu bet kuriuo metu gali peržvelgti blogiausius savo gyvenimo epizodus.

Tačiau prisimindamas praeitį nebūtinai tampi geresniu.

Mano geltonasis sąsiuvinis, kuriame tiek daug gyvenimo faktų, dabar yra tyrimo įkaltis. Jame viskas apie Peidž, Denį ir Betę. Niko, Lizą ir Tanią. Detektyvai skaito, sėdėdami kitapus didelio medinio stalo užrakintame garso nepraleidžiančiame kambaryje. Viena siena — veidrodinė, aišku, kad už jos įtaisyta video kamera.

Detektyvai klausia, ko aš siekiau, prisiimdamas kitų žmonių nusikaltimus.

Jie nori žinoti, kam man to reikėjo.

Atsakau jiems, kad galėčiau viską palikti praeityje.

Visą naktį jie skaito apie mano nuodėmes ir klausinėja, ką tai reiškia.

Seselė Flamingo. Daktaras Bleizas. Valsas Žydrasis Dunojus.

Ką mes kalbame, kai negalime sakyti tiesos? Aš jau nebežinau, ką visa tai reiškia.

Policijos detektyvai klausia, ar ką nors žinau apie pacientę Peidž Maršai. Ji ieškoma norint apklausti dėl neaiškių pacientės Idos Mančini mirties aplinkybių. Mano netikros motinos.

Panelė Maršai dingo praėjusią naktį iš užrakintos palatos. Nėra jokių matomų jėgos panaudojimo pėdsakų. Nėra liudininkų. Nieko. Ji tiesiog išnyko.

Šv. Antano centro darbuotojai neslopino jos fantazijų, kad yra gydytoja, pasakė man policininkai. Leido vilkėti senu gydytojo chalatu. Tai sustiprino jos iliuzijas.

Personalo darbuotojai sakė, kad mano ir jos santykiai buvo labai draugiški.

„Nelabai, — sakau. — Na, aš ją ten matydavau, bet iš tikrųjų ne daug apie ją žinojau?

Detektyvai sako, kad darbuotojai man nelabai palankūs.

Taip pat žr. Klara, slaugė.

Taip pat žr. Perle, vyresnioji slaugė.

Taip pat žr. Dansboro kolonija.

Taip pat žr. Seksoholikai.

Aš neklausiu, ar jie nebandė persikelti į 2556 metus ieškoti Peidž Maršai.

Pasirausęs kišenėje randu dešimties centų monetą. Praryju ją.

Kišenėje randu sąvaržėlę. Praryju ir ją.

Kol detektyvai skaito Mamulės dienoraštį, dairausi aplinkui ko nors didesnio, ką galėčiau praryti.

Jau tiek metų paspringinėju. Dabar tai turėtų būti nesunku.

Pasigirsta beldimas į duris ir man atneša pietus ant padėklo. Mėsainį lėkštelėje. Servetėlę. Pomidorų padažo butelį. Dėl tų pojūčių žarnyne, deginimo ir skausmo, esu išbadėjęs, bet negaliu nieko valgyti.

Jie klausia: „Kas parašyta tame dienoraštyje?“

Išvynioju mėsainį. Atidarau pomidorų padažo butelį. Privalau valgyti, kad nemirčiau badu, bet esu prisiėdęs kitokio šūdo.

Jis parašytas itališkai, sakau.

Skaitinėdami detektyvai klausia: „O kas čia, atrodo, panašu į žemėlapius? Visi šitie piešiniai?“

Keista, bet visai pamiršau apie juos. Tuos žemėlapius, kuriuos nupiešiau, kai buvau mažas kvailas lengvatikis šiknius. Matot, Mamulė pasakė, kad galiu iš naujo sukurti pasaulį, kad manyje slypi galia. Jog nebūtina pasaulį suvokti tokį, koks jis yra, su padalinta nuosavybe ir valdymu. Galiu jį susikurti tokį, kokį tik noriu.

Štai kokia ji buvo pamišusi.

O aš tikėjau.

Susikišu butelio kamštelį į burną. Ir praryju.

Kitą akimirką mano kojos trūkteli taip greitai, kad kėdė perlekia per mane. Rankos graibo aplink gerklę. Spoksau užvertęs akis į dažytas lubas. Smakras atvimpa.

Detektyvai jau pašokę nuo kėdžių.

Negaliu kvėpuoti, todėl kaklo venos iššoka. Veidas parausta, įkaista. Prakaitas išpila kaktą, teka nugara. Rankomis stipriai spaudžiu gerklę.

Aš negaliu nieko išgelbėti nei kaip gydytojas, nei kaip sūnus. Kadangi negaliu nieko išgelbėti, negaliu išsigelbėti ir pats.

Dabar esu našlaitis. Esu bedarbis ir manęs niekas nemyli. Man skauda vidurius ir vis tiek mirsiu, nesvarbu nuo ko.

Todėl reikia suplanuoti savo mirtį.

Nes kartą peržengęs ribą, nebegali sustoti.

Ir nėra galimybės pabėgti nuo nuolatinio bėgimo. Savęs apgaudinėjimo. Pasipriešinimo vengimo. Neišnaudotų galimybių. Kvailysčių. Televizijos. Neigimo.

Detektyvai atplėšia akis nuo dienoraščio ir vienas jų sako: „Nepanikuokit. Čia tai, kas aprašyta geltonajame sąsiuvinyje. Jis apsimetinėja?

Jie stovi ir stebi mane.

Suspaudęs rankomis gerklę negaliu kvėpuoti. Graudžiai verkiantis kvailutis mažas berniūkštis.

Kaip toji moteris, pilna burna šokolado. Moteris, kuri nebuvo mano mama.

Pirmą kartą, kiek galiu prisiminti, pajuntu ramybę. Ne džiaugsmą. Ne liūdesį. Ne nerimą. Ne pasipriešinimą. Tiesiog visos mano smegenų dalys nustojo funkcionuoti. Smegenų žievė. Smegenėlės. Štai kur slypi mano problemos.

Aš supaprastinu save.

Kažkur tobuloje pusiaukelėje tarp laimės ir liūdesio.

Nes kempinėms blogų dienų nebūna.

47 skyrius

Vieną rytą mokyklinis autobusiukas sustojo kelkraštyje ir įmotei mojuojant ranka kvailas berniūkštis įlipo į jį. Jis buvo vienintelis keleivis, ir autobusas pralėkė pro mokyklą šešiasdešimties mylių per valandą greičiu. Autobusiuką vairavo Mamulė.

Tai buvo paskutinis kartas, kai sugrįžo jo pasiimti.

Sėdėdama už didžiulio vairo ir stebėdama jį veidrodėlyje, tarė:

— Nustebsi, kaip lengva tokį autobusiuką išsinuomoti.

Pasuko į greitkelį ir pasakė:

— Turime kokias šešias valandas, kol autobusų kompanija praneš apie vagystę.

Autobusas riedėjo greitkeliu, miestas vis tolo, ir kai pro šalį pradėjo šmėkščioti tik pavieniai namai, Mamulė liepė jam persėsti greta. Ji iš rankinės išsitraukė raudoną dienoraštį ir sulankstytą žemėlapį.

Viena ranka Mamulė išlankstė ir pasitiesė žemėlapį ant vairo, kita nuleido lango stiklą. Vairą ji laikė keliais. Akimis vedžiojo nuo žemėlapio į kelią.

Tada suglamžė žemėlapį ir išmetė pro langą.

Visą tą laiką kvailas berniūkštis ramiai sėdėjo.

Ji paprašė dienoraščio.

Kai pabandė jai paduoti, pasakė:

— Ne. Atversk naują puslapį.

Ji liepė surasti rašiklį pirštinių skyrelyje ir kuo greičiau, nes tuoj privažiuos upę.

Kelias bėgo pro namus, ūkius, medžius ir po kelių akimirkų jie atsidūrė ant tilto per upę, kuri tekėjo abiejose autobusiuko pusėse.

— Greičiau, — pasakė Mamulė. — Piešk upę.

Tarsi jis būtų ką tik atradęs šią upę, tarsi būtų ką tik atradęs ištisą pasaulį, ji liepė nupiešti naują žemėlapį, pasaulio žemėlapį pačiam sau. Asmeninį nuosavą pasaulį.

— Nenoriu, kad tu pasaulį suvoktum tokį, koks tau pateikiamas, — pasakė.

Ji kalbėjo:

— Noriu, kad jį sukurtum, jog įgytum tokių įgūdžių. Susikurti savo pasaulį. Savas teisines normas. Noriu pamėginti tave to išmokyti.

Berniukas jau surado rašiklį, ir ji liepė knygelėje nupiešti upę. Nupiešti upę ir priešaky stūksančius kalnus. Liepė sugalvoti jiems pavadinimus. Ir ne jau žinomais žodžiais, o sukurti savus, naujus žodžius, kuriais dar nieko nėra pavadinta.

Susikurti savus simbolius.

Įsikišęs rašiklį į burną, su dienoraščiu ant kelių, mažas berniukas kiek pagalvojo ir visa tai nupiešė.

Ir, kvailiausia, kad berniukas pamiršo apie tai. Prisiminė tik tada, kai policijos detektyvai surado šitą žemėlapį. Tuomet prisiminė visa tai nupiešęs. Kad sugebėjo tai padaryti, turėjo tokią galią.

Mamulė pažiūrėjo į šį žemėlapį pro galinio vaizdo veidrodėlį ir pasakė:

— Puiku.

Žvilgtelėjo į laikrodį ir paspaudė greičio pedalą, padidinusi greitį ji paragino:

— Dabar visa tai užrašyk. Nupiešk upę naujame žemėlapyje. Ir būk pasirengęs, nes dar daug kam reikės suteikti vardus.

Sakė:

— Nes liko tik viena neištirta teritorija — neapčiuopiamas minčių, pasakojimų, muzikos, meno pasaulis.

Aiškino:

— Nes niekas nėra toks tobulas realybėje, kokį jį matai vaizduotėje.

Ji tarė:

— Nes aš negalėsiu amžinai būti šalia, kad paraginčiau.

Bet tiesa yra tokia, kad vaikis visai nenorėjo prisiimti atsakomybės už save, už savo pasaulį. Tiesa ta, kad kvailas mažas šiknius jau planavo surengti spektaklį artimiausiame restorane, kad Mamulę suimtų ir ji dingtų iš jo gyvenimo visiems laikams.

Jam teko rinktis tarp saugumo, tikrumo, pastovumo ir jos, ir jis jau buvo pasirinkęs.

Laikydama vairą keliais Mamulė ištiesė rankas ir suspaudė jo pečius sakydama: „Ko norėtum priešpiečiams?“

Tai turėjo nuskambėti visai nekaltai, todėl berniūkštis atsakė:

— Dešrainių kukurūzinėje bandelėje.

48 skyrius

Jau kitą minutę kažkieno rankos apkabina mane iš nugaros. Kažkuris policijos detektyvas stipriai suspaudžia, įremia kumščius po šonkauliais ir, kvėpuodamas tiesiai į ausį, sako: „Kvėpuok. Kvėpuok, velniai tave griebtų. Viskas bus gerai.“

Dvi rankos mane apkabina, atkelia nuo žemės ir kažkieno balsas šnibžda: „Tuoj viskas praeis?

Pilvo srities suspaudimas.

Kažkas plekšteli man per nugarą taip, kaip gydytojai plekšteli naujagimiui, ir iš gerklės išlekia butelio kamštelis. Iš vidurių su garsu išsiveržia oras ir du guminiai rutuliukai nurieda klešne žemyn, o paskui juos ir visas ten buvęs šūdas.

Mano intymusis asmeninis gyvenimas paviešinamas.

Nebelieka ko slėpti.

Beždžionė su kaštonais.

Kitą sekundę sudrimbu ant grindų. Kūkčioju, o kažkas pasakoja, kaip dabar viskas yra puiku. Aš esu gyvas. Jie mane išgelbėjo. Aš vos nenumiriau. Jie glaudžia mano galvą prie krūtinių ir sūpuodami sako: „Nusiramink?

Prineša man prie lūpų stiklinę vandens ir sako: Ššššš. Jie guodžia, kad viskas jau praėjo.

49 skyrius

Aplink Denio pilį būriuojasi koks tūkstantis žmonių, kurių aš neprisimenu, tačiau jie manęs niekada nepamirš.

Jau beveik vidurnaktis. Dvokiantis, tapęs našlaičiu, bedarbis ir nemylimas prasibraunu per minią iki Denio, stovinčio jos viduryje, ir sakau: „Sveikas, biče.“

Denis atsako: „Sveikutis!“ Jis stebi minią žmonių su akmenimis rankose.

Sako: „Tau tikrai nereikėtų čia būti!“

„Kai mus parodė per televiziją, — pasakoja Denis, — visą dieną besišypsantys žmonės čia neša akmenis. Nuostabius akmenis. Tokius puikius akmenis, kad net sunku patikėti. Atskeltus granito ir vulkaninio bazalto luitus. Nušlifuotus smiltainio ir kalkakmenio blokus. Eina vienas paskui kitą, nešdamiesi skiedinį, kastuvėlius, menteles!“

Ir visi kaip vienas užduoda tą patį klausimą: „O kur Viktoras?“

Čia prisirinko tokia daugybė žmonių, kad nėra vietos net pajudėti. Visi nori man asmeniškai perduoti akmenis. Šie vyrai ir moterys visą laiką klausinėjo Denį ir Betę, ar man viskas gerai.

Jie sako, kad laidoje atrodžiau siaubingai.

Ir visa tai dėl vieno asmens, kuris pasiskelbė didvyriu. Gelbėtoju, kuris restorane išgelbėjo Viktorui gyvybę.

Išgelbėjo gyvybę man.

Čia puikiai tinka posakis „parako statinaitė“.

Ir galų gale, kažkieno didvyriškas poelgis tapo visų čia esančių pagrindine pokalbių tema. Net ir tamsoje gali įžiūrėti virš minios apsireiškimo švytėjimą. Visada yra nematoma riba tarp tų, kurie šypsosi ir tų, kurie nesišypso.

Tarp tų, kurie jaučiasi esą didvyriais, ir tų, kurie žino tiesą.

Jei nuvertinsi žmonių akyse tai, dėl ko jie jaučia pasididžiavimą, jie sutriks. Iš gelbėtojų virtę kvailiais, gali kvaištelėti.

„Tau reikėtų dingti iš čia, biče“, — sako Denis.

Minia tokia milžiniška, kad net nematyti Denio statinio — nei kolonų, nei sienų, nei statulų, nei laiptų. Kažkas šaukia: „Kur Viktoras?!“

Kitas žmogus rėkia: „Norim Viktoro Mančinio!!!“

Aš tikrai šito nusipelniau. Baudžiamojo būrio. Šitos superdidelės šeimos.

Kažkas įjungia automobilio žibintus ir aš atsiduriu priešais sieną jų šviesoje.

Mano šešėlis grėsmingai iškilęs virš minios.

Esu tik save apgaudinėjantis nevykėlis stuobrys, kuris tikėjo, kad galima užsidirbti kiek reikia, žinoti, kiek reikia, turėti, kiek reikia, bėgti tokiu greičiu, kokiu reikia, ir pakankamai gerai pasislėpti. Dulkintis kiek nori.

Tarp savęs ir automobilio žibintų matau tūkstantinės beveidės minios kontūrus. Visiems šiems žmonėms atrodo, kad mane myli. Jie galvoja, kad sugrąžino man gyvenimą. Jų gyvenimo legenda išsisklaidė ore. Pakyla ranka, laikanti akmenį, ir aš užsimerkiu.

Nekvėpuoju, todėl iššoka kaklo venos. Veidas parausta, iškaista.

Kažkas dunksteli man prie kojų. Akmuo. Dunksteli dar vienas akmuo. Tuzinas. Dar šimtas dunkstelėjimų. Akmenys skyla ir dreba žemė. Aplink mane trupa akmenys, o visi rėkia.

Šventojo Manęs kankinystė.

Mano akys užmerktos ir sudrėkusios, žibintai šviečia raudonai pro akių vokus, pro mano kūną ir kraują. Akių drėgmė.

Dar daugiau dunksėjimų. Žemė dreba ir žmonės šaukia iš visos gerklės. Dar daugiau trinksėjimų ir dūžių. Dar daugiau prakeiksmų. Ir staiga viskas nutyla.

Sakau Deniui: „Draugeli?

Vis dar užsimerkęs, šniurkšteliu nosimi ir prašau: „Pasakyk, kas čia vyksta?

Kažkoks švelnus, medvilninis ir nelabai skaniai kvepiantis daiktas priglunda prie nosies ir Denis sako: „Pūsk, biče?

Visi dingę. Beveik visi.

Denio pilis, jos sienos sugriautos, akmenys išvartyti ir išmėtyti kur pakliuvo. Kolonos nuverstos. Kolonados. Pjedestalai apversti aukštyn kojom. Statulos sudaužytos. Išmėtyti akmenys ir skiedinys, skalda išbarstyta kieme, ja užpilti fontanai. Net medžiai aplaužyti į juos pataikiusių akmenų. Apdaužyti laiptai niekur nebeveda.

Betė sėdi ant didžiulio akmens ir žiūri į sudaužytą savo statulą, kurią buvo padaręs Denis. Ne tokią, kokia buvo iš tiesų, bet tokią, kokią matė jis. Tokią gražią, kokia jam atrodė. Tobulą. O dabar sudaužytą.

Klausiu, ar tai žemės drebėjimo pasekmės.

O Denis sako: „Tu beveik teisus, bet tai buvo truputei į kitoks Dievo valios pasireiškimas.“

Nebuvo likę akmens ant akmens.

Denis nusišnypščia ir sako: „Dvoki šūdu, bičeli?

Negaliu išvykti iš miesto iki tyrimo pabaigos, sakau jam. Policijos nurodymas.

Žibintų šviesoje matau vieno žmogaus kontūrus. Tik sulinkusį juodą siluetą, apšviestą žibintų šviesos, kol išvažiuoja visi ten stovėję automobiliai.

Mėnulio šviesoje Denis, Betė ir aš stengiamės įžiūrėti, kas tas pasilikęs asmuo.

Tai Peidž Maršai. Jos baltas gydytojos chalatas purvinas, rankovės užraitytos aukštyn. Aplink riešą plastikinė apyrankė. Šlepetės šlapios ir jai einant skleidžia cypiantį garsą.

Denis žengia į priekį ir sako jai: „Atleisk, bet čia ką tik įvyko klaikus nesusipratimas?

Šūkteliu, kad jis klysta, viskas buvo puiku. Čia visai ne tai, ką jis galvoja.

Peidž prieina arčiau ir ištaria: „Na, aš vis dar čia.“ Jos juodi plaukai susitaršę, mažos juodos sraigutės nebėra, akys patinusios ir paraudusios, ji šniurkščioja nosimi, gūžteli pečiais ir sako: „Manau, tai reiškia, kad aš pamišusi.“

Mes visi nuleidę akis žemyn, į išmėtytus akmenis, tik akmenis, rudus, niekuo neypatingus luitus.

Viena kelnių klešnė vis dar drėgna ir smirda šūdais, todėl patraukiu koją toliau ir sakau: „Na, panašu, kad aš jau nieko nebeišgelbėsiu.“

„Taip, aha..? — Peidž pakelia vieną ranką ir klausia: „Kaip manai, galėtum nuimti šitą apyrankę?“

Atsakau, kad galim pamėginti.

Denis koja spardo suvirtusius akmenis, ridena juos ir galiausiai pasilenkęs pakelia vieną. Betė nueina jam padėti.

Mes su Peidž tiesiog žiūrime vienas į kitą, į tikruosius mus. Pirmą kartą.

Galime nugyventi gyvenimą leisdami pasauliui nuspręsti, kas esame iš tiesų.

Sveiko proto ar pamišėliai. Šventieji ar seksoholikai. Didvyriai ar aukos. Leisdami, kad istorija nuspręstų — geri mes ar blogi.

Leisdami, kad praeitis nulemtų mūsų ateitį.

Arba mes patys galime nuspręsti.

O gal toks mūsų darbas — sukurti kažką geresnio.

Medžiuose suburkuoja karvelis. Jau tikriausiai vidurnaktis.

Denis sako: „Ei, mums čia praverstų pagalba.“

Peidž eina pas juos, einu ir aš. Keturiese rankomis kapstomės po akmenų krūvą. Tamsoje apima jausmas, netikėtas, šaltas ir amžinas, kai mes visi keturi stengiamės sukrauti akmenis vieną ant kito.

„Ar žinai pasakojimą apie antikinės Graikijos merginą?“ — klausia Peidž.

Kuri nupiešė savo prarasto mylimojo kontūrą? Sakau, kad taip, žinau.

O ji sako: „Žinai, vėliau užmiršo jį ir išrado sienų tapetus?

Truputį šiurpoka, bet mes esam piligrimai, savo laikmečio kvaileliai, besistengiantys susikurti savą alternatyvią tikrovę. Pastatyti pasaulį iš akmenų ir chaoso.

Aš nežinau, kas bus toliau.

Po visos šitos suirutės mes atsidūrėme neaišku kur vidury nakties...

O gal visai ir nereikia nieko žinoti.

Vieta, kur dabar stovime — griuvėsiuose, tamsoje, ir tai, ką dabar statome — tai gali būti kas tik nori.

PABAIGA

Content

Паланик Чак Pasprink