Ондатже Майкл

Anglas ligonis

Iš anglų kalbos vertė

Valdas Petrauskas

Turinys

I. Vila

II. Nei gyvas, nei miręs

III. Kartais ugnis

IV. Kairas, Pietų kvartalas, 1930–1938

V. Keterina

VI. Palaidotas lėktuvas

VII. Įvykio vietoje

VIII. Šventoji giria

IX. Plaukikų grota

X. Rugpjūtis

Padėka

Skipo ir Meri Dikinson

atminimui

Skiriu Kvintinui ir Grifinui

Taip pat Luizai Dennys

su padėka

„Daugelis jūsų, be abejo, prisimena, kokiomis aplinkybėmis 1939 metais, ekspedicijai išvykus į dykumą ieškoti Zerzuros, Džilf Kebire žuvo Džefris Kliftonas, o vėliau dingo jo našlė Keterina Klifton“.

„Negaliu šį vakarą pradėti mūsų susirinkimo skausmo gildoma širdimi nepriminęs tos tragedijos“.

„Šiandien susirinkome aptarti...“

Iš Geografų draugijos susirinkimo,

įvykusio 194... m. lapkričio mėnesį

Londone, protokolo

I Vila

Ji nustoja dirbusi, atsitiesia vidury sodo ir žiūri į tolumą pajutusi, jog oras keičiasi. Vėjas dabar jau pučia šuorais. Oras prisipildo ūžesio, svyruoja išlakūs kiparisai. Ji apsigręžia ir eina įkalnėn namo link, kopia per žemutę tvorą, — pirmieji lietaus lašai jau tyška ant nuogų pečių. Ji pereina lodžiją ir smunka vidun.

Virtuvėje ji nė nestabtelėja, eina toliau, lipa tamsiais laiptais ir leidžiasi ilgu koridorium — pačiame gale pro atdaras duris krinta šviesos pluoštas.

Ji pasuka į kambarį, savotišką sodą — vien medžiai ir ūksmingos pavėsinės, nutapyti ant sienų ir lubų. Lovoje guli vyriškis, jo kūną glamonėja vėjelis. Jai įėjus, jis iš lėto atsigręžia.

Kas keturios dienos ji mazgoja jo tamsų kūną, pradėdama nuo sužalotų kojų. Suvilgo kempinę, iškelia virš kulkšnių, varvina vandenį ir, kilstelėjusi akis, mato jį kažką vapant, šypsantis. Aukščiau blauzdų nudegimai baisesni. Skaudžiai violetiniai. Gyvi kaulai.

Jinai slaugo jį jau keli mėnesiai ir puikiai pažįsta jo kūną: lyg jūros arkliukas įmigęs penis, išsišovę smailūs dubens kaulai. Nukryžiuotasis, sako ji sau. Jis — jos globai atiduotas merdintis šventasis. Jis guli aukštielninkas, be priegalvio, žiūri aukštyn į lubose nupieštą lapiją, į tą šakų baldakimą ir žydrą dangų aukštybėje.

Ji pila kalaminą ruožais jam skersai krūtinės, ten, kur kūnas mažiausiai nudegintas, kur jį gali liesti. Jai patinka įdubimas po apatiniu šonkauliu, tas kūno skardis. Kai ji, priėjusi pečius, ima vėdinti sprandą, jis ima narnėti.

Ką? klausia ji, nuvaikydama apnikusias mintis.

Jis pasisuka į ją tamsiu veidu, įsmeigia pilkas akis. Ji įsikiša ranką į kišenę. Dantimis nudreskia odelę nuo slyvos, išplėšia kauliuką ir įspraudžia minkštimą jam į burną.

Jis vėl atsidūsta patraukdamas savęsp klausią jaunos slaugės širdį, nors ir kur būtų nukilęs mintimis, vedasi ją atminties labirintais, kuriais klaidžioja visus tuos mėnesius prieš savo mirtį.

Vyriškis romiai pasakoja kambaryje įvairius nutikimus, čia sklęsdamas, čia nardydamas vienur ar kitur nelyginant vanagas. Pabunda išpieštoje pavėsinėje, glėbiančioje jį iš visų pusių žiedais nužertomis didelių medžių šakomis. Mini išvykas, moterį, bučiavusią jo kūną, kuris dabar, nudegintas, spalva primena baklažaną.

Dykumoje praleisdavau ištisas savaites, pamiršdamas žvilgtelėti į mėnulį, sako jis, kaip vyras kartais ištisas dienas net nežvilgtelėja į žmonos veidą. Bet tai nereiškia, kad jam trūksta atidumo, — stačiai jam trūksta laiko.

Jo akys krypsta į jaunos moters veidą. Jeigu ji linguoja galva, jo žvilgsnis nuslysta per ją ir įsiremia į sieną. Ji palinksta priekin. Kaip jūs nusideginote?

Vėlyva popietė. Jis žaidžia paklodės kraštu, glosto jį atgalia ranka.

Kritau užsidegęs į dykumą.

Jie aptiko mano kūną, surentė iš pagalių šiokius tokius neštuvus ir vilko mane per visą dykumą. Mes traukėme per Smėlio jūrą, šen bei ten kirsdami vorupes. Žinot, klajokliai. Beduinai. Kai kritau, smėlis, ir tas užsiliepsnojo. Jie matė, kaip atsistoju ir nuogas žengiu iš ugnies. Odinis šalmas liepsnojo man ant galvos. Jie paguldė mane į lopšį, savotišką karstą, ir dusliai dunksėjo jų kojos, kai tekini nešė mane per dykumą.

Ugnis beduinams ne naujiena. Ne naujiena lėktuvai, nuo 1939-ųjų krintantys iš dangaus. Kai kuriuos savo įnagius ir rykus jie gaminosi iš pašautų lėktuvų ir tankų metalo. Tai buvo padangių karo metas. Jie mokėjo atskirti radijo bangomis valdomą skraidyklę nuo pamušto lėktuvo, jie gebėjo prasiskinti kelią per nuolaužas. Menkiausias kabinos sraigtelis būdavo brangenybė. Ko gero, buvau pirmas, gyvas išlipęs iš degančios mašinos. Žmogus liepsnojančia galva. Jie nežinojo, kuo aš vardu. Aš nežinojau, kokiai genčiai jie priklauso.

Kas jūs?

Nežinau. Jūs jau klausėte.

Sakėt, kad jūs anglas.

Vakare jis niekad nebūna tiek išvargęs, kad užsnūstų. Ji skaito jam knygas, kurių sugeba surasti bibliotekoje, apatiniame aukšte. Plevena žvakė, apšviesdama puslapį ir skaitančios jaunos seselės veidų, vos traukdama iš prieblandos sieną puošiančius medžius ir visą panorama. Jis klausosi, gerte gerdamas jos žodžius nelyginant vandenį.

Kai būna šalta, ji atsargiai įsliuogia į lovą ir atsigula šalia. Ji sugeba taip švelniai jį užkloti, kad jam nė kiek nesuskausta, neką daugiau, nei prisilietus jos plonyčiam riešui.

Kartais antrą valandą nakties jis dar nemiega, atviromis akimis stebeilija į tamsą.

Jis pajusdavęs oazės kvapą, dar jos nepamatęs. Drėgmės dvelksmą. Palmes ir takelius. Skardinių kibirų žvangsmą, kurio žemas tembras skelbdavęs, kad jie sklidini.

Jie suvilgydavę aliejumi dideles skiautes minkšto audinio ir jomis apklostydavę jį. Jis buvo pateptasis.

Jis jausdavęs šalia nebylų žmogų, jausdavęs jo kvapą, kai jis temstant, kas dvidešimt keturios valandos, prisilenkęs nuklostydavo ir tamsoje apžiūrėdavo jo odą.

Nuklotas jis vėl būdavęs anas nuogas žmogus, iššokęs iš liepsnojančio lėktuvo. Jie apklostydavę jį keliais sluoksniais pilko veltinio. Kokia didi tauta bus jį aptikusi, sakydavęs jis sau. Koks kraštas išgalvojęs tokias minkštas datules, kurias šalia einantis žmogus sukramto ir įdeda jam į burną. Visą tą laiką būdamas su tais žmonėmis jis niekaip negalėjęs prisiminti, iš kur esąs. Kiek jam žinoma, jis galėjęs būti ir priešas, pašautas ore.

Vėliau Pizos ligoninėje jam vaidendavęsis greta tas pats žmogus, — ateidavęs kas vakarą, kramtydavęs datules ir dėdavęs minkštas jam į burną.

Tos naktys būdavusios bespalvės. Be kalbų ir dainų. Beduinai tylėdavę, kai jis pabusdavęs. Jis gulėdavęs ant hamako altoriaus ir, puikybės apimtas, vaizduodavęsis šimtus jų aplink; buvę tarp jų ir tiedu, kurie jį aptikę ir numušę nuo galvos šakotą ugnies kepurę. Iš tikrųjų buvo tik du, tiedu, kurie jį aptiko ir numušė nuo galvos šakotą ugnies kepurę. Tiedu, kuriuos jis pažinojęs iš seilių, drauge su datulėmis patenkančių jam į burną, ir iš tankaus jų kojų dunksėjimo.

Ji atsisėsdavo ir imdavo skaityti knygą tolydžio plevenant žvakei. Retkarčiais žvilgtelėdavo žemyn į koridorių, į karo ligonine paverstą vilą, kur gyveno su kitomis seselėmis, kol, slenkant šiaurėn karui, tam jau beveik besibaigiančiam karui, visos jos viena po kitos buvo perkeltos kitur.

Tai buvo jos gyvenimo tarpsnis, kai ji puolė į knygas lyg į vieninteles duris iš savo vienutės. Knygos pasidarė jos pasaulio dalimi. Atsisėdusi prie naktinio stalelio, įguldavo į knygą ir skaitydavo apie indą berniuką, kuris mokėsi įsiminti ant padėklo sudėtus daiktus ir brangakmenius, ėjusį nuo vieno mokytojo prie kito: vieni mokė jį vietinės tarmės, kiti — kaip lavinti atmintį, treti — kaip atsispirti hipnozei.

Knyga gulėjo ant jos kelių. Ji susivokė, jog daugiau nei penkias minutes stebi popieriaus akytumą, užlenktą septyniolikto puslapio kampą — kažkas buvo taip paženklinęs skaitomą vietą. Pirštų galais ji palietė odą. Mintys pašėlo daužytis kaip pelė ant lubų, kaip naktinis drugys į lango stiklą. Ji žvilgtelėjo į koridorių, nors San Džirolamo viloje gyveno tik jiedu — anglas ligonis ir jinai. Ji turėjo pasisodinusi pakankamai daržovių sviedinių išraustame darže kalvos šlaite, kad jiedu nemirtų badu, be to, iš miesto kartais ateidavo žmogus, ir ji mainydavo muilą, paklodes ir visa kita, kas turėjo būti palikta karo ligoninėje, į būtiniausius produktus. Pupas, mėsą. Paskutinįsyk žmogus paliko jai du butelius vyno, ir dabar kiekvieną vakarą, pagulėjusi šalia anglo ir palaukusi, kol jis užsnūs, ji iškilmingai įsipildavo į stiklinaitę vyno ir, atsinešusi ant naktinio stalelio, stovinčio čia pat už vos pravertų durų, išlaižydavo po lašelį, įknibusi į kokią skaitomą knygą.

Tad knygose, kurių anglas klausydavosi susikaupęs arba mintimis nukilęs kitur, būdavo pilna turinio spragų, sakytum liūties išplautų išgraužų kelyje, dingusių epizodų, tarytum skėrių išėsto gobeleno gabalų, tarytum tuščių freskos vietų, nakčia nusilupus tinkui nuo bombų sprogimo.

Daugmaž tokia buvo ir vila, kurioje dabar ji gyveno su anglu. Į kai kuriuos kambarius negalėjai kojos įkelti, nes buvo užgriozti nuolaužų. Bombai pataikius į biblioteką apatiniame aukšte, ji atsivėrė mėnuliui ir lietui — viename kampe stovėjo amžinai permirkęs krėslas.

Ji nė neketino užtaisyti turinio spragų. Neatpasakodavo praleistų skyrių. Paprasčiausiai atsinešdavo knygą ir sakydavo: „Devyniasdešimt šeštas puslapis“ arba „Šimtas vienuoliktas puslapis“. Tai būdavo vienintelė nuoroda. Prisikišdavo jo rankas prie veido ir apuostydavo — jos vis dar dvelkė liga.

Jūsų rankos grumba, sakydavo jis.

O kas išravi piktžoles ir usnis?

Būkit atsargi. Esu sakęs, kaip čia pavojinga.

Žinau.

Ir ji imdavo skaityti.

Tėvas buvo išmokęs ją suprasti rankas. Ir šunų letenas. Kai tik tėvas likdavo kur nors vienas su šunimi, jis pasilenkdavo ir uostydavo šuns pėdas. Kvepiančios lyg stipriausias konjakas, sakydavo jis, pasaulyje nesą tauresnio kvapo! Puokštė! Puikiausi kelionių prisiminimai! Ji nutaisydavo pasidygėjimo išraišką, bet šuns letenos tikrai buvo stebuklingos: jų kvapas neturėjo nieko bendra su nešvarumais. Štai katedra! sakydavo tėvas. O štai sodas, veja, ciklamenų lysvė — stačiai koncentratas visų tų takų, kuriais šuo lakstė kiaurą dieną.

Ant lubų subrazdėdavo, lyg pelė būtų prabėgusi, ir ji vėl pakeldavo akis nuo knygos.

Jie nuėmė nuo veido žolių kaukę. Užtemimo dieną. Laukė tos dienos. Kur jis? Kokia tat civilizacija, išmananti apie oro ir šviesos permainas? Ahmarų ar Abejadų, nes jie priklausė vienai kuriai šiaurės vakarų dykumos genčių. Tų, kurios sugeba pagauti krintantį iš dangaus žmogų ir uždengti jo veidą supintų oazės nendrių kauke. Jis gulėjo ant žolių čiužinio. Iš visų sodų jam labiausiai patiko Kju botanikos sodas, tokių švelnių ir margų spalvų, kaip šlaitan kopiančių uosių guotai.

Užtemimo metu jis įdėmiai žiūrėjo į kraštovaizdį. Jie išmokė jį iškelti rankas, idant į kūną lietųsi visatos galios, — taip dykuma traukia savęsp lėktuvus. Jie nešė jį palankinu, suręstu iš šakų ir veltinio. Užtemusios saulės prieblandoje jis matė flamingų venas tvinksint skersai regimojo ploto.

Odą visada dengdavo tepalai arba tamsa. Vieną naktį pasigirdo lyg vėjo švilpimas aukštai virš galvos, o po valandėlės nutyko, ir jis užsnūdo ilgėdamasis to garso, lyg ščiūvančio švokštimo, ištrukusio iš ryklės paukščiui, gal flamingui, ar dykumų lapei, kurią vienas beduinas laikė pusiau užsiūtoje burnuso kišenėje.

Rytojaus dieną, kai tysojo vėl po storu veltinio sluoksniu, išgirdo skimbčiojant stiklą. Skambesys ėjo iš tamsos. Temstant, nuklojus veltinį, pamatė artėjant žmogaus galvą, padėtą ant stalo, ir susivokė, jog žmogus neša dideliausius naščius su šimtais buteliukų, parištų įvairaus ilgio virvelėmis ir vielomis. Žmogus slinko, lyg pats būtų dalis tos stiklinės uždangos. Jo kūnas buvo vidury tos stiklinės ertmės.

Išvaizda žmogus panėšėjo į tuos arkangelus, kuriuos jis mokykloje bandydavo persipiešti, niekad neįstengdamas suvokti, kaip kūnas gali turėti tiek raumenų, kad pajėgtų mosuoti tokiais sparnais. Žmogus ėjo ilgais, lėtais žingsniais, ėjo taip ramiai, jog buteliukai vos vos virpčiojo. Stiklo vilnis, arkangelas, buteliukai tepalo, saulės taip įkaitinto, jog atrodydavo, kad jis tam tyčia pašildytas žaizdoms tepti. Užpakaly jo tvino šviesa — visų atspalvių mėlyna ir kitos spalvos virpėjo ūke ir smėlio paviršiuje. Silpnas stiklo skimbčiojimas, spalvų margumynas, karališka eisena, ir veidas — tamsus siauras ginklas.

Iš arti žiūrint, stiklas buvo gruoblėtas, smėlio nugludintas — stiklas, pergyvenęs savo civilizaciją. Kiekvienas buteliukas buvo užkimštas kamšteliu, žmogus ištraukė jį dantimis ir, lūpomis laikydamas kamštelį, pūstelėjo skysčio iš vieno buteliuko į kitą, o kitą kamštelį irgi laikė lūpomis. Išskėtęs sparnus virš aukštielninko apdegusio kūno, žmogus giliai įsmeigė abu smaigus į smėlį ir išsinėrė iš šešiapėdžio jungo, siūbuojančio tarp abiejų smaigų. Išėjo iš savo krautuvėlės. Atsiklaupė, klūpomis prisiartino prie apdegusio lakūno, uždėjo vėsias rankas jam ant kaklo ir taip jas laikė.

Jį pažinojo visi kupranugarių take, Keturiasdešimties dienų kelyje, einančiame nuo Sudano šiaurėn, iki pat Gizos. Jis traukdavo pasitikti karavanų, prekiaudavo prieskoniais ir skysčiais, keliaudavo tarp oazių ir drėkinamų laukų. Žygiuodavo šarvuotas stiklo šarvais, nepaisydamas smėlio audrų, kamšteliais užsikimšęs ausis, tad jis pats buvo panašus į butelį, tas daktaras prekeivis, tas aliejų, kvapų ir panacėjų karalius, tas krikštytojas. Ateina, būdavo, stovyklon ir butelių uždanga atitveria ligonį.

Jis atsitūpė prie apdegėlio. Taip suglaudė pėdas, jog pasidarė lyg koks puodelis, paskui atsitiesė, net nežiūrėdamas išpešė vieną kitą butelėlį.

Atkemšant buteliukus, iš jų sklido kvapai. Jūros kvapas. Rūdžių. Indigo. Rašalo. Upės dumblo, lanko medienos, skruzdžių rūgšties, parafino, eterio. Chaotiškas kvapsnių tvanas. Tolėliau, užuodę kvapsnius, pratrūko bliauti kupranugariai. Jis ėmė trinti krūtinės ląstą tamsžaliu tepalu. Povo kaulų milteliais, pačiais veiksmingiausiais vaistais, mainais į tabaką gautais Medinoje, kažkur vakaruose ar pietuose.

Tarp virtuvės ir suniokotos koplyčios vėrėsi durys į ovalinę biblioteką. Viduje viskas atrodė gerai išsilaikę, tik galinėje sienoje sulig ta vieta, kur paprastai kabo portretai, žiojėjo didelė skylė, atsiradusi prieš du mėnesius apšaudžius vilą minosvaidžiais. Kambarys ilgainiui prisitaikė prie tos kiaurymės, derindamasis prie oro permainų, vakaro žvaigždžių, paukščių giesmių. Buvo ten sofa, pilka marška apdengtas fortepijonas, lokio galvos iškamša ir aukštos knygų lentynos pasieniais. Lentynos prie pramuštos sienos įlinko neišlaikydamos nuo lietaus išburkusių knygų. Į kambarį taip pat tolydžio trankė žaibai, eidami kiaurai apklotą fortepijoną ir kilimą.

Pačiame gale buvo užkaltos stiklinės durys. Jeigu būtų buvusios atdaros, ji būtų galėjusi tiesiai iš bibliotekos patekti lodžijon, paskui nusileisti apačion trisdešimt šešiais atgailos laipteliais ir atsidurti pievutėje, išraustoje fosforinių bombų ir sprogimų. Traukdamiesi vokiečiai užminavo daugelį namų, tad diduma kambarių, kaip tasai, buvo nebenaudojama ir saugumo sumetimais uždaryta, durys užkaltos lentomis.

Ji žinojo, kokie pavojai gresia, kai, įsmukusi vidun, sėlindavo per popiečio prieblandos gaubiamą kambarį. Sustodavo staiga suvokusi, kaip linksta medinės grindys po jos kojomis, ir pagalvojusi, jog to visiškai pakaktų bet kokiam mechanizmui sudirginti. Dulkių sluoksnis po kojomis. Vienintelis šviesos šaltinis — minos išmuštas sienoje švarplėtas skritulys, žvelgiantis į dangų.

Subraškėjo taip, lyg ji būtų plėšusi knygą, iš lentynos traukdama „Paskutinį mohikaną“, ir toje prietemoje jai suteikė drąsos spalvotas viršelis — akvamarininio dangaus ir ežero atšviestas indėnas pirmame plane. Ir tuomet, lyg kambaryje būtų buvęs žmogus, kurio nevalia trikdyti, ji išėjo atatupsta, taikydama į senas pėdas tiek saugumo sumetimais, tiek ir žaisdama, kad susidarytų toks įspūdis, jog ji esanti kambary, tik jos fizinis kūnas dingęs. Ji uždarė duris ir vėl pakabino vieton perspėjamąjį užrašą.

Grįžusi ligonio kambarin, ji atsisėdo lango nišoje taip, kad tapytos sienos būtų iš vienos pusės, o slėnis — iš kitos. Atsiskleidė knygą. Lapai buvo sulipę daiktan — sustingusi lakštų banga. Ji pasijuto lyg Kruzas, paplūdimyje aptikęs bangų išplautą knygą, jau ganėtinai išdžiūvusią. 1757 m. skaitiniai. Iliustravo N. C. Wyeth. Kaip ir visose gerose knygose, svarbiausias buvo lapas su iliustracijų sąrašu ir kiekvienai jų skirta teksto eilute.

Ji įgulė į aprašymą žinodama, jog išnėrus jausis, tarsi buvo pasinėrusi į svetimus gyvenimus, į intrigas, užsimezgusias prieš dvidešimt metų, kad jos kūnas pritvinkęs sakinių ir akimirkų, lygiai toks, koks būna pabudus — apsunkęs nuo išdilusių iš atminties sapnų.

Ant kalvų išsidėstęs miestelis, stovįs sargyboje prie šiaurės vakarų kelio, daugiau nei mėnesį laikėsi apsiaustas — užtvara, ginanti dvi vilas ir vienuolyną obelų ir slyvų soduose. Buvo ten Medičių vila, kur gyveno generolai. Truputį aukščiau — San Džirolamo vila, anksčiau buvęs moterų vienuolynas dantytomis it pilies sienomis, tapęs paskutine vokiečių kariuomenės tvirtove. Joje laikėsi šimtas karių. Kai miestelį nelyginant karo laivą padegamaisiais sviediniais įniko daužyti artilerija, kariai paliko sode ištemptas palapines ir persikraustė į perpildytus moterų vienuolyno miegamuosius. Koplyčia vietomis buvo įgriuvusi. Dalis vilos viršutinio aukšto nukentėjo nuo minų. Kai sąjungininkai pagaliau užėmė vilą ir pavertė ją ligonine, laiptai į trečią aukštą buvo uždaryti, nors išliko stogas ir dalis kamino.

Ji su anglu užsispyrė pasilikti galiniame kambaryje, nors kitos seselės su ligoniais persikėlė piečiau į saugesnę vietovę. Visą tą laiką jiedu šalo, gyveno be elektros. Kai kurie kambariai apskritai nebeturėjo sienų iš slėnio pusės. Ji atidarydavo duris ir pamatydavo kampe šlapią, lapais nuklotą lysvę. Durys atsiverdavo į gamtą. Kai kurie kambariai tapo atviromis paukščių tupyklomis.

Laiptų apatinės pakopos supleškėjo per gaisrą, kai kareiviai traukdamiesi padegė vilą. Ji nuėjo į biblioteką, pasiėmė dvidešimt knygų, prikalė jas prie grindų, paskui vieną prie kitos ir taip pasidarė dvi apatines pakopas. Diduma kėdžių buvo sudeginta židiniuose. Krėslas bibliotekoje išliko tik todėl, jog buvo kiaurai peršlapęs, merkiamas vakarinių audrų, lietui amžinai pliaupiant pro minos pramuštą skylę. Tik tai, kas buvo šlapia, ir išvengė ugnies tą 1945-ųjų balandį.

Buvo išlikę ir keletas lovų. Jai norėjosi klajoti po namus su savo čiužiniu arba hamaku, nakvoti tai anglo kambary, tai koridoriuje — nelygu oras, vėjas ar paros metas. Rytą ji susivyniodavo čiužinį ir surišdavo virvagaliu. Atšilus orams, ji atidarė daugiau kambarių, kad išsivėdintų tamsūs užkaboriai ir saulė išdžiovintų visą drėgmę. Kartais naktį ji atverdavo duris arba miegodavo kambariuose be sienų. Gulėdavo ant čiužinio pačiame kambario krašte žvelgdama į dreifuojantį žvaigždžiavaizdį, plaukiančius debesis, kartais pabusdama nuo perkūnijos grumėjimo arba žaibų. Buvo ji dvidešimties metų, tikra beprotė, kuri nė kiek nesirūpino savo saugumu nei kvaršino sau galvą dėl pavojų, tykojančių tikriausiai užminuotoje bibliotekoje, ar perkūno, gąsdinančio ją naktimis. Ji nestygo vietoje po šaltų mėnesių, kai buvo priversta tenkintis tamsia ir saugia erdve. Vaikščiojo po kareivių apšnerkštus kambarius, kur baldai buvo sudeginti ten pat, vietoje. Šlavė lapus, valė išmatas ir šlapimą, nešė lauk apdegusius stalus. Gyveno kaip valkata, tuo tarpu anglas ligonis tysojo lovoje kaip karalius.

Iš lauko namas atrodė nusiaubtas. Išoriniai laiptai kabojo perkirsti drauge su nukarusiais turėklais. Jųdviejų gyvenimą sudarė rūpinimasis maistu ir saugumu. Naktimis jie žibindavo tik žvakę saugodamiesi plėšikų, kurie siaubė viską, kas pakliūva. Juos gynė tik tai, jog vila panėšėjo veikiau į griuvėsius. Ji — jau išaugusi iš vaiko amžiaus, bet dar ne visai subrendusi, — jautėsi ten saugi. Atsižvelgdama į tai, kas nutiko jai karo metais, ji susikūrė kelias taisykles ir nuosekliai jų laikėsi. Nenorėjo vėl vykdyti įsakymų ir įsipareigoti didžiajam tikslui. Norėjo rūpintis vien apdegusiu ligoniu. Norėjo jam skaityti, jį maudyti ir leisti jam morfijų — bendrauti tiktai su juo.

Ji dirbo darže ir sode. Iš subombarduotos koplyčios atvilko šešių pėdų ilgio krucifiksą ir, įsmeigusi prie savo lysvės, pavertė jį savotiška kaliause apkarstydama tuščiomis sardinių skardinėmis, kurios, vėjui pučiant, daužydavosi ir žvangėdavo. Pačioje viloje ji ropšdavosi per šiukšles į žvakės apšviestą nišą, kur buvo jos gražiai sukrautas lagaminas: keletas laiškų, vienas kitas drabužėlis, metalinė dėžutė su medicinos instrumentais. Ji atituštino tik dalį vilos ir užsimaniusi galėjo viską sudeginti.

Ji įbrėžia degtuką tamsiame koridoriuje ir prikiša liepsnelę prie žvakės dagčio. Šviesa šokteli jai iki pečių. Ji klūpo. Susideda rankas ant šlaunų ir įkvepia sieros kvapo. Įsivaizduoja, jog drauge įkvepia šviesos.

Ji traukiasi atatupsta kelias pėdas ir kreidos gabaliuku grindyse brėžia ketvirtainį. Traukiasi toliau vis braižydama stačiakampius, kol pagaliau susidaro jų piramidė, viena, dvi, dar viena. Kaire ranka remiasi į grindis, nuleidusi galvą, susimąsčiusi. Traukiasi vis toliau nuo šviesos. Galiausiai nusileidžia ant kulnų ir atsitupia.

Įsimeta kreidą sijono kišenėn. Atsistoja ir, užsivertusi plataus sijono apačią, pasiriša ją prie juosmens. Iš kitos kišenės išsiima geležiuką, meta priekin, ir tas nukrinta į tolimiausią kvadratą.

Stryktelėja priekin, kojos atsitrenkia į grindis, šešėlis už jos ištįsta per visą koridoriaus ilgį. Ji labai greita, teniso bateliai čiuožia skaitmenimis, jos surašytais kiekviename stačiakampyje, atsispiria viena koja, paskui abiem, paskum vėl viena, kol pagaliau pasiekia paskutinį kvadratą.

Ji pasilenkia ir pakelia geležiuką, stovi ta poza nejudėdama, sijonas vis dar pakaišytas aukščiau šlaunų, rankos nukarusios, ji sunkiai šnopuoja. Įtraukia oro ir užpučia žvakę.

Dabar ji stovi tamsoje. Tik justi dūmų tvaikas.

Ji stryktelėja aukštyn ir pašokusi apsisuka, nutupia jau žiūrėdama priešingon pusėn, paskui dar pasiučiau liuoktelėja priekin į tamsų koridorių ir vis įšoka kvadratan, puikiai žinodama, kur jie yra, jos teniso bateliai vis atsispiria ir atsimuša į juodas grindis — aidas skamba po visus apleistos italų vilos užkaborius, sklendžia link mėnulio ir griovos, it randas puslankiu aprietusios pastatą.

Kartais naktį apdegęs vyriškis girdi pastate silpną krūpčiojimą. Kreipia ausį garso pusėn, bet niekaip negali nustatyti, nei kas tai per garsas, nei iš kur jis eina.

Ji ima užrašų knygelę nuo staliuko jo lovos galvūgaly. Tai knyga, drauge su juo perėjusi ugnį, — Herodoto „Istorijos“, jo papildytos iš kitų knygą iškirptais ir įklijuotais lapais arba jo ranka įrašytomis pastabomis, žodžiu, viskas perdėm susimaišę su Herodoto tekstu.

Ji ima skaityti smulkia rašysena priraizgytą rankraštį.

Pietų Maroke būna viesulas, aajej. Felachinai ginasi nuo jo peiliais. Būna africo, kartais siekiąs net Romą. Alm, rudenio vėjas, pučia iš Jugoslavijos. Arifi, taip pat vadinamas aref, arba riji, degina gausybe liežuvių. Tai pastovūs vėjai. Esamieji vėjai.

Būna ir kitokių, ne tokių pastovių, kurie tolydžio keičia kryptį, parverčia raitelį drauge su arkliu, sukdamiesi šimtu aštuoniasdešimčia laipsnių. Bist roz siaubia Afganistaną 170 dienų per metus, palaidodamas ištisus kaimus. Karštas ir sausas ghibli nuo Tuniso sūkuriuoja, siaudžia, sukelia nervų priepuolius. Haboob, dulkių švidras nuo Sudano, kyla skaisčiai geltonomis kilometrinėmis sienomis ir staiga prapliumpa liūtimi. Harmattan lekia Atlanto link ir pagaliau nugarma į vandenyną. Imbat — tai Šiaurės Afrikos jūrvėjis. Kai kurie vėjai pučia tik į padanges. Naktinės dulkių audros kyla orams vėstant. Khamsin, dulkių viesulas, siaučia Egipte nuo kovo iki gegužės. Arabiškai tai reiškia „penkiasdešimt“, nes pučia penkiasdešimt dienų. Tai Egipto devintoji Dievo rykštė. Datoo — kvapnus vėjas nuo Gibraltaro.

Taip pat yra (...), slaptas dykumų vėjas, kurio pavadinimą amžinai išdildė iš atminties vienas karalius, nuo jo žuvus sūnui. Ir nafhat, vėtra nuo Arabijos. Mezzar-ifoullousen, siautingas ir žiaudrus pietvakaris, berberų vadinamas „vištapešiu“. Beshabar, sausas ir juodas žiemrytys nuo Kaukazo, — „juodvėjis“. Samiel nuo Turkijos, „nuodai ir vėjas“, dažnai praverčia mūšyje. Kaip ir kiti „nuodingi vėjai“, Šiaurės Afrikos simoom ir solano, kurie dulkių uruliais nudrasko išlikusius retus žiedlapius ir kelia svaigulį.

Ir kiti, vietiniai vėjai.

Kurie siaučia pažeme kaip potvynio banga. Nugalanda dažus, varto telefono stulpus, ridena akmenis ir statulų galvas. Harmattan traukia kiaurai Sacharą, pritvinkęs raudonų dulkių, karštų kaip ugnis, smulkių kaip miltai, apauga, apkepa šautuvų spynas. Tą raudoną vėją jūreiviai vadina „tamsos jūra“. Sacharos raudono smėlio ūkų pasitaiko be galo toli šiaurėje, kaip antai Kornvalyje ir Devone. Jie prapliumpa tokiomis purvo liūtimis, jog manyta, kad lyja krauju. „1901 metais, pasak liudytojų, lyta krauju daugelyje Portugalijos ir Ispanijos sričių“.

Ore laikosi milijonai tonų dulkių, kaip žemės gelmėse — milijonai kubinių metrų oro, lygiai kaip dirvoje laikosi daugiau gyvių (kirmėlių, vabalų, žemėgyvių) nei žemės paviršiuje. Herodotas mini gausybę kariaunų, amžinai pradingusių simoom nasruose. Vieną tautą „taip įsiutino tas negandos vėjas, kad ji paskelbė jam karą ir kautynių rikiuote stojo mūšin, bet buvo veikiai ir visiškai palaidota.

Trejopos dulkių audros. Sūkurys. Stulpas. Šydas. Pirmuoju atveju dingsta horizontas, antruoju aplink jus „šoka džinai“, trečiuoju — „spindi variu. Gamta atrodo liepsnų apimta.

Ji kilstelėja akis nuo knygos ir mato į save įsmeigtą jo žvilgsnį. Jis prabyla tamsoje.

Beduinai ne veltui laikė mane gyvą. Matot, buvau jiems naudingas. Mano lėktuvui sudužus dykumoje, vienam jų dingtelėjo mintis, kad galiu kam nors praversti. Aš esąs žmogus, sugebąs pažinti neįvardytą miestą vien iš jo griaučių žemėlapyje. Aš esąs neišsenkantis žinių šaltinis. Aš esąs iš tų žmonių, kurie, atėję į svečius ir likę vieni kambaryje, žengia tiesiai prie lentynos, ima iš jos knygą ir uosto. Taip mes persismelkiame istorija. Man žinomi jūros dugno žemėlapiai, žemėlapiai, kuriuose pažymėti Žemės plutos įtrūkimai, pergamentuose nubraižyti žemėlapiai, kuriuose nurodyti Kryžiaus karų keliai.

Tad dar prieš suduždamas puikiai pažinojau jų kraštą. Žinojau, jog kadaise, tokių ir tokių interesų bei paskatų vedamas, per jį žygiavo Aleksandras. Man žinoma, kokių papročių laikosi dėl šilko ir šulinių pakvaišę klajokliai. Viena gentis buvo juodai nudažiusi visą slėnį, kad padidėtų vertikalus oro masių judėjimas ir imtų dažniau lyti, ir net pradėjusi statyti aukštus bokštus debesies pilvui praplėšti. Kitos gentys atstatydavo delnus ton pusėn, iš kur ima pūsti vėjas. Jos tikėjo, kad, padarius tai deramu metu, galima nukreipti audrą prieš kaimynus, nedraugiškai nusiteikusią gentį. Ištisos gentys staiga dingdavo smėlio prarytos; uždusintos smėlynuose, jos įeidavo į istoriją.

Dykumoje labai lengva pamesti nuovoką ir pamiršti ribas. Krisdamas iš padangių į dykumą, tą geltoną skreitą, be perstojo sau kartojau: Man reikia susirišt plaustą... Man reikia susirišt plaustą...

Ir ten, troškioje smėlio viešpatijoje, žinojau, jog esu tarp žmonių, pratusių gyventi prie vandens.

Tasilyje buvau matęs piešinių uolose, nupieštų dar tais laikais, kai Sacharos gyventojai, plaukiodami nendriniais luotais, medžiojo hipopo tarnus. Vadi Suroję buvau matęs grotose freskas, vaizduojančias plaukikus. Šičia yra buvęs ežeras. Būčiau galėjęs grotoje ant sienos nupiešti jo kontūrus. Prieš šešis tūkstantmečius būčiau galėjęs nuvest juos prie to ežero.

Paklauskit jūreivį, kokios žinomos burės yra pačios seniausios, ir jis nupieš jums trapecijos formos burę virš nendrinio luoto — tokią, kokią matome uolų piešiniuose Nubijoje. Tais laikais, kai dar nebūta jokių dinastijų. Dykumose dar teberandama harpūnų. Žmonės, pratę gyvent prie vandens. Netgi šiandien kuprių vilkstinės primena upes. Tačiau šiandien kaip tik vandens čia pasigendama. Vanduo, pasitraukęs tremtin, pargabenamas čionai bidonais ir gertuvėmis, — tik vaiduoklis jūsų rieškutėse ir burnoje.

Kai patekau tarp jų be jokios nuovokos, neišmanydamas, kur esu, man būtų pakakę sužinoti, kaip vadinasi kokia kalvelė, koks vietinis paprotys, tokia ar tokia istorinio gyvūno ląstelė, ir pasaulio žemėlapis būtų atsidūręs vietoje.

Ką diduma mūsų išmanė apie tuos Afrikos kraštus? Nilo armijos puolė ir traukėsi mūšio lauke, nusidriekusiame per aštuonis šimtus mylių dykumos vidury. Lengvieji tankai, vidutinio nuotolio veikimo „Blenheimo“ bombonešiai. Dvisparniai naikintuvai „Gladiatorius“. Aštuoni tūkstančiai vyrų. O kas priešai? Kas sąjungininkai Kirenaikės derlingose žemėse, sūriose el Agheilos pelkėse? Visa Europa kariavo Šiaurės Afrikoje, Sidi Rezeghe, Baguohe.

Jis penkias dienas keliavo beduino velkamais neštuvais, tamsoje, po brezentiniu gaubtu tysodamas aliejumi suvilgyto veltinio guolyje. Temperatūra staiga sumažėjo. Jie pasiekė slėnį — kanjoną aukštomis raudonomis sienomis, prisijungė prie dykumų genties, pasklidai sliuogiančios per smėlynus ir uolynes — genties mėlynais apsiaustais, plevenančiais lyg pieno puta, lyg sparnai. Jie atplėšė švelnaus veltinio sluoksnį nuo prisisiurbusio kūno. Jis gulėjo erdviausioje kanjono nišoje. Kaip ir prieš tūkstančius metų suopiai nardė žemyn ton uolos sprogymėn, kur jie buvo apsistoję.

Rytą jie nunešė jį į siq pakraštį. Sustoję aplink garsiai kalbėjosi. Dialektas darėsi vis aiškesnis. Jis buvo čia atgabentas dėl užkastų ginklų.

Jie nešė jį turėdami tikslą, neveizdžiomis akimis atgręžę į priekį, paguldę jo ranką taip, kad jis užčiuoptų bet kokį daiktą, esantį daugmaž per metrą. Daug dienų kelionės dėl to vieno metro. Kad palinktų priekin ir ištempta ranka, apačion pakreiptu delnu paliestų kokį daiktą. Jis palietė automatinį ginklą. Atitraukė ranką. Balsai nuščiuvo. Jis buvo atgabentas atpažinti ginklų.

„12 mm kulkosvaidis „Breda“. Itališkas“.

Jis atitraukė spyną, pirštu patikrino, ar nėra šovinio, užstūmė ir nuspaudė nuleistuką. Pokšt. „Puikus ginklas“, — sumurmėjo. Jį patraukė toliau.

„7,5 mm Chatellerault. 1924 metų prancūzų gamybos lengvasis kulkosvaidis“.

„Vokiečių gamybos. 7,9 mm MG-15. Skirtas lėktuvams“.

Jį prinešdavo prie kiekvieno ginklo. Tie atrodė surinkti skirtingu laiku įvairiose šalyse. Tikras ginklų muziejus dykumoje. Jis liesdavo buožės arba dėtuvo apribus, apčiuopdavo kryptuką. Garsiai pasakydavo ginklo pavadinimą, tuomet būdavo nešamas prie kito. Aštuoni buvo iškilmingai pakelti. Jis aiškiai ištarė jų pavadinimus, iš pradžių prancūziškai, paskui genties kalba. Bet kuriam galui? Tikriausiai jiems buvo svarbu ne tiek išgirsti ginklo pavadinimą, kiek įsitikinti, kad jis žino, ką sako.

Kažkas vėl paėmė jam už riešo ir įkišo ranką šovinių dėžėn. Kitoje dėžėje, dešinėje, buvo 7 mm sviediniai. Toliau būta kitokių.

Vaikystėje jis augo pas tetą. Vejoje ant žolės ji išdėliodavo kortų malką figūromis į apačią ir lavindavo jo atmintį. Kiekvienam žaidėjui buvo leidžiama atversti dvi kortas ir galop atminty surasti joms poras. Tai vykdavo kitame kraštovaizdyje, kraštovaizdyje, kur almėjo upėtakių gausūs upeliai, skardeno paukščių giesmės, kurias jis sugebėdavo atpažinti iš pirmos natos. Tai buvo pasaulis, kur viskas buvo įvardyta. Dabar užrištomis akimis, žolių kauke uždengtu veidu, jis paimdavo šovinį, nurodydavo savo nešėjams kelią iki reikiamo ginklo, įsprausdavo šovinį, užstumdavo spyną ir, pakėlęs ginklą aukštyn, iššaudavo. Trenksmas pašėlusiai nugriaudėdavo tarp kanjono sienų. „Nes aidas — tai balso dvasia, pabundanti tuščioje ertmėje“. Tuos žodžius Anglijos ligoninėje parašė žmogus, laikomas pamišėliu ir pikčiurna. O jis toje dykumoje buvo sveiko proto, aiškios galvos, kėlė kortas, lengvai tinkino poras ir, skausmingai šiepdamasis tetai, sulig kiekvienu sėkmingu deriniu leido šūvį aukštyn, o neregimi žmonės aplink vis džiugesniais šauksmais lydėjo kiekvieną driokstelėjimą. Paskui pasukdavo kita kryptimi, vėl grįždavo prie kulkosvaidžio „Breda“, tik jau keistu, žmonių nešamu palankinu, lydimas vyriškio, peiliu vienodai ženklinančiu atitinkamas šovinių dėžes ir buožes. Po vienatvės dienų jis mėgavosi tuo bruzdesiu, džiaugėsi tais šauksmais. Taip savo išmanymu jis atsilygino žmonėms, kaip tik dėl to jį išgelbėjusiems.

Kai kuriuose kaimuose, per kuriuos jis keliavo drauge su jais, nebuvo moterų. Jo žinios buvo grynu pinigu, vienai genčiai atsiskaitant su kita. O kai kuriose gentyse būta per aštuonis tūkstančius žmonių. Jis pažino kai kuriuos jų papročius, kai kurias melodijas. Dažniausiai užrištomis akimis girdėjo Mzina genties žmones giesmėmis viliojant vandenį ir krykštaujant džiugiais balsais, dahhiya šokius, fleitas, kuriomis skelbiamas pavojus, dvigubą fleitą makmna (kurios vienas vamzdis tolydžio dūzgia). Ir penkiastyges lyras. Pažino preliudų ir interliudų kaimą ar oazę. Girdėjo plojimus. Antifonų šokius.

Jam leidžiama žiūrėti tik sutemoms nusileidus, tuomet jis mato savo pagrobėjus ir išgelbėtojus. Dabar jis žino, kur yra. Vienoms gentims jis piešia žemėlapius, apimančius didesnes nei jų gyvenamos žemės teritorijas, kitas moko valdyti ginklą. Muzikantai atsisėda priešais jį kitoje laužo pusėje. Simsimiyya lyros natos plaukia tolyn, lengvo vėjelio nešamos. Arba viršum liepsnų sklendžia prie jo. Šoka vaikinukas, laužui šviečiant, ir tai pats geidžiamiausias dalykas, kokį jis kada nors buvo matęs. Jo gležni pečiai balti kaip papirusas, laužo nutviekstas pilvas spindi prakaitu. Nuogas kūnas staiga sugiedruoja prasiskleidus melsvam rūbui — lyg gyva pagunda — nuo kaklo iki pat kulkšnių. Rusvas žaibas.

Juos supa naktinė dykuma, šen bei ten paženklinta audrų, vilkstinių. Aplink jį amžinai begalė paslapčių ir pavojų, lygiai kaip tą dieną, kai aklai ištiesė ranką ir įsipjovė į dviašmenį skustuvą, pamestą smėlyje. Kartais jis klausia save, ar nesapnuoja to pjūvio, tokio plonyčio, kad jis nejaučia skausmo ir nusišluosto kraują į skustą galvą (veido dar nevalia liesti), idant žaizdą pastebėtų pagrobėjai. O tas kaimas be moterų, kur jis buvo tyliai atgabentas, ir ištisas mėnuo, kurį praleido nematydamas mėnulio? Ar visa tai jo išgalvota? Sapnuota gulint tamsoje suvystytam į aliejum sudrėkintą veltinį?

Jie keliavo pro prakeikto vandens šulinius. Kai kur atvirose vietovėse slypėjo palaidoti miestai, ir jis laukdavo, kol jie prisikas iki smėlyje glūdinčių kambarių. Laukdavo, kol jie prisikas iki smėlyje glūdinčių vandens gyslų. Šokančio skaistaus vaikinuko tyras grožis lygiai toks kaip jauno choristo balsas, kurį jis įsiminė kaip tyriausią visų garsų, vaiskiausią visų upių vandenų, skaidriausią visų jūros gelmių gelmę. Ten, dykumoje, kur kitados tyvuliavo jūra, kur nebuvo nieko tvirta nei pastovaus, kur viskas buvo sklidu kaip vaikinuko lininė tunika, gaubianti jį nelyginant vandenynas ar melsva placenta. Vaikinukas įsijaudrina, laužo liepsna nuskaistina jo lyties organus.

Paskui laužas užpilamas smėliu, aplink juos sklaidosi dūmai. Kaip pulsas ar lietus ščiūva muzikos instrumentai. Vaikinukas atkiša rankas viršum išblėsusio laužo ir nutildo fleitas. Kai jis nutolsta, nebelieka vaikinuko, nebelieka jo pėdų. Drykso tik jo skolinti skarmalai. Vienas vyras šliaužia priekin, nugriebia nuo smėlio nulašėjusią spermą. Neša baltajam ginklų vertėjui ir įtrina jam rankas. Dykumoje garbinamas tik vanduo.

Ji stovi prie kriauklės, laikosi jos stebeilydama į sienos tinką. Ji nuėmė veidrodžius, sunešė juos į tuščią kambarį. Ji laikosi kriauklės ir linguoja galvą į šalis, duodama valią šešėliui. Susidrėkina rankas ir pirštais šukuojasi plaukus, iki tie galutinai peršlampa. Ji atsigaivina ir maloniai jaučiasi, kai, einant pro duris, vėjas taip perlieja nuo galvos iki kojų, kad ji net neišgirsta perkūnijos.

II Nei gyvas, nei miręs

Žmogus sutvarstytomis rankomis beveik keturis mėnesius išbuvo Romos karo ligoninėje ir staiga atsitiktinai išgirdo apie apdegusį ligonį ir seselę, išgirdo minint jos vardą. Jau atsidūręs prie lauko durų, jis pasuko atgal ir priėjo prie būrelio gydytojų, kuriuos ką tik aplenkė, pasiklausti, kur ji yra. Jis seniai gulėjo ligoninėje ir buvo pagarsėjęs kaip nekalbus žmogus. Bet šit jis prašneko, paklausė, kuo ji vardu, ir jie nustėro. Visą tą laiką jis nebuvo ištaręs nė žodžio, atsakydavo mostais, mimika, o kartais šypsena. Apie save nebuvo nieko pasakęs, tik užrašė savo registracijos numerį, liudijantį, jog priklauso sąjungininkams.

Jo tapatybė buvo patikrinta ir oficialiai patvirtinta pranešimais iš Londono. Galutinai nustatyta jo tapatybė pagal senus randus. Tuomet gydytojai vėl ėmė aplink jį šokinėti ir linkčioti galvomis žiūrėdami į jo tvarsčius. Šiaip ar taip, garsenybė, trokštanti tylos. Karo didvyris.

Taip jis jautėsi saugesnis. Nė žodžio. Nors ir kaip būtų į jį kreipęsi: maloniai, klastingai, grasindami peiliu. Jau keturi mėnesiai, kai jis nepravėrė burnos. Jų akimis žiūrint, buvo stačiai gyvūnas, ir tiek, nei gyvas, nei miręs, kai buvo atgabentas ligoninėn ir reguliariai gaivinamas morfijum rankų skausmui malšinti. Sėdėdamas krėsle, tamsoje, stebeilydavo į ligonius ir seseles, zujančius į palatas ir procedūrų kambarius.

O štai dabar, lenkdamas būrelį gydytojų, išgirdo minint moters vardą. Sulėtino žingsnius, grįžo atgal ir, priėjęs prie jų, paklausė, kokioje būtent ligoninėje ji dirbanti. Jie atsakė, jog esanti sename moterų vienuolyne, kuris buvęs vokiečių užgrobtas, paskui sąjungininkų apgultas, paimtas ir paverstas ligonine. Kalvose, į šiaurę nuo Florencijos. Didžia dalimi subombarduotas. Nesaugus. Laikina lauko ligoninė, ir tiek. Tačiau seselė ir ligonis atsisakę keltis kitur.

Kodėl niekas jų neprivertęs?

Ji pareiškusi, jog ligonio būklė pernelyg rimta, kad būtų galima jį kam nors gabenti. Kas be ko, būtų buvę įmanoma jį pergabenti į saugesnę vietą, bet tuo metu nebuvę laiko leistis į ginčus. Be to, ir ji buvusi ne kažin kokios sveikatos.

Sužeista?

Ne. Kiek kontūzyta per apšaudymą. Geriausia būtų buvę išsiųsti ją namo. Visa bėda, jog karas pasibaigęs. Niekam nieko neįsakysi. Ligoniai neatsiklausę bėga iš ligoninių. Kariai palieka savo junginius nelaukdami demobilizacijos.

Kokia vila? paklausė jis.

Šmėkla sode, kaip visi sakę. San Džirolamo. Tai va, o toje viloje irgi vaidenasi. Apdegėlis. Turi veidą, bet nebeatpažįstamas. Nervų sistema nebeveikia. Gali prie to veido prikišti degantį degtuką – jokios reakcijos. Veidas lyg apmiręs.

Kas jis? paklausė jis.

Niekas nežinąs, kuo jis vardu.

Jis nešneka?

Būrelis gydytojų prapliupo juoktis. Ne, šneka, šneka be perstojo, bet pats nežino, kas jis toks.

Iš kur jis?

Beduinai atgabenę Sivos oazėn. Paskui kurį laiką buvęs Pizoje ir... Vienas tų arabų tikriausiai nešiojąs jo asmens ženklą. Ko gera, parduosiąs, ir jis kada nors atsirasiąs, bet, galimas daiktas, niekad neparduosiąs. Asmens ženklas — stebuklingos galios amuletas. Kiek lakūnų nukritę dykumoje, ir nė vienas negrįžęs su savo asmens ženklu. Dabar jis glūdąs ten, Toskanos viloje, ir mergina jo nepaleidžianti. Sakosi neatiduosianti, ir tiek. Sąjungininkai ten turėję penkiasdešimt sužeistųjų. Prieš tai vokiečiai ten laikę nedidelę įgulą, tai buvęs jų paskutinis atsparos mazgas. Kai kurie kambariai esą papuošti freskomis, vaizduojančiomis įvairius metų laikus. Šalia vilos esąs siauras tarpeklis. Ji esanti kalvose, daugmaž per trisdešimt mylių nuo Florencijos. Žinoma, jums reikėsią gauti leidimą. Galima bus paprašyt ką nors jus ten nuvežti. Vaizdas ten dar siaubingas. Nudvėsę gyvuliai. Nušauti, pusiau suvalgyti arkliai. Patiltėse žmonės, pakarti už kojų. Karo baisybės. Ir, be to, labai pavojinga. Pionieriai dar neišminavę. Traukdamiesi vokiečiai palikę begalę minų. Šiurpi vieta ligoninei. Nesą nieko blogiau už lavonų tvaiką. Kad kraštas pasidarytų švaresnis, labai praverstų stipri pūga. Labai praverstų krankliai.

Ačiū.

Pirmąsyk po kelių mėnesių jis išėjo iš ligoninės į saulę, į gryną orą, paliko žalsvos šviesos užlietas palatas, kur per ilga ėmė jaustis lyg po stiklo gaubtu. Sustojo giliai įkvėpti oro, įsigyventi į karštligiškos skubos nuotaiką. Pirmiausia, tarė sau vienas, man reikia batų guminiais padais. Man reikia gelato.

Traukinyje, kratomam į šalis, jam buvo sunku užsnūsti. Kiti kupė keleiviai rūkė. Smilkiniu jis tolydžio atsitrenkdavo į lango rėmą. Visi vilkėjo tamsiais drabužiais; cigaretėms smilkstant, atrodė, jog vagonas dega. Jis pastebėjo, kad, traukiniui važiuojant pro kapines, keleiviai žegnojasi. Be to, ir ji ne kažin kokios sveikatos.

Gelato migdolams, prisiminė jis. Kartą lydėjo mergaitę drauge su jos tėvu pas gydytoją operuotis migdolus. Vos metusi žvilgsnį į vaikų pilną palatą, ji atsisakė, ir tiek. Klusniausia, švelniausia mergaitė staiga virto uola, tvirta ir nepalenkiama. Niekas nieko neišplėšiąs jai iš gerklės, nors tuo metu protas tam ir pritarsiąs. Ji gyvensianti su tuo, nors ir kas tai būtų. Jis nė nenumanė, kas tai yra migdolai.

Jie niekad nelietė man galvos, tarė jis sau, ir tai keisčiausia. Blogiausia būdavo vaizduotis, ką jie būtų padarę vėliau, ką būtų išpjovę. Tokiomis akimirkomis visad galvodavo apie galvą.

Brazdėjimas ant lubų, lyg pelė bėgiotų.

Jis stovėjo su kelionmaišiu pačiame gale koridoriaus. Padėjo maišą ant grindų ir žengė per tamsą ir mirgančių žvakių liepsnelių valkas. Jam einant prie jos, nebuvo girdėti žingsnių nei grindų braškėjimo. Jai buvo nuostabu ir podraug tam tikra prasme gera ir jauku, jog jis sugeba tyliai, be menkiausio triukšmo įsismelkti į jos ir anglo aplinką.

Jam einant ilgu koridorium pro žibintus, kiekvienas nudriekdavo jo šešėlį. Ji pasuko aliejinio žibinto dagtį, kad aplink ją prasiplėštų šviesos ratas. Sėdėjo nejudėdama, su knyga ant kelių, kai jis priėjo artyn ir pritūpė šalia kaip dėdė.

— Sakyk, kas yra migdolai?

Ji įsmeigė į jį akis.

— Niekad nepamiršiu, kaip tu išlėkei iš ligoninės it viesulas, lydima dviejų vyrų.

Ji linktelėjo.

— Tavo ligonis šičia? Galiu įeit?

Ji papurtė galvą, purtė tol, kol jis prabilo iš naujo.

— Tad pamatysiu jį rytoj. Tik pasakyk man, kur eiti. Man nereikia paklodžių. Ar čia yra virtuvė? Taip keistai keliavau tavęs ieškodamas.

Kai jis nuėjo koridorium, ji vėl grįžo prie stalo ir atsisėdo drebėdama. Jai reikėjo to stalo, tos įpusėtos knygos pusiausvyrai atgauti. Kad ją pamatytų, tas vyriškis, kuris ją pažinojo, atvažiavo traukiniu, pėsčias nuėjo keturias mylias nuo kaimo iki čia ir koridorium iki šio stalo. Po kelių minučių ji nuėjo į anglo kambarį ir valandėlę žiūrėjo į ligonį. Pro sienoje nutapytą lapiją švietė mėnesiena. Vienintelė šviesa, iliuziją paverčianti tikrove. Galėjo nusiskinti ją kaip gėlę ir prisisegti prie suknelės.

Vyriškis, vardu Karavadžas, atidaro visus kambario langus, norėdamas pasiklausyti nakties garsų. Nusirengia, švelniai pasitrina sprandą ir prigula ant paklotos lovos. Šnara medžiai. Mėnesiena sudūžta virsdama sidabrinėmis žuvelėmis, kurios nardo lauke tarp astrų žiedlapių.

Mėnesiena apgijusi jį nelyginant oda, vanduo. Po valandos jis jau ant vilos stogo. Nuo ten apžvelgia bombų sudaužytus stogus, du akrus nusiaubtų sodų ir daržų aplink vilą. Stebeilija į kraštovaizdį, vietą, kur jie yra Italijoje.

Rytojaus rytą prie šulinio jiedu mėgina pasikalbėti.

— Dabar, būdama Italijoje, galėtum daugiau pasidomėti Verdžiu.

— Kuo?

Ji kilstelėja akis nuo paklodžių, kurias skalbia prie šulinio.

Jis primena jai.

— Kartą sakei man, kad esi jį įsimylėjusi.

Hana susidrovėjusi nuleidžia galvą.

Karavadžas vaikščioja aplink, apžiūrinėja pastatą, žvilgsniu permeta plotą nuo sodo iki lodžijos.

— Taip, buvai įsimylėjusi. Stačiai iš proto mus varei su savo Džiuzepe. Koks vyras! Pats geriausias visais atžvilgiais, sakydavai. O mes turėdavom tau pritarti, tau, šešiolikmetei akiplėšai...

— Įdomu, kas jai nutiko.

Ji padžiauna išskalbtą paklodę ant rentinio.

— Buvai pašėlusiai tvirtos valios.

Ji eina grįstu taku, trypdama tarpuose prižėlusią žolę. Jis žiūri į jos kojas juodomis kojinėmis, plonytį rudą sijoną. Ji persisveria per baliustradą.

— Man regis, čionai atvažiavau, prisipažįstu, kad ir nesąmoningai galvodama apie Verdį. Be kita ko, tu buvai išvykęs, o tėvas išėjęs į karą... Pažiūrėk, vanagai! Kasryt atskrenda. Viskas čia sudaužyta, suskaldyta į druzgus. Tik čia, šiame šuliny, gali pasisemti vandens. Išvykdami sąjungininkai išardė vamzdžius, manė, kad šitaip privers mane išvykt.

— Reikėjo. Kraštas dar neišminuotas. Visur mėtosi pilna nesprogusių bombų.

Ji prieina, pirštais užspaudžia jam burną.

— Džiaugiuosi tave matydama, Karavadžai. Nieko daugiau nenoriu matyti. Nesakyk, jog atvažiavai čionai įtikint manęs išvykti.

— Ko jau ko, o labiausiai norėčiau atsidurt nedideliam bare, kur nesproginėja sumautos bombos, kur yra vurliceris ir kur gali išgerti taurelę. Pasiklausyt Frenko Sinatros. Mums reikia muzikos, — pridūrė. — Labai praverstų tavo ligoniui.

— Jis tebėra Afrikoje.

Jis žiūri į ją, laukia, kol ji dar ką nors pasakys, bet apie anglą ligonį daugiau nėra ko sakyti. Jis suniurzgia:

— Esama anglų, mylinčių Afriką. Dalis jų smegenų atspindi būtent dykumą. Šit kodėl ten jie nesijaučia svetimi.

Jis mato ją vos pastebimai linkčiojant. Sulysęs veidas, trumpai kirpti plaukai, — nei kaukės, nei paslapties, dengusios tada, kai ji nešiojo ilgus plaukus. Viena aišku: ji atrodo rami šiame savo pasaulyje. Fone gurguliuojantis vanduo, vanagai ir nusiaubtas vilos sodas.

Gal šitaip ir baigiama kariauti, pagalvojo Karavadžas. Apdegęs žmogus, kuriam reikalinga priežiūra, paklodės, skalbiamos prie šulinio, nelyginant sodas ištapytas kambarys. Lyg visa, kas lieka, tėra praeities kapsulė, tos praeities, kuri ankstesnė už laikus, kai gyveno Verdis, kai Medičiai kvietėsi architektą, geriausią penkioliktojo amžiaus architektą, ir nakčia, pasišviesdami žvake, apžiūrinėjo baliustradą ar langą ir prašė ką nors sugalvoti, kad būtų gražesnis vaizdas.

— Jei pasilieki, — tarė ji, — mums reikės daugiau maisto atsargų. Aš pasėjau daržovių, mes turim maišą pupelių, bet mums reikia viščiukų.

Ji žiūri į Karavadžą, lyg norėdama priminti jam senų dienų sugebėjimus, bet nesako nė žodžio.

— Esu niekam tikęs, — sako jis.

— Aš eisiu kartu su tavim, — siūlosi Hana. — Drauge viską darysim. Tu pamokysi mane vogti, parodysi, kaip tai daroma.

— Tu nesupratai. Esu niekam tikęs.

— Kaip tai?

— Įkliuvau. Jie, galima sakyt, nukirto man sumautas rankas.

Kartais vakare, kai anglas ligonis miega, ji, valandėlę paskaičiusi už jo durų, eina ieškoti Karavadžo. Jis būna sode, guli išsitiesęs prie šulinio ant akmeninės sienelės ir žiūri į žvaigždes, arba jinai aptinka jį kurioje nors apatinėje terasoje. Dabar, vasarai prasidėjus, jam esą sunku tūnoti vakarais viduje. Didumą laiko jis praleidžia ant stogo, prie apgriuvusio kamino, bet tuoj pat tyliai nulipa apačion, kai tik pastebi ją einant terasa — jo beieškant. Jinai užtinka jį prie begalvės grafo statulos: ant jos kaklo mėgsta tupėti vienas vietinis katinas, kuris, tik pasirodžius žmogui, iškart pasipučia ir sustingsta iškilminga mieguista poza. Jinai visad tariasi jį atradusi, tą vyriškį, pažįstantį tamsą, tą vyriškį, kuris, girtas būdamas, paprastai girdavosi esąs užaugęs pelėdų šeimoje.

Jiedu abu kalvos viršūnėje, tolumoje — Florencija ir jos žiburiai. Kartais jis atrodo jai pašėlęs, kartais — pernelyg ramus. Dieną ji aiškiau pastebi jo judesius, sustingusias rankas aukščiau sutvarstytų plaštakų, pastebi, kaip jis pasisuka visu liemeniu — užuot pasukęs galvą, — kai ji rodo jam ką nors kalvos viršūnėje. Bet nieko apie tai nesako.

— Mano ligonis sako, jog sutrinti povo kaulai — nuostabus vaistas.

Jis stebeilija į nakties dangų.

— Taip.

— Tada buvai šnipas?

— Nevisiškai.

Jis jaučiasi jaukiau, saugiau, kai jinai vargiai beįžiūri jį tamsiame sode, kurį vos siekia virpčiojanti lempos šviesa iš ligonio kambario.

— Kartais būdavom siunčiami vogt. Šit kas aš toks: italas ir vagis. Jie stačiai negalėjo patikėti savo laime, tad stengėsi iš paskutiniųjų naudotis mano sugebėjimais. Buvom tokie keturi ar penki. Kurį laiką man sekėsi. Kol galiausiai vieną dieną buvau nufotografuotas. Visai atsitiktinai. Įsivaizduoji?

Vilkėjau smokingu, pažiūrėti tikras pingvinas, — turėjau eiti į banketą, išvogti tam tikrus dokumentus. Tiesą pasakius, buvau tik vagis. Nei didis patriotas. Nei koks didvyris. Jie buvo tik oficialiai įteisinę mano sugebėjimus. Bet viena dama atsinešė fotoaparatą ir pleškino vokiečių karininkus. Užgriebė mane staigiai: ėjau per šokių salę ir sustojau kaip nudiegtas. Išgirdau spragtelint fotoaparato užraktą prieš pat užsiveriant užsklandai ir grįžtelėjau ton pusėn. Ir nuo tos akimirkos ateitis tapo nebesaugi. Mane nufotografavo vieno generolo meilužė.

Visos nuotraukos karo metais būdavo ryškinamos gestapo stebimose vyriausybinėse laboratorijose. O kadangi, savaime suprantama, nebuvau įtrauktas į jokį sąrašą, vos filmui atsidūrus Milano laboratorijoje, būčiau iškart kokio valdininko išaiškintas. Reikėjo žūtbūt išvogti tą filmą.

Ji žiūri į anglą ligonį, gulintį kambary, jo miegantis kūnas dabar tikriausiai už tūkstančių mylių, dykumoje, ir gydo jį žmogus, kuris kaišioja pirštus į savotišką puodelį, ertmę tarp sudėtų pėdų, lenkiasi priekin ir tamsia tešla tepa jam nudegintą veidą. Ji tariasi jaučianti sunkią to žmogaus ranką ant savo skruosto.

Ji eina koridorium ir lipa į hamaką, kuris ima suptis jai atsispyrus nuo grindų.

Kelias akimirkas prieš užmigdama ji jaučiasi gyva kaip niekad, naršo po įvairias dienos atkarpas, nešdamasi guolin kiekvieną akimirką, kaip vaikas nešasi lovon vadovėlius ir pieštukus. Diena atrodo padrika iki tų akimirkų, kurios jai yra nelyginant ūkio knyga, jai ir jos kūnui, pritvinkusiam nutikimų ir situacijų. Pavyzdžiui, šį tą jai davė Karavadžas. Savo siužetą, tragediją. Ir pavogtą įvaizdį.

Iš banketo jis išvažiuoja automobiliu. Padangos gurgžda žvyruota alėja, iš lėto sukančia vartų link. Mašina murkia, tyliai it lašas rašalo riedėdama vasaros naktį. Tą vakarą iki pat banketo pabaigos Kozimo viloje jis nenuleido akių nuo fotografės, visu liemeniu nusisukdamas kiekvieną sykį, kai ji nutaikydavo objektyvą jo pusėn. Dabar jis žino, kad yra fotoaparatas, ir sugeba išvengti objektyvo. Prisiartina, kad girdėtų jos balsą. Ji vardu Ana, o jos meilužis, karininkas, praleisiąs naktį viloje ir rytą per Toskaną išvyksiąs šiaurėn. Moters mirtis ar staigus dingimas gali tik sukelti įtarimą. Tokiais laikais, atsitikus kokiam neįprastam dalykui, iškart pradedamas tyrimas.

Po keturių valandų jis bėga žole vienomis kojinėmis, mėnulio nudriektas šešėlis gūžiasi po jo kojomis. Prie žvyruotos alėjos stabtelėja ir iš lėto eina smėliu. Žiūri į Kozimo vilą, į kvadratinius langų mėnulius. Tai rūmai, kur gyvena karės.

Automobilio žibintų šviesos pluoštas pliūptelėja it vanduo iš vamzdžio, užlieja kambarį, kur jis atsidūrė. Jausdamas į save nukreiptą žvilgsnį, vėl sustoja kaip nudiegtas. Ant jos kruta vyriškis, suleidęs pirštus į jos šviesius plaukus. Jinai jį pažino, jis tai suvokia, pažino netgi dabar, kai jis nuogas: tas pats žmogus, kurį ji fotografavo anksčiau, per banketą, tarp susigrūdusių svečių, nes, užkluptas iš netyčių, stovi tokia pat poza, pusiau nusisukęs, šviesos pluošto išplėštas iš tamsos. Automobilio žibintų šviesa lyžtelėja kambario kampą ir dingsta.

Vėl juoda tamsa. Jis nenumano, ką daryti. Nenumano, ar ji pakuždės dulkinančiam ją vyriškiui, jog kambary esama dar vieno vyro. Nuogo vagies. Nuogo žudiko. Ar jam žengt prie porelės lovoje ir savo rankomis nusukti abiems sprandą?

Jis girdi vyriškį tebesidarbuojant, moterį tebetylint. Nė kuštelėjimo. Jis girdi ją mąstant tamsoje nukreiptu į jį žvilgsniu. Gal teisingiau būtų pasakius, kad girdi ją „permąstant“. Karavadžo mintys krypsta ta linkme: pridedant skiemenį, prisideda papildoma prasmė, prasmė, kurios reikia, kad sutelktum mintis, lygiai taip esti montuojant išnarstytą dviratį. Žodžiai yra apgaulūs, sakė jam vienas draugas, daug apgaulesni negu smuikai. Jis įsivaizduoja šviesius moters plaukus, perrištus juodu kaspinu.

Girdi automobilį apsisukant ir laukia kito šviesų tvyksnio. Veidas, išnėręs iš tamsos, tebėra nukreiptas į jį kaip strėlė. Šviesa sliuogia nuo jos veido ant generolo kūno, paskui ant kilimo, paskui šliaužia prie Karavadžo, vėl užlieja jį nuo galvos iki kojų. Jis nebemato jos. Purto galvą, mostu rodo, kaip pjaunama galva. Laiko rankose fotoaparatą, kad ji suprastų, ko jam reikia. Ir vėl dingsta tamsoje. Girdi, kaip ji, įsiteikdama meilužiui, suvaitoja, ir jis supranta, jog tai pritarimo ženklas. Nė žodžio, nė menkiausios ironijos, paprasčiausias sandėris, nebylaus sutarimo kodas, ir jis supranta, jog dabar gali ramiai eiti verandon ir dingti naktyje.

Kebliausia buvo surasti tos moters miegamąjį. Jis įsismelkė į vilą, tyliai nusėlino septyniolikto amžiaus freskomis papuoštais koridoriais. Kažkur ten buvo miegamieji — juodos auksinio kostiumo kišenės. Vienintelis būdas prasmukti pro sargybą — apsimesti kvanktelėjusiu. Jis nusirengė nuogas ir drabužius pasidėjo ant gėlių lysvės.

Nuogas jis ramiai lipa laiptais į antrą aukštą, kur stovi sargyba. Nusilenkia taip žemai, jog veidas atsiduria sulig šlaunimis, tad, sau vienas juokdamasis, meldžia sargybinius nepaniekinti jo kvietimo pasivaikščioti nakčia, alfresco, juk taip sakoma, ar ne? Arba sugundymo a cappella?

Ilgas koridorius trečiame aukšte. Vienas sargybinis prie pat laiptų, kitas — kitame gale, per dvidešimt metrų, pernelyg toli nuo pirmojo. Net aktoriui per ilgas gabalas, bet Karavadžui privalu jį suvaidinti, nepatikliai ir niekinamai stebint abejingiems sargybiniams, remiantiems žvilgsniais iš priekio ir užpakalio. Dvipusis aktas. Stabtelėja prie freskos ir įsistebeilija į giraitėje nupieštą asilą. Priglaudžia galvą prie sienos, alpdamas miego, paskui eina toliau, suklumpa, beregint atsitiesia ir žengia tvirtu karišku žingsniu. Pamoja kaire ranka, sveikindamasis su lubose nutapytais kerubinais, tokiais pat plikabambiais kaip ir jis, — vagies pasisveikinimas, keli valso taktai, freska chaotiškai bėga pro šalį, pilys, katedros baltais ir tamsiais bokštais, ekstazės apimti šventieji šį karo antradienį, jam begelbstint savo vaidybą ir galvą. Karavadžas ropoja čerpių stogais ieškodamas savo nuotraukos.

Eidamas pro antrą sargybinį, jis plekšnoja delnu sau per krūtinę, tarytum ieško leidimo, griebia sau už penio ir dedasi, jog juo lyg raktu nori atrakinti saugomo kambario duris. Juokiasi, svyruodamas traukiasi atatupstas, pilnas apmaudo dėl savo apgailėtinos nesėkmės, ir, niūniuodamas kažką panosėje, smunka į gretimą tuščią kambarį.

Atidaro langą, eina į verandą. Nuostabi tamsi naktis. Jis lipa per atbrailą ir šoka apatinio aukšto verandon. Pagaliau gali patekti į Anos ir generolo kambarį. Juos skiria tik kvapas. Jis sėlina nepalikdamas pėdų. Be šešėlio. Prisimena pasaką, kurią prieš kelerius metus buvo sekęs vienai mergaitei, pasaką apie žmogų, ieškojusį savo šešėlio, — dabar jis pats ieško savo atvaizdo, atsispaudusio gabalėlyje filmo.

Kambaryje išsyk pastebi sueities įžangos pėdsakus. Jo rankos naršo moters drabužius, išmėtytus ant kėdžių nugarėlių, nuslinkusius ant grindų... Jis atsigula ir ima ristis kilimu nuo vieno galo iki kito, tad negali nepajusti tokio kieto daikto kaip fotoaparatas. Lytėja kambario odą. Tyliai ritasi, išsiskleidžia kaip vėduoklė, bet nieko neranda. Nė kruopelės šviesos.

Atsistoja, iš lėto išskečia rankas, paliečia marmurinę krūtį. Ranka sliuogia akmenine ranka, — jis perpranta moters mąstyseną, — ant jos kabo fotoaparatas. Tuomet išgirsta burzgiant automobilį, pasisuka, ir moteris pamato jį, netikėtai nutviekstą automobilio žibintų.

Karavadžas stebi Aną. Atsisėdusi priešais, žiūri jam tiesiai į akis, stengiasi jį permanyti, įminti jo minčių spiečius, kaip kitados darydavo jo žmona. Jis mato, kaip jinai uodžia jį, lyg bando atsekti jo pėdas. Jis mėto jas, paskui vėl įsmeigia į ją akis, įsitikinęs, kad jo žvilgsnis nepriekaištingas, tyras kaip upė, nepakaltinamas kaip kraštovaizdis. Žmonės paprastai sutrinka nuo tokio žvilgsnio, jis tai žino ir moka puikiai slėptis, bet mergina klausiamai žiūri į jį, nepatikliai palenkusi galvą nelyginant šuo, kai į jį kreipiamasi ne tokiu balsu ar tonu, kokiu įprasta kreiptis žmogui. Ji sėdi priešais, prieš tamsos gaubiamas kraujo raudonumo sienas, — tos spalvos jis nemėgsta. Juodaplaukė, liekna, alyvų atspalvio oda, šio krašto saulės nuauksinta, ji primena jo žmoną.

Dabar jis nebegalvoja apie žmoną, bet žino, jog viskas gali pasikeisti kiekvieną akimirką, jog jis gali prisiminti menkiausią jos judesį, nupiešti ją kuo smulkiausiai, nusakyti, kaip nakčia jo širdis jaučia jos riešo prisilietimą.

Jis sėdi rankas pasidėjęs ant stalo, žiūri, kaip mergina valgo. Vis dar mėgsta verčiau valgyti vienas, nors per pietus ir vakarienę visad sėdasi drauge su Hana. Tuštybė, sako sau. Pražūtinga tuštybė. Hana matė pro langą jį valgant abiem rankom, atsisėdusį ant vieno iš trisdešimt šešių koplyčios laiptelių. Be šakutės ir peilio, lyg jis būtų pratinęsis valgyti rytietiškai. Apžėlęs žilstančia barzda, tamsia striuke jis atrodo jai galutinai virtęs italu. Ji vis labiau tai pastebi.

Jis stebi tamsų jos siluetą rudai raudonų sienų fone, jos odos atspalvį, trumpai kirptus juodus plaukus. Susipažino su ja ir jos tėvu Toronte prieš karą. Paskiau buvo vagis, paskiau vedęs vyras ir, kupinas tingaus pasitikėjimo, trainiojosi paties pasirinktame pasaulyje, neturėdamas sau lygių prireikus apsukti kokį turčių ar apžavėti savo žmoną Džanetą ar kokio draugo jaunutę dukrelę.

Dabar tai, kas juos supa, vargu ar įmanoma pavadinti pasauliu, jie priversti gyventi kiekvienas savo kiaute. Atsidūręs miestelyje, išsimėčiusiame kalvose netoli Florencijos, lyjant jis gludo viduje, svajoja išsidrėbęs vieninteliame virtuvės krėsle, tįso lovoje arba ant stogo, ir dabar, kai nebereikia regzti jokių pinklių, jam rūpi tik vienas žmogus, Hana. Atrodo, kad ji prisirišusi prie vyriškio, merdėjančio antrame aukšte.

Per pietus ir vakarienę jis sėdi priešais merginą ir žiūri, kaip ji valgo.

Prieš pusmetį Pizoje pro langą Šv. Klaros ligoninės ilgo koridoriaus gale Hana pastebėjo baltą liūtą. Jis stovėjo vienišas ant bastiono, toks pat baltas kaip Duomo ir Camposanto marmuras ir tarytum to paties kūrėjo sumanytas, nors, sprendžiant iš grubios ir primityvios formos, atrodė priklausąs kitai epochai. Lyg praeities dovana, kurią privalu priimti. Vienaip ar kitaip, iš viso to, kas supo ligoninę, jis buvo jai labiausiai priimtinas. Vidurnaktį ji žiūrėdavo pro langą, būdama įsitikinusi, jog jis tebėra užtemdymo zonoje ir kaip ir ji pasirodysiąs kartu su rytmetine pamaina. Ji pakeldavo galvą penktą valandą arba pusę šešių, paskui šeštą, kad pamatytų jo pavidalą, vis labiau ryškėjančius kontūrus. Kiekvieną vakarą, jai apeinant ligonius, jis stovėdavo sargyboje. Netgi artilerijai apšaudant, kariuomenė nejudino jo iš vietos, labiau rūpinosi apsaugoti išlikusį aikštės pasakišką ansamblį, matyt, vadovaudamasi absurdiška pasvirusio bokšto, primenančio sviedinio skeveldros pakirstą žmogų, logika.

Ligoninės pastatai stovėjo toje vietoje, kur anksčiau buvo vienuolynas. Ištisus šimtmečius karpomi pernelyg stropių vienuolių, labirinto krūmai seniai buvo praradę bet kokį panašumą į gyvulius ir žvėris, ir dienos metu seselės vežiojo sužeistuosius tarp tų buvusio bestiarijaus liudytojų, susigrąžinusių ankstesnį pavidalą. Buvo toks įspūdis, jog išliko nepakitęs vien marmuras.

Seselės, ir tos atrodė it sviedinio skeveldros pakirstos, it kontūzytos merdėjančių aplink vaizdo. Arba kokių menkesnių dalykų, kaip antai laiško. Jos nešdavo amputuotą ranką į kitą koridoriaus galą, šluostydavo be perstojo srūvantį kraują, lyg žaizdos būtų buvusios versmės. Jos niekuo nebetikėjo, viskuo ir visais abejojo. Krisdavo vietoje, kaip krinta minuotojas sprogus minai tą pačią akimirką, kai jis išsuka sprogdiklį. Lygiai taip vietoje krito Hana tą dieną, kai karininkas, Šv. Klaros ligoninėje prasiskynęs kelią tarp šimtų lovų, įteikė jai laišką, pranešimą apie tėvo mirtį.

Baltas liūtas.

Truputį vėliau ji susitiko anglą, panašų veikiau į apdegusį gyvūną, sustingusį ir neįžvelgiamą kaip tvenkinio vanduo, kur jai magėjo šokti stačia galva. Ir štai dabar, praslinkus keliems mėnesiams, jis buvo jos paskutinis ligonis San Džirolamo viloje. Karas buvo pasibaigęs, o jiedu abu nieku gyvu nenorėjo drauge su kitais vykti į saugią vietą, kokia buvo Pizos ligoninė. Visi pajūrio uostai, tokie kaip Sorentas ir Marina di Pija, knibždėte knibždėjo amerikiečių ir anglų karių, laukiančių laivų namo. Ji išskalbė savo uniformą, dailiai sulankstė ir atidavė išvykstančioms seselėms. Karas dar ne visur pasibaigęs, girdėjo ji sakant. Šitas karas baigtas. Baigtas šičia. Ji būsianti lyg dezertyre, girdėjo ji sakant. Aš ne dezertyre. Aš lieku šičia. Ji buvo perspėta, jog aplink pilna nesprogusių minų, trūksta vandens ir maisto. Bet užlipo į antrą aukštą pas apdegusį žmogų, pas anglą ligonį, ir pareiškė jam, kad lieka drauge su juo.

Jis nieko nepasakė, nepajėgdamas net pakreipti galvos jos pusėn, bet jo pirštai įsliuogė į jos baltą ranką, ir kai ji pasilenkė prie jo, pajuodusiais pirštais jis paglostė jai plaukus. Vėsos pojūtis delno klonyje.

Kiek tau metų?

Dvidešimt.

Gyveno kartą kunigaikštis, tarė jis, kuris, jausdamas artėjant mirtį, pasiprašė nunešamas į Pizos bokšto vidurį, kad galėtų mirti žvelgdamas iš vidutinio aukščio.

Mano draugo tėvas norėjo numirti šokdamas Šanchajų. Nežinau, ką tai reiškia. Jis pats tik buvo apie tai girdėjęs.

Ką veikia tavo tėvas?

Jis... jis kare.

Jūs irgi kare.

Ji nieko nežino apie jį. Bet jau daugmaž mėnuo, kai jį slaugo, leidžia morfijų. Iš pradžių jiedu varžėsi, juo labiau kad buvo vieni du. Paskui staiga įveikė savo drovumą. Ligoniai, gydytojai, seselės, instrumentai, įranga, paklodės, rankšluosčiai — visa ligoninė paliko kalvas ir iškeliavo Florencijon, paskui Pizon. Ji paslėpė kodeino tablečių ir morfijaus. Stebėjo, kaip evakuojasi ligoninė, išvyksta sunkvežimių vora. Ką gi, viso labo. Pamojo pro langą ir uždarė langines.

Už vilos dunksojo uolinė siena, aukštesnė už pastatą. Į vakarus driekėsi ilgas aptvertas sodas, o už dvidešimties mylių dryksojo Florencijos miesto kilimas, dažnai dangstomas slėnyje tvyrančio ūko. Anot gandų, vienas kaimynystėje, Medičių viloje, gyvenusių generolų suvalgęs lakštingalą.

San Džirolamo vila, pastatyta ginti jos gyventojus nuo kūno pagundų, priminė veikiau apsiaustą tvirtovę, pirmosiomis bombardavimo dienomis diduma statulų liko be kojų, rankų ir galvų. Sodyba beveik niekuo nesiskyrė nuo viso kraštovaizdžio, apgriautas pastatas nuo išdegintų ir sprogimų išraustų sklypų. Hanos akimis žiūrint, sulaukėję sodai buvo nelyginant kambariai, kurių pakraščiuose ji triūsė saugodamasi minų. Prie namo, ten, kur dirva trąšiausia, ji šokosi dirbti žemės su tokiu užsidegimu, su kokiu dirba tik mieste išaugę žmonės. Nors žemė ir buvo išdeginta, nors ir trūko vandens. Kada nors čia būsianti liepų pavėsinė, žalios šviesos užlieta menė.

Įėjęs virtuvėn, Karavadžas aptiko Haną užsikniaubusią ant stalo. Nematė nei jos veido, nei krūtine užgultų rankų, tik nuogą nugarą, nuogus pečius.

Ji nebuvo nei sustingusi, nei užsnūdusi. Sulig kiekvienu krūptelėjimu jos galva daužėsi į stalą.

Karavadžas sustojo kaip įdiegtas. Verkdamas žmogus išeikvoja daugiau energijos negu darydamas bet ką kita. Dar nebuvo prašvitę. Jos veidas ant tamsaus medinio stalo.

— Hana, — tarė jis, ir ji sustingo, lyg būtų galėjusi prisidengti tuo tariamu nejudrumu.

— Hana.

Ji prapliupo gailiai raudoti, lyg balsu norėdama nuo jo atsitverti, nudriekti tarp jų upę, idant priešingame krante niekas negalėtų jos pasiekti.

Iš pradžių jis dvejojo, nesiryžo paliesti jos nuogo kūno, tarė: „Hana“ ir tada uždėjo sutvarstytą ranką merginai ant peties. Ji vis dar drebėjo. Be galo didis sielvartas, tarė jis sau. Vienintelis būdas ištverti tokį skausmą — iškelti viską paviršiun.

Ji pasikėlė vis dar nuleidusi galvą, paskui prisiplojo prie jo, lyg stengdamasi atsiplėšti nuo stalo magneto.

— Neliesk manęs, jei manęs nori.

Blyški oda aukščiau sijono — tai buvo viskas, kuo ji vilkėjo toje virtuvėje, lyg būtų iššokusi iš lovos, šiuo tuo apsidariusi ir atbėgusi šičia, kur ją gaubė vėsus oras, nuo kalvų plūstantis pro atviras duris.

Jos veidas buvo paraudęs, šlapias.

— Hana.

— Supranti?

— Kodėl šitaip jį dievini?

— Aš jį myliu.

— Tu jo nemyli, tu jį dievini.

— Išeik, Karavadžai, būk geras.

— Tu prisirišai prie lavono galas žino kodėl.

— Jis šventasis. Taip aš manau. Viltį praradęs šventasis. Juk tokių būna? Ima noras juos apsaugoti.

— Jam vis viena!

— Mano jausmai pakankamai stiprūs, kad galėčiau jį mylėt.

— Dvidešimtmetė atsiskiria nuo pasaulio, kad galėtų mylėt šmėklą!

Karavadžas valandėlę tyli.

— Saugokis liūdesio. Nuo liūdesio tik žingsnis iki neapykantos. Paklausyk manęs. Aš pats tai esu patyręs. Jei prarysi kam nors skirtus nuodus, tikėdamasi, jog pagydysi tą žmogų, drauge su juo gerdama nuodus, tik laikysi juos savyje. Dykumų žmonės buvo gudresni už tave. Jie suvokė, kad jis gali jiems praversti. Tad jį išgelbėjo, o kai nebereikėjo jo pagalbos, pametė.

— Duok man ramybę.

Viena būdama, Hana atsisėda jausdama, kaip tvinksi blauzdos nervas, pabraidžiojus po aukštą rasotą sodo žolę. Nulupa pirmąją slyvą, kurią aptiko sode ir įsikišo į tamsios kartūninės suknelės kišenę. Viena būdama, ji bando įsivaizduoti, kas galėtų eiti senuoju keliu po žaliu aštuoniolikos kiparisų skliautu.

Anglui pasibudus, ji palinksta prie jo kūno ir įspraudžia jam burnon trečdalį slyvos. Žandikauliai nejuda, slyva lieka atviroje burnoje kaip vandenyje. Atrodo, kad jis pravirks iš malonumo. Ji stačiai jauste jaučia, kaip slyva šliaužia jo rykle.

Jis pakelia ranką ir nusišluosto nuo lūpos seiles, kurių negali pasiekti liežuviu, įsikiša pirštą burnon ir čiulpia. Klausyk, aš tau papasakosiu tokį atsitikimą su slyvomis. Kai buvau mažas...

Po pirmųjų naktų, po to, kai, gindamasi nuo šalčio, sudegino beveik visas lovas, ji susirado mirusio kario hamaką ir ėmė jame miegoti. Pasirenka sieną ir įkala dideles vinis, o rytą pasibunda tokiame kambaryje, kokiame nori, supdamasi viršum purvo, bedūmio parako, apsemtų grindų ir žiurkių, jau įjunkusių kasnakt nusileisti iš trečio aukšto. Kiekvieną vakarą ji įsilipa į pamėklišką maskuojamosios spalvos hamaką, pasiimtą iš mirusio kareivio, iš to, kurį anksčiau slaugė.

Teniso bateliai ir hamakas. Visas karo grobis. Ji pasibusdavo mėnesienai užtvindžius lubas, susivyniojusi į senus naktinius marškinius, su kuriais visada miegodavo, suknelę pasikabinusi ant vinies prie durų. Buvo šilčiau, ji galėjo miegoti ir taip. Anksčiau, kai būdavo šalta, jie būdavo priversti kūrenti kas pakliūva.

Jos hamakas, bateliai, chalatas. Ji jautėsi saugi miniatiūriniame pačios susikurtame pasaulėlyje, abu kiti vyrai atrodė lyg tolimos planetos, kiekvienas savo prisiminimų ir vienatvės sferoje. Tada, kai Kanadoje Karavadžas buvo artimiausias jos tėvo draugas, jam nereikėdavo nė pirštelio krustelėti, kad kiltų didžiausia sumaištis tarp moterų, kurioms jis tarytum teikdavosi pasiaukoti. O šit dabar nepastebimas tyso tamsoje. Vagis, kadaise atsisakydavęs dirbti su vyrais, nes jais nepasitikėdavo, kalbėdavęsis su vyrais, bet mieliau leisdavęsis į kalbas su moterimis, kurios, tik įšnekusios, beregint pakliūdavo į jo meilės raizgus. Kai ji, būdavo, paryčiais vogčiomis įsmunka į namus, dažniausiai aptinka jį miegantį tėvo krėsle, nuvargusį po kokios profesionalios ar privačios vagystės.

Ji galvodavo apie Karavadžą. Esama žmonių, kuriuos reikia vienaip ar kitaip laikyti apkabinus, gal net įsikirtus dantimis, kad išliktum saugus jų draugijoje. Reikia nutverti juos už plaukų, įsikibti į juos kaip skenduoliui ir leistis įtraukiamam į jų aplinką. Priešingu atveju būna taip: netyčia susiduri su jais gatvėje, jie tau draugiškai pamoja, paskui šoka per tvorą ir dingsta keliems mėnesiams. Karavadžas kaip tik buvo vienas tų dėdžių pražuvėlių.

Būdavo, Karavadžas paprasčiausiai apglėbia tave savo sparnais, ir tu netenki ramybės. Jis mokėdavo apkabinti visa savo esybe. O šit dabar jis tyso tamsoje kaip ir ji kurioje nors to didelio namo priešakinėje saugoje. Taigi toks buvo Karavadžas. O dykumų anglas kitoks.

Visą karą ji sugebėjo slaugyti sunkiausius ligonius tik savo šaltakraujiškumo dėka, to šaltakraujiškumo, kurį dangstė gailestingosios seselės vaidmeniu. Aš viską ištversiu, sakėsi sau viena. Laikysiuos iš paskutiniųjų, kad nepraskysčiau. Kol tęsėsi jos karas, visus tuos žodžius ji laidojo savyje, visuose miestuose, per kuriuos ėjo, Urbine, Angiaryje, Monterekyje, kol pagaliau įžengė Florencijon, o vėliau pasiekė kitą jūrą netoli Pizos.

Anglą ligonį ji pamatė pirmąsyk Pizos ligoninėje. Tai buvo beveidis žmogus. Juodmedžio klanas. Ugnies sunaikintais atpažinimo ženklais. Apdegęs kūnas ir veidas buvo apipurkšti tanino rūgštimi, gyva žaizda virtusią odą aptraukusia apsauginiu kiautu. Oda aplink akis buvo padengta storu sluoksniu gencijono tepalo. Nebuvo nė vieno bruožo, iš kurio galėtum jį pažinti.

Kartais ji paima kelias antklodes ir palenda po jomis mėgaudamasi veikiau jų svoriu nei šiluma. Ir kai mėnesiena užtvindo lubas, ji pasibunda ir guli hamake, duodama valią vaizduotei. Palyginti su miegu, ilsėjimasis atrodo jai tikras malonumas. Jeigu būtų rašytoja, pasiimtų pieštukus, sąsiuvinius ir mylimą katę ir rašytų susirangiusi lovoje. Pašaliniai ir įsimylėjėliai niekada nevarstytų užrakintų durų.

Ilsėtis — tai nesvarstant priimti visa tai, ką tau siūlo pasaulis. Pasimaudyti jūroje, pasimylėti su kareiviu, kuris niekada nesužinos tavo vardo. Būti švelniai nepažįstamajam, anonimui, kitaip sakant, būti švelniai pačiai sau.

Ji judina kojas po sunkiomis kareiviškomis antklodėmis. Murkdosi vilnoje, kaip anglas ligonis kad murkdėsi veltininėje placentoje.

Ko ji labiausiai pasigenda šičia? Lėtai atslenkančių sutemų. Įprasto medžių šnarėjimo. Augdama Toronte, ji išmoko skaityti vasaros naktį. Išsitiesusi lovoje ar kopdama mieguista gaisriniais laiptais su kate glėbyje, ji galėdavo būti pati savimi.

Vaikystėje jos mokykla buvo Karavadžas. Jis išmokė ją šuolių kūliavirsčia. Dabar, amžinai susikišęs rankas į kišenes, jis mokėjo nebent judinti pečius. Jis, puikiai pažįstąs kraštą, kur nutrenkė jį karas. Ji, Hana, iš pradžių mokėsi universitetinėje moterų ligoninėje, paskui, 1943-aisiais, prasidėjus išsilaipinimui Sicilijoje, buvo išsiųsta į užjūrį. Kanados pirmoji pėstininkų divizija skynėsi kelią per Italiją, ir sužaloti kūnai plaukė užnugariu į lauko ligonines, kaip plaukia lauk purvas tamsoje kasant tunelį. Po Areco mūšio, priešakiniams daliniams pasitraukus, ji dieną naktį gyveno tarp sužeistųjų. Tris ilgas paras nesudėjusi bluosto, galop ji griuvo ant grindų šalia čiužinio, kur tysojo lavonas, ir išmiegojo dvylika valandų, užsimerkusi, nematydama nieko aplink.

Atsibudusi iš porcelianinio dubens paėmė žirkles, palenkė galvą ir ėmė kirptis plaukus nėmaž nesirūpindama nei forma, nei ilgiu, — svarbu, kad tik būtų trumpi, — niekaip negalėjo pamiršti, kaip buvo nemalonu anksčiau, kai, jai pasilenkus, plaukai nusvirdavo iki žaizdos ir išsitepdavo krauju. Nieku gyvu nenorėjo, kad kas nors sietų, rištų ją su mirtimi. Suėmė į saują tai, kas liko, norėdama įsitikinti, jog nebėra ilgų sruogų, ir vėl žengė į sužeistųjų perpildytas palatas.

Niekad daugiau ji nebežiūrėjo į veidrodį. Karui einant vis smarkyn, sužinodavo apie pažįstamųjų žūtį. Ją imdavo siaubas pagalvojus, jog kurią dieną, šluostydama kraują nuo sužeistojo veido, pažins tėvą ar kokį žmogų, aptarnavusį ją prie baro Denforto gatvėje. Ji darėsi vis negailestingesnė tiek sau pačiai, tiek sužeistiesiems. Tik protas galėjo juos išgelbėti, bet protas nebeturėjo galios. Krašte vis labiau siautėjo kraujo karštinė. Kur dabar buvo Torontas ir kokią vietą jis užėmė jos sąmonėje? Vyko klastos ir išdavystės tragedija. Visi darėsi tolydžio nuožmesni savo artimui — kareiviai, gailestingosios seselės, civiliai. Hana lenkėsi prie slaugomų sužeistųjų, nejučia kuždėdama jiems padrikus žodžius.

Ji vadino visus „draugužiais“, kaip tai darydavo Ruzveltas, ir juokdavosi sau viena prisimindama dainos posmelį:

Kiekvienąsyk, kai susitinku Frankliną D.,

Man sako jis: „Sveikas, drauguži“.

Ji šluostė tolydžio kraujuojančias sužeistųjų rankas. Išėmė tiek šrapnelių skeveldrų, jog tarėsi ištraukusi toną metalo iš milžiniško kūno, patikėto jai slaugyti, o kariuomenė tuo tarpu ritosi šiaurėn. Kartą naktį, kai mirė vienas sužeistasis, ji spjovė į visas taisykles, išsiėmė iš jo daiktmaišio teniso batelius ir apsiavė. Buvo truputį per dideli, bet patogūs.

Jos veido bruožai ėjo vis griežtyn, smailyn, ilgainiui pasidarė tokie, kokius vėliau pamatys Karavadžas. Ji sulyso didžia dalimi iš nuovargio. Amžinai norėdavo valgyti ir kankindavosi, stačiai eidavo iš proto matydama, kaip maitinami sužeistieji negali arba nenori valgyti, kaip trupa, byra žemėn duona, aušta sriuba, kurią ji mielu noru godžiai sušveistų. Ji nenorėjo nieko ypatinga, tik duonos ir mėsos. Viename mieste ligoninė ir kepykla buvo tame pačiame pastate, ir laisvalaikiu Hana vaikščiodavo tarp kepėjų uosdama dulkes ir iš anksto mėgaudamasi būsima duona. Vėliau, kai jie buvo rytinėje Romos dalyje, ji gavo dovanų Jeruzalės artišoką.

Keista buvo miegoti bazilikose, vienuolynuose, visur, kur būdavo įrengiamos lauko ligoninės tolydžio žygiuojant į šiaurę. Kai kuris sužeistųjų mirdavo, ji užlenkdavo kojūgaly kabančios ligonio kortelės kampą, kad sanitarai iš tolo jį pastebėtų. Paskui išeidavo iš tašytų akmenų pastato pasivaikščioti — pavasarį, žiemą, vasarą, metų laikais, kurie atrodė žila senovė, kurie tarytum pagyvenę ponai laukė karo pabaigos. Išeidavo, nors ir koks būtų oras. Jai reikėjo gryno oro, oro, kuriame nejusdavai žmogaus kvapo, reikėjo mėnesienos, nors būtų liję kaip iš kibiro.

Sveikas, drauguži, lik sveikas, drauguži. Gydymas būdavo trumpas. Sutartis galiojo tik iki mirties. Nei širdyje, nei praeityje nebuvo nieko, kas būtų įskiepijęs jai gailestingosios seselės pašaukimą. Tačiau tas faktas, kad ji nusikirpo plaukus, buvo tolygus sutarčiai, sutarčiai, kuri galiojo iki tol, kol jie įsikūrė San Džirolamo viloje, į šiaurę nuo Florencijos. Buvo ten keturios seserys, du gydytojai, apie šimtą sužeistųjų. Karas Italijoje slinko į šiaurę, ir jie atsiliko nuo fronto.

Paskui, švenčiant vietinės reikšmės pergalę, ji pareiškė negrįšianti nei Florencijon, nei Romon, nei jokion kiton ligoninėn, jos karas pasibaigęs. Ji liksianti su apdegėliu, vadinamu „anglu ligoniu“, kurio — dabar tai buvo jai visiškai aišku — nebuvo galima niekur vežti, nes jis negalėjo judinti nei rankų, nei kojų. Ji lašino jam į akis atropiną, dėjo sūraus vandens kompresus gydydama sukietėjusią odą ir itin apdegusias vietas. Ji buvo perspėta: ligoninėje esą nesaugu, kelis mėnesius vokiečių paverstas tvirtove, vienuolynas buvęs sąjungininkų artilerijos apšaudomas minomis ir padegamaisiais sviediniais. Ji būsianti palikta likimo valiai, negalėsianti apsiginti nuo plėšikų. Tačiau ji griežtai atsisakė išvykti, nusivilko gailestingosios seselės aprangą, iš daiktmaišio išsitraukė rudą margintos drobės suknelę, kurią tampė mėnesių mėnesius, ir apsiavė teniso batelius. Ji atsisveikinanti su karu. Nebebėgiosianti ten ir atgal tenkindama kitų valią. Gyvensianti šitoje viloje su anglu, iki vienuolės nepareikšiančios į ją savo teisių. Ji norėjo geriau pažinti savo ligonį, atskleisti, kur įmanytų pasislėpti ir augti atstu nuo suaugusiųjų pasaulio. Jo kalbėsena ir mąstysena priminė jai valso žingsnius. Jinai troško jį išgelbėti, išgelbėti tą bevardį, veik beveidį žmogų, vieną iš dviejų šimtų, patikėtų jos priežiūrai kariuomenei žygiuojant į šiaurę.

Vilkėdama margintos drobės suknele, ji išėjo iš šventės, grįžo atgal į kambarį, kur gyveno kartu su kitomis seselėmis, ir atsisėdo. Kažkas sumirgėjo besisėdant, ir staiga ji pastebėjo nedidelį apskritą veidrodėlį. Atsistojo ir žengė ton pusėn. Nors ir koks mažytis jis buvo, atrodė prabanga. Daugiau nei metus ji nenorėjo matyti savo atvaizdo, nebent kartais pastebėdavo savo šešėlį ant sienos. Veidrodėlyje atsispindėjo tik skruostas, reikėjo ištiesti ranką su veidrodėliu. Ranka virpėjo. Ji pamatė savo miniatiūrinį paveikslą, tarytum įdėtą į medalioną. Štai ji kokia. Pro langą buvo girdėti, kaip lauke klega sužeistieji, su kėdėmis išnešti saulėn, kaip juokiasi ir smaginasi su personalu. Tik sunkiai sužeistieji liko viduje. Ji nusišypsojo sau viena. Sveikas, drauguži, tarė. Pažvelgė sau tiesiai į akis, stengdamasi save atpažinti.

Tamsa skiria Haną ir Karavadžą, jiems bevaikščiojant po sodą. Ir štai jis prabyla savo įprastu lėtu ir tąsiu balsu:

— Atėjo vėlus vakaras, bešvenčiant kažkieno gimtadienį Denforto gatvėje. „Nakvišoje“. Pameni tą restoraną, Hana? Kiekvienas turėjo atsistot ir padainuot kokią dainą. Tavo tėvas, Džaneta, draugai. Tu pasisakei, jog irgi nori padainuot, pirmąsyk gyvenime. Tuomet dar mokeisi mokykloje ir tą dainą buvai išmokusi per prancūzų kalbos pamoką.

Dainavai, kaip ir pritinka dainininkei: pasilipai ant suolo, paskui truputį aukščiau, ant medinio stalo, tarp lėkščių ir degančių žvakių.

Alonsonfon!

Dainavai kairę ranką prisidėjusi prie širdies. Alonsonfon! Pusė žmonių nė nenuvokė, ką tu ten dainuoji, o ir tu pati nelabai žinojai kiekvieno žodžio prasmę, žinojai nebent dainos turinį.

Pro langą dvelkiąs vėjelis plaikstė tavo sijoną, jis plazdėjo beveik prie pat žvakės liepsnelės, ir tavo blauzdos atrodė įkaitusios nuo ugnies. Tavo tėvas žiūrėjo į tave pakėlęs akis, lyg ta nauja kalba būtų buvusi stebuklas, žodžiai plaukė aiškūs, sklandus, be klaidų ir sutrikimų, o žvakių liepsnelės plevendamos veik lyžčiojo tavo sijoną. Paskui mes visi atsistojom, o tu nušokai nuo stalo tiesiai jam į glėbį.

— Aš nuimsiu tvarsčius tau nuo rankų. Šiaip ar taip, juk aš gailestingoji seselė.

— Man šitaip patogiau. Sakytum, su pirštinėmis.

— Kaip tai atsitiko?

— Mane sučiupo bešokant pro langą iš vienos moters miegamojo. Esu tau pasakojęs apie tą moterį, tą, kuri mane fotografavo. Ji buvo niekuo dėta.

Ji griebia jam už rankos, masažuoja raumenis. „Netrukdyk“, — sako. Ištraukia sutvarstytas rankas iš striukės kišenių. Saulei šviečiant, jos atrodė jai pilkos, bet dabar tarytum spindi.

Jai nuvyniojant tvarstį, jis traukiasi atatupstas, ir kai tik tvarsčio nebelieka, rankos suboluoja lyg per stebuklą. Ji žengia artyn prie vaikystės dienų dėdės, mato, kaip jis bando pagauti jos žvilgsnį, tikėdamasis šiek tiek atitolinti tą akimirką. Tad ji žiūri tiesiai jam į akis.

Jis sudeda saujas rieškučiomis. Ji suima jo rankas ir, prisikišdama veidu prie jo skruosto, galop įsikniaubia jam į kaklą. Tai, ką ji laiko, atrodo tvirta. Sugiję.

— Patikėk, man reikėjo ilgai derėtis, kol pagaliau jie sutiko mane palikt šičia.

— Kaipgi tau pasisekė?

— Seniai turėjau tokių sugebėjimų.

— Aha, pamenu. Ne, nejudėk. Nesitrauk nuo manęs.

— Keistas metas, karo pabaiga...

— Taip, prisitaikymo laikotarpis.

— Taip.

Jis kelia rankas, lyg norėdamas rieškučiomis pagauti mėnulio ketvirtį.

— Jie man nukirto abu nykščius, Hana. Žiūrėk.

Jis atkiša jai rankas. Rodo tai, ko ji nepastebėjo. Sukioja jas, lyg norėdamas įtikinti, jog nejuokauja: vieta, kur anksčiau buvo nykštys, atrodo lyg nukirsta šaka. Jis siekia jos palaidinukės.

Ji jaučia, kaip nuo peties kyla audinys, kai jis ima už krašto dviem pirštais ir tempia į save.

— Va šitaip aš čiupinėju kartūną.

— Maža būdama, visad vaizduodavausi tave kaip Raudonąjį Pimpernelą ir sapnuose amžinai naktimis klaidžiodavau su tavim stogais. Tu pareidavai namo su atvėsusiais valgiais kišenėse, o man parnešdavai plunksninių ir natų, paimtų nuo kokio fortepijono Forest Hile.

Ji kalba kreipdamasi į tamsos užtvindytą veidą, lūpas, kurias glamonėja lapų šešėliai nelyginant turtingos damos nėriniai.

— Tau patinka moterys, ar ne? Anksčiau patikdavo.

— Kodėl — patikdavo? Ir dabar patinka.

— Dabar, kai karas ir visa kita, tatai atrodo menka.

Jis linktelėja, ir veidu nuslysta lapų piešinys.

— Tu buvai kaip tie menininkai, kurie piešia tik naktį, šviečiant gatvės žibintams. Kaip tie sliekautojai su konservų skardinėmis prie kulkšnių ir žibintuvėliais prie kepurių naršantys vejas. Visuose miesto parkuose. Tu buvai mane ten nusivedęs, ton kavinėn, kur jie prekiauja sliekais. Tai buvo, pasak tavęs, lyg kokia birža, kur sliekų kursas krisdavo ir kildavo penkis šimtus, dešimt šimtų. Vieni ten nuskursdavo, kiti susikraudavo turtus. Pameni?

— Taip.

— Grįžtam, darosi vėsu.

— Kai gimsta didieji kišenvagiai, jų smilius esti lygus ar beveik lygus su didžiuoju. Jiems nereikia giliai kaišiot rankų į kišenes. Centimetras su trupučiu — geras galas!

Jiedu pasuko vilos link ir nužingsniavo medžių paunksmėje.

— Kas tau tatai padarė?

— Tam jie surado moterį. Matyt, pagalvojo, kad man šitaip būsią dar skaudžiau. Jie atvedė savo medicinos seserį. Pririšo per riešus prie stalo kojų. Ir kai jie pjovė man nykščius, rankos bejėgiškai nusviro. Kaip sapne. Bet ją pakvietė ir viską surikiavo toksai žmogus. Ranučas Tomazonis. Ji buvo nekalta, nieko apie mane nežinojo, nei kuo aš vardu, nei kokios aš tautybės, nei ką esu padaręs.

Kai jie įėjo vidun, anglas ligonis rėkė. Hana paleido Karavadžo ranką, ir jis liko bežiūrįs, kaip ji tekina skuba laiptais aukštyn, kaip sulig kiekvienu įvijų laiptų posūkiu mirga jos teniso bateliai. Vila skardėjo nuo riksmo. Karavadžas nuėjo virtuvėn, atsilaužė duonos, paskui užlipo laiptais įkandin Hanos. Jam artinantis prie kambario, riksmai dar sustiprėjo. Kai jis įėjo į kambarį, anglas spoksojo į šunį. Šuo stovėjo pakreipęs galvą į šalį, lyg išsigandęs riksmų. Hana išsišiepusi dirstelėjo į Karavadžą.

— Jau dievaižin kiek metų nesu mačiusi šunų. Per visą karą nesu mačiusi nė vieno šuns.

Ji pritūpė ir, priglaudusi šunį prie krūtinės, apuostė jo kailį, dvelkiantį kalvų žolėmis. Paskui pastūmėjo jį prie Karavadžo, ir tas atkišo jam duonos kampą. Tuomet anglas pamatė Karavadžą, ir jo veidas ištįso. Ko gero, pagalvojo, kad šuo, dabar atsidūręs Hanai už nugaros, pavirto žmogumi. Karavadžas paėmė šunį ant rankų ir išėjo iš kambario.

— Man atrodė, jog tai Policiano kambarys, — tarė anglas ligonis. — Tikriausiai mes gyvenam jo viloje. O štai čia, kur iš sienos trykšta vanduo, kadaise būta fontano. Tai garsus kambarys. Čia jie visi rinkdavosi.

— Čia buvo ligoninė, — romiai atsiliepė ji. — Anksčiau, gerokai anksčiau, čia buvo vienuolynas. Paskui jį užėmė kariuomenė.

— Man regis, čia Bruskolių vila. Policianas buvo didysis Lorenco globotinis. Turiu galvoje 1483-uosius. Florencijoje, šventosios Trejybės bažnyčioje, galima pamatyti paveikslą: Medičiai su Policianu, vilkinčiu ilga raudona mantija, priešakiniame plane. Nuostabus buvo žmogus ir sykiu baisingas. Genijus, iškilęs iš paties visuomenės dugno.

Buvo jau seniai po vidurnakčio, o jis vėl buvo visiškai išsiblaivęs.

Gerai, pasakokit, tarė ji sau, nukelkit mane kur nors. Mintimis ji vis dar buvo Karavadžo glėbyje. Karavadžo, kuris šiuo metu virtuvėje, Bruskolių viloje, jei iš tiesų ji šitaip vadinosi, tikriausiai šėrė atsibasčiusį šunį.

— Tai buvo gyvenimas, kai kraujas liejosi upėmis. Stiletai, politikai ir trikampės skrybėlės, aptemptos kelnės ir perukai. Šilkiniai perukai! Savaime suprantama, vėliau pasirodė Savonarola, ne per vėliausiai, o drauge su juo — Tuštybės laužai. Policianas išvertė Homerą. Parašė garsiąją poemą apie Simonetą Vespuči. Esi apie ją girdėjusi?

— Ne, — juokdamasi atsakė Hana.

— Florencijoje pilna jos portretų. Mirė nuo džiovos dvidešimt trejų metų. Jis išgarsino ją savo knygoje Le Stanze per la giostra, o vėliau Botičelis nutapė kai kurias tos knygos scenas. Leonardas irgi. Policianas kasdien skaitydavo viešas dviejų valandų paskaitas: priešpiet lotyniškai, popiet graikiškai. Jis turėjo draugą, vardu Piko dela Mirandola, užkietėjusį ūžautoją, kuris vieną gražią dieną atsivertė ir prisidėjo prie Savonarolos.

— Kai buvau maža, mane šaukdavo tuo vardu. Piko.

— Taip, man regis, čia būta visko. Štai kad ir tas fontanas sienoje. Piko, Lorencas, Policianas ir jaunasis Mikelandželas. Vienoje rankoje jie laikė senąjį pasaulį, kitoje — naująjį. Bibliotekai pavyko rasti keturis paskutinius Cicerono veikalus. Jie įvežė žirafą, hipopotamą, papūgą. Toskanelis piešė pasaulio žemėlapius, remdamasis pirklių susirašinėjimu. Jie susėsdavo šiame kambaryje, po Platono biustu, ir praleisdavo visą naktį bešnekėdami.

— Kaip tik tuomet gatvėse suskardėjo Savonarolos šauksmai: „Atgailaukite! Artėja tvanas!“ Ir viskas dingo be pėdsakų: laisva valia, noras elegantiškai atrodyti, garbė, teisė garbinti tiek Platoną, tiek Kristų. Štai tada suliepsnojo laužai: deginta perukai, knygos, gyvulių odos, žemėlapiai. Daugiau nei po keturių šimtų metų buvo atidengti kapai. Piko kaulai buvo išlikę sveiki. Policiano — virtę dulkėmis.

Hana klausėsi, o anglas tuo tarpu sklaidė knygos lapus ir skaitė įklijas — kitų knygų ištraukas: ten buvo kalbama apie laužuose žuvusius žemėlapius, lygiai kaip Platono statulą, kurios marmuras sutrūkinėjo nuo karščio, sprogstančios išminties aidas skriejo per slėnį nelyginant kokia žinia, o tuo tarpu Policianas stovėjo ant žalių kalvų uosdamas ateitį. Piko, ir tas buvo ten, užremtas pilkoje vienutėje, stebėjo viską trečiąja — išganymo — akimi.

Jis įpylė į dubenėlį vandens šuniui. Senam valkatai, senesniam už karą.

Atsisėdo su ropine vyno, vienuolių padovanota Hanai. Tai buvo Hanos namai, ir jis vaikščiojo atsargiai, nieko neliesdamas. Sprendė apie jos išlavintą skonį iš laukinių gėlių puokščių, dovanėlių, sau pačiai pasidovanotų. Netgi apleistame sode jis pastebėjo šen bei ten kelias pėdas vejos, nukirptos medicininėmis žirklėmis. Jei būtų buvęs jaunesnis, visa tai būtų įsimylėjęs.

Nebebuvo jaunas. Koks jai atrodė? Sužalotas, be pusiausvyros, žilų plaukų sruogomis ant pakaušio. Niekad nelaikė savęs žmogum, kuriam amžius prideda proto. Visi jie paseno, bet jis nesijautė nė kiek protingesnis.

Jis pritūpė žiūrėdamas į lakantį šunį. Neteko pusiausvyros ir, per vėlai susiprotėjęs įsitverti stalo, pavertė ropinę su vynu.

Jūs Deividas Karavadžas, ar ne?

Jie prirakino jį antrankiais prie storų ąžuolinio stalo kojų. Vienu tarpu jis pašoko nuo grindų drauge su stalu, iš kairės rankos trykštelėjo kraujas. Puolė su stalu pro gana siauras duris, bet parvirto. Moteris sustojo, metė peilį, atsisakė tęsti toliau. Stalčius išlėkė iš stalo ir drauge su visu turiniu trenkėsi jam į krūtinę, ir jam dingtelėjo, kad gal jame būsiąs koks ginklas, kuriuo jis galėsiąs pasinaudoti. Tuomet Ranučas Tomazonis griebė skustuvą ir žengė jo link. Karavadžas, ar ne? Jis dar nebuvo tikras.

Gulint po stalu, nuo iškeltų rankų kraujas sruvo jam ant veido. Ir staiga, protui prašvitus, jis numovė antrankį nuo stalo kojos ir, slopindamas skausmą, sviedė šalin krėslą, paskui pasisuko kairėn norėdamas numauti kitą antrankį. Aplink pilna kraujo. Rankos jau bejėgės. Vėliau mėnesių mėnesius jis susigriebdavo bežiūrįs žmonėms tik į nykščius, lyg tas įvykis nebūtų palikęs jam jokių kitų padarinių, tik sužadinęs pavydą. Tačiau tas įvykis jį pasendino taip, lyg naktį, kurią jis praleido prirakintas prie stalo, jam būtų leidę kokius reakciją sulėtinančius vaistus.

Jam svaigo galva, kai jis atsistojo tarp šuns ir raudonuoju vynu sulaistyto stalo. Visi buvo čia pat. Du sargybiniai. Moteris. Tomazonis. Čirškė telefonai, trukdė Tomazoniui, tas dėdavo skustuvą į šalį, kandžiai tardavo: „Atsiprašau“, kruvina ranka griebdavo ragelį ir klausydavo. Jis nepasakė nieko, kas jiems galėtų praversti, galvojo jis. Tačiau jie paleido jį, tad gal jis klydo.

Jis nužingsniavo Švenčiausiosios Dvasios gatve į tą vienintelę vietą, kurią laikė paslėpęs giliai mintyse. Praėjo pro Bruneleskių bažnyčią ir pasuko link Germanų kalbų instituto bibliotekos, kur, kaip žinojo, juo pasirūpinsiąs vienas asmuo. Staiga susivokė, kad jie tam tyčia jį ir paleido. Paleistas laisvėn, išsiduosiąs nusivesdamas persekiotojus pas ryšininką. Movė į siaurą gatvelę neatsisukdamas ir nuskuodė nesigręžiodamas. Ieškojo kokio laužo gatvėje, kad galėtų apdeginti žaizdas, palaikyti rankas virš degančios dervos statinės, kad jos pajuostų nuo dūmų. Buvo ant Šventosios Trejybės tilto. Aplink tuščia, jokio eismo, ir tai jį nustebino. Atsisėdo ant lygutėlės tilto baliustrados, paskui išsitiesė aukštielninkas. Nė garso. Truputį anksčiau, kai jis ėjo susikišęs rankas į šlapias kišenes, beprotiškai lėkė tankai ir džipai.

Jam šitaip begulint, užminuotas tiltas sprogo blokšdamas jį aukštyn, paskui žemyn lyg kokią nuolaužą atėjus pasaulio pabaigai. Jis atsimerkė, šalia buvo milžino galva. Jis įkvėpė, ir plaučiai prisipildė vandens. Buvo po vandeniu. Sekliame Arno vandenyje greta jo gulėjo barzdota galva. Bandė jos siektelėti, bet nesugebėjo net paliesti alkūne. Upėn liejosi šviesa. Jis išplaukė paviršiun. Šen bei ten liepsnojo vanduo.

Vėliau vakare, kai Hanai pasakojo tą atsitikimą, ji tarė:

— Jie nustojo jus kankinti todėl, kad atėjo sąjungininkai. Vokiečiai traukėsi iš miesto sprogdindami tiltus.

— Nežinau. Gal jiems ką nors išdaviau. Kieno tai buvo galva? Kambaryje be perstojo čirškė telefonai. Visi nutildavo, kai tas žmogus pasitraukdavo nuo manęs, ir žiūrėdavo, kai jis pakeldavo ragelį ir klausydavosi negirdimo balso, balso, kuris nesiekdavo mūsų klausos. Kieno tai buvo balsas? Kieno galva?

— Jie traukėsi, Deividai.

Ji atsiskleidžia švarų lapą „Paskutinio mohikano“ gale ir ima rašyti:

Gyveno kartą žmogus, vardu Karavadžas, mano tėvo bičiulis. Aš jį visad mylėjau. Jis vyresnis už mane. Jam daugmaž keturiasdešimt penkeri. O man dvidešimt. Šiuo metu jis slapstosi tamsoje, nepasitiki manimi. Nežinau kodėl, bet tasai tėvo bičiulis manim rūpinasi.

Ji užskleidžia knygą, nulipa bibliotekon ir slepia ją viršutinėje lentynoje.

Anglas miegojo, kvėpavo prasižiojęs, kaip paprastai kad kvėpuodavo tiek miegodamas, tiek ne. Ji pasikėlė nuo kėdės ir švelniai paėmė iš jo rankų degančią žvakę. Nunešusi prie lango, užpūtė, kad iš kambario išeitų dūmai. Jai nepatikdavo matyti, kaip jis guli su žvake rankoje, lyg pašarvotas, ir net nepastebi, kaip per pirštus varva tirpstantis vaškas. Lyg būtų ruošęsis mirti, lyg būtų geidęs sprukti kapan pasirinkdamas atitinkamą nuotaiką ir šviesą.

Stovėdama prie lango, ji stipriai suėmė saujon plaukus, patraukė. Tamsoje ar prieblandoje, degant bet kokiai šviesai, persipjaukit veną, ir kraujas bus juodas.

Jai reikėjo žūtbūt išeiti iš to kambario. Netikėtai apimta klaustrofobijos, ji pamiršo nuovargį. Ilgais žingsniais nudrožė koridorium, nubildėjo laiptais žemyn, išėjo į sodą ir užvertė galvą lyg norėdama pamatyti ką tik laiptais nusileidusios merginos siluetą. Ji grįžo atgal į vilą. Vargais negalais pravėrė išbrinkusias nuo lietaus duris, žengė bibliotekon, atplėšė lentas nuo įstiklintų durų kitame kambario gale ir atidarė jas įleisdama vidun nakties oro. Nė nenumanė, kur galėtų būti Karavadžas. Vakarais jis paprastai kažkur dingdavo ir parsirasdavo tik kelios valandos prieš auštant. Žodžiu, jo nebuvo nė ženklo.

Ji nutraukė nuo fortepijono pilką maršką ir nuvilko į kambario kertę lyg kokią drobulę ar žvejo tinklą.

Jokios šviesos. Tolumoje ji išgirdo grumenant perkūniją.

Atsistojo prie fortepijono. Nežiūrėdama nuleido rankas ir ėmė skambinti tik akordus, melodiją paversdama griaučiais. Po kiekvienos natų serijos padarydavo pertrauką, lyg ištraukdavo rankas iš vandens pasižiūrėti, ką pagavo, paskui vėl imdavo skambinti iš naujo kurdama pagrindinę melodiją. Dar lėčiau ėmė judinti pirštus. Stovėjo nuleidusi akis tuo metu, kai pro stiklines duris įslinko du vyrai, atrėmė šautuvus į fortepijono kraštą ir atsigręžė į ją. Ore sklandė akordų garsai: kambarys atrodė nebe tas.

Nuleidusi rankas, basą koją užkėlusi ant boso pedalo, ji skambino melodiją, kurios kadaise mokė motina ir kurios ji mokėsi ant bet kokio paviršiaus — virtuvės stalo, sienos, kopdama laiptais, ant lovos — prieš užmigdama. Jie neturėjo fortepijono. Šeštadienį rytą ji eidavo į bendruomenės centrą, o visą savaitę repetuodavo nors ir kur būdama, mokydamasi natų, kurias motina nupiešdavo kreida ant virtuvės stalo, o paskui nutrindavo. Fortepijonu ji skambino pirmą kartą, nors viloje gyveno štai jau trys mėnesiai ir jau pačią pirmąją dieną pastebėjo jo apybraižas pro stiklines duris. Kanadoje fortepijonams reikia vandens. Atidarai galą, įkiši vidun stiklinę vandens, o po mėnesio ji jau tuščia. Tėvas pasakodavo jai apie nykštukus, kurie niekad negerią baruose, tik fortepijonuose. Ji niekad tuo netikėjo, nors, tiesa, iš pradžių manė, kad vandenį išlakančios pelės.

Visą naktį tvenkėsi audra. Slėnį nutvieskė žaibas, ir ji pamatė, jog vienas vyrų — sikhas. Ji nustojo skambinti ir šyptelėjo šiek tiek nustebusi, tačiau jau ramesne širdimi. Šviesos tvykstelėjimas buvo toks trumpas, jog ji spėjo įžiūrėti nebent tiurbaną ir drėgme blizgančius šautuvų vamzdžius. Fortepijono dangtis buvo nuimtas ir keletą mėnesių naudojamas vietoj ligoninės stalo, tad šautuvai stovėjo atremti kitame stygų gale. Anglas ligonis būtų iškart nustatęs, kokie tai ginklai. Po šimts! Buvo apsupta svetimšalių. Nė vieno tikro italo. Idilė italų viloje. Ką būtų pagalvojęs Policianas apie šį 1945-ųjų vaizdelį: du vyrai ir moteris priešingose fortepijono pusėse, beveik pasibaigęs karas ir drėgme blizgantys šautuvų vamzdžiai, sutviskantys kiekvieną kartą, kai kambarį nuplieskia žaibas, kas trisdešimt sekundžių pripildydamas jį tai spalvų, tai tamsos, griaustiniui drebinant slėnį? Antifona. Suplakti akordai. Kai vėduos gražuolę gert arbatos...

Žinot tas eiles?

Jie stovėjo nejudėdami. Ji davė ramybę akordams, o pirštams — laisvę pastrykčioti ir surasti tai, ką tausodavo sau, atkarpėlę džiazo, kuris akimoju suaižė melodijos branduolį pažerdamas šuorus natų ir negirdėtų atakų.

Kai vėduos gražuolę gert arbatos,

Man pavydi bičai kaip velniai,

Tad nesivedu jos ten, kur eina bičai,

Kai vėduos gražuolę gert arbatos.

Kiaurai peršlapę, jie žvilgčiojo į ją kiekvieną kartą, kai kambarį nuplieksdavo žaibai, o jos pirštai, kartais pritardami žaibams ir griaustiniui, kartais nepataikydami į taktą, lakstė klavišais nušviesdami tamsą tarp žaibo tvykstelėjimų. Ji atrodė tokia susikaupusi, jog jiems buvo aišku, kad jie neregimi, neregimi jos protui, kuris stengėsi prisiminti motinos ranką, plėšiančią laikraštį, kišančią jį po virtuvės čiaupu ir šluostančią nuo stalo natas, natų „klases“. Kartą per savaitę ji eidavo į bendruomenės centrą mokytis muzikos, o kai atsisėsdavo, kojomis nesiekdavo pedalų, tad, metronomui mušant taktą, verčiau likdavo stačia, užkėlusi sandalą ant kairiojo pedalo.

Ji nenorėjo baigti. Atsisakyti senos dainelės žodžių. Matė tas vietas, kur jie vaikščiodavo ir kur niekad neidavo draugai, kur sodriai vešėdavo aspidistra. Ji pakėlė akis ir linktelėjo galvą duodama ženklą, kad jau baigia.

Karavadžas to nematė. Sugrįžęs rado Haną ir abu pionierius virtuvėje darantis sumuštinius.

III Kartais ugnis

Paskutinis viduramžių karas vyko Italijoje 1943–1944. Naujųjų karalių kariaunos negailestingai puolė kalvose dunksančius įtvirtintus miestus, dėl kurių buvo kariaujama nuo aštuntojo amžiaus. Aplink uolienų atodangas — virtinės neštuvų, sutrypti, išniokoti vynuogienojai; jeigu truputį giliau pasikasinėtum tankų vėžėse, surastum kruvinas alebardas ir ietis. Monterekis, Kortona, Urbinas, Arecas, Sansepolkras, Angjaris. O dar toliau — pajūris.

Katės snūduriavo ant tankų bokštelių, nukreiptų į pietus. Anglai, amerikiečiai, indai, australai ir kanadiečiai stūmėsi į šiaurę, ore sklaidėsi sprogstančių sviedinių driekenos. Kelioms armijoms susitelkus prie Sansepolkro miesto, kurio emblema buvo arbaletas, keli penktojo bataliono kareiviai gavo tą ginklą ir naktį ėmė tyliai šaudyti į neužimtą miestą viršum sienų. Feldmaršalas Keselringas, vadovavęs besitraukiančiai vokiečių armijai, rimtai svarstė galimybę nuo įtvirtinimų pilti verdantį aliejų ant puolančio priešo.

Viduramžių specialistai, Oksfordo universiteto absolventai, beveik visi jau sulaukę šešiasdešimties, buvo lėktuvu atskraidinti į Umbriją ir apgyvendinti drauge su kariais. Per štabo susirinkimus jie paprastai pamiršdavo, kad lėktuvai jau seniai išrasti. Kalbėdami apie miestus, minėdavo tik juose saugomas meno vertybes. Monterkyje buvo Piero Dela Frančeskos Madonna del Parto, laikoma koplyčioje prie miesto kapinių. Prasidėjus pavasario lietums, tryliktojo amžiaus pilis pagaliau buvo užimta, ir kariuomenė įsikūrė po aukštais bažnyčios skliautais, ir kariai miegojo šalia pat akmeninio pjedestalo, ant kurio Heraklis žudo Lernos Hidrą. Vanduo visur buvo užterštas. Daugelis mirė nuo šiltinės ir drugio. Pro karinius žiūronus žvelgdami į Areco gotikinę bažnyčią, Piero Dela Frančeskos freskose kariai galėjo matyti savo veidus. Sabos karalienę, šnekančią su karalium Saliamonu. O šalia — Pažinimo medžio stiebelį, kyšantį iš mirusio Adomo burnos. Po daugelio metų ši karalienė įsitikins, jog tiltas per Siloamą pastatytas iš to švento medžio.

Lietūs nesiliovė, buvo žvarbu, ir jeigu ne tos didžiosios meno gairės, liudijančios išmintį, gailestingumą ir pasiaukojimą, būtų buvę neįmanoma orientuotis. Aštuntoji armija žygiavo neaptikdama nė vieno sveiko tilto per upes, ir pionierių daliniai, nepaisydami priešo ugnies, virvinėmis kopėčiomis leisdavosi nuo kranto prie vandens ir plaukte plaukdavo arba briste brisdavo kiton pusėn. Srovės nešamos, plaukė maisto atsargos ir palapinės. Kaip akmenys smigo dugnan sunkia ekipuote nešini vyrai. Vos pasiekę kitą krantą, jie stengdavosi išbristi iš vandens. Suvarydavo kumščius į dumblą ir taip kybodavo. Tikėdavosi, jog sukietėjęs dumblas juos išlaikysiąs.

Jaunas pionierius sikhas skruostu prisiglaudė prie dumblo, svajodamas apie karalienės Sabos veidą, jos švelnią odą. Vienintelis stiprybės šaltinis toje upėje buvo jos geismas, vienaip ar kitaip kaitinantis jam kraują. Praskleistų jos plaukų šydą. Dešine ranka paliestų jos kaklą po alyvų spalvos palaidinuke. Jis taip pat buvo nuvargęs ir liūdnas kaip anas išmintingas karalius ir nuodėmingoji karalienė, kuriuos prieš porą savaičių buvo matęs Arece.

Jis kybojo virš vandens dumblo surakintomis rankomis. Tomis dienomis ir naktimis dvasios tvirtybė, toji ypatinga dorybė, buvo dingusi, gyva buvo tik knygose ir freskose. Kam buvo liūdniausia toje lubų freskoje? Jis palinko priekin trokšdamas priglusti prie jos gležno kaklo. Buvo įsimylėjęs jos droviai nuleistas akis. Kada nors ta moteris supras, jog tiltai — šventas dalykas.

Nakčia jis gulėjo žygio lovoje, ištiesęs į šalį rankas, nelyginant dvi armijas. Nebuvo jokių vilčių rasti išeitį nei laimėti pergalę, buvo tik paliaubos, jo laikinai sudarytos su freskoje nutapytais karaliais, kurie veikiai jį pamirš, niekad nepripažins jį egzistavus, net nepastebės, kad jis, sikhas, buvo šičia, užsilipęs iki vidurio pionieriaus kopėčių, lyjant statė laikiną tiltą iš paskos žygiuojančiai kariuomenei. Tačiau jis negalėjo pamiršti jų istorijos paveikslo. Ir po mėnesio, kai, patyręs visokių negandų, batalionas pasiekė jūrą ir įžengė į pajūrio miestą Katoliką ir kai pionieriai išminavo paplūdimyje apie dvidešimties metrų taką, kad vyrai galėtų nuogi nubėgti iki jūros, jis susirado viduramžių specialistą, su kuriuo buvo anksčiau susidraugavęs — kartą su juo paplepėjo ir pasidalijo savo konservuotos mėsos daviniu, — ir pasakė, jog, atsidėkodamas už gerą širdį, norįs jam kai ką parodyti.

Pionierius pasiskolino motociklą „Triumfas“, ant rankos pasirišo tamsiai raudoną greitosios pagalbos raištį ir, ant galinės sėdynės pasisodinęs pagyvenusį profesorių, leidosi atgal keliu, kuriuo buvo atžygiavęs, per ramius ir taikius miestus, tokius kaip Urbinas ir Angjaris, išilgai vingiuoto kalnagūbrio, Italijos stuburkaulio, o paskui vakarų pusėn nusidriekusiais šlaitais Areco link. Naktimis aikštė būdavo tuščia, be kariuomenės. Pionierius sustabdė motociklą priešais bažnyčią, padėjo mokslininkui nulipti, paėmė jo mantą, ir jiedu įėjo bažnyčion. Dar žvarbesnė tamsa. Dar erdvesnė tuštuma. Po skliautais aidėjo žingsnių skardas. Jis nesusilaikė nepauostęs senų akmenų ir medžio. Padegė tris šviečiamąsias raketas. Navoje tarp kolonų pakabino skrysčius, paskui lubų sijon įkalė storą vąšą su įverta virve. Profesorius žiūrėjo smagiai nusiteikęs, vis žvilgčiodamas į tamsius skliautus. Jaunasis pionierius užnėrė jam kilpą, sutraukė po pažastimis ir lipnia juostele prie krūtinės pritvirtino nedidelį deglą.

Palikęs jį bestovintį prie komunijos stalo, sikhas triukšmingai palypėjo kopėčiomis iki ten, kur kabojo antras virvės galas. Įsikibęs į virvę, jis šoko žemyn į tamsą, o profesorius tuo pat metu staigiai pakilo į viršų ir, pionieriui nusileidus ant aslos, jau sūpavosi aukštybėse per metrą nuo freskų, apsiaustas deglo aureolės. Nepaleisdamas virvės, pionierius žengė keletą žingsnių priekin, kad profesorius pasvirtų dešinėn, prieš pat paveikslą „Imperatoriaus Makzencijaus pabėgimas“.

Po penkių minučių nuleido jį žemyn. Paskui užsidegė kitą deglą, pats savo ruožtu pasikėlė iki skliautų, dirbtinio dangaus melsvos bedugnės. Prisiminė auksines žvaigždes, kurias vieną naktį stebėjo pro žiūronus. Žvilgtelėjęs apačion, pamatė, jog mokslininkas nuvargęs sėdi ant suolo. Tik dabar jis suvokė šitos bažnyčios gelmę, ne aukštį, bet gelmę. Jos tūrį. Šulinio gilumą ir tamsumą. Deglas švietė jo rankoje lyg stebuklingoji lazdelė. Jis pasikėlė iki jos veido, iki savo Liūdesio karalienės, ir mažyte tamsia ranka siektelėjo milžinės kaklo.

Sikhas ištempė palapinę gale sodo, ten, kur, Hanos manymu, kadaise augo levanda. Ji buvo radusi sudžiūvusių lapų, patrynė tarp pirštų ir pati tuo įsitikino. Kartais po lietaus ji jaučia levandos kvapą.

Iš pradžių jis griežtai atsisako eiti į vidų. Prieina arčiau tik tarnybos reikalais, kai ko nors prireikia minoms ardyti. Visada mandagus. Linktelėja galvą. Hana mato jį prausiantis lietaus vandeniu prie statinės, iškilmingai užkeltos ant saulės laikrodžio. Sodo čiaupas, iš kurio anksčiau leisdavo vandenį daigams laistyti, seniai išdžiūvęs. Ji mato jo rudą, lig juosmens nuogą liemenį, kai jis šlakstosi vandeniu nelyginant besiturškiantis paukštis. Dieną, kai jis vilki kariška palaidine trumpomis rankovėmis, jai ypač krinta į akis jo rankos ir šautuvas, kurį amžinai nešiojasi, nors karas jiems jau kadai pasibaigęs.

Šautuvą jis laiko įvairiai: kartais už vamzdžio kaip lazdą, kartais pasikabinęs ant krūtinės ir įsirėmęs alkūnėmis. Atsigręžia staiga susivokęs esąs stebimas. Kad ir perveikęs ankstesnę baimę, jis apeina visa tai, kas atrodo įtartina, bet atsako į jos žvilgsnį taip, lyg nieko nebepaisytų.

Jo savarankiškumas tiek jai, tiek jiems visiems viloje — tikras išganymas, nors Karavadžas ir niurzgia kiaurą dieną girdėdamas pionierių tolydžio niūniuojant vesternus, kurių šis išmoko per pastaruosius trejus karo metus. Kitas pionierius, vardu Hardis, atvykęs drauge su juo lietui pliaupiant, buvo apsistojęs kitur, netoli miesto, bet Hana matė juos dirbant drauge, braunantis per sodą su savo burtų lazdelėmis ir visais įnagiais ir ieškant minų.

Šuo prisirišo prie Karavadžo. Nors jaunajam kareiviui patinka bėgioti ir laigyti taku su šunimi, bet ėsti jam neduoda tardamas, jog šuo pats turi manytis maisto. Suradęs ką nors valgoma, sušveičia pats. Čia baigiasi jo mandagumas. Naktimis kai kada jis miega ant parapeto, žvelgiančio į apačioje nusidriekusį slėnį, o palapinėn ropoja tik tada, kai lyja.

Jis stebi ir Karavadžo naktinius žygius. Porąsyk bando jį sekti. Bet po dviejų dienų Karavadžas jį sustabdo ir sako: „Daugiau niekad nedrįsk manęs sekt“. Kareivis bando gintis, bet anas ranka užima burną melagiui ir jį nutildo. Pionierius supranta, jog pirmas dvi naktis Karavadžas bus jį pastebėjęs. Šiaip ar taip, sekė jį tik iš įpratimo — buvo to išmokytas per karą. Lygiai taip dabar jam maga skruostu priglusti prie šautuvo buožės, nusitaikyti ir paleisti šūvį į taikinį. Jis amžinai į ką nors taikosi — čia į statulos nosį, čia į rudus vanagus, sklandančius padangėje viršum slėnio.

Jis dar labai vaikiškas. Kaip vilkas puola prie valgio, akimoju iššveičia dubenį, leisdamas sau pietauti ne ilgiau kaip pusvalandį.

Hana kartais stebi, kaip jis — atsargus ir nenuspėjamas it katė — dirba už namo, piktžolių užgožtame darže ir sode. Mato truputį tamsesnę rudo riešo odą, mato, kaip juo laisvai slankioja laikrodžio apyrankė, kartais skimbčiojanti, kai jis, sėdėdamas prieš ją, geria arbatą.

Jis niekad nekalba, kokie pavojai gresia beieškant minų. Retkarčiais sprogimas išlakina juodu, ją ir Karavadžą, iš namo. Duslus trenksmas atsiliepia jai širdyje. Ji šoka lauk arba prie lango, akies krašteliu stebėdama Karavadžą, ir jiedu mato, kaip pionierius tingiai pėdina namo link, nė neketindamas apeiti aukšta žole apžėlusios terasos.

Kartą, įėjęs bibliotekon, Karavadžas pamatė pionierių įsikorus pačion palubėn, prie trompe-l‘oeil, — tik Karavadžas sugeba šitaip įeiti į kambarį ir žvilgsniu išnaršyti visus kampelius, kad įsitikintų, jog ten nieko daugiau nėra. Ir jaunasis kareivis, nenukreipdamas akių į šalį, atkišo ranką ir spragtelėjo pirštais, šitaip sustabdydamas jį prie slenksčio ir mostu liepdamas išeiti saugumo sumetimais, kol jis atkabinsiąs ir nukirpsiąs laidą, kurį atsekęs tame kampe, paslėptą po draperijomis.

Jis amžinai niūniuoja arba švilpauja. „Kas ten švilpauja?“ — paklausė vieną vakarą anglas ligonis, nei kada susitikęs, nei matęs atvykėlį. Jis amžinai ką nors niūniuoja panosėje, kai, aukštielninkas išsitiesęs ant parapeto, spokso į plaukiančius debesis.

Kai vila atrodo ištuštėjusi, jis nesisaugo — griausmingai eina į vidų. Jis vienintelis vilki uniformą. Tvarkingas, tviskančia diržo sagtimi, pionierius išlenda iš palapinės simetriškai apvyniotu tiurbanu ant galvos ir nušveistais batais kaukši parketu arba akmens plokštėmis grįsta asla. Kartais staiga meta darbą ir prapliumpa kvatoti. Stebėdamas, kaip jis lenkiasi pakelti nukritusios riekės duonos, krumpliais liesdamas žolę, kaip, kiparisų alėja eidamas pasitikti kitų pionierių iš gretimo kaimo, išsiblaškęs suka šautuvą nelyginant kuoką, matai, kad jis nesąmoningai myli savo kūną, savo fizinę pusę.

Jis atrodo gana patenkintas savo vieta tarp tų kelių žmonių, su kuriais gauna bendrauti viloje, nelyginant atskira žvaigždė jų sistemos pakraštyje. Į vidų eina tik kviečiamas, ir tai neryžtingai, kaip aną pirmą vakarą, kai nedrąsūs Hanos fortepijono garsai kiparisų alėja jį atvedė bibliotekon.

Tą audringą naktį jis priėjo ne muzikos priviliotas, bet būgštaudamas dėl pianisto gyvybės. Kariuomenė traukdamasi dažnai įkišdavo į muzikos instrumentus plonyčių kaip pieštukas minų. Savininkai grįžę atvoždavo fortepijonus ir likdavo be rankų. Kiti bandydavo prisukti laikrodį, ir bomba nunešdavo pusę sienos, o drauge ir visus ten pasitaikiusius.

Fortepijono garsų vedamas, drauge su Hardžiu jis pustekiniais įkopė kalvon, perlipo mūrinę tvorą ir įėjo į vidų. Kol skambėjo muzika, reiškė, jog pianistas dar nesilenkia patraukti metalinio strypelio — metronomui paleisti. Diduma bombų slepiama šitaip, nes ten patogiausia prilituoti plonytę vielelę. Kai kada bombos prijungiamos prie čiaupų, knygų nugarėlių ir net vaismedžių, — reškiant obuolį nuo apatinės šakos, sudirginamas detonatorius, ir obelis išlekia oran drauge su skynėju. Jis negalėdavo pažvelgti į kambarį ar daržą nepagalvojęs, jog ten gali būti paslėpta bomba.

Jis sustojo prie stiklinių durų, galva prisiglaudė prie rėmo ir įsmuko į tamsų, vien žaibų nutvieskiamą kambarį. Viduje, tarytum jo laukdama, stovėjo jauna moteris ir skambino nudūrusi akis į klavišus. Prieš pažvelgdamas į ją, akimis permetė kambarį, lyg patikrino radaru. Metronomas jau tiksėjo, svyravo kaip niekur nieko. Nebuvo jokio pavojaus. Nė menkiausios vielelės. Jis stovėjo nejudėdamas šlapia uniforma, jaunoji moteris iš pradžių jo net nepastebėjo.

Prie palapinės, užmesta ant medžių, kabo jo radijo antena. Naktį, žiūrėdama ton pusėn pro Karavadžo žiūronus, ji mato dingstant žalią fosforescuojančią skalės švieselę, kai pionierius kerta jos regėjimo lauką. Dieną jis nešiojasi portatyvinį imtuvą, vienas ausines užsidėjęs ant galvos, kitas pasikabinęs ant krūtinės — gaudo viso pasaulio aidus, kurie gali jam praversti. Įeina į vidų pranešti išgirstų naujienų, kurios, jo manymu, gali būti jiems įdomios. Vieną popietę pranešė, jog žuvo dirigentas Glenas Mileris, — jo lėktuvas sudužęs kažkur tarp Anglijos ir Prancūzijos.

Šitaip jis sukasi tarp jų savo orbita. Hana mato jį vaikščiojant toli sunykusiame sode su stebuklingąja lazdele arba, jeigu ką nors aptinka, narpliojant laidų ir detonatorių mazgą, kažkieno jam paliktą lyg šiurpulingą laišką.

Jis amžinai plaunasi rankas. Karavadžui iš pradžių atrodė, kad jis pernelyg valyvas. „Kaip tau pasisekė ištvert karą?“ — klausia juokdamasis.

— Aš užaugau Indijoj, dėde. Ten reikia plautis rankas kiaurą dieną, prieš valgant. Įprotis. Aš gimęs Pendžabe.

— O aš Šiaurės Amerikoje, — įsiterpia Hana.

Jis miega pusiau įlindęs palapinėn. Hana mato, kaip jis nusiima ausines ir numeta ant kelių.

Tuomet ji padeda žiūronus ir nusisuka.

Jie buvo po aukštais skliautais. Seržantas uždegė deglą, pionierius išsitiesė ant aslos ir, prisikišęs prie optinio taikiklio, sužiuro į ochros spalvos veidus, lyg minioje ieškodamas brolio. Taikiklio kryželis virpėdamas slinko bibliniais siluetais, šviesos užlietais spalvingais drabužiais ir veidais, per šimtus metų pasmėltusiais nuo žvakių ir aliejinių lempelių dūmų. O štai dabar smilko gelsvi benzino dūmai, kurie šioje šventovėje, kaip jie žinojo, buvo šventvagystė, šaukte šaukėsi teisybės, kareivių išvijimo, primindami, jog jie piktnaudžiauja leidimu apžiūrėti Didžiąją Navą. Kol jie atsigavo čionai, turėjo kastis per dumblus iki pusiau susprogdintų tiltų, atremti tūkstančius priešo antpuolių, išlikti gyvi per Monte Kasino apšaudymą ir pagaliau, saugodamiesi menkiausiu garsu sudrumsti tylą, pereiti Rafaelio menes, — septyniolika vyrų, išsilaipinusių Sicilijoje, kovojusių dėl kiekvieno sprindžio, kol galiausiai įveikė kelią nuo pat kulno per visą Italijos aulą ir radosi šičia, veik perdėm tamsią šventovę. Lyg vienintelis tikslas ir būtų buvę čia atsidurti.

Vienas jų sušuko: „Po perkūnais! Ar negalima daugiau šviesos, seržante Šandai?“ Seržantas mostelėjo deglu, iškėlė jį aukštai virš galvos ir nepajudėjo iš vietos, kol išblėso šviesos Niagara, pliūptelėjusi iš jo rankų. Visi kiti galvas užvertę sužiuro į lubas, stebėdami pasirodant iš tamsos galybę žmogystų ir veidų. Tačiau jaunasis pionierius jau gulėjo aukštielninkas, nutaikęs šautuvą aukštyn, šliaužė žvilgsniu per Nojaus ir Abraomo barzdas, per tuntus demonų, kol pagaliau priėjo didingąjį veidą ir pasijuto lyg ieties pervertas jo išminties ir negailestingumo.

Prie didžiųjų durų pasigirdo sargybos riksmai, skubūs žingsniai, tuo tarpu deglo liko gal pusei minutės. Jis apsivertė ir atkišo šautuvą juos lydinčiam kunigui. „Štai tas. Kas jis toks? Per tris ketvirčius šiaurės vakarų kryptimi. Kas jis toks? Greičiau, deglas gęsta“.

Kunigas prisidėjo šautuvą prie peties, pasisukęs nusitaikė į kampą, ir deglas užgeso.

Jis grąžino šautuvą jaunajam sikhui.

— Žinot, turėsim rimtų nemalonumų, kad naudojom visus tuos karo pabūklus Siksto kapeloje. Nereikėjo man čionai eiti. Šiaip ar taip, dėkoju seržantui Sandui, jis buvo tikras didvyris. Tikiuosi, nieko blogo nebūsim padarę.

— Matėt? Veidą. Kas tai?

— O, didingas veidas.

— Vadinas, matėt.

— Taip. Izaijas.

Aštuntajai armijai pasiekus Gabičę Adrijos pakrantėje, pionierius su keliais vyrais išėjo nakties žvalgybon. Kitą vakarą trumposiomis bangomis gavo žinią apie priešo manevrus netoli kranto. Perspėdami priešą, jie iššovė miną, pašoko vandens stulpas. Kliudyti nieko nekliudė, bet užtat, tvykstelėjus baltai sprogimo šviesai, jis pastebėjo tamsesnes judančio daikto apybraižas. Jis kilstelėjo šautuvą ir valandėlę, neatidengdamas ugnies, nepaleido sliuogiančio šešėlio nuo šautuvo taikiklio — buvo pasirengęs šauti tik tuo atveju, jeigu netoliese pastebėsiąs ką nors judant. Priešas vis dar laikėsi šiaurėje, Riminio priemiesčiuose. Jam vis taikantis į šešėlį, staiga nušvito Švenčiausiosios Mergelės aureolė. Ji kilo iš jūros gelmių.

Ji stovėjo valtyje. Du vyrai irklavo. Du kiti laikė ją stačią. Ir tuo metu, kai jie priplaukė krantą, miestiečiai suskato ploti tamsoje, plačiai atvėrę langus.

Pionierius matė nebent kreminį veidą ir baterinių lempelių aureolę. Išsitiesęs ant betoninio kazemato, atitveriančio miestą nuo jūros, jis nenutraukė nuo jos akių, tuo tarpu keturi vyrai išlipo iš valties, nešini pusantro metro aukščio gipsine statula. Nestabčiodami, nepaisydami minų, jie kopė nuožulniu krantu. Tikriausiai matė vokiečius laidojant statulas ir, kai tie dar nebuvo pasitraukę, žemėlapyje pasižymėjo tą vietą. Jų kojos klimpo smėlyje. Tai buvo 1944-ųjų gegužės dvidešimt devintą dieną Gabiče Marėje. Per Švenčiausiosios Mergelės, Jūrų karalienės, atlaidus.

Gatvė buvo pilna vaikų ir suaugusių. Pasirodė ir vyrai orkestrantų apranga. Orkestras negrojo, kad nepažeistų komendanto valandos, tačiau instrumentai buvo čia, skaisčiai nušveisti.

Jis išnėrė iš tamsos su šautuvu rankoje, minosvaidžio tūta ant pečių. Išvydę tiurbanuotą, iki dantų apsiginklavusį kareivį, jie nustėro. Nesitikėjo, kad nuo paplūdimio, iš tos niekieno žemės, kas nors gali pasirodyti.

Jis kilstelėjo šautuvą, pagavo į optinį taikiklį jos veidą, amžinai jauną, belytį. Pirmajame plane — tamsios vyrų rankos, siekiančios jos šviesos, dailaus dvidešimties lempelių vainikėlio. Siluetą gaubė žydras apsiaustas, kairysis kelis buvo truputį pakeltas, kad susidarytų drapiruotės įspūdis.

Jie nebuvo romantikai. Savo kailiu buvo patyrę, kas yra fašistai, anglai, galai, gotai, vokiečiai. Jie buvo turėję tiek ponų, jog tie nieko jiems nebereiškė. Ta rausva ir žydra gipsinė figūra, išnėrusi iš jūros, buvo užkelta ant gėlėmis papuošto vežimo, kuriuo paprastai vežiojamos vynuogės, o prieky ėjo bežadis orkestras. Nors jam ir priklausė ginti ir saugoti tą miestą, dabar tai nebeturėjo reikšmės. Šitaip apsiginklavęs, jis negalėjo žygiuoti tarp vaikų baltais drabužėliais.

Jis nudrožė lygiagrečia gatve tuo pačiu greičiu, kokiu ėjo procesija, tad sankryžose visi atsidurdavo tuo pat metu, ir jis, kilstelėjęs šautuvą, optiniu taikikliu vėl pagaudavo jos veidą. Ceremonija pasibaigė pajūry ant aukštos kalvos, kur jie paliko statulą ir grįžo atgal į miestą. Nė vienam nedingtelėjo mintis, kad juos iš tolo lydėjo jaunasis kareivis.

Švenčiausiosios Mergelės veidas vis dar buvo apšviestas. Keturi vyrai, atplukdę ją valtimi, atsisėdo aplink kaip sargybiniai. Baterija, pakabinta jai ant nugaros, pradėjo silpti ir išseko apie pusę penkių ryto. Jis dirstelėjo į laikrodį. Pažvelgė į vyrus pro šautuvo optinį taikiklį. Du buvo užsnūdę. Jis vėl nukreipė taikiklį į jos veidą ir iš naujo atidžiai jį apžiūrėjo. Šviesai blėstant, jis atrodė kitoniškas. Tamsoje lyg priminė ką pažįstama. Seserį. Kada nors primins dukterį. Jei būtų galėjęs atsiskirti su šautuvu, būtų ką nors paaukojęs. Bet, šiaip ar taip, turėjo juk savo tikėjimą.

Karavadžas įeina bibliotekon. Čia jis dažniausiai praleidžia visas popietes. Kaip paprastai knygos jam — mistinės būtybės. Išpeša knygą, atsiverčia pirmą puslapį. Daugmaž po penkių minučių išgirsta kambary tylią dejonę.

Jis grįžtelėja. Ant sofos miega Hana. Jis užverčia knygą ir pusiausėda atsiremia į konsolę lentynos apačioje. Hana guli susirietusi, kairiu skruostu prigludusi prie dulkėto brokato, dešinę ranką sugniaužusi į kumštelį ir pasikišusi po smakru. Jos antakiai virpčioja, veidas susikaupęs bemiegant.

Iš naujo susitikus po tiek laiko ji pasirodė jam sulysusi, tokia išsekusi, veik bejėgė grumtis su sunkumais. Jos kūnas perėjo karą ir lygiai kaip meilėje patyrė jį kiekviena dalele.

Jis garsiai nusičiaudėjo ir kai pažvelgė jos pusėn pakėlęs galvą, ji buvo atsibudusi ir žiūrėjo į jį plačiai atsimerkusi.

— Spėk, kiek dabar laiko?

— Daugmaž penkios penktos. Ne, pala, septynios penktos, — tarė ji.

Tai buvo senas žaidimas, įprastas suaugusiam ir vaikui. Jis išsmuko iš kambario pažiūrėti laiko, ir iš jo tvirtų žingsnių ir ryžtingų mostų ji suprato, kad jis ką tik susileido morfijaus: buvo pagyvėjęs, tikslių judesių, pasitikintis savimi kaip paprastai. Ji atsisėdo ir nusišypsojo, kai jis grįžo linksėdamas galvą ir žavėdamasis jos nuovokumu.

— Gimiau su saulės laikrodžiu galvoje, ar ne?

— O naktį?

— Ar nėra mėnulio laikrodžių? Ar niekas tokio neišgalvojo? Ko gera, projektuodamas vilą, kiekvienas architektas paslepia mėnulio laikrodį vagims, sakytum privalomą dešimtinę.

— Turčiams sveika turėti rūpesčių.

— Susitikim pagal mėnulio laikrodį, Deividai. Ten, kur silpnasis gali įeit į stiprųjį.

— Kaip judu su anglu ligoniu?

— Prieš metus vos nesusilaukiau kūdikėlio.

Dabar, kai narkotikai padarė jo protą aiškų ir tikslų, jis sugeba sekti jos minčių vingiais, mąstyti lygiai kaip ji. Ir Hana kalba atvirai, iš tikrųjų nelabai suvokdama, jog nebemiega, jog kalbasi, lyg vis dar kalbėtų per miegus, lyg būtų susapnavusi, kad jis nusičiaudėjo.

Karavadžui puikiai žinoma tokia būsena. Jis dažnai susitinka žmonių pagal mėnulio laikrodį. Prikelia juos antrą valandą nakties, netyčia parversdamas miegamojo spintą. Vėliau jis suvokė, jog nuo tokio šoko jie pabunda nėmaž neišsigandę ir visai neagresyvūs. Užkluptas apvagiamo namo šeimininkų, jis imdavo ploti delnais ir pašėlusiai šnekėti, žongliruoti itin vertingu laikrodžiu ir drauge karštligiškai klausinėti, kur kas padėta.

— Netekau vaiko. Atseit buvau priversta jo netekt. Tėvas žuvo. Buvo karas.

— Buvai Italijoje?

— Sicilijoje, daugmaž tuo metu tai ir atsitiko. Visą tą laiką, kai mes sekėm paskui Adrijos pakrante šiaurėn žygiuojančią kariuomenę, jis nėjo man iš galvos. Aš be perstojo kalbėjausi su vaikeliu. Iš paskutiniųjų dirbau ligoninėse ir visų vengiau. Bendravau tik su vaikeliu, viskuo su juo dalijausi. Mintimis. Kalbėdavau su juo maudydama ir slaugydama sužeistuosius. Buvau mažumą kvanktelėjusi.

— O paskui žuvo tavo tėvas.

— Taip. Paskui Patrikas. Buvau Pizoje, kai gavau žinią.

Ji visai atsibudo. Atsisėdo.

— Tu žinojai, ką?

— Gavau laišką iš namų.

— Todėl ir atvažiavai čionai, kad sužinojai?

— Ne.

— Tuo geriau. Nemanau, jog Patrikas tikėjo visais tais šermenimis ir panašiais dalykais. Visad sakydavo, jog norėtų, kad per jo budynes grotų moterų duetas. Akordeonas ir smuikas. Viskas. Buvo pasiutusiai sentimentalus.

— Taip. Galėjai bet ką jam pakišt. Surandi kenčiančią moterį, ir jis žuvęs.

Vėjas pūtė iš slėnio į kalvą laužydamas kiparisus, augančius palei trisdešimt šešis koplyčios laiptelius. Per paskutinę liūtį susitvenkęs vanduo vėjo varomas siūbčiojo, lašai tiksėjo aplink juos abu, sėdinčius ant baliustrados prie laiptelių. Buvo seniai po vidurnakčio. Ji gulėjo ant cementinės atbrailos, jis vaikštinėjo šen bei ten, retkarčiais persisverdamas pažiūrėti apačion į slėnį. Nė garso, vien išguito lietaus šnarėjimas.

— Kada nustojai kalbėt su vaiku?

— Staiga, buvo tiek darbo, nors persiplėšk. Kariuomenė kovėsi prie Moro tilto, paskui Urbine. Ko gera, Urbine nustojau. Buvo toks įspūdis, jog kas akimirką gali būt nušautas, nesvarbu, kas tu esi: kareivis, kunigas ar gailestingoji seselė. Tos stačios gatvelės buvo tikri pelėkautai. Kareiviai patekdavo lazaretan sukapoti į gabalėlius, per valandą įsimylėdavo mane ir mirdavo. Buvo svarbu įsiminti jų pavardes. Bet, jiems mirštant, aš vis dar matydavau vaikelį. Vis tolstantį. Kai kurie sėsdavosi, plėšdavo nuo savęs tvarsčius vildamiesi, jog būsią lengviau alsuoti. Kiti mirdami rūpindavosi mažyčiu įbrėžimu rankoje. Ir dar tas burbulas burnoje. Silpnas šnypštimas. Prisilenkiu užspausti mirusiam kareiviui akių, o jis atsimerkia ir sukarkia: „Negali palaukt, kol nusibaigsiu? Kekše!“ Atsisėda ir nušluoja viską žemėn nuo mano padėklo. Toks įtūžęs. Kas norėtų va šitaip mirt? Mirt sprogstant iš įsiūčio. Kekše! Vėliau aš visad stebėdavau, ar burnoje yra burbulas. Dabar aš pažįstu mirtį, Deividai. Iš kvapo pažįstu. Žinau, ką reikia daryt, kad jie nesuvoktų merdėją. Žinau, kada reikia staigiai suleist venon porciją morfijaus, kaip botagu perliet. O kada fiziologinio skysčio. Kad prieš mirdami išsituštintų vidurius. Visi tie šunsnukiai generolai turėtų dirbt mano darbą. Taip, visi tie šunsnukiai generolai. Tik su ta sąlyga jie galėtų duot įsakymą forsuot upę. O kas gi, velniai griebtų, buvom mes, kad turėjom užsikraut šitokią atsakomybę? Iš mūsų reikalauta išminties kaip iš senų kunigų, sugebėjimo vest žmones ten, kur niekas nenorėjo eiti, ir žiūrėti, kad visi gerai jaustųsi. Aš niekad netikėjau visomis tomis mišiomis, kurias jie laiko už mirusius. Vulgari retorika, ir tiek! Kaip jie drįsta? Kaip jie drįsta va šitaip kalbėt apie mirštantį žmogų?

Šviesos nebuvo, nedegė nė viena lempa, dangų beveik ištisai traukė debesys. Buvo saugiau neišsiduoti, jog vila gyvenama. Ilgainiui jie įprato vaikščioti aplink vilą tamsoje.

— Ar žinai, kodėl kariuomenė nenorėjo, kad viena liktum šičia su anglu ligoniu? Žinai?

— Nepatogi santuoka? Edipo kompleksas? — atsiliepė ji šypsodama.

— Kaip jis laikosi?

— Vis dar negali atsigaut po to nutikimo su šunim.

— Pasakyk, kad šuo atsekė mane.

— Jis nėra tikras, kad tu čia ilgiau užsibusi. Mano, jog veikiai dingsi drauge su porceliano servizu.

— Kaip tu manai, ar jam nebūtų malonu trūktelėt vyno? Šiandien man pavyko nugvelbt butelėlį.

— Iš ko?

— Nori ar ne?

— Išgeriam tuoj pat. Pamirškim jį.

— Aha! Pirmas žingsnis!

— Ne, ne pirmas. Man velnioniškai norisi kaip reikiant nusigert.

— Dvidešimt metų! Kai man buvo dvidešimt...

— Taigi, taigi. O kodėl gi tau kurią dieną nenudžiovus gramofono? Beje, man regis, tai vadinama plėšikavimu.

— Mane viso to išmokė mano šalis. Šitaip aš jai tarnavau per karą.

Per subombarduotą koplyčią jis nuėjo į vilą.

Hana atsisėdo apdujusi, vargais negalais tvardydamasi. „Tik pažiūrėk, ką jis tau padarė!“ — tarė ji sau viena.

Per karą ji retai kalbėdavo net su artimiausiais bendradarbiais. Jai reikėjo dėdės, artimo žmogaus, giminaičio. Jai reikėjo vaiko tėvo, tame ant kalvų išsidėsčiusiame mieste belaukiant pirmo rimto nugėrimo gyvenime, apdegusiam vyrui antrame aukšte kietai miegant įprastas keturias valandas, o senam tėvo draugui slapčia šeimininkaujant jos vaistų spintelėje: nudaužiant ampulės gurklelį, timpa susiveržiant ranką ir skubiai susileidžiant morfijaus. Susileidžiant ir akimoju grįžtant.

Nakčiai artėjant, aplink kalnuose netgi dešimtą valandą tamsi tik žemė. Dangus šviesiai pilkas, o kalvos žalios.

„Mane pykino iš bado. Pykino žiūrint į geismu degančias vyrų akis. Tuomet atsisakiau visko: pasimatymų, pasivažinėjimų džipu, flirto. Paskutinis šokis prieš mirtį. Pagarsėjau kaip snobė. Dirbau sunkiau nei kiti. Dvi pamainos pagret, priešui apšaudant, dariau jiems viską, naktipuodžius nešiojau. Pasidariau snobė, nes nenorėjau su jais bendraut, leist jų pinigus. Norėjau namo, bet namai buvo tušti. Europa mane pykino. Mane pykino tai, kad esu vertinama ir branginama tik todėl, jog esu moteris. Suvedžiojau vieną vyrą, ir jis žuvo, ir vaikelis žuvo. Veikiau vaikelis žuvo ne šiaip sau, aš jį nužudžiau. Paskui nusišalinau taip toli nuo visų, jog niekas negalėjo prie manęs prisiartint. Nei snobų kalba šnekėdamas. Nei mirdamas. Tuomet susitikau jį, apanglėjusį žmogų. Kuris, kaip vėliau paaiškėjo, buvo anglas.

Matai, Deividai, kaip seniai neturėjau minties kuo nors užsiimti su vyrais“.

Po savaitės bendro gyvenimo jie prisitaikė prie valgymo įpročių, įgimtų sikhui pionieriui, klaidžiojančiam aplink vilą. Apie pusę pirmos, nors ir kur jis būtų buvęs, — kalvoje ar kaime, — grįždavo vilon pas Haną ir Karavadžą, iš daiktmaišio, kurį visad nešiodavo ant peties, ištraukdavo melsvą nosinę ir patiesdavo ant stalo šalia savo maisto. Ten būdavo svogūnų ir žalumynų, kurių, Karavadžo manymu, jis prasimanydavo pranciškonų darže ieškodamas minų. Svogūnus lupdavo tuo pačiu peiliu, kuriuo pjaustydavo izoliaciją nuo detonatoriaus laido. Paskui ateidavo vaisių eilė. Pasak Karavadžo, nuo pirmos išsilaipinimo dienos jis nė karto nebuvo valgęs kareivių valgykloje.

Tiesą pasakius, auštant jisai visad jau stovėdavo su puodeliu eilėje laukdamas savo mėgstamos angliškos arbatos, kurią pagardindavo kondensuotu pienu iš savo neliečiamų atsargų. Stovėdavo stačias, saulei tekant, ir siurbčiodavo spoksodamas į tingiai slankiojančius kareivius, kurie devintą ryto jau lošdavo kortomis, jeigu tą dieną nebūdavo numatyta žygiuoti toliau.

Dabar, auštant, po pusiau subombarduotų San Džirolamo sodų sužalotais medžiais, jis susidrėkino burną gurkštelėjęs iš savo gertuvės. Užsibėrė miltelių ant šepetėlio ir pradėjo lėtą dešimties minučių dantų valymosi procedūrą, tuo pat metu žvalgydamasis po miglos vis dar gaubiamą slėnį, apimtas ne tiek baimės, kiek susidomėjimo tuo kraštovaizdžiu, virš kurio likimo jam buvo lemta gyventi. Nuo pat mažens dantis valydavosi visada tik gryname ore.

Kraštovaizdis buvo laikinas reiškinys, neturįs nieko bendra su pastovumu. Jis paprasčiausiai konstatuoja lietaus galimybę, tam tikrą kvapą, dvelkiantį nuo krūmokšnio. Lyg jo protas, net ilsėdamasis, būtų radaras, o akys galėtų aprėpti negyvų daiktų scenografiją trijų šimtų metrų spinduliu, tai yra lengvojo ginklo žudomosios galios atstumu. Jis atidžiai apžiūri du svogūnus, kuriuos atsargiai išrovė iš žemės: žino, jog kariuomenė traukdamasi minuoja ir daržus.

Per pietus Karavadžas dėdės žvilgsniu apžiūri maisto produktus, surištus į nosinę. Tikriausiai esama retų gyvūnėlių, mintančių tais pačiais produktais, kuriuos jaunasis kareivis dešinės rankos pirštais dedasi į burną, taria sau Karavadžas. Jis naudojasi peiliu tik prireikus nulupti svogūną ar supjaustyti vaisių.

Du vyrai vežimėliu leidžiasi slėnin parsivežti maišo miltų. Kareivis taip pat turi nugabenti į San Domenike įsikūrusį štabą išminuotų zonų žemėlapius. Kadangi klausinėti vienas kitą keblu, jiedu kalbasi apie Haną. Tik po gausybės klausimų vyresnysis kareivis prisipažįsta, jog pažinojo Haną prieš karą.

— Kanadoj?

— Taip, ten susipažinom.

Abipus kelio jie mato daugybę laužų, ir Karavadžas pasinaudoja tuo reginiu, kad nukreiptų jaunojo kareivio dėmesį kitur. Pionierių vadino Kipu. „Pašaukit Kipą“. „Antai Kipas ateina“. Ta pravardė jam prilipusi Anglijoje, ir nei šiaip, nei taip. Jo pirmajame raporte apie minų išdėstymą buvusi riebalų dėmė, ir karininkas pastebėjęs ją sušuko: „Kas tai? Ar silkę buvai susivyniojęs?“ Visi prapliupę kvatoti. Jis nieko nesupratęs, bet nuo tos dienos visi ėmę vadinti jį Kipu. Per savaitę pamiršę jo tikrąjį vardą — Kirpalas Singhas. Jam tai buvę vis viena. Lordas Safolkas ir jo pionierių būrys vadinę jį ta pravarde; jam tai buvę maloniau nei anglų paprotys kreiptis į žmogų pavarde.

Tą vasarą anglas ligonis ėmė naudotis klausos aparatu, tad galėjo girdėti viską, kas darosi namuose. Ausyje įtaisyta gintaro spalvos kriauklė sustiprindavo kasdienius garsus: koridoriaus asla stumiamos kėdės girgždesį, šuns nagų caksėjimą kituose kambariuose. Truputį sustiprinęs garsą, jis galėdavo girdėti netgi šuns šnopavimą arba pionieriaus rėkavimą terasoje. Kelioms dienoms praslinkus po jaunojo kareivio atvykimo, anglas ligonis susivokė ir įsitikino, jog tas tebesisukioja apie namus, nors Hana stengėsi laikyti juos atstu, manydama, jog jiedu tikriausiai nepatiksią vienas kitam.

Šiaip ar taip, vieną dieną ji įėjo anglo kambarin ir ten aptiko pionierių. Jis stovėjo lovos kojūgaly, rankas susidėjęs ant šautuvo, kabančio skersai krūtinės. Jai nepatiko toks atsainus šautuvo laikymas, jo tingus gręžimasis durų link, lyg jo kūnas būtų buvęs rato ašis, lyg šautuvas būtų pritvirtintas prie krūtinės, rankų, rudų laibų pirštų.

Anglas pasisuko į ją.

— Mudu puikiai sutariam, — prabilo.

Ją suerzino tai, jog pionierius kaip niekur nieko įsibrovė į šitą namo dalį apeidamas ją ir tarytum parodydamas, kad tuo pat metu gali būti visur. Iš Karavadžo sužinojęs, jog ligonis puikiai išmano ginklus, Kipas įsileido į kalbas apie minų ieškojimą. Atėjo į anglo kambarį norėdamas gauti kaip galima daugiau žinių apie sąjungininkų ir priešo ginkluotę. Anglui buvo ne paslaptis ne tik idiotiški italų detonatoriai, bet ir detali šito Toskanos rajono topografija. Ilgai netrukus jiedu įniko lyginti įvairias minų montavimo schemas ir nagrinėti kiekvieno jungimo ypatybes.

— Regis, itališki detonatoriai visad dedami statmenai. Ir nebūtinai galu.

— Na, nelygu. Tokie būna detonatoriai, gaminami Neapolyje, bet Romos gamyklose laikomasi vokiečių sistemos. Žinoma, jei grįšim į penkioliktą amžių, Neapolyje...

Reikėjo leisti ligoniui kalbėti apylankomis, bet jaunasis kareivis nebuvo pratęs ramiai sėdėti savo kampelyje ir tyliai klausytis. Jis nestygo vietoje, kišo savo grašį kiekvienąsyk, kai anglas pritildavo ir susimąstydavo stengdamasis paspartinti savo minčių bėgimą. Kareivis užversdavo galvą ir įsistebeilydavo į lubas.

— Būtų ne prošal suręst neštuvus ir panešiot jį po namus, — pajuokavo pionierius kreipdamasis į įeinančią Haną.

Ji nužvelgė juodu, patraukė pečiais ir išėjo iš kambario.

Susidūrusi koridoriuje su Karavadžu, nusišypsojo. Jiedu pastovėjo už durų, klausydamiesi, kas šnekama viduje.

— Ar esu jums sakęs, kaip suvokiu Vergilijaus žmogų, Kipai? Tai va...

— Ar jūsų klausos aparatas įjungtas?

— Ką?

— Įjunkit!

— Man regis, jis susirado bičiulį, — tarė ji Karavadžui.

Ji išeina saulėkaiton, į kiemą. Vidurdienį į vilos fontaną iš čiaupų pliūptelėja vanduo, ir per dvidešimt minučių ištrykšta čiurkšlės. Ji nusispiria batelius, įlipa į sausą fontano baseiną ir laukia.

Tuo metu aplink kvepia šienu. Mėlynos musės zuja ore, atsimuša į žmones nelyginant į sieną ir vėl abejingai skrenda šalin. Ji pastebi vandeninių vorų lizdą po viršutine fontano taure, kurios atbraila užstoja jos veidą nuo saulės. Jai patinka sėdėti tame akmeniniame lopšyje, patinka slaptas oro kvapas, vėsus ir tamsus, sklindantis iš dar tuščio vamzdžio šalia, panašus į kvapą, dvelkiantį iš pavasario pabaigoje pirmąsyk atidaryto rūsio, kai laukėjau karšta. Ji nusivalo dulkes nuo rankų, pasitrina batelių suspaustus pirštus ir pasirąžo.

Namuose per daug vyrų. Ji glaudžia lūpas prie nuogo peties. Jaučia savo odą, save. Savo kūno skonį ir kvapą. Prisimena, kaip suvokė tai vieną kartą, kai dar buvo paauglė. Prisimena veikiau vietą nei laiką. Bučiavo tada sau ranką aukščiau alkūnės mokydamasi bučiuotis, uostė riešą, veidu glaustėsi prie šlaunies. Alsavo į rieškutėmis sudėtas rankas, kad pajustų savo kvapą. Hana trinasi basomis baltomis kojomis į margą fontano kraštą. Pionierius kartą jai pasakojo, kaip per mūšį nugriuvęs ant statulų, kaip gulėjęs šalia vienos — sielvartingo angelo, pusiau vyro, pusiau moters, — ir kaip jam patikę. Tysojęs kiek ilgas žvelgdamas į tą kūną ir pirmąsyk per dvejus metus jautęsis ramus.

Ji uodžia akmenį, kvepiantį naktinio drugio vėsa.

Ar tėvas grūmėsi su mirtimi, ar mirė ramiai? Ar gulėjo lygiai taip tauriai, kaip dabar anglas ligonis guli lovoje? Ar jį slaugė svetimšalė? Daug lengviau atverti širdį kito krašto žmogui. Lyg puldamas į glėbį svetimšaliui, pats sau pasirenki veidrodį. Skirtingai nuo pionieriaus, jos tėvas niekad niekur gerai nesijautė. Būdamas drovus, kalbėdamas amžinai prarydavo kelis skiemenis. Kai tu šneki, Patrikai, skųsdavosi motina, kiekviename sakinyje tau reikėtų pridėti dar du tris pagrindinius žodžius. Bet Hanai Patrikas tuo ir patikdavo, kad jo balse nejausdavai nė žymės feodalo dvasios. Tas netvirtumas, neapibrėžtumas teikdavo jam savito migloto žavesio. Jis buvo kitoks nei visi žmonės. Anglas ligonis, ir tas turėjo, jos žodžiais tariant, feodalo bruožų. Tačiau tėvas buvo keistuolis: pats būdamas kaip dvasia be vietos, džiaugdavosi, jog artimieji tvirtai stovi ant žemės ir net valdingai rėkauja.

Ar jis žengė pasitikti mirties jausdamas, jog visa tai atsitiktinumas? Ar maištavo? Iš visų žmonių, kuriuos ji pažinojo, jis buvo mažiausiai nusiteikęs maištauti, nemėgo ginčytis, paprasčiausiai išeidavo iš kambario, jei kas nors blogai atsiliepdavo apie Ruzveltą ar Timą Baką arba liaupsindavo vieną ar kitą Toronto merą. Kaip gyvas nebuvo bandęs kam nors piršti savo nuomonės, tik stengdavosi arba sušvelninti, arba paminėti tai, kas dedasi aplink. Romanas — tai veidrodis, nešamas vieškeliu. Buvo tai skaičiusi knygoje, anglo ligonio jai rekomenduotoje, ir kiekvienąsyk, prisimindama su tėvu praleistas valandėles, šitaip jį matydavo. Matydavo jį vidurnaktį stabdant automobilį po vienu Toronto tiltu šiauriau Puodžių gatvės ir pasakojant, jog ten, ant sijų, gana nepatogiai ir nelabai džiugiai įsitaisą nakvynės varnėnai ir balandžiai ir drauge sulaukią ryto. Taigi vieną vasaros vakarą jiedu sustojo ten ir, pro durų langelį iškišę galvą, klausėsi, dundant pro šalį mašinoms, mingančių paukščių piepsėjimo.

Girdėjau, jis mirė balandinėje, pasakė Karavadžas.

Tėvas mylėjo savo paties išgalvotą miestą jo ir jo draugų nupieštomis gatvėmis, sienomis ir ribomis. Tiesą pasakius, jis niekad ir nebuvo palikęs to pasaulio. Ji susivokė, jog visa tai, ką išmanė apie tikrą pasaulį, buvo sužinojusi pati arba iš Karavadžo. Arba iš Klaros, pamotės, tuo metu, kai gyveno drauge. Iš Klaros, kuri kadaise buvo artistė ir mokėjo išraiškingai kalbėti ir kuri labai išraiškingai išliejo savo pyktį, kai jie visi išvyko į karą. Paskutinius metus Italijoje ji vežiojosi su savimi Klaros laiškus. Laiškus, kurie, kaip ji žino, buvo rašyti ant rausvos uolos vienoje Jurgio įlankos saloje, vėjui šiaušiant bangas ir šiurenant bloknoto lapus, ligi jai pagaliau apsisprendžiant išplėšti juos, sukišti į voką ir išsiųsti Hanai. Ji vežiojosi juos lagamine, ir kiekviename buvo tas vėjas ir rausvos uolos atplaišėlė. Bet ji neatsakė nė į vieną. Ji baisiai ilgėjosi Klaros, bet po viso to, kas jai atsitiko, neturėjo jėgų atsakyti. Nesugebėjo kalbėti apie Patriko mirtį, pripažinti, kad jis nebegyvas.

Dabar šiame žemyne karas keliavo tolyn palikdamas bažnyčias ir vienuolynus, laikinai paverstus ligoninėmis, atkirstomis nuo viso pasaulio, virtusiomis salelėmis Toskanos ir Umbrijos kalvose. Jose laikėsi likučiai armijų, milžiniško ledyno paliktos mažytės morenos. Aplink driekėsi šventoji giria.

Ji parietė kojas po lengvo audinio sijonu, pasidėjo rankas ant šlaunų. Visur buvo ramu. Fontano pagrindinės kolonos vamzdyje ji išgirdo pažįstamą duslų nenuilstamą urzgimą. Paskui stojo tyla, ir staiga šniokštimas: aplink pliūptelėjo vanduo.

Pasakojimai, kuriuos Hana skaitė anglui ligoniui keliaudama drauge su „Kimo“ senu bastūnu arba „Parmos vienuolyno“ Fabricijum, ją apsvaigino įtraukdami į verpetus armijų, arklių ir karietų, lekiančių į karą arba iš karo. Kambario kertėje stūksojo rietuvės kitų jam skaitytų knygų, kurių kraštovaizdžius jiedu jau buvo apkeliavę.

Dauguma knygų prasidėdavo autoriaus patikinimu, jog dėl tvarkos nesą ko rūpintis. Į tokius vandenis leisdavaisi tyliai irdamasis per vilnis.

Pradedu savo veikalą tuo metu, kai Servijus Galba buvo konsulas. (...) Tiberijaus, Kaligulos, Klaudijaus ir Nerono gyvenimo istorijos, parašytos jiems viešpataujant, buvo baimės iškreiptos, o pomirtinės — dar gyvos neapykantos pilnos.

Taip Tacitas pradėjo savo „Analus“.

Tačiau romanai prasidėdavo neryžtingai arba chaotiškai. Skaitytojai niekada nesijausdavo tikrai saugūs. Vos tik atsidarydavo durys, spyna, užtvanka, jie verždavosi priekin, viena ranka įsikibę į laivo bortą, kita prisilaikydami skrybėlę.

Pradėjusi knygą, pro plačius vartus ji patenka į erdvius kiemus. Savo kilimus nudriekia Parma, Paryžius, Indija.

Nepaisydamas municipaliteto potvarkių, jis sėdėjo apsižergęs Zam-Zammaho patranką, užkeltą ant plytinės pakylos prieš senąjį Adžaib-Gerą, Stebuklų Rūmus, kaip čionykščiai vadina Lahoro muziejų. Kas valdo Zam-Zammahą, „ugnimi alsuojantį slibiną“ tas valdo Pendžabą; todėl sulig kiekvienu nauju nukariavimu pažalusios bronzos pabūklas visada tampa pirmuoju nukariautojo grobiu.

„Skaityk iš lėto, vaikeli, Kiplingą reikia skaityt iš lėto. Atidžiai sek kablelius ir suvoksi, kur dera daryti pauzes. Tai rašytojas, kuris rašė plunksna ir rašalu. Kaip diduma vienišų rašytojų, man regis, jis pakeldavo akis nuo lapo, įsistebeilydavo į langą ir klausydavosi paukščių giesmių. Kai kurie nežino paukščių vardų, bet jis žinojo. Tavo žvilgsnis pernelyg greitas, amerikietiškas. Nepamiršk, kokiu greičiu jis vedžiodavo plunksną. Kitaip šita graži senovinė pirmoji pastraipa tau pasirodys siaubingai ištęsta“.

Tokia buvo pirmoji anglo ligonio skaitymo pamoka. Daugiau jis niekad jos nepertraukdavo. Jei kartais užsnūsdavo, ji skaitydavo toliau ir pakeldavo akis nuo knygos tik tada, kai pasijusdavo pavargusi. Jeigu jis pramiegodavo paskutinį siužeto pusvalandį, tos istorijos, kurią jis tikriausiai gerai žinojo, tik viena akis likdavo tamsi. Pasakojimo topografija jam buvo pažįstama. Rytuose Benaresas, šiauriau Pendžabo — Čilianvalachas. (Tai buvo anksčiau nei pionierius įsiveržė į jų gyvenimą, tarsi išėjęs tiesiai iš knygos. Tarsi nakčia kas būtų patrynęs Kiplingo knygos puslapius nelyginant stebuklingąją lempą. Stebuklingu tepalu.)

Baigusi „Kimą“, jo paskutinius subtilius šventus sakinius, kuriuos dabar ji skaitė aiškiai ir išraiškingai, Hana paėmė ligonio užrašų knygutę, veikiau knygą, kurią jis sugebėjo nežinia kaip apsaugoti nuo ugnies. Knyga gulėjo atskleista, daugmaž dvigubai storesnė, nei buvo iš pradžių.

Buvo ten įklijuotas plonyčio popieriaus lapas, išplėštas iš Biblijos.

Karalius Dovydas, pasenęs ir turėdamas daug metų, nebesušildavo, nors jį apklodavo drabužiais. Tuomet jo tarnai tarė: Paieškokime mūsų valdovui karaliui jaunos mergaitės: ji tebūna prie karaliaus, teglobia jį, temiega prie jo šono ir tešildo mūsų valdovą karalių. Taigi jie ieškojo dailios mergaitės visose Izraelio sienose ir suradę Sunamietę Abisagę atvedė pas karalių. Buvo gi tai labai graži mergina; ji miegodavo su karalium ir jam tarnavo, bet karalius jos nepažinojo.

Gentis, išgelbėjusi apdegusį lakūną, 1944-aisiais atgabeno jį į Sivą, anglų bazę.

Vėliau iš vakarų dykumos naktiniu sanitariniu traukiniu jis buvo nuvežtas į Tunisą, paskui išsiųstas į Italiją. Tuo karo laikotarpiu būta šimtų kareivių, nesuvokiančių, kur jie atsidūrę, nesusivokiančių ne apgaulingai, bet nesąmoningai. Skelbęsi nesą tikri dėl savo tautybės buvo sutelkti Tirėnijos stovykloje, prie jūrų karo ligoninės. Apdegęs lakūnas buvo dar didesnė mįslė: be asmens ženklo, be tapatybės. Netoliese, koncentracijos stovykloje, buvo laikomas narve amerikiečių poetas Ezra Paundas; jis slėpė kišenėse, prie kūno, kas dieną vis kitoje vietoje, kad, jo galva, būtų saugiau, eukalipto propelerį, kurį pakėlė nuo žemės sode, kai buvo tos sodybos šeimininko išduotas ir suimtas. „Eukaliptas prisiminimui... kad būtų stipresnė atmintis...“

„Griebkitės kokių triukų, išbandykit mane, — kalbėjo apdegęs lakūnas savo tardytojams. — Kalbinkit mane vokiškai, beje, vokiškai aš moku, klausinėkit apie Doną Bredmaną. Klausinėkit apie Marmitą, apie garsiąją Gertrudę Džekil“. Jis žinojo, kur Europoje saugomas kiekvienas tikras Džotas ir kur daugiau ar mažiau galima aptikti pažiūrėti įspūdingą klastotę.

Jūrų karo ligoninė iš pradžių buvo įsikūrusi palei paplūdimį, maudymosi kabinose, kurias amžiaus pradžioje nuomodavosi turistai. Per didžiuosius karščius būdavo išskleidžiami senieji Campari skėčiai virš tam tyčia sustatytų stalų, ir jų paunksnėje sėdėdavo invalidai, sužeistieji, kontūzytieji, alsuodami sveikatingu jūros oru. Vieni iš lėto kalbėdavosi, kiti spoksodavo akis įsmeigę į tolius, treti, priešingai, be paliovos plepėdavo. Apdegėlis pastebėjo jauną gailestingąją seselę, amžinai esančią atstu nuo visų kitų. Jam buvo ne paslaptis tokios neveizdžios akys, ir jis suprato, kad ji veikiau pati yra ligonė nei gailestingoji seselė. Kreipdavosi į ją tik ko nors prireikus.

Jis vėl buvo klausinėjamas. Visa kuo jis buvo grynas anglas, tik oda juoda kaip derva. Pasakų baubas, lyg iš dangaus nukritęs tarp jį kvočiančių karininkų.

Jie klausinėjo, kurioje Italijos dalyje esą sąjungininkai, ir jis atsakė, kad, jo galva, jie bus atsiėmę Florenciją, bet susilaikę šiauriau miesto, kalvose. Gotų linija. „Jūsų divizija sukaustyta Florencijoje ir negali pajudėti toliau Prato ir Fjezolos bazių, nes vokiečiai įsitvirtinę vilose ir vienuolynuose ir ten jaučiasi labai saugiai. Sena istorija, — kryžiuočiai padarė lygiai tokią pat klaidą kariaudami su saracėnais. Kaip ir jiems, jums reikia įtvirtintų miestų. Jie niekad nebūdavo paliekami, nebent choleros epidemijai kilus“.

Jis svaičiojo, varė juos iš proto, išdavikas ar sąjungininkas, sužinok, kad gudrus, katriems iš tikrųjų priklauso.

Ir štai po kelių mėnesių San Džirolamo viloje, kalvose šiauriau Florencijos, jis ilsisi — tarytum Ravenoje žuvusio riterio antkapio skulptūra — miegamuoju paverstame kambaryje lyg altana tapytomis sienomis. Padrikai kalba apie miestus-oazes, paskutiniuosius Medičius, Kiplingo prozos stilių, moterį, kandžiojusią jo kūną. Jo užrašų knygoje, 1890-aisiais išleistose Herodoto „Istorijose“, yra daugiau padrikų gabalų — žemėlapių, užrašų, dokumentų įvairiomis kalbomis, kitų knygų iškarpų. Trūksta tik vieno dalyko — jo vardo. Nė menkiausios nuorodos, kad būtų įmanoma nustatyti jo tapatybę: nei vardo, nei laipsnio, nei bataliono, nei eskadrilės. Visi užrašai susiję su prieškariu, ketvirto dešimtmečio Egipto ir Libijos dykumomis, tarpais pridaigstyti pastabų apie piešinius urvuose, meno galerijas arba smulkia rašysena primargintų dienoraščio nuotrupų. „Tarp Florencijos madonų nėra nė vienos juodaplaukės“, — Hanai sako anglas ligonis, kai ji palinksta prie jo.

Jis laiko rankose knygą. Ji ima knygą iš miegančiojo ir atskleistą deda šalia ant staliuko. Atsistoja ten, nuleidžia akis ir skaito. Duoda sau žodį neatskleisti kito puslapio.

1936 m. gegužė

— Paskaitysiu jums eilėrašty — tarė Kliftono žmona oficialiu tonu, kokiu kalba visada, kaip atrodo tiems, kurie gerai jos nepažįsta.

Sėdėjome prie laužo Pietų stovykloje.

Ėjau per dykumą rypuodamas:

„ O Dieve, pasiimk mane iš čia!“

Atsakė balsas:

„ Čia ne dykuma “.

Aš rypavau: „Bet...

Smėlis, karštis, tuščias horizontas“.

Atsakė balsas: „Čia ne dykuma“.

Niekas nepasakė nė žodžio.

— Tai Stiveno Kreino eilės, — tarė ji. — Jis niekad nėra buvęs dykumoje.

— Yra, — atsiliepė Medoksas.

1936 m. liepa

Karo metais būna išdavysčių, kurios atrodo vaikų išdaigos palyginti su žmonių išdavystėmis taikos metais. Naujas meilužis perima ankstesniojo įpročius. Viskas suniokota, viskas atrodo kitoniška. Ir kalbama apie tai irzliai arba švelniai, jeigu net širdis yra ugningas organas.

Meilės istorija — tai anaiptol ne apie tuos, kurie lieka skausmo gildoma širdimi, bet veikiau apie tuos, kurie atranda tą paniurėlį, kuris, kai su juo susiduri, pakiša mintį, jog kūnas negali apgauti nieko: nei sapno išminties, nei etiketo tradicijos. Tai susinaikinimas, drauge sunaikinant praeitį.

Žaliajame kambaryje beveik tamsu. Gręždamasi Hana susivokia, jog, per ilgai stovint vienoje vietoje, jai sustingo kaklas. Ji įsigilino, stačiai pasinėrė į tą žemėlapių ir tekstų prikimštą laivo žurnalą neįskaitoma rašysena primargintais storais lapais. Štai net įklijuotas mažytis paparčio lapelis. „Istorijos“. Ji neužverčia knygos, nebuvo jos palietusi nuo tos valandėlės, kai padėjo ją ant naktinio staliuko. Pasišalina.

Lauke, šiauriau vilos, Kipas aptiko didžiąją miną: beeinant per daržą, koja, jau kone kliudžiusi žalią laidą, staiga pasisuko, jis neteko pusiausvyros ir suklupo. Pakėlė laidą, kad truputį įsitemptų, ir, vingiuodamas tarp medžių, nuėjo minos link.

Atsisėdo ten, kur prasideda laidas, ant kelių pasidėjo drobinį maišą. Pamatęs miną, nustėro. Jie buvo ją užpylę betonu. Užkasė, ant viršaus užliejo cemento, kad nesimatytų mechanizmo ir galingumo. Už kelių metrų styrojo plikas medis. Už dešimties metrų — kitas. Per du mėnesius betono luitas apaugo žolėmis.

Jis atrišo maišą, išėmė žirkles ir nukirpo žolę. Uždėjo virvinį tinklelį ant luito, prie šakos pririšo skridinį ir lėtai pakėlė betono gabalą. Du laidai iš to gabalo ėjo į žemę. Jis atsisėdo, atsikolė į medį ir įsistebeilijo į miną. Skubėti nebuvo prasmės. Išsiėmė iš maišo detektorinį radijo imtuvą ir užsidėjo ausines. Netrukus pliūptelėjo srautas amerikietiškos muzikos, transliuojamos per kariuomenės siųstuvą. Kiekviena dainelė arba šokio melodija — vidutiniškai dvi su puse minutės. Nesąmoningai klausydamasis String of Pecuis, C-Jam Blues ir kitų melodijų, galėjo apskaičiuoti, kiek laiko dirba.

Triukšmas neturėjo reikšmės. Išminuojant tokias bombas, jokie tiksėjimai nei klektelėjimai neperspėdavo apie pavojų. Muzika būdavo ne tik pramoga, ji padėdavo jam aiškiau viską suvokti, perprasti galimą minos sandarą, psichologiją žmogaus, išvedžiojusio laidus ir užpylusio ant viršaus betono.

Antra virve parišdamas betono luitą, kad jis tvirtai laikytųsi pakabintas, Kipas buvo tikras, jog abu laidai nenutrūks, nors ir kaip stipriai juos temptų. Jis atsistojo ir pradėjo atsargiai kaltu ardyti betoną nuo minos, tolydžio pūsdamas dulkes ir šluodamas jas plunksnų šluotele, paskui vėl imdamasis kalto. Liaudavosi dirbęs tik susilpnėjus perdavimui, prireikus pareguliuoti bangas, tiksliai nustatyti stotį, kad muzika vėl aiškiai skambėtų. Be galo lėtai atnarpliojo priraizgytus laidus, šešis juodai nudažytus supintus ir surištus laidus.

Nuvalė dulkes nuo planšetės, ant kurios gulėjo laidai.

Šeši juodi laidai. Vaikystėje tėvas kartą suspaudė pirštus, kad būtų matyti vien galai, ir liepė įminti, kuris yra didysis. Mažyliu jis palietė tą, kurį pasirinko. Tėvo pirštai išsiskleidė lyg gėlės pumpuras, ir jis pamatė, jog apsiriko. Žinoma, galima padaryti taip, kad raudonas laidas būtų neigiamas. Tačiau jo priešininkas ne tik betonu užliejo miną, bet ir juodai nudažė visus laidus, kad būtų neįmanoma orientuotis. Kipas pasijuto įtrauktas į psichologinį verpetą. Peiliu ėmė skusti dažus ir pamatė tris laidus: raudoną, mėlyną ir žalią. Ar priešininkas bus ir juos sukeitęs? Reikėjo prijungti savo juodą laidą, sakytum išsekusią upės atšaką, ir tada patikrinti grandinę, ar srovė teigiama, ar neigiama. Paskutinįsyk patikrinęs, pagaliau sužinos, kur gresia pavojus.

Hana ėjo koridorium, nešina dideliu veidrodžiu. Stabtelėjo, nes veidrodis buvo sunkus, ir vėl nuėjo toliau. Veidrody atsispindėjo seniai dažytos rusvos lubos.

Anglas norėjo pasižiūrėti, kaip atrodo. Prieš įeidama į kambarį, ji atsuko veidrodį į save, kad lango šviesa atsispindėjusi nekristų anglui į akis.

Jis gulėjo visas juodas, tik blyškiai bolavo klausos aparatas ir tarytum švietė pagalvė. Jis pats nusiklojo paklodę. „Padėkit“, — tarė nusiklodamas, kiek į mane, ir Hana nutraukė paklodę iki galo.

Ji užlipo ant kėdės lovos kojūgaly ir iš lėto palenkė veidrodį jo pusėn. Ji stovėjo tokia poza, atkišusi priekin rankas ir tuo metu išgirdo silpnus šauksmus.

Iš pradžių nekreipė į juos dėmesio. Namus dažnai pasiekdavo triukšmas iš slėnio. Minuotojai nuolat rėkaudavo per savo megafonus, ir jų rėkavimas vesdavo ją iš kantrybės, kai ji gyveno viena su anglu ligoniu.

— Nekraipyk veidrodžio, mieloji, — tarė jis.

— Man regis, ten kažkas šaukia. Girdit?

Kaire ranka jis sustiprino klausos aparato garsą.

— Tai vaikinas. Būtų ne pro šalį nueit jums pažiūrėti.

Ji pastatė veidrodį prie sienos ir puolė į koridorių. Lauke stabtelėjo klausydamasi, ar neišgirs vėl šaukiant. Išgirdusi nudūmė per sodą, paskui per lauką už namo.

Jis stovėjo iškėlęs rankas, lyg laikydamas didžiulį voratinklį. Purtė galvą norėdamas nusimesti ausines. Pamatęs ją bėgant tiesiai prie jo, suriko, kad duotų lankstą kairėn, visas tas plotas esąs pridaigstytas minų. Ji stabtelėjo. Šimtus kartų buvo čia vaikščiojusi nė nenumanydama, koks pavojus jai gresia. Ji kilstelėjo sijoną ir, žiūrėdama po kojomis, žengė per aukštas žoles.

Kai ji priėjo, jisai vis dar stovėjo iškėlęs rankas. Įkliuvęs: laikąs du atvirus laidus, negalįs jų padėti neapvyniojęs izoliacine juosta. Jam reikią trečios rankos vienam laidui įžeminti, o paskui vėl grįžti prie detonatoriaus. Atsargiai įdavė jai abu laidus ir nuleido nutirpusias rankas; kraujas vėl ėmė tekėti gyslomis.

— Tuoj paimsiu.

— Nieko baisaus.

— Tik nejudėk.

Jis praskleidė maišą, išsiėmė Geigerio skaitiklį ir magnetą. Prikišo skalę prie jos laikomų laidų. Rodyklė nepasisuko prie neigiamo poliaus. Jokio ženklo. Nieko. Jis atšlijo svarstydamas, kur šuo pakastas.

— Pririšiu juos prie medžio, o tu eik.

— Ne. Aš laikysiu. Jie per trumpi, nesiekia medžio.

— Ne.

— Kipai... Juk aš galiu juos laikyt.

— Padėtis be išeities. Čia kokie nors spąstai. Nebežinau ką daryt. Nenumanau, kas tai per gudrybė.

Jis nubėgo ten, kur pirmąsyk aptiko laidą. Pakėlė jį nuo žemės ir šįkart iki pat galo patikrino Geigerio skaitikliu. Paskui atsitūpė per dešimtį žingsnių nuo Hanos ir susimąstė, retkarčiais kilstelėdamas galvą ir žiūrėdamas jos pusėn, bet matydamas tik du jos laikomus laidus. Nieko nesuprantu, garsiai, iš lėto tarė, garbės žodis, nieko nesuprantu. Man regis, reikia nukirpt laidą, kurį laikai kairėje. Eik iš čia. Jis pasitaisė ausines ant galvos, kad girdėtų aiškų, ryškų garsą. Įsivaizdavo įvairias laido padėtis, mintimis sekdamas galimus mazgus, netikėtus sūkius, užkastus jungiklius, sukeičiančius srovės polius. Skiltuvas. Galvon atėjo šuo dideliausiomis it lėkštutės akimis. Jis bėgiojo palei laidus, klausydamasis muzikos ir nenuleisdamas akių nuo tvirtai juos laikančių jaunosios moters rankų.

— Būtų geriau, jei eitum sau.

— Tau reikia dar vienos rankos nukirpt laidui, ar ne?

— Galiu pririšt jį prie medžio.

— Aš palaikysiu.

Jis paėmė laidą it gyvatę iš jos kairės rankos. Paskui kitą. Ji nekrustelėjo. Jis nepasakė nė žodžio, dabar turėjo galvoti kaip galima aiškiau, lyg būtų buvęs vienas. Hana žengė prie jo, vėl paėmė vieną laidą. Jis nieko nesuvokė, lyg jos nė būti nebuvo. Mindamas, kaip veikė protas, surežisavęs tą spektaklį, dar sykį nuėjo iki detonatoriaus, liesdamas kiekvieną mazgą, akimis lyg rentgenu kiaurai matydamas grandinę, negirdėdamas visą esybę pripildančios muzikos.

Priėjo prie jos ir, prieš išblėstant galvoje susidariusiai schemai, nukirpo laidą žemiau jos dešinio kumščio. Garsas buvo toks, tarytum kas būtų dantimis kaukštelėjęs. Akimirksniu pamatė tamsius rumbus, nuo suknelės įsispaudusius kakle, rankose aukščiau alkūnių. Bomba buvo nebegyva. Numetęs žnyples, jis uždėjo ranką jai ant peties: turėjo būtinai paliesti kokį nors žmogų. Hana kažką kalbėjo, bet jis nieko negirdėjo, ji palinko priekin, nuėmė jam nuo galvos ausines, stojo tyla. Vėjelio dvelksmas, šnarėjimas. Jis susivokė, jog nebuvo girdėjęs žnyplių klektelėjimo kerpant vielą, tik pajutęs spragtelėjimą, lyg triušio kauliukui lūžtant. Vis tebestovėdamas greta, jis perbraukė pirštais per jos ranką ir ištraukė iš sugniaužto kumščio apie penkiolika centimetrų laido.

Ji klausiamai žiūrėjo į jį laukdama atsakymo į ankstesnį klausimą, bet jis atrodė taip, lyg būtų negirdėjęs. Ji papurtė galvą ir atsisėdo. Jis ėmė rankioti aplink išmėtytus daiktus ir dėtis į maišą. Ji žvilgtelėjo aukštyn į medį, paskui netyčia nuleido akis ir pastebėjo, kad jo rankos, įsitempusios ir sustingusios nelyginant epileptiko, dreba, kad jis tankiai kvėpuoja. Stovėjo sulinkęs, įgūžęs galvą į pečius.

— Girdėjai, ką sakiau?

— Ne. Ką?

— Man pasirodė, jog mirštu. Man norėjosi mirti. Ir pagalvojau, kad jeigu mirsiu, mirsiu drauge su tavim. Pastaraisiais metais esu mačiusi šalia mirštant nemaža tokių kaip tu, tokių pat jaunų kaip aš. Bijot nebijojau. Šįkart dievaž nepasirodžiau itin drąsi. Kalbėjau sau viena: štai mūsų vila, žolė, būtų gera pirma atsigult mudviem, apsikabint, o tada jau numirt. Man norėjosi paliest štai šitą kauliuką tau prie kaklo, raktikaulį, tokį panašų į standų sparniuką po oda. Man norėjosi paspaudyt jį pirštų galiukais. Man visad patikdavo upių ir uolų spalvos kūnas, toks kaip rusmenės žiedas. Ar žinai tą gėlę? Esi kada nors ją matęs? Aš tokia pavargusi, Kipai, noriu miego. Noriu miegot po štai šitų medžiu, akimi prisiglaust prie tavo raktikaulio, noriu tik užsimerkt ir nebegalvot apie kitus, noriu surast uoksą medyje, įsirangyt į vidų ir miegot. Koks tu protingas! Žinojai, kurį laidą nukirpti Kaip tu galėjai žinot? Kartojai: nieko nesuprantu, nieko nesuprantu, bet ėmei ir nukirpai. Tiesa? Nedrebėk, leisk man prisiglaust prie tavęs, lyg būtum geras senelis, kurį galiu apkabint, man patinka žodis „prisiglaust“, toks lėtas, nerangus, jo nepaspartinsi...

Jos lūpos glaudėsi prie jo marškinių. Jis gulėjo šalia toks ramus, koks ir turėjo būti, vaiskiomis akimis žvelgdamas aukštyn į šaką. Girdėjo gilų jos alsavimą. Kai apkabino ją per pečius, ji jau miegojo, bet nutvėrė jo ranką, prispaudė prie savęs. Dirstelėjęs jis pamatė, kad ji vis dar laiko rankoje laidą, tikriausiai vėl jį pakėlusi.

Visa jos gyvybė tarytum buvo susitelkusi į kvėpavimą. Ji atrodė tokia lengva, jog turėjo dar į ką nors atsiremti. Ar ilgai jis gulėsiąs va šitaip, negalėdamas nei krustelėti, nei grįžti prie darbo? Svarbiausia, reikėjo nejudėti, kaip nejudėjo tos statulos, rėmusios jį visus tuos įnirtingų grumtynių mėnesius po išsilaipinimo, vieną po kito imant įtvirtintus miestus, galų gale virtusius panašiais kaip du vandens lašai: visur tos pačios siauros, kraujo upeliais tapusios gatvelės, tad kartais jam imdavo dingotis, jog, netyčia paslydęs toje raudonoje tyrėje, jis ritasi pakalnėn ir nuo uolos krinta slėnin. Kiekvieną vakarą, nepaisydamas šalčio, eidavo atkariauton bažnyčion ir pasirinkdavo statulą sargybiniu nakčiai. Kliovėsi tik ta akmenų gimine, iš paskutiniųjų glausdamasis tamsoje prie tų sopulingų angelų, kurių šlaunys atrodydavo lyg tobulos moters šlaunys, o šešėlio gaubiamo kūno linijos tokios švelnios. Jis padėdavo galvą toms būtybėms ant kelių ir nugrimzdavo į miegą.

Staiga jos kūnas pasidarė sunkesnis, alsavimas gilesnis, nelyginant violončelės balsas. Jis nenutraukė akių nuo miegančiosios veido. Jam buvo nesmagu, kad jaunoji moteris liko su juo išminuojant bombą, — toks jausmas, lyg jis būtų staiga pasidaręs jai skolingas ir atsakingas už ją atgaline data, net jei ką tik apie tai nė kalbos negalėjo būti. Lyg tatai būtų paskatinę jį pasirinkti tinkamą metodą minai nukenksminti. Atrodė, jog jis atsidūręs kažkur, gal paveiksle, dievaižin kur matytame pernai. Romi porelė vidury lauko. Kiek tokių porelių buvo jis matęs saldžiai snaudžiant, negalvojant nei apie darbą, nei apie šios žemės pavojus! Šalia buvo Hana, vos pastebimai kilsavo krūtinė, raukėsi antakiai jai ginčijantis, irztant sapne. Jis nukreipė akis į medį ir baltus debesėlius danguje. Jos ranka laikėsi jo įsikibusi, kaip dumblas laikėsi Moro pakrantėje, kai jis suvarė kumštį ištižusion žemėn, kad nenuslystų atgal į vargais negalais įveiktą srautą.

Jeigu jis būtų buvęs paveikslo didvyris, būtų galėjęs reikalauti pelnyto poilsio. Bet, kaip ji pati buvo sakiusi, jis esąs uolos rudumo, dumblinos patvinusios audringos upės rudumo. Širdies gilumoje kažkas kurstė jį netikėti tų žodžių — nors ir kokie naivūs jie atrodytų — nekaltumu. Kas gali būti geresnio romano pabaigai nei bombos išminavimas? Žilaplaukiai baltieji, išmintingi ir tėviški, priprašyti ta ypatinga proga trumpam atsisakyti vienatvės, spaudžia vieni kitiems rankas ir, pripažinus jų talentą, išsiskirsto vilkdami kojas. Bet jis buvo profesionalas. Buvo ir visad bus svetimšalis, sikhas. Vienintelis žmogus, su kuriuo jam teko tiesiogiai bendrauti, buvo tas priešas, kuris padėjo bombą ir nuėjo sau šaka nušluodamas pėdas.

Kodėl jis negalėjo užmigti? Kodėl negalėjo pasisukti į merginą, liautis sau kartojus, jog viskas dar tik įsidega, jog ugnis dar vos vos rusena. Vaizduotės nupieštame paveiksle laukas, supantis apsikabinusią porą, liepsnojo. Kartą pro žiūronus stebėjo, kaip pionierius įeina į užminuotą namą. Matė, kaip tas numeta degtukų dėžutę nuo stalo krašto ir tuoj apsisiaučia liepsna, prieš pat pasigirstant bombos sprogimui. Štai kaip žaibuodavo 1944-aisiais. Kaip galėjo jis pasitikėti gumele, įverta į merginos palaidinukės rankovę? Arba jos trankiu alsavimu, tokiu giliu kaip akmenys upės dugne?

Ji atsibudo, vikšrui ropojant nuo apykaklės ant skruosto, atsimerkė ir pamatė jį tupint šalia. Jis nuėmė vikšrą, nepaliesdamas jos veido, ir padėjo jį ant žolės. Ji pastebėjo, kad jis jau susikrovęs visus įrankius. Jis atšlijo ir atsikolė į medį žiūrėdamas, kaip ji iš lėto verčiasi aukštielninka, paskui rąžosi stengdamasi kaip galima ilgiau nutęsti tą akimirką. Tikriausiai buvo popietė, saulė buvo pasislinkusi vakarop. Atlošusi galvą, ji pažvelgė į jį.

— Manau, kad laikei mane glėbyje!

— Laikiau. Kol atšlijai.

— Ilgai laikei?

— Kol atšlijai. Kol tau prireikė atšlyt.

— Ar piktam nepasinaudojai tokia proga, ką? — ir pridūrė matydama jį raustant: — Juokauju.

— Gal užeisi?

— Gerai. Valgyt norisi.

Ji vos nustovėjo, saulės apakinta, linkstančiomis kojomis. Nenumanė, kiek laiko jiedu praleido sode. Negalėjo pamiršti, koks kietas buvo miegas ir koks lengvas kritimas.

Tą dieną, kai Karavadžas ištraukė kažin kur prasimanytą gramofoną, anglo ligonio kambary buvo šventė.

— Aš grosiu ir mokysiu tave šokt, Hana. Ne tai, ko klausosi tavo jaunasis bičiulis. Nemaža šokių esu atšokęs, o paskui pamiršęs. Bet šitas gabalas, How Long Has This Been Going On, — tai viena pačių gražiausių dainų, nes įžanginė melodija tyresnė už pačią dainą. Tik didieji džiazo muzikantai sugebėjo tai suvokti. O dabar surengsim šventę terasoje, kad galėtume pasikviest ir šunį, arba užgriūsim pas anglą ir tuomet ūžausim viršutiniame aukšte. Tavo jaunasis bičiulis, kuris alkoholio į burną neima, įsimiklinęs vakar San Domenike prasimanė keletą butelių vyno. Ir todėl turėsim ne tik muzikos. Duokš ranką. Ne. Pirmiausia reikia kreida nubrėžt grindyse ženklus ir pasimokyt. Trys pagrindiniai žingsniai — vienas, du, trys, — o dabar duokš ranką. Ką šiandien darei?

— Jis išminavo dideliausią bombą, turėjo daug vargo. Tegu jis pats tau papasakoja.

Pionierius patraukė pečiais, bet ne iš kuklumo — veikiau pernelyg painu buvo viską paaiškinti. Naktis nusileido greitai, užtvindė slėnį, kalnus, ir jie vėl gavo žibinti lempas.

Vilkdami kojas, visi patraukė koridorium anglo ligonio kambario link. Karavadžas nešė gramofoną, viena ranka prilaikydamas kojelę ir adatą.

— O dabar, kol dar neįsivarei į savo istorijas, — prabilo jis kreipdamasis į nejudantį pavidalą lovoje, — supažindinsiu tave su My Romance.

— Parašyta, man regis, pono Lorenco Harto 1932-aisiais, — sumurmėjo anglas.

Kipas sėdėjo ant palangės, ir Hana pareiškė norinti šokt su pionierium.

— Ne anksčiau, nei tave išmokysiu, vikšreli.

Ji perliejo Karavadžą keistu žvilgsniu: tik tėvas šitaip ją vadindavo švelnumo akimirkomis. Jis apglėbė ją stambiomis, žilsvais šeriais apžėlusiomis rankomis ir kartodamas „vikšreli“, pradėjo šokių pamoką.

Ji vilkėjo švaria, bet nelyginta suknele. Kiekvienąsyk, kai jie sukdavosi, ji pastebėdavo pionierių niūniuojant dainelę. Jei būtų buvusi elektra, jie būtų galėję klausytis radijo ir žinių iš fronto. Dabar jie turėjo tik Kipo detektorinį radijo imtuvą, bet šis buvo toks taurus, jog paliko jį savo palapinėje. Anglas ligonis dėstė apie nedalingą Lorenco Harto gyvenimą. Pasak jo, esą sudarkytos kai kurios gražiausios Manhattcmo eilutės, ir jis ėmė dainuoti:

Į Braitoną nuvykę,

Išgąsdinsim žuvytes,

Kai pulsim į bangas,

O tavo maudyklinį

Pamačiusios šilkinį,

Iš laimės jos nuleips.

— Nuostabios eilės, ir ganėtinai erotiškos, bet Ričardas Rodžersas, reikia manyti, norėjo daugiau orumo.

— Žinai, tu turi iš anksto nuspėt mano judesius.

— O kodėl tu nenuspėji manųjų?

— Nuspėsiu, kai tu žinosi, ką reikia daryt. O dabar aš vienintelis žinau.

— Lažinamės, kad ir Kipas žino.

— Gal ir žino, bet to nerodo.

— Norėčiau lašelį vyno, — tarė anglas ligonis. Pionierius paėmė stiklinę vandens, šliūkštelėjo pro langą ir įpylė vyno anglui.

— Pirmas stiklas vyno šiais metais.

Pasigirdo duslus trenksmas, pionierius mikliai atsigręžė ir žvilgtelėjo pro langą į tamsą. Kiti sustingo. Tikriausiai mina. Jis atsisuko į kitus ir tarė:

— Viskas gerai, tai ne mina. Tas garsas atsklido lyg iš išminuotos zonos.

— Apversk plokštelę, Kipai. O dabar išgirsit How Long Has This Been Going On, parašytą...

Jis suteikė progą anglui ligoniui, bet tas, pilna burna vyno, šypsodamas papurtė galvą.

— Tas alkoholis veikiausiai mane pribaigs.

— Niekas jūsų nepribaigs, drauguži. Jūs kiaurai suanglėjęs kaip nuodėgulys.

— Karavadžai!

— Džordžas ir Ira Geršvinai. Klausykit.

Jiedu su Hana nusliuogė saksofono liūdesiu. Jis visiškai teisus. Frazė buvo tokia lėta, tokia ištęsta, kad ji veik juste juto, jog muzikantas visiškai nenori palikti jaukios įžangos ir eiti prie dainos, tarytum geidė būti čia, kur dar neprasidėjusi istorija, lyg įžangos metu būtų įsimylėjęs merginą. Anglas sumurmėjo, kad šitokio pobūdžio dainų įžangos vadinamos „tema“.

Jos skruostas glaudėsi prie raumeningo Karavadžo peties. Ji jautė šiurpius randus ant jo nugaros po švaria palaidine. Jiedu judėjo ankštumoje, tarp lovos ir sienos, tarp lovos ir durų, tarp lovos ir lango nišos, kur sėdėjo Kipas. Kiekvienąsyk, kai jiedu pasisukdavo, ji matydavo jo veidą. Sėdėjo parietęs kojas, rankas susidėjęs ant kelių. Arba spoksojo pro langą tamson.

— Ar jūsų kuris žino tokį šokį, vadinamą „Bosforo glėbyje“? — paklausė anglas.

— Nieko panašaus.

Kipas stebėjo ilgus šešėlius sliuogiant lubomis, tapytomis sienomis. Sunkiai pasikėlė, žengė prie anglo pripildyti tuščios stiklinės ir susidauždamas skimbtelėjo buteliu į kraštą. Į kambarį įsiveržė vakarų vėjas. Staiga jis atsisuko nepatenkintas. Užuodė silpną bedūmio parako kvapą, vos vos jaučiamą ore, ir, mostu rodydamas esąs pavargęs, išslinko iš kambario palikdamas Haną Karavadžo glėbyje.

Nedegdamas šviesos, jis nubėgo tamsiu koridorium. Sugrobė savo daiktmaišį, išpuolė iš namų, nusirito trisdešimt šešiais koplyčios laipteliais iki kelio ir nubėgo toliau gindamas iš savo kūno net menkiausią mintį apie nuovargį.

Ar tai buvo pionierius, ar civilis? Gėlių ir žolių kvapas palei mūrinę pakelės tvorą, staigus dieglys šone. Nelaimė arba riktas. Pionieriai beveik visad laikėsi drauge. Keisti tai buvo žmonės, šiek tiek panašūs į juvelyrus, deimantų ir brangakmenių meistrus, nepaprastai užsispyrę ir blaivūs, savo sprendimais gąsdinantys net kitus to paties amato žmones. Kipas buvo pastebėjęs, jog tas bruožas būdingas brangakmenių raižytojams, tik nieku gyvu ne jam, nors žinojo, kad ne visi su juo sutiks. Pionieriai niekad artimai nebendrauja. Jie kalba tik norėdami duoti kokią žinią, supažindinti su nauja technika, priešo įpročiais. Jis įeidavo į merijos pastatą, jo akys pastebėdavo tris veidus ir konstatuodavo, jog trūksta ketvirto. Arba jie būdavo keturi, o kažkur netoliese laukuose dryksodavo senio ar merginos lavonas.

Pašauktas kariuomenėn, jis išmoko skaityti diagramas, vis painesnes schemas, lyg kokius mazgus ar partitūras. Jis susivokė esąs apdovanotas trimačiu regėjimu, vylinga akimi, sugebančia stebėti kokį daiktą ar duomenų pilną lapą, mintyse juos surikiuoti ir įžvelgti neatitikimus. Iš prigimties apdairus, vis dėlto sugebėdavo įsivaizduoti tai, kas blogiausia, nelaimės galimybes kambaryje: ant stalo slyva, prieina vaikas ir suvalgo nuodingą kauliuką; per tamsų miegamąjį eidamas prie lovoje gulinčios žmonos, vyriškis netyčia užkliudo aliejinę lempelę ir nuverčia ją ant grindų. Kiekvienas kambarys, jo akimis žiūrint, buvo tokio pobūdžio spektaklio scena. Vylinga akis galėjo įžiūrėti užkastą liniją, neregimą mazgą. Detektyviniai romanai jį siutino: jam buvo vieni juokai įminti piktadarius. Smagiausia jam buvo bendrauti su žmonėmis, apsėstais savamoksliams savitos abstrahavimo manijos, tokiais kaip jo mokytojas lordas Safolkas. Kaip anglas ligonis.

Tačiau jis nepasitikėjo nė knygomis. Hana stebėjo jį pastarosiomis dienomis besėdintį prie anglo ligonio, ir jis pasirodė jai kaip Kimo priešingybė. Jaunasis mokinys dabar buvo indas, o išminčius mokytojas — anglas. Bet naktimis ne kas kitas, o Hana budėdavo šalia senio, per kalnus vesdavo jį prie šventosios upės. Jiedu drauge net skaitydavo knygą, Hanos balsas sulėtėdavo, kai, vėjo gūsiui priplojus žvakės liepsnelę, akimirkai aptemdavo puslapis.

Jis atsitūpė triukšmingo laukiamojo kamputyje, atsiribojęs nuo visų kitų minčių, rankas susinėręs ant kelių, susiaurėjusiais, didumo sulig aguonos grūdeliu vyzdžiais. Po minutės — ir dar po pusės sekundės — jis pasijuto įminęs baisingą mįslę...

Vienaip ar kitaip, tomis ilgomis skaitymo ir klausymosi naktimis, jos manymu, jiedu pasiruošė sutikti jaunąjį kareivį, tą anksti subrendusį vaikiną, kada nors turintį pas juos ateiti. Bet tos istorijos vaikinas buvo Hana. Ir jeigu Kipas buvo kas kitas, jis buvo karininkas Kraitonas.

Knyga, schema, detonatorius, kambarys su keturiais žmonėmis apleistoje viloje, apšviečiamas tik žvakės, kartais, audrai pakilus, žaibų, o retkarčiais sprogimo tvyksnio. Kalnai, kalvos, Florencija, akli, be elektros. Žvakės šviesa matoma ne toliau kaip per pusšimtį žingsnių. Toliau nebuvo nė menkiausio ženklo, bylojančio esant išorinį pasaulį. Tą vakarą šokdami anglo ligonio kambaryje, visi šventė kokį nors savo nuotykį: Hana — miegą, Karavadžas — gramofono „prasimanymą“, o Kipas — keblų išminavimą, kad ir beveik pamirštą. Jis buvo iš tų, kuriems nesmagu dalyvauti iškilmėse, švęsti pergales.

Per pusšimtį metrų pasaulis nieko apie juos nežinojo, slėnio ausys ir akys negirdėjo nė menkiausio garso, nematė jų nė ženklo tuo metu, kai Hanos ir Karavadžo šešėliai sliuogė sienomis, Kipas sėdėjo patogiai įsitaisęs lango nišoje, o anglas ligonis siurbčiojo vyną jausdamas, kaip alkoholis geriasi į nenaudojamą kūną, tad veikiai jis apgirto, ir jo balsas skambėjo kaip dykumų lapės švokštimas, Anglijos miškų strazdo sparnų šiugždėjimas, — strazdo, kuris, pasak jo, gyvenąs tik Esekse, nes jam patinkanti levandų ir metėlių kaimynystė. Visus geismus ir troškimus apdegęs žmogus puoselėja protu, kalbėjo sau pionierius, sėdėdamas akmeninėje nišoje. Staiga jis pasisuko: garsas, kurį neseniai girdėjo, buvo pažįstamas, jis negalėjo apsirikti. Atsigręžė į juos ir pirmąsyk gyvenime pamelavo: „Viskas gerai, tai ne mina. Ten išminuota zona“, — laukdamas, kada pagaliau jį pasieks bedūmio parako kvapas.

Po kelių valandų Kipas vėl atsisėdo lango nišoje. Jei būtų galėjęs nueiti tuos septynis žingsnius skersai anglo kambario ir ją paliesti, būtų išsaugojęs sveiką nuovoką. Bet kambarys buvo taip šykščiai apšviestas, tik žvakės, stovinčios ant stalo, prie kurio ji sėdėjo, tą vakarą neskaitydama; ir jis tarė sau, jog ji veikiausiai kauštelėjusi.

Grįžęs iš tos vietos, kur sprogo mina, pamatė, jog Karavadžas miega bibliotekoje ant sofos, apsikabinęs šunį. Šuo sužiuro į jį, stabtelėjusį tarpduryje, pasimuistė, kad atėjūnas suprastų, jog jis nemiega ir saugo namus. Jo romus urzgimas buvo garsesnis už Karavadžo knarkimą.

Kipas nusiavė batus, susirišo draugėn ir, persimetęs per petį, ėmė kopti laiptais. Ką tik buvo pradėję lyti, jam reikėjo neperšlampamo brezento savo palapinei aptraukti. Koridoriuje jis pastebėjo, kad anglo ligonio kambaryje vis dar spingsi šviesa.

Ji sėdėjo krėsle atlošusi galvą, alkūne pasirėmusi į stalą, apšviestą mirguliuojančios žvakigalio liepsnelės. Jis pasidėjo batus ant grindą ir tyliai įėjo į kambarį, kur jie šventė prieš trejetą valandų. Ore dar buvo justi alkoholio kvapas. Pamačiusi jį įeinant, ji prisidėjo pirštą prie lūpų ir parodė į anglą. Šis negirdėjo tokių tylių Kipo žingsnių. Kipas vėl atsisėdo lango nišoje. Jei būtų galėjęs pereiti kambarį ir ją paliesti, būtų išsaugojęs sveiką nuovoką. Bet juos skyrė painus, vylių pilnas kelias. Ir toks platus pasaulis. Ir anglas budo nuo menkiausio garso, mat prieš užmigdamas saugumo sumetimais klausos aparatą pasukdavo visu garsu. Merginos akys ėmė lakstyti po kambarį, paskui nurimo, kai ji pamatė Kipą atsisėdant priešais lango ketvirtainyje.

Kipas rado žuvimo vietą ir tai, kas buvo likę, ir jie palaidojo Hardį, jo adjutantą. Vėliau jis nenustojo galvoti apie merginą, apie tai, kaip tą popietę staiga persigando dėl jos, įtūžo, kad ji rizikuoja. Kad šitaip be atodairos žaidžia gyvybe. Ji žiūrėjo išplėtusi akis. Paskutinis jos ženklas buvo pirštas prie lūpų. Jis palinko priekin ir nusišluostė skruostą į perpetę.

Jis grįžo per kaimą, lietui merkiant nuo pat karo pradžios nekarpytus aikštės medžius nukapotomis viršūnėmis, pro keistą statulą: du raitelius, spaudžiančius vienas kitam ranką. Ir štai dabar jis čia, plevenant žvakės liepsnelei jaunosios moters bruožai atrodė pasikeitę, ir jis nesugebėjo įminti josios minčių. Išmintis, liūdesys, smalsumas.

Jeigu ji būtų skaičiusi arba palinkusi prie anglo, jis būtų jai linktelėjęs ir veikiausiai išėjęs, bet dabar žiūrėjo į ją kaip į jauną, vienišą moterį. Tą vakarą, žvalgydamas vietą, kur sprogo mina, jis persigando prisiminęs, kaip ji atbėgo popiet jam išminuojant bombą. Reikėjo neprisileisti jos, kitaip ji neatstosianti kiekvienąsyk, kai tik jis aptiksiąs sprogmenį. Dabar niekad jos nebeatsikratysiąs. Jam dirbant, galvoje būdavo aiškumą ir muzika, žmonių pasaulio nebelikdavo nė žymės. O dabar ji būdavo arba jame, arba ant jo peties, kaip ta ožka, kurią vienas karininkas dar gyvą nešė iš užtvindyti numatyto tunelio.

Ne.

Netiesa. Jam reikėjo Hanos peties. Paliesti jį delnu, kaip lietė ją tada, kai ji miegojo saulėkaitoje, o jis gulėjo šalia jausdamasis lygiai taip nejaukiai, kaip jaučiasi pro šautuvo taikiklį stebimas žmogus. Įsivaizduojamo dailininko kraštovaizdyje. Jis nenorėjo jokio dėmesio, bet norėjo parodyti dėmesį merginai, išvesti ją iš to kambario. Iš tolo kratėsi minties apie savo silpnybes ir buvo tikras, kad ji neturi nė vienos, prie kurios jam reikėtų derintis. Nei jis, nei jinai nebuvo nusiteikę suteikti vienas kitam tokią galimybę. Hana ramiai sėdėjo. Žiūrėjo į jį, atrodė kitokia plevenant žvakės liepsnelei. Jis nesusivokė, jog, jos akimis, jis tėra pavidalas, jo kūnas nepastebimas, o oda liejasi draugėn su tamsa.

Anksčiau, pastebėjusi, kad jis dingo iš lango nišos, ji supyko. Žinojo, kad jis saugo juos kaip vaikus nuo minos. Dar labiau prisiglaudė prie Karavadžo. Koks įžeidimas! Vis labiau įsijaudrindama, tą vakarą ji nebesugebėjo skaityti, kai Karavadžas nuėjo gulti, pakeliui pasirausęs jos vaistų dėžėje, o anglas ligonis pliaukštelėjo kaulėtais pirštais ir, jai prisilenkus, pabučiavo į skruostą.

Ji užpūtė visas žvakes, paliko degti vien žvakigalį ant naktinio stalelio ir atsisėdo prieš anglą, nebylų po girtų kalbų protrūkio. „Kartais būsiu arklys, o kartais šuo. Kiaulė, begalvis lokys, o kartais ugnis“. Ji girdėjo, kaip šalia į metalinį padėklą teka vaškas. Pionierius grįžo apvaikščiojęs miestelį, užlipęs kur nors ant kalvos, kur sprogo mina, ir dabar jo tylėjimas dar labiau ją erzino.

Ji negalėjo skaityti. Sėdėjo kambaryje greta savo amžinai merdinčio žmogaus, jausdama silpną skausmą nugaroje, kurią susitrenkė į sieną, bešokdama su Karavadžu.

Jeigu jis išdrįs prieiti, jinai pervers jį žvilgsniu, privers laikytis tos pačios tylos. Įteigs jam tą mintį, paskatins žengti pirmą žingsnį. Jau ne kartą buvo primasinusi kareivių.

O jis štai ką daro. Eina skersai kambario, vidury įkiša ranką iki riešo į daiktmaišį, vis dar kabaliojantį ant peties. Žengia tyliai. Nusigręžia ir stabtelėja prie lovos. Tuo metu, kai anglas ligonis baigia vieną savo ilgų iškvėpimų, Kipas nukerpa žnyplėmis klausos aparato laidą ir įmeta jas į daiktmaišį. Atsisuka ir plačiai jai nusišypso.

— Prijungsiu jį rytoj rytą.

Uždeda kairę ranką jai ant peties.

Deividas Karavadžas — koks kvailas vardas...

— Bent jau turiu vardą.

— Taip.

Karavadžas sėdasi Hanos krėslan. Popiečio saulė užlieja kambarį, nuauksindama kiekvieną ore plaukiojančią dulkelytę. Anglas tamsiu, ištįsusiu veidu ir kumpa nosimi primena nejudrų, į paklodes suvystytą vanagą. Pašarvotas vanagas, sako vienas sau Karavadžas.

Anglas pasisuka į jį.

— Yra toks Karavadžo vėlyvojo laikotarpio paveikslas „Dovydas su Galijoto galva“. Jame vaizduojamas karys, kuris laiko rankoje iškėlęs Galijoto galvą amžiaus paženklintu veidu. Tačiau ne tai kelia liūdesį, bežiūrint į paveikslą. Sakoma, jog Dovydo veidas — tai jauno Karavadžo portretas, o Galijoto — pagyvenusio, tokio, koks jis buvo piešdamas tą paveikslą. Jaunystė, skelbianti nuosprendį rankoje laikomai senatvei. Nuosprendis savo paties mirtingumui. Kai lovos kojūgaly matau Kipą, sakau sau, jog jis — tai mano Dovydas.

Karavadžas sėdi tylėdamas, skendėdamas tarp plaukiojančių dulkelyčių klaidžiojančiose mintyse. Karo išmuštas iš pusiausvyros, jis niekada nesugebės sugrįžti atgal į kitą pasaulį toks, koks yra, dirbtinėmis rankomis, reikalaujančiomis morfijaus. Jis — vidutinio amžiaus vyriškis, niekad neišmokęs priprasti prie šeimos. Visą savo gyvenimą jis vengė prisirišimo. Iki pat karo jis buvo geresnis meilužis nei vyras. Tai buvo nepastebimai dingstantis žmogus, panašus į meilužius, paliekančius paskui save chaosą, ir vagis, sprunkančius iš apkraustytų namų.

Jis žiūri į žmogų lovoje. Jam reikia žinoti, kas tas anglas, atėjęs iš dykumų, jam reikia demaskuoti tą žmogų Hanos labui. Arba išrasti jam odą, ką nors panašaus į tanino rūgštį, dengiančią apdegusio žmogaus gyvmėse virtusį kūną.

Karo pradžioje dirbdamas Kaire, jis mokėsi kurti dvigubus agentus, materializuoti šmėklas. Jis buvo atsakingas už mitinį agentą, pravarde Sūris, ir ištisas savaites kūrė jo biografiją, apdovanodamas tokiomis savybėmis kaip gobšumas, itin didelis polinkis į alkoholį, kad apgautų priešą. Lygiai taip kiti darbavosi Kaire išgalvodami ištisus būrius dykumoje. Jis pergyveno tą karo laikotarpį, kai visa, kas buvo teigiama jam ir kitiems aplinkui, buvo melas. Jis jautėsi kaip žmogus, tamsiame kambaryje mėgdžiojantis paukščių balsus.

Bet šičia jie stengėsi išsinerti iš savo kailio. Galėjo mėgdžioti tik save. Apsiginti galėjo tik stengdamiesi kituose įžvelgti tiesą.

Ji išsitraukia „Kimą“ iš knygų lentynos ir, atsirėmusi į fortepijoną, ima rašyti paskutiniame tuščiame puslapyje:

Jis sako, jog Zam-Zammaho patranka tebėra ten pat, priešais Lahoro muziejų. Ten buvo dvi patrankos, nulietos iš varinių taurių ir vazų, rekvizuotų mieste, kiekviename indų name, vietoj jizya, arba mokesčių. Jas sulydė ir iš to metalo nuliejo patrankas. Aštuonioliktame ir devynioliktame amžiuje jos buvo naudojamos daugelyje mūšių prieš sikhus. Kita patranka prarasta mūšyje, keliantis per Cenabo upę.

Ji užverčia knygą, pasilipa ant kėdės ir įkiša ją į viršutinę, iš apačios nematomą lentyną.

Ji įeina į ištapytą miegamąjį su nauja knyga rankose ir garsiai skaito pavadinimą.

— Šiuo metu nereikia knygų, Hana.

Ji pažvelgia į jį. Netgi dabar jo akys gražios, sako ji sau viena. Viskas vyksta ten, tose pilkose akyse, žvelgiančiose iš jo gelmių tamsos. Toks įspūdis, jog begalė žvilgsnių mirkčioja jai ir gęsta tolumoje nelyginant švyturiai.

— Gana tų knygų. Tik paduokit man Herodotą.

Ji įspraudžia jam į rankas storą, nučiupinėtą knygą.

— Esu matęs „Istorijų“ leidimų su iškiliu portretu viršelyje. Biustu, aptiktu viename Prancūzijos muziejuje. Kaip gyvas nesu įsivaizdavęs Herodoto tokio. Mano akimis, jis veikiau panašus į vieną tų sudžiūvusių dykumos klajoklių, kurie, keliaudami iš vienos oazės į kitą, mainikauja padavimais, lyg mainikautų grūdais, kurie, nieko blogo neįtardami, renka viską po trupinėlį ir kuria miražą. „Rašydamas šitą savo istoriją, — sako Herodotas, — nuo pat pradžios stengiausi kuo nors papildyti pagrindinę temą“. Kas krinta į akis, skaitant Herodotą, — tai aklavietės istorijos kelyje, pasakojimai, kaip žmonės išduoda vieni kitus dėl valstybės gerovės, kaip įsimyli vieni kitus... Beje, kiek jums metų?

— Dvidešimt.

— Buvau kur kas vyresnis, kai įsimylėjau.

Hana patylėjo.

— Kas ji buvo?

Tačiau jo žvilgsnis buvo nukrypęs kitur.

Paukščiams labiau patinka medžiai nudžiūvusiomis šakomis, — tarė Karavadžas. — Tupėdami tokiame medyje, jie viską mato aplink. Gali pakilt ir skrist bet kuria kryptimi.

— Jei turi galvoje mane, aš ne paukštis, — atsiliepė Hana. — Pats tikrasis paukštis — tai žmogus viršutiniame aukšte.

Kipas bandė vaizduotis jį kaip paukštį.

— Sakyk man, ar įmanoma mylėt žmogų, ne tokį išmintingą kaip tu? — paklausė Karavadžas, kuris, karingai nusiteikęs po morfijaus dozės, norėjo žūtbūt įsivelti į ginčą. — Ta mintis nedavė man ramybės beveik visą mano aktyvų seksualinį gyvenimą, kuris, beje, galiu prisipažint šiai rinktinei draugijai, prasidėjo gana vėlai. Lygiai kaip patyriau seksualinį pokalbio malonumą tik vedęs. Man niekad neateidavo į galvą, jog ir žodžiai gali būti erotiški. Kartais man iš tiesų plepėt būna daug maloniau negu dulkintis. Kalbos. Pilstai ir pilstai sau iš tuščio į kiaurą. Tik viena bėda: bešnekėdamas kartais gali prisivirt košės. O to niekad neatsitinka, kai dulkinies.

— Taip kalba tikri vyrai, — suniurnėjo Hana.

— Na, man tokių dalykų nėra buvę, — toliau kalbėjo Karavadžas. — Gal tau, Kipai, kas nors panašaus buvo atsitikę, kai nuo savo kalvų nusileidai į Bombėjų arba kai atvykai Anglijon tarnaut kariuomenėj? Įdomu, ar turėjai kokių bėdų per dulkinimąsi? Kiek tau metų, Kipai?

— Dvidešimt šešeri.

— Vyresnis už mane.

— Esi vyresnis už Haną. Ar galėtum ją įsimylėt, jeigu ji nebūtų sumanesnė už tave? Nesakau, kad ji tikrai sumanesnė už tave. Nors tau turbūt svarbu laikyt ją sumanesne, kad galėtum ją įsimylėt? Pagalvok. Gal ji dėl anglo eina iš proto, nes jis daugiau išmano. Kalbėtis su juo — tai lyg brautis per neįžengiamą girią. Nežinia, ar jis iš tiesų anglas. Gal jis tikrai ne anglas. Matai, man regis, daug lengviau įsimylėt jį negu tave.

Kodėl? Todėl kad mes norim viską permanyt, žinot, iš ko sudarytas tas ar kitas daiktas. Plepiai masina. Žodžiai veda mus iš aklavietės. Labiausiai mes trokštam augt ir keistis. Žengt į naują, gražų pasaulį.

— Esu kitos nuomonės, — tarė Hana.

— Ir aš. Žinai, noriu tau pasakyt šį tą apie savo vienmečius. Blogiausia, kad jie tariasi subrendę. Vidurinės kartos žmonių bėda yra ta, kad jie laiko save visiškai subrendusiais. Tai va.

Ir Karavadžas iškėlė rankas, mostelėjo į Haną ir Kipą. Hana pasikėlė, nuėjusi atsistojo už Karavadžo ir viena ranka apkabino jį per kaklą.

— Nekalbėk taip, Deividai. Gerai?

Ji švelniai apsivijo rankomis jo pečius.

— Mums jau gana vieno kvanktelėjusio plepio viršutiniame aukšte.

— Pažiūrėk į mus. Tupim čia kaip kokie sumauti turčiai, išrūkę į savo sumautas vilas sumautose kalvose, kai mieste nebėr kuo kvėpuot. Dabar devinta ryto. Senis pučia viršuje. Hana eina dėl jo iš proto. Aš irgi einu iš proto, nes man rupijos psichika, einu iš proto dėl savo „pusiausvyros“, o Kipas vieną gražią dieną ims ir išlėks į orą. Kodėl? Dėl ko? Jam dvidešimt šešeri. Anglų kariuomenė jį moko vienų dalykų, amerikiečiai — kitų, rengiami kursai pionieriams, jie apdovanojami, siunčiami į turčių kalvas. Jie tave išnaudoja, boyo, kaip sako velsiečiai. Aš neketinu čia užsibūt. Aš noriu vežtis tave namo. Nešdinamės iš to pragaro.

— Liaukis, Deividai. Jam nieko bloga nenutiks.

— Kuo vardu buvo pionierius, susisprogdinęs aną vakarą?

Kipas neatsiliepė.

— Kuo vardu?

— Semas Hardis.

Nustojęs domėtis pokalbiu, Kipas nuėjo žvilgtelėti pro langą.

— Visa bėda, jog esame ten, kur mums nedera būti. Ko mums reikia Afrikoje, Italijoje? O kam reikia Kipui narstyt bombas soduose, dėl Dievo meilės? Kam jam reikia kariaut už anglus? Pjaustydamas nudžiūvusias vaismedžių šakas Vakarų fronte, valstietis neišvengiamai susilaužo pjūklą. Kodėl? Todėl kad per paskutinįjį karą medžiai buvo prifarširuoti kulkų ir skeveldrų. Medžiai, ir tie miršta nuo ligų, kuriomis juos apkrėtėm. Kariuomenė jus išmankština, paskui pameta likimo valiai ir traukia toliau daryt savo kiaulysčių. Inky-dinky parlez-vous. Geriausia būtų mauti iš čia visiems drauge.

— Juk negalim palikt anglo.

— Jau keli mėnesiai, kai anglo čia nebėr, Hana, jis su beduinais ar kokiame anglų sode, kur žaliuoja vejos ir pilna visokio šlamšto. Tikriausiai jis nė nenumano, kas yra ta moteris, apie kurią jis bando suktis ir kalbėt. Jis nė nenutuokia, kur yra. Manai, kad pykstu ant tavęs, ką? Todėl kad esi jį įsimylėjusi, ką? Pavydus dėdė. Aš drebu dėl tavęs. Man stačiai nagai niežti nudėt anglą, nes tik šitaip galima tave išgelbėt, išplėšt tave iš čia. Ir man jis ima vis labiau patikt. Mesk savo darbą. Kaip Kipas gali tave mylėt, jei tu nesi pakankamai sumani, kad sugebėtum jį įkalbėt nerizikuoti gyvybe?

— Todėl. Todėl kad jis tiki civilizuotu pasauliu. Jis civilizuotas žmogus.

— Pirmoji klaida. Protingiausia būtų šokt į traukinį ir važiuot drauge darytis vaikų. Gal verta kreiptis į anglą, tą paukštį, ir paklaust, ką jis apie tai mano? Klausyk, būk protingesnė! Tik turčiai negali sau leist prabangos būt protingesni. Mat jie įmerkę uodegą. Prieš daugelį metų pakliuvo į savo privilegijų spąstus. Jiems reikia saugot savo turtą. Nėr bjauresnių žmonių už turčius. Patikėk. Bet jie turi laikytis to sušikto civilizuoto pasaulio taisyklių. Jie skelbia karą, turi garbę, negali pabėgt. O judu? O mes visi trys? Mes laisvi. Kiek pionierių žuvo? Kodėl tu dar gyva? Nebūk tokia pareiginga. Laimė nebūna pastovi.

Hana pylėsi pieno į puodelį. Įsipylusi nukreipė ąsočio snapelį virš Kipo rankos ir toliau pylė pieną ant jo rudos rankos, ant riešo, alkūnės, paskui liovėsi. Kipas nejudėjo.

Į vakarus nuo vilos sodas driekiasi dviem ilgomis, siauromis pakopomis. Taisyklinga terasa, o aukštėliau ūksmingas sodas, kur akmeninius laiptus ir cementines statulas beveik perdėm dengia nuo liūčių užsitraukę pelėsiai. Ten pionierius išsitempė savo palapinę. Lyja, iš slėnio šliaužia migla, dulkia nuo kiparisų ir pušų šakų, drėgmė sunkiasi į tą kišenę, išsipūtusią kalvos šlaite.

Tik laužus deginant galima gintis nuo amžinos drėgmės, tvyrančios tamsiame, ūksmingame aukštutiniame sode. Vakarop, prieš temstant, jie velka ten deginti lentgalius, per ankstesnius bombardavimus nuplėštas gegnes, nukapotas šakas, Hanos išravėtas piktžoles, nupjautą žolę, dilgėles. Laužui degant, šnypščia garas, augalais kvepiantys dūmai draikosi tarp krūmų, medžių, kol pagaliau išsisklaido terasoje priešais vilą. Siekia net anglo ligonio langą, ir jis nugirsta balsus, kartais juoką, atklystančius iš dūmų prismilkusio sodo. Jis šifruoja kvapus, stengdamasis atsekti tai, kas buvo deginta. Rozmarinas, sako sau, karpažolė, metėlė ir dar kažkoks bekvapis augalas, gal našlaitė ar netikroji saulėgrąža, mėgstanti porūgštį kalvos dirvožemį.

Anglas ligonis pataria Hanai, ką dera sėti. „Paprašykit savo draugą italą suieškot jums sėklų, man regis, jam tai nesunku. Jums reikia slyvų lapų. Ir dar gvazdikų ir naktižiedžių. Savo draugui romėnui galit pasakyti lotynišką pavadinimą: Silene virginica. Dašis labai gardu. Jeigu jums patinka kikiliai, pasisodinkit lazdynų ir vyšnių“.

Hana užsirašo. Paskui deda parkerį į stalelio stalčių, kur laiko knygą, kurią tuo metu jam skaito, porą žvakių ir dėžutę degtukų. Tame kambaryje nėra jokių vaistų. Jie slepiami kituose kambariuose. Ji nenori, kad Karavadžas trikdytų anglą, kai puola versti visus namus jų ieškodamas. Įsikiša kišenėn popieriaus skiautelę su augalų pavadinimais, ketindama atiduoti ją Karavadžui. Dabar, kai viršų paėmė kūniškas geismas, ji nejaukiai jaučiasi tarp trijų vyrų.

Jeigu tai kūniškas geismas. Jeigu tai turi ką nors bendra su Kipo meile. Jai patinka veidu prisiglausti prie jo rankos truputį aukščiau alkūnės, prie tos tamsiai rudos upės, ir budi šitaip pasinėrusi į neregimos, jo kūne slypinčios venos tvinksėjimą. Venos, kurią ji turėtų surasti prireikus įšvirkšti druskos tirpalo, jeigu ateitų paskutinioji.

Naktį, apie antrą ar trečią valandą, palikusi anglą, ji eina per sodą link pionieriaus žibinto, pakabinto ant šventojo Kristoforo rankos. Tarp jos ir lempos — akla tamsa, bet ji žino kiekvieną krūmą, menkiausią krūmokšnį savo kelyje. Eina pro laužą, rusenantį rausva šviesa, beveik išblėsusį. Kartais ji sudeda rankas virš stiklinio gaubto ir užpučia šviesą, kartais palieka degančią, susilenkusi neria palapinėn ir priglunda prie jo kūno, prie taip geidžiamos rankos. Jos liežuvis — vatos tamponas, jos dantis — adata, jos burna — kaukė, varvinanti kodeiną, kuris maldo, slopina ir migdo jo nemirtingą, amžinai dirbantį protą. Ji sulanksto savo kašmyrinę suknelę, padeda ant teniso batelių. Žino, jog jam nėmaž nerūpi aplinkinis pasaulis, jam svarbu tik kelios pagrindinės taisyklės. Garu sudrėkinti trinitrotoluolą, paskui pašalinti... Ji žino, jog tos mintys sukasi jo galvoje, kai ji miega šalia skaisti kaip sesuo.

Aplink juos — palapinė ir tamsi giria.

Jiedu artimi tik truputį daugiau, nei ji buvo artima kitiems Ortonos ar Monterekio laikinose lauko ligoninėse. Kūnu paskutinįsyk sušildydavo merdinčiuosius, kuždesiu paguosdavo, adata užmigdydavo. Tačiau pionieriaus kūnas neprisileidžia nieko iš aplinkinio pasaulio. Tas įsimylėjęs vaikinas atsisako maisto, kurį ji gamina, neprašo ir nenori vaistų, kurių galėtų jam suleisti į ranką, kaip susileidžia Karavadžas, nei tų dykumos tepalų, kurių alpsta anglas, nei balzamų ir žiedadulkių sveikatai atgauti, kurių davė jam beduinai. Jam gana tik jausti ją šalia miegančią.

Jis gyvena tarp daiktų, kuriuos vertina. Yra ten lapų, Hanos padovanotų, žvakigalis, o palapinėje — detektorinis imtuvas ir darbo įrankių prigrūsta kuprinė. Jis išnėrė iš mūšių, kupinas ramybės, kuri, net jei ji dirbtinė, jam atstoja tvarką. Jis amžinai budrus, kai pro taikiklio kryptuką stebi virš slėnio sklandantį vanagą, kai ardo miną ir tuo pat metu, neatplėšdamas akių nuo to, ko ieško, prisitraukia termosą, atsuka metalinį dangtelį ir geria.

Visi mes jam tik periferija, sako sau Hana, jo akys krypsta tik ten, kur esama pavojaus, jo klausa pagauna tik tai, kas dedasi Helsinkyje ar Berlyne, kas atsklinda trumposiomis bangomis. Netgi tada, kai jis esti švelnus meilužis ir kai kaire ranka jinai laiko jį aukščiau kara, ten, kur įsitempia žasto raumenys, ji jaučia, kad jos neregi nežinia kur klaidžiojančios akys, kol pagaliau jis suvaitoja ir veidu įsikniaubia jai į kaklą. Visa tai, kas nesusiję su pavojum, — periferija. Jinai troško girdėti jo balsą ir išmokė jį garsiai reikšti jausmus, ir tik šiuo požiūriu jis atrodo atsipalaidavęs, primiršęs karą, pagaliau nusiteikęs išsiduoti tamsoje, balsu reikšti pasitenkinimą.

Mes nežinome, ar stipriai Hana įsimylėjusi Kipą ir ar jis stipriai įsimylėjęs ją. Ar tai tik žaidimas, pagrįstas paslapties saugojimu. Kuo artimesni jie darosi, tuo didesnis atstumas juodu skiria dieną. Jai patinka tas jo tolinimasis, atstumas, į kurį, jo nuomone, jiedu turi teisę. Tai teikia abiem jėgų, sieja juodu nelyginant sutartinis ženklas, kai jis, nė žodžio netardamas, pro jos langą eina susitikti su kitais pionieriais, kurie laukia jo mieste už pusės mylios. Jis paduoda jai lėkštę arba maisto. Ji deda lapą jam ant rudos rankos. Arba jiedu dirba drauge su Karavadžu mūrydami griūvančią sieną. Pionierius dainuoja kaubojų dainas, kurios patinka Karavadžui, nors jis ir dedasi jų nemėgstąs.

— Pensilvanija, šešiasdešimt penki nulis nulis nulis, — šniokštuodamas traukia jaunasis kareivis.

Hana išstudijuoja visus jo tamsiai rudos odos atspalvius. Pavyzdžiui, kuo skiriasi žasto spalva nuo kaklo. Kokio atspalvio delnai, skruostas, galva po tiurbanu. Kokio rudumo pirštai, narpliojantys raudonus laidus nuo juodų arba imantys duoną iš metalinės lėkštės, iš kurios vis dar valgo. Paskui jis stojasi. Jo nepriklausomybė kitiems atrodo grubi, nors, jo akimis, jis elgiasi be galo mandagiai.

Jai ypač patinka drėgni atspalviai, slankiojantys jo sprandu, kai jis maudosi. Jo prakaituota krūtinė, į kurią ji įsikimba būdama apačioje, jo tamsios, raumeningos rankos palapinės tamsoje arba tąsyk jos kambaryje, kai, pagaliau atšaukus komendanto valandą, miesto šviesos pasiekė juodu iš slėnio ir nelyginant vakaro žara uždegė jo kūno spalvas.

Vėliau Hana susivoks, kad jis niekad neleido sau nei jai būti dėkingiems vienas kitam. Ji įsistebeilys į tą žodį, aptikusi jį jo romane, išplėš iš knygos ir nukels į žodyną. Dėkingas. Jaučiantis padėką. Skolingas. Ir jis, ji žino, niekad sau to neleido. Eidama pas jį tuos du šimtus žingsnių per tamsų sodą, ji pati sprendžia, ką jai daryti. Gali rast jį bemiegantį, ir ne todėl, kad jos nemyli, bet stačiai iš reikalo, idant protas būtų blaivas rytojaus dieną susidūrus su pavojingais įtaisais.

Jinai atrodo jam nuostabi. Jis atsibunda ir mato ją žibinto šviesos apskleistą. Ypač jam patinka jos išmintinga išvaizda. Vakare jam patinka jos balsas, kai ji kvailiodama ima ginčytis su Karavadžu. Patinka ir tai, kaip ji ropščiasi ant viršaus ir priglunda prie jo kūno nelyginant šventoji.

Jiedu kalbasi, palapinė pilna jo švelnaus giesmingo balso ir brezento kvapo, ta pati palapinė, kurią jis nešiojasi nuo pat Italijos žygio pradžios ir dabar atsargiai liečia pirštais, lyg tai būtų taip pat jo kūno dalis, liečia maskuojamosios spalvos sparną, į kurį įsisupa naktį. Tai jo pasaulis. Tomis naktimis ji jaučiasi be galo nutolusi nuo Kanados. Jis klausia, kodėl ji nemiega. Ji guli suerzinta jo nepriklausomybės, jo sugebėjimo lyg niekur nieko nusišalinti nuo pasaulio. Ji ilgisi lietaus teškenimo į skardinį stogą, dviejų tuopų, drebančių už lango, garsų, užliūliuojančių lyg lopšinė, snaudžiančių medžių ir stogų, po kuriais augo Toronto rytiniame pakrašty, o vėliau, daugmaž dvejus metus, pas Patriką ir Klarą prie Skootamatos upės, o dar vėliau — prie Jurgio įlankos. Šitame sode, nors ir koks jis tankus, ji nerado nė vieno snaudžiančio medžio.

— Pabučiuok mane. Tyriausiai myliu tavo lūpas. Tavo dantis. — Ir vėliau, kai jo galva pasviro į šalį, palapinės angos link, ji sukuždėjo taip tyliai, kad galėjo girdėti tik pati viena: — Gal reikės pasiklaust Karavadžo. Tėvas kartą man sakė, jog Karavadžas amžinai ką nors įsimylėjęs. Jis ne tik įsimylėjęs, jis amžinai prasmegęs meilėje. Amžinai pasimetęs. Kipai? Girdi? Man taip gera su tavimi. Taip gera būti va šitaip su tavimi.

Labiausiai ji troško upės, kurioje galėtų nardyti drauge su juo. Nardyti, jos galva, buvo ceremonija, prilygstanti šokiams pokylių salėje. Jam upė turėjo kitokią prasmę. Į Morą jis įbrido kaip galima tyliau, prisirišęs prie lyno, kuriuo traukė pontoninį tiltą. Varžtais suveržti plieno paneliai sliuogė įkandin vandeniu it gyva būtybė, paskui dangus suliepsnojo nuo artilerijos ugnies, kažkas skendo greta, vidury upės. Pionieriai nardė ieškodami dugne nuskendusių skriemulių, tvirtindami inkarus, tuo tarpu fosforinės raketos mirgėjo padangėje nutvieksdamos dumblą, upės paviršių ir jų veidus.

Kiaurą naktį jie verkė, plyšojo stengdamiesi padėti vieni kitiems, kad neišprotėtų. Varvėjo išmirkę žiemovidžio upėje drabužiai. Virš galvų tiltas pamažu virto keliu. O po dviejų dienų — kita upė. Visos upės buvo be tiltų, lyg jų pavadinimai būtų buvę ištrinti iš atminties, lyg dangūs būtų likę be žvaigždžių, namai be durų. Pionierių daliniai leisdavosi į jas virvėmis, vilkdavo ant pečių lynus, verždavo riebalais suteptus varžtus, kad nežviegtų metalas, o paskui eidavo kariuomenė. Pontoniniu tiltu riedėdavo mašinos, o pionieriai vis dar mirkdavo vandenyje.

Kiek kartų jie būdavo užklumpami vidury upės, pradėjus kristi pirmiesiems sviediniams, sprogimų ugnimi nutvieskiantiems dumblinus krantus, paleidžiantiems druzgais geležį ir plieną. Niekas jų neapsaugodavo, skeveldrų raižoma ruda upė dryksdavo kaip šilkas.

Jis nukreipė mintis kita vaga. Jis mokėjo staigiai numigti šalia tos moters, kuri turėjo savų upių, bet buvo nuo jų nuklydusi.

Taip, Karavadžas jai būtų išaiškinęs, kaip paskęsti meilėje. Ir net kaip skęsti apdairioje meilėje. „Aš noriu nuvežti tave prie Skootamatos upės, Kipai, — kalbėjo ji. — Aš noriu tau parodyti Smouko ežerą. Ten, tų ežerų pakrantėje, gyvena moteris, kurią mylėjo mano tėvas, kanojoje ji jaučiasi daug smagiau negu automobilyje. Aš pasiilgau perkūnijos, kuriai griaudžiant nutrūksta elektros srovė. Aš noriu, kad tu susipažintum su kanojų Klara, vienintele iš mano šeimos. Daugiau nebeturiu nė vieno artimo žmogaus. Tėvas išmainė ją į karą“.

Nenukrypdama į šalį, nė kiek nedvejodama ji eina tiesiai prie palapinės, kur jis praleidžia naktį. Medžiai sijoja mėnesieną, atrodo, kad ji pokylių salėje, pagauta į rutulio svaidomų blyksnių tinklą. Ji žengia į palapinę, priglaudžia ausį prie jo miegančios krūtinės ir klausosi širdies plakimo, kaip jis kad klausosi minos laikrodinio mechanizmo tiksėjimo. Antra valanda nakties. Visi miega, išskyrus ją.

IV Kairas, Pietų kvartalas, 1930–1938

Pasak Herodoto, Vakarų pasaulis šimtus metų menkai domėjosi dykuma. Nuo keturi šimtai dvidešimt penktųjų prieš Kristų iki dvidešimtojo amžiaus pradžios — visiškas abejingumas. Tyla. Devynioliktasis šimtmetis — upių ieškotojų amžius. Trečiajame dešimtmetyje šiame mūsų žemės kampelyje užrašomas gražus istorijos post scriptum, pridurtas daugiausia privačių asmenų finansuojamų ekspedicijų dėka ir aptartas Londono geografų draugijos Kensington Gore rengiamose kukliose paskaitose. Paskaitininkai — išsekę, saulėje nudegę žmonės, kurie kaip Konrado jūrininkai nelabai smagiai jaučiasi susidurdami su taksi ceremonialu ir staigiu, bet lėkštu autobusų kontrolierių humoru.

Priemiestiniu traukiniu važiuodami į Naitsbridžą, kur vyksta Geografų draugijos sueigos, jie dažnai pameta ar kur nukiša bilietus, saugodami kaip akies vyzdį vien savo senus žemėlapius ir lėtai, vargingai primargintus paskaitų apmatus, sudėtus į kuprines, kurių niekad nepalieka, lyg tos būtų virtusios jų kūno dalimi. Tie žmonės — nors ir kokios tautybės jie būtų, — keliauja vakarop, apie šeštą valandą. Tai vienišių metas. Neįvardijamas metas, kai beveik visas miestas grįžta namo. Gerokai pasiankstinę, tyrinėtojai atvyksta į Kensington Gorą, vakarieniauja Lajenzo užeigoje, paskui eina į Geografų draugiją ir, atsisėdę viršutinio aukšto salėje prie didelės maorių kanojos, peržiūri paskaitos apmatus. Aštuntą valandą prasideda diskusijos.

Paskaitos vyksta kiekvieną savaitę. Vieni pristato prelegentus, kiti padėkoja. Paprastai pastarieji pagrindžia arba aptaria dėstyto dalyko patikimumą, jų kritinės pastabos būna taiklios, bet neužgaulios. Visų nuomone, paskaitininkai dėsto faktus, ir net pačios drąsiausios hipotezės būna pateikiamos labai apdairiai.

Aš keliavau per Libijos dykumą nuo Sokumo Viduržemio jūros pakrantėje iki el Obeido Sudane vienu iš nedaugelio tą kraštą kertančią kelių, geografams įdomių įvairiais atžvilgiais...

Salėse ąžuoliniais paneliais kaltomis sienomis niekad nekalbama apie metų metus, skirtus ekspedicijos rengimui, tyrimams ar netgi lėšų rinkimui. Mokslininkas, skaitęs paskaitą užpraeitą savaitę, paminėjo, kad Antarktikos ledynuose žuvo trisdešimt žmonių. Pranešant tokio pobūdžio nuostolius, susidariusius dėl nepaprastų karščių ar audrų, užuojauta reiškiama kuo paprastesniais žodžiais. Visi klausimai, susiję su žmonėmis ar finansais, nukeliami kaip galima toliau, aptariami tik tokie dalykai kaip žemės paviršius ir „dėmesio vertos geografinės problemos“.

Ar, turint galvoje Nilo deltos irigaciją arba drenažą, galima panaudoti ne tik plačiai aptartą Vadi Rajaną, bet ir kitas to krašto įdubas? Ar oazių aprūpinimas arteziniu vandeniu tolydžio mažėja? Kur mums derėtų ieškoti mįslingosios „Zeizuro“? Ar esama kitų „dingusių“ oazių, kurias privalu atrasti? Kur yra Ptolomėjaus minėtos vėžlių pelkės?

Džonas Belas, Egipto dykumos tyrimų sektoriaus direktorius, kėlė tuos klausimus 1927-aisiais. Nuo ketvirtojo dešimtmečio Geografų draugijos raštuose dar menkiau minima ši tema. „Norėčiau keliais žodžiais aptarti kai kuriuos klausimus, kuriais kalbėta surengus labai įdomią diskusiją apie „Khargos oazės priešistorinę geografiją“. Apie 1935-uosius Zerzuros oazę atrado Ladislaus de Almasis su savo bendražygiais.

1939-aisiais pasibaigė didysis Libijos dykumos ekspedicijų dešimtmetis, ir šis platus ir lygiai toks tylus žemės kraštas tapo vienu iš daugelio karo teatrų.

Kambaryje tapytomis sienomis apdegęs ligonis mato labai toli. Lygiai kaip Ravenos riteris, kurio juodojo marmuro kūnas atrodo gyvas, beveik skystas, guli padėjęs galvą ant akmeninio priegalvio, idant jo žvilgsnis stebėtų perspektyvą toliau kojų. Toliau šitaip Afrikoje trokštamo lietaus. Jų gyvenimą Kaire. Jų darbus ir dienas.

Hana sėdi prie jo lovos, tose kelionėse lydi jį nelyginant ginklanešys.

1930-aisiais, ieškodami dingusios oazės, vadinamos Zerzura, Akacijų miestu, pradėjome braižyti Džilf Kebiro plokščiakalnio didžiosios dalies žemėlapį.

Mes buvome dykumos europiečiai. Džonas Belas aptiko Džilfo plokščiakalnį 1917-aisiais. Paskiau Kemalis el Dinas. Vėliau Benoldas atrado kelią į pietus per Smėlio jūrą. Ir Medoksas, Valpolas iš Dykumos tyrimų instituto, Jo ekscelencija Vasfi Bėjus, fotografas Kasparijus, geologas daktaras Kadaras ir Bermanas. Ir Džilf Kebiras, tas milžiniškas, didumo sulig Šveicarija plokščiakalnis vidury Libijos dykumos, kaip mėgdavo juokauti Medoksas, buvo mūsų širdis. Šiaurėje nuožulnūs, rytuose ir vakaruose jo šlaitai leidosi statmenai žemyn. Jis dunksojo dykumoje per keturis tūkstančius mylių nuo Nilo.

Buvo manoma, jog senovės Egipte nebūta vandens į vakarus nuo miestų oazių. Ten baigėsi pasaulis. Toliau viešpatavo sausra. Tačiau dykumos tuštybėje visad jautiesi siaučiamas dingusios istorijos. Tėbų ir Senusių gentys, klajojančios tuose kraštuose, turėjo šulinių, kuriuos laikė didžiausioje paslaptyje. Sklido gandai apie derlingas žemes tų dykumų glūdumoje. Tryliktojo amžiaus arabų rašytojai minėjo Zerzurą. „Paukštelių oazė“. „Akacijų miestas“. Kitab al Kanuz, „Paslėptų lobių knygoje“, Zerzura minima kaip baltas miestas, „baltas kaip balandis“.

Pažvelkite į Libijos dykumos žemėlapį ir pamatysite vardus. 1925-aisiais Kemalis el Dinas beveik vienas sėkmingai surengė pirmąją modernią ekspediciją. Benoldas – 1930–1932 metais. Almasis ir Medoksas — 1931–1937 metais. Šiek tiek šiauriau Vėžio atogrąžos.

Mūsų ekspedicija buvo tarptautinė, tarpukario metais nusiųsta gauti papildomų duomenų ir braižyti žemėlapių. Mes rinkdavomės Dakhloje arba Kufroje, lyg tai būtų barai ar kavinės. Benoldas vadino mus Oazių draugija. Mes artimai pažinojom vieni kitus, žinojom vienas kito sugebėjimus ir silpnąsias vietas. Mes atleidome Benoldui už tai, ką jis rašė apie kopas. Vagelių ir ribulių išraižyti smėlynai primena šuns kietąjį gomurį. Toks buvo tikrasis Benoldas, žmogus, kuris mokslo labui nebijo įkišti rankos šuniui į gerklę.

1930-ieji. Mūsų pirmoji kelionė į pietus iš Džaghbubos dykumon pas Zvajos ir Madžabros gentis. Septynių dienų kelionė į el Tadžą. Medoksas, Bermanas ir dar keturi. Keli kupranugariai, arklys ir šuo. Mums išvykstant, jie pasakė seną sąmojį: „Iškeliauti per smėlio audrą — laimingas ženklas“.

Pirmąjį vakarą apsistojome nakvynei dvidešimt mylių į pietus. Rytojaus rytą išlindome iš palapinių penktą valandą. Miegoti buvo per šalta. Tamsos siaučiami, susėdome laužų šviesoje. Virš galvų mirgėjo paskutinės žvaigždės. Saulė turėjo tekėti tik po dviejų valandų. Mes gėrėme karštą arbatą, ratu leisdami puodelius. Tuo metu buvo šeriami kupranugariai, apsnūdę jie gromuliavo datules su kauliukais. Mes papusryčiavome ir išgėrėme dar po tris puodelius arbatos.

Po kelių valandų, išaušus gražiam rytui, staiga kilo smėlio audra, užgriuvo mus iš niekur. Gaivus vėjelis pamažu stiprėjo, kol galiausiai virto vėtra. Mes nuleidome akis, dykumos paviršius buvo pasikeitęs. Duokite šen knygą... Štai. Šit kaip nuostabiai Bėjus Hasaneinas aprašo tokias audras:

Atrodo, jog paviršiuje, po plonu smėlio sluoksniu, nutiesta begalė vamzdžių, išvarpytų tūkstančių skylučių, pro kurias laibutėmis srovelėmis švirkščia garas. Smėlis muša su pertrūkiais ir sūkuriuoja. Stiprėjant vėjui, perturbacija po truputį plečiasi, apima vis didesnį plotą. Atrodo, jog, keliamas kokios požeminės jėgos, pučiasi visas dykumos paviršius. Akmenukai kapoja blauzdas, kelius, šlaunis. Smėlio grūdeliai kūnu kyla vis aukščiau, siekia veidą, švilpia virš galvos. Dangus apsitraukia, viskas dingsta iš akių, matyti tik tai, kas šalia pat. Pasaulis aklinai užkimštas.

Turėjome eiti be paliovos. Jei sustoji, aplink tave pripusto smėlio kaip aplink bet kokį nejudamą daiktą, smėlis virsta mūru. Tuomet sveikas žuvęs. Smėlio audra kartais trunka penkias valandas. Paskutiniais metais, kai saugiai sėdėdavome sunkvežimių kabinose, turėdavome važiuoti nesustodami, kad ir nieko nematydami. Baisiausia būdavo naktį. Kartą šiauriau Kufros audra mus užklupo tamsoje. Trečią valandą nakties. Švidras nušlavė mūsų palapines, mes ritomės įsinarplioję į jas, grimzdami smėlin, kaip skęstantis laivas kad grimzta jūron, dusdami, kol galiausiai mus išvadavo kupranugarių varovas.

Per devynias dienas mus triskart užgriuvo smėlio audros. Nepastebėję pravažiavome pro dykumos kaimus, kuriuose tikėjomės pasipildyti atsargas. Dingo mūsų arklys. Žuvo trys kupranugariai. Paskutines dvi dienas nebeturėjome maisto, tik arbatos. Paskutinis ryšys, siejantis mus su pasauliu, buvo juodai apdegusio arbatinio, ilgo samčio ir puoduko skimbčiojimas rytmečio tamsoje. Po trečios nakties mes nustojome kalbėti. Nieko mums daugiau nebereikėjo, tik ugnies ir trupučio rudo skystimo.

Visai iš netyčių atsikliuvome dykumos miestelyje el Tadže. Pavaikščiojau po turgų, perėjau mušančių laikrodžių alėją, barometrų gatvę, apėjau krautuvėles, kur prekiaujama šoviniais, itališkais pomidorų padažais ir kitokiais iš Bengazio atvežamais konservais, egiptiečių kartūnais, stručio plunksnų papuošalais, apžiūrėjau gatvės dantistus, knygų pardavėjus. Mes dar buvome bežadžiai, kiekvienas ėjo savo keliu. Į tą naują pasaulį žengėme iš lėto, kaip žmonės, išsigelbėję laivui sudužus, kapstosi į krantą. Susėdę el Tadžo didžiojoje aikštėje, valgėme ėrienos, ryžių, badawi tešlainių ir gėrėme migdolų pieno. Visa tai po trijų stiklinių ambra ir mėtomis kvepiančios arbatos, ilgai laukus patiektos pagal visas etiketo taisykles.

1931-aisiais prisijungiau prie beduinų karavano ir sužinojau, jog drauge su jais keliauja vienas mūsiškių. Tai buvo Fenelonas Barnas. Nuėjau į jo palapinę. Jis buvo išvykęs visai dienai aprašinėti suakmenėjusių medžių. Dirstelėjęs į vidų, pamačiau pluoštą žemėlapių, kelias šeimos nuotraukas, kurias visada vežiodavosi su savimi, ir taip toliau. Išeidamas pastebėjau palubėje prie odinės sienelės prikabintą veidrodį, pažvelgiau ir pamačiau jame atsispindint lovą. Joje po antklode buvo lyg kokia nedidelė kupra, tikriausiai šuo. Nuklojau dželabą ir pamačiau arabę mergaitę: miegojo pririšta prie lovos.

1932-aisiais Benoldas baigė ekspediciją, o Medoksas ir visi mes buvome pasklidę po dykumą. Ieškojome dingusios Kambiso kariuomenės. Ieškojome Zerzuros. 1932,1933,1934-aisiais. Ištisus mėnesius nematydami vieni kitų. Tik mes su beduinais naršėme skersai išilgai Keturiasdešimties dienų kelio. Dykumos gentys buvo nelyginant upės, patys gražiausi žmonės, kokius man teko susitikti. Mes buvome vokiečiai, anglai, vengrai, afrikiečiai, bet tie žodžiai jiems nieko nesakė. Ilgainiui mes pasidarėme betaučiai. Aš ėmiau nebekęsti bet kokios tautybės. Tautybė mus deformuoja. Medokso mirties priežastis buvo jo tautybė.

Dykumos negali nei valdyti, nei reikšti į ją teisių: tai vėjo nešama marška, kurios nesulaikysi prislėgęs akmenimis, kuri buvo vadinama šimtais netvarių vardų gerokai anksčiau, nei radosi Kenterberis, gerokai anksčiau, nei karai ir taikos sutartys sudygsniavo Europos ir Rytų istoriją. Iš jos karavanų, nei šiokių, nei tokių kilnojamųjų kultūros švenčių nebeliko nieko, nė pelenų. Visi mes, net tie, kurie toli Europoje turėjo namus ir vaikus, troško nusimesti savo krašto rūbą. Tai buvo vieta, kur viešpatauja tikėjimas. Mes dingdavome iš kraštovaizdžio. Ugnyje ir smėlynuose.

Palikdavome už savęs oazių uostus. Vandens lyžtelėtas vietoves... Airi, Bir, Wadi, Fogara, Khottara, Shaduf... Nenorėjau, kad mano vardas būtų greta tokių nuostabių vardų. Ištrinkite pavardes! Ištrinkite tautybes! To mane išmokė dykuma.

Šiaip ar taip, būta tokių, kurie norėjo įsiamžinti. Palikti savo žymę štai šitoje išdžiūvusio upelio vagoje, štai šitoje akmenų krūsnyje. Krislas tuštybės šiame šiaurės vakarų Sudano žemės lopinėlyje į pietus nuo Kirenaikos. Fenelonas Barnas norėjo, kad jo atrasti priešistoriniai medžiai vadintųsi jo vardu. Jis norėjo net vienai genčiai primesti savo vardą ir ištisus metus vedė derybas. Tačiau jį pranoko Bonas: jo vardu pavadinta viena kopa. Aš, priešingai, troškau išdildyti savo vardą. Išdildyti iš atminties kraštą, iš kurio buvau kilęs. Karui prasidėjus, buvau nugyvenęs dykumoje dešimt metų, taigi man buvo lengva eiti kiaurai per sienas, nepriklausyti niekam, jokiai valstybei.

1933 ar 1934-aisiais. Gerai nebepamenu. Medoksas, Kasparijus, Bermanas, aš, du vairuotojai sudaniečiai ir virėjas. Važiuojame dengtais Fordo sunkvežimiais, pirmąsyk užmovę storas gumines padangas, vadinamas oriniais ratais. Smėliu jos rieda geriau, tik reikia pažiūrėti, kaip jos laikys važiuojant per akmenynes ir uolų atraižas.

Khargą paliekame kovo dvidešimt antrą. Mudu su Bermanu sukūrėme teoriją, pagal kurią Zerzurą sudaro trys senvagės, Viljamso aprašytos 1938-aisiais.

Į pietus nuo Džilf Kebiro vidury lygumos dunkso trys granitiniai kalnagūbriai: Džebel Arkanas, Džebel Uveinatas ir Džebel Kisas. Jie nutolę per dvidešimt mylių vienas nuo kito. Kai kuriose daubose telkšo geriamas vanduo, tačiau Džebel Arkano šuliniuose vanduo kartus, įmanomas gerti tik ypatingais atvejais. Pasak Viljamsono, Zerzurą sudaro trys senvagės. Vietovės jis nenurodė, todėl manoma, jog jis rėmėsi padavimais. Šiaip ar taip, aptikus bent vieną lietaus drėkinamą kraterio pavidalo oazę, būtų galima suvokti, kaip Kambisas sugebėjo su savo kariauna išsirengti žygin per dykumą arba kaip Didžiojo karo metais senusiai darydavo išpuolius, kaip tie juodieji milžinai perkirsdavo visą dykumą, kurioje, kaip sakyta, neprasimanysi nei vandens, nei maisto.

Abu Balase randame ąsočių, savo forma panašių į graikų amforas. Juos mini Herodotas.

EI Džofo tvirtovėje, menėje akmeninėmis sienomis, kitados garsaus senusių šeicho bibliotekoje, mudu su Bermanu šnekiname paslaptingą senuką, iš pažiūros primenantį gyvatę. Tai tebų genties beduinas, karavanų vadovas, arabiškai kalba šaižiai tardamas kai kuriuos garsus. Vėliau, cituodamas Herodotą, priminė palyginimą: „kaip šikšnosparnių kirkimas“. Kalbamės su juo visą dieną, visą naktį, jis neišduoda nė vienos paslapties. Senusių credo, jų pagrindinis mokymas draudžia svetimšaliams atskleisti dykumos paslaptis.

Vadi el Melike pamatome nežinomos rūšies paukščių.

Gegužės penktą lipu uoline siena ir einu kitu keliu Uveinato plokščiakalnio link. Atsiduriu plačioje, akacijų prižėlusioje vorupėje.

Vienu tarpu, keliaudami per neištirtas vietoves, kartografai pavadindavo jas ne savo, bet mylimųjų vardais. Kartais įkvėpdavo tuo pačiu karavanu keliaujanti moteris, kurią pastebėdavo maudantis vidury dykumos ir viena ranka muslinu dangstantis nuogą kūną. Kartais kokio seno arabų poeto žmona, kurios baltutėliai kaip balandėlės pečiai paskatindavo oazę pavadinti gražuolės vardu. Vanduo iš odmaišio trykšta ant jos kūno, ji dangstosi muslinu, ir senas raštininkas, aprašinėdamas Zerzurą, nusuka akis į šalį.

Taigi žmogui dykumoje pasitaiko susigundyti vardu kaip atrastu šuliniu ir panūsti niekados nepalikti tos vėsios ūksmės. Nieko daugiau netroškau, tik gyventi tarp tų akacijų. Vaikščiojau žeme, kur žmogus dar nebuvo kėlęs kojos, nebent prieš šimtmečius čia netikėtai pasirodydavo ir tuoj pradingdavo žmonių būriai: keturioliktojo amžiaus kariauna, tebų karavanas, o 1915-aisiais — karingų senusių tuntai. O šiaip — nė gyvos dvasios. Kai užeidavo sausros, akacijos nugeibdavo, vorupės išdžiūdavo... kol pagaliau, praslinkus penkiasdešimčiai ar šimtui metų, vėl sušniokšdavo vanduo. Gyvybė atsiranda ir dingsta sporadiškai, kaip mitai ir padavimai istorijos bėgyje.

Dykumoje vanduo, branginamas visomis širdies galiomis kaip mylimosios vardas, mėliu srovena tavo rankomis, kūnu, gerkle. Perima ilgesys. Išsilenkdama grakščiu baltutėliu liemeniu, moteris Kaire keliasi iš lovos ir, išsisvėrusi pro langą, nuogu kūnu pasitinka liūtį.

Suvokusi, kad jis ima klejoti, Hana palinksta priekin, įsmeigia į jį akis, bet nesako nė žodžio. Kas ji, toji moteris?

Ištirtų žemių ribos žemėlapyje niekad nebūna kliūtis kolonizatoriams, plečiantiems savo įtakos sferą. Pirmiausia tarnai ir vergai, vis naujos pajėgos ir susirašinėjimas su Geografų draugija. Paskiau pirmas baltojo žingsnis kitapus didžiosios upės, pirmas baltojo žvilgsnis į kalną, dunksantį tenai nuo amžių.

Jauni būdami, niekad nežiūrime į veidrodį. Imame žvilgčioti, įtrenkę į metus, kai susirūpiname savo vardu, savo legenda, tuo, kaip mūsų gyvenimą vertins būsimos kartos. Imame tuščiai puikuotis savo vardu, garsintis pirmieji matę kokį dalyką, stipriausią kariauną, apsukriausią prekiją. Tik įtrenkęs į metus Narcizas panoro turėti savo nukaltą atvaizdą.

Bet mums nerūpėjo, kas sieja mūsų gyvenimą su praeitimi. Mes klajojome po praeitį. Buvome jauni. Buvome įsitikinę, jog pinigai ir galia — laikinas dalykas. Mes guldavome ir keldavome su Herodotu. „Nes miestai, kitados buvę dideli, dabar nebeturi ankstesnės didybės, o tie, kurie dideli mano laikais, anksčiau buvo menki. (...) Žmogaus gerovė niekad nebūna pastovi.

1936-aisiais jaunuolis, vardu Džefris Kliftonas, Oksforde susitiko bičiulį, ir tas jam trumpai papasakojo, ką mes darome. Jis susisiekė su manimi, rytojaus dieną vedė, o po dviejų savaičių su žmona išskrido į Kairą.

Taip jaunavedžiai atsidūrė mūsų pasaulyje, tarp mūsų keturių: princo Kemalio el Dino, Belo, Almasio ir Medokso. Nuo mūsų lūpų nėjo vienas vardas: Džilf Kebiras. Kažkur ten, Džilf Kebiro plotuose, glūdėjo Zerzura, kurios vardas aptinkamas tryliktojo amžiaus arabų rankraščiuose. Kai leidžiatės tokion tolimon kelionėn laiku, jums būtinai reikia lėktuvo. Jaunasis Kliftonas buvo turtingas, mokėjo skraidyti ir turėjo lėktuvą.

Kliftonas mus susitiko el Džofe, šiauriau Uveinato. Nutūpęs šalia stovyklos, laukė mūsų prieinant sėdėdamas savo dviviečiame lėktuve. Atsistojo neišlipdamas iš kabinos, paėmė butelį ir įsipylė vandens. Jaunoji žmona sėdėjo greta.

— Krikštiju šią vietovę Bir Mesaha Užmiesčio Klubo vardu, — paskelbė jis.

Pastebėjau staiga nuoširdžiai sutrikusį jo žmonos veidą, vešlius it liūto karčiai plaukus, jai nusimovus odinį šalmą.

Jie buvo jauni ir jautėsi kaip mūsų vaikai. Išlipo iš lėktuvo ir paspaudė mums rankas.

Buvo 1936-ieji, mūsų istorijos pradžia...

Jiedu nušoko nuo „Drugio“ sparno. Kliftonas žengė mums priešais su buteliu rankoje, ir mes visi gurkštelėjome šilto alkoholio. Jam patiko visokios ceremonijos. Savo lėktuvą buvo pakrikštijęs Lokio Ruperto vardu. Nemanau, kad jam patiko dykuma, veikiau žavėjosi ja iš baimingos pagarbos mūsų atšiauriam ordinui, prie kurio troško pritapti, — taip nenuorama moksleivis trokšta pasinerti į skaityklos tylą. Mes nesitikėjome, kad jis gali atsivežti savo žmoną, bet, man regis, mandagiai to neparodėme. Ji stovėjo ten kurį laiką, kol jai pripustė pilnus karčius smėlio.

Kas buvome mes tiems jaunavedžiams? Kai kurie mūsų buvo parašę veikalų apie kopų susidarymą, oazių atsiradimą ir išnykimą, prarastą dykumų kultūrą. Mes, rodos, domėjomės tik tokiais dalykais, kurių neįmanoma pirkti nei parduoti, dalykais, kurie nė kiek neįdomūs visam likusiam pasauliui. Mes ginčydavomės dėl geografinės platumos, dėl įvykių, nutikusių prieš septynis šimtus metų. Dėl tyrinėjimo teoremų. Dėl to, ar Abd el Melikas Ibrahimas el Zvaja, kupranugarių piemuo, gyvenęs Žuko oazėje, visose tose gentyse buvo pirmas žmogus, perpratęs fotografijos principus.

Kliftonų medaus mėnuo ėjo į pabaigą. Palikęs juos su kitais, išvykau į Kufrą susitikti su vienu žmogum ir pasitikrinti tam tikrų spėjimų, kuriuos slėpiau nuo visos ekspedicijos. Į el Džofo stovyklą grįžau po trijų parų.

Mes sėdėjome aplink dykumos laužą. Kliftonai, Medoksas, Belas ir aš. Jei kuris atsilošdavo kelis centimetrus atgal, iškart dingdavo tamsoje. Keterina Klifton ėmė kažką deklamuoti, ir mano galva išnyko iš dykumos laužo apšviesto rato.

Sprendžiant iš jos veido, jos gyslomis tekėjo taurus kraujas. Jos tėvai lyg priklausė teisės istorijos sferai. Buvau iš tų žmonių, kurie nelabai vertina poeziją, kol išgirsta ją deklamuojant moterį. O štai ji perkėlė dykumon savo studijų laikų prisiminimus, panūdusi nupiešti mums žvaigždes tokiomis žaviomis metaforomis, kokiomis Adomas mokė moterį.

Tos žvaigždės, kad ir neregimos aky nakties,

Ne veltui spindi, nemanyk, jei ir nėra žmonių nė dvasios,

Žiūrovų niekados nestinga Dangui.

Viešpačiui giedokim šlovę;

Milijonai Dvasių vaikščioja Žeme

Nematomos, kai miegame ar budime:

Nepaliauja šlovinti giesmėm Jo darbus

Dieną naktį. Retkarčiais Aidžioj kalvoj, giraitėje išgirstam

Naktovidžiu nežemiškus garsus,

Vienus arba atliepiančius vieni kitus,

Didžiam Kūrėjui liaupsę giedant...

Tą naktį aš įsimylėjau jos balsą. Vien tiktai balsą. Nenorėjau girdėti nieko kito. Pasikėliau ir nuėjau šalin.

Ji buvo gluosnis. Kokia ji bus žiemą, sulaukusi mano amžiaus? Lyg dabar matau ją, matau visados ją Adomo žvilgsniu. Būdavo tokia nerangi lipdama iš lėktuvo, mūsų būrelyje lenkdamasi pakurstyti laužo, gerdama iš bidono mano pusėn atkišusi alkūnę.

Po mėnesio ji šoko su manim valsą, kai visu būriu buvom nuvažiavę į Kairą pašokti. Netgi truputį apsvaigusi, ji atrodė nepasiekiama. Man regis, niekad jos veidas nebuvo toks iškalbingas kaip tąsyk, kai abudu buvome kauštelėję, bet dar nebuvome meilužiai.

Metų metus stengiuosi suvokti, kokiu žvilgsniu ji žiūrėjo į mane. Lyg su panieka. Bent taip man pasirodė. Dabar manau, jog žiūrėjo tiriamu žvilgsniu. Kažkuo stebinau ją, jos naivią sielą. Elgiausi, kaip paprastai elgiuosi baruose, bet tąsyk buvau pasirinkęs ne tą draugiją. Esu iš tų, kurie laikosi atitinkamų elgesio taisyklių. Tąsyk paprasčiausiai pamiršau, kad ji gerokai jaunesnė už mane.

Ji mane tyrė. Kaip paprasta! O aš stengiausi jos žvilgsnyje, primenančiame statulos žvilgsnį, įžiūrėti kokį ženklą, kuris ją išduotų.

Duok man žemėlapį, ir aš pastatysiu tau miestą. Duok man pieštuką, ir aš nupiešiu tau kambarį Kairo pietiniame pakrašty dykumos žemėlapiais nukabinėtomis sienomis. Tarp mūsų visados būdavo dykuma. Atsibudęs pakeldavau akis ir priešais matydavau Viduržemio pajūrio senųjų kolonijų žemėlapį: Gazala, Tobrukas, Mersa Matruhas, piečiau — ranka pieštos vorupės, ir visur aplink — geltoni plotai, kur mes traukėme trokšdami juose pasiklysti. „Mano uždavinys — trumpai aprašyti visas tas ekspedicijas, kurios turėjo tikslą užkariauti Džilf Kebirą. Daktaras Bermanas vėliau mus nusives į tokią dykumą, kokia ji buvo prieš tūkstančius metų...“

Tokiais žodžiais Medoksas kreipėsi į kitus geografus Kensington Gore. Tačiau svetimavimas nepaminėtas Geografų draugijos protokoluose. Mūsų kambario nėra nė vienoje tų nuodugnių ataskaitų, kuriose aprašytas kiekvienas kalnelis ir kiekvienas istorinis įvykis.

Kaire, atvežtinių papūgų kvartale, vienoje gatvėje tie plepūs paukščiai jaučiasi kaip šeimininkai ir užkabinėja kiekvieną praeivį. Virtinės paukščių spiegia ir švilpia, tikra plunksnuota alėja. Žinojau, kuri gentis keliavo tokiu ir tokiu šilko ar kupranugarių keliu, gabendama juos per dykumą mažais palankinais. Keturiasdešimties dienų kelionė, o prieš tai paukščiai būna vergų sugaudomi arba nuskinami kaip gėlės pusiaujo soduose, paskui sutupdomi bambukiniuose narvuose ir patenka į prekyba vadinamą srautą. Tos papūgos buvo lyg merginamos viduramžių nuotakos.

Paukščiai supo mudu iš visų pusių. Rodžiau nežinomą jai miestą.

Ji palietė mano riešą.

— Jeigu atiduočiau jums savo gyvenimą, jūs jo atsisakytumėte, ar ne?

Aš neatsakiau.

V Keterina

Pirmąsyk jį susapnavusi, jinai pabudo šalia vyro, klykdama per miegus.

Vis dar išsižiojusi įsistebeilijo į paklodę išplėstomis akimis. Vyras uždėjo jai ant peties ranką.

— Košmaras. Neimk į galvą.

— Aha.

— Gal atnešti vandens?

— Aha.

Bijojo pajudėti. Bijojo vėl atsidurti toje vietoje, kur gulėjo jiedu.

Viskas vyko štai šitame kambaryje, ji dar jautė jo rankos prisilietimą (ji palietė sau kaklą), jo pyktį, kurį ji pajuto pirmosiomis susitikimo akimirkomis. Ne, ne pyktį, veikiau abejingumą, savotišką apmaudą, jog tarp jų atsirado ištekėjusi moteris. Jiedu ropojo keturpėsti kaip žvėrys, ir vienu tarpu jis taip stipriai suspaudė jai kaklą, jog ji, jausdama didžiausią lytinį pasitenkinimą, kone užduso.

Vyras atnešė stiklą vandens ant lėkštutės, bet ji negalėjo pakelti rankų, jos drebėjo išsekusios. Jis šiaip ne taip prikišo stiklą jai prie lūpų, nemikliai palenkė, kad ji nurytų gurkšnį, bet vanduo nutekėjo per smakrą ant pilvo. Kai ji vėl išsitiesė aukštielninka, jau nebeturėjo laiko svarstyti, ką buvo susapnavusi, — staiga kietai užmigo.

Šitaip ji pirmąsyk dar kartą išgyveno anas akimirkas. Rytojaus dieną keliskart prisiminė sapną, bet buvo labai užsiėmusi ir, nenorėdama per daug gilintis į jo prasmę, stačiai išmetė jį iš galvos: atsitiktinė sueitis audringą naktį, ir tiek.

Po metų prasidėjo kitokie, daug pavojingesni, ramūs sapnai. Per pirmąjį prisiminė rankas, kadaise suspaudusias jai kaklą, trokšdama, kad jųdviejų santykių pobūdis pasikeistų ir toji ramybė virstų smurtu.

Kas gundė tais malonumų trupiniais? Kas traukė prie to žmogus, kuris niekad jai nerūpėjo? Sapnas. Vėliau virtinės sapnų.

Vėliau jis pasakė, jog tai stačiai suartėjimas. Suartėjimas dykumoje. Šičia taip pasitaiko, tarė jis. Jam patiko tas žodis: artėjimas, artumas, artumas vandens, artumas dviejų ar trijų kūnų automobilyje, šešias valandas riedančiame Smėlio jūra. Jos prakaituotas kelis šalia sunkvežimio greičių dėžės, čia nulinkstantis, čia pašokantis automobiliui kratant. Dykumoje turi marias laiko žiopsoti aplink, samprotauti apie aplinkinių daiktų choreografiją.

Šitaip jam bepostringaujant, ji imdavo jo neapkęsti, nors žvilgsniu neišsiduodavo, trokšdavo kirsti jam antausį. Jai dažnai norėdavosi kirsti antausį, ir ji net įsivaizdavo, jog tai seksualu. Jo nuomone, bet kokį bendravimą esą galima priskirti kokiai nors rūšiai. Arba suartėjama, arba nutolstama. Lygiai taip, jo žodžiais tariant, Herodoto „Istorijose“ apibūdinamos įvairios visuomenių formos. Jis tarėsi puikiai išmanąs pasaulį, kurį paliko prieš daugelį metų pasinešęs tirti pusiau pramanytą dykumos pasaulį.

Kairo aerouoste jie pasikrovė įrangą į tris sunkvežimius, tuo tarpu jos vyras tikrino „Drugio“ degalų tiekimo sistema, nes rytojaus dieną turėjo skristi kartu su kitais dviem ekspedicijos dalyviais. Medoksas nuskubėjo į vieną kurią ambasadą išsiųsti telegramos. O jis važiuosiąs kur nors į miestą nusilakti, kaip paprastai paskutinį vakarą Kaire: iš pradžių pagers Madame Baden Opera Casino, o paskui dings siaurose gatvelėse greta Pašos viešbučio. Tad pirmiausia jis susidėsiąs daiktus, kad rytojaus rytą, kai braškės pagiriomis galva, reikėtų tik įsiropšti į sunkvežimį ir važiuoti.

Taigi jis nuvežė ją į miestą. Tokiu metu oras buvo drėgnas, gatvės sausakimšos, ir jie vos vos stūmėsi.

— Pašėlusiai karšta. Mielai išgerčiau alaus. O tu?

— Ne. Turiu tik kelias valandas, o reikia sutvarkyt tiek reikalų. Atleisk, negaliu.

— Puiku, — tarė ji. — Netrukdysiu.

— Išgersim butelį, kai grįšiu.

— Po trijų savaičių, ar ne?

— Daugmaž.

— Baisiai norėčiau važiuot drauge.

Jis neatsakė. Jiedu pervažiavo Bulako tiltą ir suvis įstrigo. Devynios galybės vežimaičių, pėsčiųjų, įsivaizduojančių, kad gatvės priklauso tik jiems. Jis pasuko trumpesniu keliu į pietus Nilo pakrante link Semiramidės viešbučio, kur ji buvo apsistojusi, kaip tik už kareivinių.

— Šįkart tikrai surasi Zerzurą, ar ne?

— Šįkart tikrai surasiu.

Kitoks jis nė negalėjo būti: tokia prigimtis. Vairuodamas į ją beveik nežiūrėjo. Nepažvelgdavo net tada, kai jie stovėdavo vienoje vietoje po penketą minučių.

Atvykus viešbutin, jis buvo perdėtai mandagus. Kai jis imdavo šitaip elgtis, ji dar labiau jo nekęsdavo. Visi jie mano, jog toks elgesys galantiškas, gražus. Lyg šuo su fraku, sakydavo ji sau. Kad tu prasmegtum! Jeigu jos vyrui nereikėtų su juo dirbti, nebenorėtų jo daugiau akyse matyti.

Jis iškėlė jos mantą iš kėbulo ir buvo benešąs į viešbutį.

— Duokš, pati nusinešiu.

Kai ji pasikėlė nuo sėdynės, palaidinukės nugara buvo sudrėkusi nuo prakaito.

Durininkas puolė paimti jos daiktų, bet jis tarė: „Nereikia, ji pati nori nešti“, ir sulig tais žodžiais jai vėl pašoko pyktis. Durininkas pasitraukė į šalį. Jinai pasisuko į jį ir, kai jis padavė jai daiktus, atsidūrė priešais, abiem rankomis nerangiai laikydama sunkią dėžę.

— Na, viso. Sėkmės.

— Aha. Aš visais jais rūpinsiuos. Nieko bloga jiems neatsitiks.

Ji linktelėjo. Stovėjo paunksnėje, o jis, lyg nejausdamas karštos saulės, stypsojo saulėkaitoje.

Tuomet jis žengė prie jos arčiau, ir jai staiga dingtelėjo, kad jis nori ją apkabinti. Bet jis tik atkišo dešinę, paskui ūmai atitraukė, prakaituotu dilbiu perbraukdamas per jos nuogą kaklą.

— Iki.

Ir nuėjo prie sunkvežimio. Jai pasirodė, kad jo prakaitas — tai kraujas, ištryškęs brūkštelėjus peiliu. Tokį įspūdį padarė jo rankos mostas.

Ji ima priegalvį, prisidengia juo pilvą — nelyginant skydu. „Jei mylėsies su manimi, negalėsiu tau meluot. Jei mylėsiuos su tavimi, negalėsiu meluot“.

Ji prisispaudžia priegalvį prie širdies, lyg norėdama užslopinti tą laisvėn ištrūkusią kūno dalį.

— Ko tu labiausiai nepakenti?

— Melo. O tu?

— Savininkiškumo, — atsako jis. — Kai mane pamesi, pamiršk mane.

Ji užsimoja ir stipriai kerta jam į skruostą, truputį žemiau akies.

Paskui apsirengia ir išeina.

Kasdien, grįždamas namo, jis žiūri veidrodin į mėlynę paakyje. Jam darosi įdomu žiūrėti — ne tiek į mėlynę, kiek į veido bruožus. Anksčiau dar niekad nebuvo pastebėjęs, kokie vešlūs jo antakiai, kaip pamažu ima žilti rusvi plaukai. Jau seniai nebuvo taip įdėmiai žiūrėjęs į veidrodį. Tas plaukas antaky tikrai per ilgas.

Jiedu negali gyventi atstu vienas nuo kito.

Kai jis nebūna išvykęs dykumon su Medoksu arba nebėgioja po arabų bibliotekas su Bermanu, jiedu susitinka Gropio parke, prie sodriai laistomų slyvynų. Ten ji jaučiasi laimingiausia. Ji yra iš tų moterų, kurios ilgisi drėgmės, visados mėgsta žemas gyvatvores ir paparčius. Tuo tarpu jam tokia gausybė žalumynų primena karnavalą.

Iš Gropio parko jiedu puslankiu apeina senamiestį, Pietų Kairą, turgavietes, kur užklysta nebent vienas kitas europietis. Jo kambario sienos nukabinėtos žemėlapiais. Nors ir kaip jis stengiasi apstatyti savo namus, juose visad jautiesi nelyginant karo stovykloje.

Jiedu guli apsikabinę, gaivinami ventiliatoriaus dvelkimo ir dangstomi jo šešėlio. Visą rytmetį jis su Bermanu dirbo archeologijos muziejuje, lygino arabų tekstus su Europos istorikų raštais, stengėsi pagauti bent kokį atgarsį, atitikimą, vardus — nuo Herodoto lig Kitab el Kanuzo, kur sakoma, jog Zerzura pavadinta besimaudant užkluptos vilkstine keliavusios gražuolės vardu. Ten irgi iš lėto šmėžuoja ventiliatoriaus šešėliai. Čia irgi draugiški pokalbiai, vaikystės dienų, randų, bučinių prisiminimai.

„Nebežinau, ką daryti. Nebežinau, ką daryti! Kaip galiu būti tavo meilužė? Jis išprotės“.

Žaizdų aprašas.

Mėlynės spalvų paletė: nuo skaudžiai rausvos iki rudos. Pilna lėkštė, kurią ji nešėsi per kambarį, apsivertusi ore, trenkėsi į jo galvą perkirsdama odą, ir trykštelėjo kraujas užliedamas šiaudų gelsvumo plaukus. Jam į petį įsmigo šakutė, palikdama žymes, kurias gydytojas palaikė lapės dantų pėdsakais.

Prieš ją apsikabindamas, jis pirma mesdavo žvilgsnį, ar aplink nėra kokių svaidomų daiktų. Susitikęs su ja žmonėse aptvarstyta galva ar mėlynėmis nusėtu veidu, aiškindavosi, jog taksistas stabdęs taip staigiai, kad jis trenkęsis į durelių stiklą. Arba sumuštu petim, sodriai nuteptu jodu, kad nesimatytų mėlynės. Medoksas susirūpino, staiga užgriuvus tokiai gausybei nelaimių. O ji tyliai šaipydavosi iš jo naivių pasiaiškinimų. Gal jau tokio amžiaus sulaukęs, kai verkiant reikia akinių, alkūne kumšėdamas Medoksui, sakydavo jos vyras. O gal kokią moterį įsitaisęs, sakydavo ji. Žiū, ar nepanašu, kad būtų moteris subraižiusi ar įkandusi.

Ne moteris, bet skorpionas, atsiliepdavo jis. Androctonus australis.

Atvirlaiškis. Dailia rašysena primargintas popieriaus ketvirtainis.

Kartais negaliu tverti tavęs nepalietęs. Kartais sakau sau: man vis viena, ar pamatysiu tave, ar ne. Dvasios stiprybė čia niekuo dėta, man tik įdomu, ar ilgai tau užteks kantrybės.

Nei datos. Nei parašo.

Kartais, kai ji įsimiklina praleisti su juo naktį, juos pažadina maldos, paryčiais atsklindančios iš trijų miesto minaretų aukštybės. Jis lydi ją per indigo turgavietes, nusidriekusias nuo Pietų Kairo iki pat jos namų. Nuostabios tikėjimo giesmės skrodžia orą nelyginant strėlės, minaretai atsiliepia vienas kitam, lyg apšnekėdami juos, einančius vėsų rytmetį. Kvepia medžio anglimis ir kanapėmis, tad oras atrodo dar grynesnis. Nusidėjėliai šventajame mieste...

Restorane atgalia ranka jis nubraukia nuo stalo lėkštes ir stiklines, idant ji kitame miesto gale išgirstų dūžtant indus ir imtų žvalgytis aplink spėliodama, kas čia darosi. Kai jis nemato jos šalia. Jis, niekad nesijautęs vienišas begalybėje, skiriančioje dykumos miestus vieną nuo kito. Dykumoje žmogus gali laikyti nebūtį rieškutėse, žinodamas, jog esama to, kas teikia jėgų daugiau nei vanduo. El Tadžo apylinkėse jis pažįsta augalą, kuris, išpjovus šerdį, prisipildo gydomųjų syvų. Kas rytą gali atsigerti syvų, kurių pritvinksta tuščiaviduris augalas. Netekęs to, kas sudaro jo gyvenimo esmę, jis žydi dar visus metus, kol pagaliau sudžiūva.

Jis guli savo kambaryje, iš visų pusių supamas nublukusių žemėlapių. Vienas, be Keterinos. Jo geismas galėtų savo liepsna sunaikinti visus sąlyginumus, visas gero elgesio taisykles.

Jam nerūpi jos gyvenimas su kitais. Jis geidžia tik jos didingo grožio, jos išraiškų teatro. Jis geidžia veik neregimo, slapto, draugėn susiliejusio jųdviejų atspindžio, minimalaus jėgų lauko, nepriklausomo artumo, koks esti tarp dviejų užverstos knygos lapų.

Ji kalta, kad jis išsiskaidė.

Jeigu jinai sugebėjo šitaip jį paveikti, kaip jisai bus ją paveikęs?

Kai ji atsitveria savo kastos siena, o jis būna šalia tarp žmonių, jis krečia juokus, bet pats nesijuokia. Su neįprastu užsispyrimu įgula į tyrinėjimų istoriją. Taip daro, kai jaučiasi nelaimingas. Tik Medoksui žinomas tas jo būdo bruožas. Bet jos pusėn nė nepažvelgia. Ji šypso visiems, šypso daiktams kambaryje, grožisi gėlių puokštėmis, beverčiais beasmeniais daiktais. Jo elgesio suklaidinta, ji mano, kad jis kaip tik to siekia, ir gindamasi atsitveria dar storesne siena.

Bet dabar jis nebegali pakęsti tos sienos. Tu irgi atsitveri siena, sako ji, tad aš atsitveriu savąja. Ji kalba spinduliuodama grožiu, kuris jam nebepakeliamas. Elegantiškai apsirengusi, pablyškusi, pašaipa atsakanti į kitų šypsenas, nedrąsiu šypsniu atsiliepia į jo tulžingus pokštavimus. Jis nesiliauja šiurpinęs kolegų komentuodamas vieną ar kitą kokios ekspedicijos epizodą, beje, visiems puikiai žinomą.

Tą akimirką, kai, jam pasisveikinus Gropio bare, ji nusisuka, jis stačiai pasiunta. Jis žino, jog sutiktų jos netekti tik tuo atveju, jeigu jis arba ji laikytų vienas kitą už rankos. Jeigu jiedu padėtų vienas kitam išsigydyti. Neatsitverdami sienomis.

Saulės šviesa tvindo jo kambarį Kaire. Jo ranka guli suglebusi ant Herodoto dienoraščio, visa įtampa susitvenkusi kūne, tad jis vos kraiglioja žodžius, plunksna lankstosi lyg perlaužtu stuburu. Tik vargais negalais parašo žodžius saulės šviesa. Žodį įsimylėjęs.

Kambaryje šviesu tik nuo upės ir dykumos atspindžių. Jie glamonėja jos kaklą, kojas, tokį mielą jam skiepų randelį dešiniajame petyje. Ji sėdi lovoje, apsisiautusi savo nuogumu. Jis glosto delnu jos petį. Tas petys priklauso man, ne jos vyrui, sako jis sau. Jis mano. Meilužiai dosniai dovanoja dalimis vienas kitam savo kūną. Va šitaip. Šitame kambaryje, upės pakrantėje.

Per tas kelias valandas, kurios jiems skirtos šiandien, kambaryje pamažu įsivyravo prieblanda. Tik tiek šviesos, kiek atsispindi nuo upės ir dykumos. Tik suteškenus retiems lašams, jiedu pripuola prie lango ir iškiša rankas, išsisveria kiek įmanydami, kad permerktų lietus. Gatvė skardi nuo šauksmų, sveikinančių trumpą liūties šuorą.

— Daugiau mudu nebesimylėsim. Nebegalėsim susitikinėti.

— Žinau, — sako jis.

Galutinio jos apsisprendimo skirtis vakaras.

Ji sėdi užsisklendusi savyje, apsišarvavusi savo baisinga sąžine. Neprieinama. Tik jųdviejų kūnai vienas šalia kito.

— Daugiau niekad. Nors ir kas atsitiktų.

— Taip.

— Man rodos, jis išprotės. Supranti?

Jis neatsako nė žodžio. Jau net nebeketina jos prisitraukti.

Po valandos jiedu eina per troškią naktį. Tolumoje girdėti gramofono muzika, trenkianti pro „Muzikos visiems“ kino teatro langus, plačiai atlapotus per karštį. Jiems reikia išsiskirti prieš uždarant teatrą, prieš pradedant skirstytis žmonėms, tarp kurių gali pasitaikyti jos pažįstamų.

Jiedu eina per Botanikos sodą, netoli Visų Šventųjų katedros. Ji pastebi ašarą, palinksta priekin, lužtelėja, išgeria. Taip nulaižė jam nuo rankos kraują, kai jisai įsipjovė gamindamas jai valgį. Kraujas. Ašara. Jis jaučia, kad jo kūnas netenka visko, toks įspūdis, jog jis nuaustas iš dūmų. Gyva tik mintis, jog niekad neužges geismas ir visada jos trūks. To, kas jam guli ant širdies, jis negalėtų pasakyti tai moteriai, kurios atvirumas primena žaizdą, o jaunatvė dar nežada vysti. Jis negalėtų paveikti tų jos savybių, kurios jam labiausiai patinka: nenoro eiti į kompromisus, įsitikinimo, jog poezijos romantiškumas visiškai suderinamas su tikrove. Jis supranta, jog pasaulyje įsiviešpatautų chaosas, jei nebūtų šitų savybių.

Tai jos apsisprendimo naktis. Rugsėjo dvidešimt aštuntoji. Kaitri mėnesiena jau nudžiovino lietaus sudrėkintus medžius. Nė vienas vėsus lašas nenutikš ant jo nelyginant ašara. Išsiskyrimas Gropio parke. Jis nepaklausė, ar jos vyras namie, ten, aukštai, tame šviesos kvadrate anapus gatvės.

Jis mato virš galvos virtinę išlakių palmių, lyg sukibusių rankomis. Taip virš jo siūbuodavo jos galva ir plaukai, kai jiedu dar buvo meilužiai.

Jokių bučinių. Jiedu tik apsikabina. Jis atšlyja, eina šalin, paskui atsigręžia. Ji tebestovi vietoje. Jis grįžta paėjęs vos kelis žingsnius, iškelia pirštą — tars žodį.

— Noriu, kad žinotum: dar tavęs nesiilgiu.

Jai šiurpus tas veidas, valios pastangomis iškreiptas šypsenos. Ji loštelėja nusisukdama ir susitrenkia galvą į vartų stulpą. Jis mato, kad jai skauda, pastebi jos grimasą. Bet kiekvienas jau įlindęs į savo kiautą, kaip ji to norėjo, kiekvienas atsitvėręs neperžengiama siena. Ji susitrenkė netyčia, krūptelėjo iš skausmo sąmoningai. Ji kelia ranką prie smilkinio.

— Pasiilgsi, — sako jam.

Dabar, nuo šios gyvenimo akimirkos, mudu arba amžinai pražudysime savo sielas, arba išganysime, truputį anksčiau sukuždėjo ji.

Kaip tai atsitinka? Žmogus įsimyli ir išsiskaido?

Buvau jos glėbyje. Užverčiau jos palaidinukės rankovę ir petyje pamačiau skiepų randelį. Man jis patinka, pasakiau. Ta blyški aureolė jos petyje. Matau, kaip instrumentas įbrėžia, paskum suleidžia serumą ir išlenda iš po odos. Tai buvo prieš daugelį metų, kai ji buvo devynerių, mokyklos sporto salėje.

VI Palaidotas lėktuvas

Jis žiūri, ir jo žvilgsnis sliuogia įprastu keliu išilgai plačios lovos, kurios gale — Hana. Išmaudžiusi anglą, ji nulaužia ampulės galelį ir atsisuka į jį su švirkštu morfijaus. Atvaizdas. Lova. Jis plaukia morfijaus laivu. Morfijus teka venomis, sutraukdamas laiką ir erdvę, panašiai kaip žemėlapiai sutalpina pasaulį dvimačiame popieriaus lakšte.

Ilgi Kairo vakarai. Naktinio dangaus jūra, voromis išsirikiavę pesliai laukia, kol prieblanda paleis juos laisvėn ir jie puslankiu švystelės paskutiniųjų dykumos atšvaitų link. Visi kaip vienas, darniai, lyg sėjėjo paskleista sauja grūdų.

1936-aisiais tame mieste galėjai nusipirkti viską: šunį, paukštį, kuris atlekia vos švilptelėjus, netgi tuos šiurpius pasaitėlius, kurie užmaunami moterims ant mažylio piršto, kad galėtum jas vedžiotis po žmonių pilną turgų.

Kairo šiaurės rytuose buvo didysis islamo studentų vidinis kiemas, o už jo — Chano el Chalilio turgus. Siaurose gatvelėse, pakėlę akis, matydavome kates ant banguotos skardos stogų, iš trijų metrų aukščio stebinčias gatvę ir krautuvėles apačioje. Mūsų kambarys buvo aukščiau viso to. Langai žvelgė į minaretus, felukas, kates, triukšmą. Ji pasakodavo man apie vaikystės sodus. Kai jai užeidavo nemiga, ji piešdavo man žodis po žodžio, lysvę po lysvės, gruodžio ledą ant žuvų tvenkinio, rožių krūmų brazdėjimą. Imdavo man už riešo toje vietoje, kur sueina venos, ir nuvairuodavo jį savo kaklo duobutėn.

1936-ųjų kovas. Uveinatas. Orui praretėjus, Medoksas darosi irzlus. Netgi tokiame nedideliame — trijų šimtų metrų aukščiau jūros lygio — aukštyje jis prastai jaučiasi. Tai dykumos žmogus. Palikęs gimtinę, Morston Magną Somerseto grafystėje, jis atsižadėjo senų papročių ir tradicijų, kad galėtų gyventi jūros lygyje, sausame klimate.

— Sakyk, Medoksai, kaip vadinasi ta duobutė, žemiau moters kaklo? Priešais. Štai čia. Na, kaip? Moksliškai? Ta duobutė, didumo daugmaž su tavo nykščio atspaudu?

Medoksas akimirką žiūri į mane, spiginant vidurdienio saulei.

— Atsipeikėk, — suniurzgia jis.

Pasakosiu tau vieną atsitikimą, — sako Karavadžas. — Gyveno kartą vengras, pavarde Almasis, per karą dirbęs vokiečiams. Truputį skraidė lydėdamas Afrikos korpusą, bet turėjo didesnių nuopelnų kitoje srityje. Žinojo kiekvieną šulinį ir prisidėjo braižant Smėlio jūros žemėlapį. Žinojo dykumą kaip savo kišenę. Kalbėjo visais dialektais. Ar nieko tau neprimena? Tarpukario metais dalyvavo visose ekspedicijose, vykusiose iš Kairo. Viena jų turėjo tikslą atrasti Zerzurą, dingusią oazę. Karui prasidėjus, perėjo pas vokiečius. 1941-aisiais buvo šnipų vedlys, per dykumą vedžiojo juos į Kairą. Trumpai tariant, noriu tau pasakyti, jog, mano nuomone, anglas ligonis — anaiptol ne anglas.

— Aišku, kad anglas. O ką tu pasakysi apie visas tas gėlių lysves Glosterio grafystėje?

— Kaip tik dėl to. Puiki legenda akims apdumt. Užvakar, kai rinkom vardą šuniui. Pameni?

— Taip.

— Ką jis siūlė?

— Tą vakarą jis buvo keistas.

— Buvo keistas paprasčiausiai todėl, kad padvigubinau morfijaus dozę. Prisimeni vardus? Jis siūlė aštuonis. Penkis, aišku savaime, juoko dėlei. Ir dar tris. Ciceroną. Zerzurą. Dalilą.

— Na ir kas?

— Ciceronas buvo vieno šnipo slapyvardis. Jį demaskavo anglai. Tai buvo dvigubas agentas, vėliau trigubas. Jis paspruko. Zerzuros painesnis atvejis.

— Esu girdėjusi apie Zerzurą. Jis pasakojo. Taip pat pasakojo apie sodus.

— O dabar jis kalba daugiausia apie dykumą. Anglų sodai nuėjo praeitin. Jis merdi. Man regis, žmogus, kurį slaugai viršuje, — Almasis, šnipų pagalbininkas.

Susėdę skalbykloje ant sukiužusių gluosnio pintinių, jiedu žiuri vienas į kitą. Karavadžas trauko pečiais.

— Galimas daiktas.

— Mano galva, jis anglas, — sako ji, įtraukdama skruostus, kaip daro paprastai, kai svarsto ką nors ar dvejoja.

— Žinau, kad tu jį myli, bet jis ne anglas. Karo pradžioje dirbau Kaire... Tripolio ašis. Rommelio šnipas Rebeka...

— Ką reiškia Rebeka?

— 1942-aisiais, prieš mūšį prie Alameino, vokiečiai į Kairą nusiuntė šnipą, vardu Epleris. Jis naudojosi „Rebeka“, Daphne du Maurier romanu, Rommeliui perduodamas šifruotus pranešimus apie kariuomenės judėjimą. Žinai, ta knyga anglų kontržvalgyboje buvo labiausiai skaitoma. Aš irgi ją skaičiau.

— Tu skaitei knygą?

— Ačiū. Žmogus, asmeniniu Rommelio įsakymu Kairan vedęs Eplerį per dykumą, buvo grafas Ladislaus de Almasis. Per tą dykumos rajoną, kaip manoma, niekam nebuvo pavykę pereit. Tarpukario metais Almasis turėjo draugų anglų. Garsių tyrinėtojų. Bet, vos karui prasidėjus, jis perbėgo pas vokiečius. Rommelis jam įsakė per dykumą nuvest Eplerį į Kairą, nes būtų buvę pavojinga nugabent jį lėktuvu ar nuleist su parašiutu. Taigi jis pervedė tą vaikiną per dykumą ir Nilo deltoje įdavė į patikimas rankas.

— Labai daug žinai.

— Tarnavau Kaire. Sekėm jų pėdsakais. Almasis išvyko iš Džalo, vedinas aštuonių vyrų būriu, ir leidosi per dykumą. Jie turėjo uždavinį kopose atkast smėlio užpustytus sunkvežimius. Jis nuvedė juos Uveinato ir jo granitinio plokščiakalnio link, kad pusiaukelėj jie galėtų apsirūpint geriamu vandeniu ir prisiglaust urvuose. Tuos urvus priešistoriniais piešiniais išmargintomis sienomis jis atrado ketvirtajame dešimtmetyje. Bet plokščiakalnyje knibždėte knibždėjo sąjungininkų, ir jis negalėjo prieit prie tų šulinių. Vėl leidosi per smėlynus. Jie užpuolė anglų degalų bazę ir pasipildė atsargas. Pasiekę Khargos oazę, persirengė anglų uniformomis ir prie sunkvežimių prisikabino anglų karinius numerius. Pastebėti iš oro, slėpdavosi vorupėse ir tūnodavo nejudėdami po tris paras. Gyvi kepdami smėlynuose. Taip varėsi tris savaites, kol nusigavo iki Kairo. Almasis paspaudė ranką Epleriui ir nuėjo sau. Ten ir pametėm jo pėdsakus. Jis vienas grįžo į dykumą. Atrodo, dar sykį perkirto dykumą Tripolio kryptimi. Daugiau niekas jo nebematė. Anglai galiausiai sučiupo Eplerį ir naudojosi „Rebeka“, Rommeliui perduodami klaidingus duomenis.

— Vis tiek netikiu, Deividai.

— Žmogus, Kaire padėjęs sučiupt Eplerį, buvo vardu Samsonas.

— Dalila.

— Taigi.

— O gal jis Samsonas?

— Iš pradžių ir aš taip maniau. Buvo labai panašus į Almasį. Irgi iš proto ėjo dėl dykumos. Vaikystę praleido Levante, pažinojo beduinus. Bet Almasis mokėjo skraidyt. O mes kalbam apie žmogų, nukritusį dykumoj. Štai tau žmogus, apdegęs taip, jog nebeįmanoma atpažint, nežinia kaip atsidūręs Pizoje tarp anglų. Be kita ko, iš tarties jis tikras anglas. O Almasis baigė mokslus Anglijoje. Todėl Kaire buvo vadinamas anglų šnipu.

Ji sėdi ant pintinės ir žiūri į Karavadžą.

— Man regis, duokim jam ramybę, — sako ji. — Bene svarbu, kieno pusėje jis buvo?

— Norėčiau dar su juo pasikalbėt, — sako Karavadžas. — Padauginus morfijaus. Kad liežuvis atsirištų. Būsim tik mudu abu. Sutinki? Pažiūrėsim, kas iš to išeis. Dalila. Zerzura. Dykumoje pradingusi kariauna. Tik gausi padidint dozę.

— Ne, Deividai. Tu stačiai kaip apsėstas. Bene svarbu, kas jis toks. Karas juk pasibaigė.

— Tuomet aš pats viską padarysiu. Sutaisysiu jam Bramptono kokteilį. Morfijus su alkoholiu. Išrasta Bramptono ligoninėje Londone vėžininkams. Nesijaudink, nenumirs. Organizmas labai greit įsisavina. Sutaisysiu iš to, ką turim po ranka. Duosi išgert, o paskui suleisi morfijaus.

Ji žiūrėjo į jį, sėdintį ant pintinės, vaiskiomis akimis, šypsantį. Į karo pabaigą Karavadžas kaip ir daugelis kitų pasidarė morfijaus vagis. Vos atvykęs po kelių valandų iššniukštinėjo visą jos vaistinėlę. Jo atsargas sudarė mažytės tūtelės morfijaus. Lyg žaislinės dantų pastos tūtelės, tarė ji sau, pirmąsyk jas pamačiusi, — labai keistos jos pasirodė. Karavadžas nešiodavosi kas dieną po dvi tris kišenėje, tolydžio susileisdamas į veną.

Kartą ji užtiko jį vemiantį — padaugino dozę ir dabar drebėjo susirietęs, nulindęs į tamsią vilos kertę. Pakėlė galvą, bet vargu ar ją pažino. Ji bandė jį kalbinti, bet jis tik spoksojo išpūtęs akis. Jis surado metalinę vaistų dėžę, išlaužė dievaižin iš kur gavęs jėgų. Kartą, kai pionierius susižeidė delną į kaltinės geležies pinučius, Karavadžas dantimis perkrimto ampulės galelį, iščiulpė morfijų, išspjovė ant rudos Kipo rankos, tam dar nesusivokus, kas tai yra. Kipas jį atstūmė piktai žaibuodamas akimis.

— Duok jam ramybę. Tai mano ligonis.

— Nieko bloga jam nepadarysiu. Morfijus ir alkoholis numalšina skausmą.

Karavadžas ištraukia knygą vyriškiui iš rankų.

— Kai jūsų lėktuvas nukrito į dykumą, iš kur skridot?

— Buvau ką tik pakilęs iš Džilf Kebiro. Buvau ten nuskridęs paimti vieno žmogaus. Rugpjūčio pabaigoje. 1942-aisiais.

— Per patį karą? Ten jau seniai nebuvo nė gyvos dvasios.

— Visiškai teisingai. Ten buvo tik kariuomenė.

— Džilf Kebire?

— Taip.

— Kur jis yra?

— Paduokite man Kiplingo knygą... Štai čia...

Prieštituliniame „Kimo“ puslapyje buvo žemėlapis, o jame punktyru paženklintas jaunuolio ir Šventojo nueitas kelias. Žemėlapyje buvo tik dalis Indijos, užbrūkšniuotas Afganistanas ir kalnų glūdumoje slypintis Kašmyras.

Juoda ranka jis rodo Numio upės vagą iki tos vietos, kur ji įteka į jūrą dvidešimt trys laipsniai trisdešimt minučių platumos. Paskui veda pirštu dešimt centimetrų į vakarus, jau nebe knyga, bet savo krūtine, ir paliečia šoną.

— Šičia. Džilf Kebiras, tiesiai į šiaurę nuo Vėžio atogrąžos. Egipto ir Libijos pasienyje.

Kas atsitiko 1942-aisiais?

Buvau nukeliavęs į Kairą ir važiavau atgal. Manevravau tarp priešo užkardų, prisimindamas senus žemėlapius, pasipildydamas benzino ir geriamo vandens atsargas slaptose prieškario saugyklose. Taip pasiekiau Uveinatą. Dabar keliauti buvo lengviau, nes buvau vienas. Už kelių mylių nuo Džilf Kebiro sunkvežimis sprogo ir apsivertė, aš automatiškai nusiritau į smėlį, kad, Dieve neduok, neužkristų kokia kibirkštis. Dykumoje visada bijai ugnies.

Sunkvežimis sprogo: tikriausiai buvo užminuotas. Tarp beduinų buvo šnipų, jų karavanai kilnojosi iš vienos vietos į kitą nelyginant miestai, kur galėjai gauti prieskonių, prieglobstį, susitikti vyriausybės pareigūnų. Tais karo metais tarp beduinų pasitaikydavo tiek anglų, tiek vokiečių.

Palikau sunkvežimį ir leidausi Uveinato link: žinojau, kad ten palaidotas lėktuvas.

Pala. Ką turit galvoj sakydamas, jog ten buvo palaidotas lėktuvas?

Kitados Medoksas turėjo seną lėktuvą, iš kurio buvo likę tik griaučiai, — vienintelė „prabanga“ buvo dengta kabina, būtina skrendant per dykumą. Anais laikais jis išmokė mane skraidyti, mudu abu vaikščiodavome aplink tą virvėmis suraišiotą „skraidyklę“, dėstydami teorijas, kaip, oro srovių nešama, ji gali sklęsti ar keisti kryptį.

Kai pasirodė Rupertas, Kliftono lėktuvas, palaikė Medokso „skraidyklė“ buvo palikta vietoje: aptraukta dervuotu brezentu, priraišiota prie žemėn įkaltų mietų, ji liko stovėti vienoje iš grotų į šiaurės rytus nuo Uveinato. Metams bėgant, ją visiškai užpustė smėlis. Niekas mūsų nesitikėjo kada nors vėl ją pamatyti. Dar viena dykumos auka... Po kelių mėnesių, traukdami šiaurės rytų loma, nepastebėdavome jos nė ženklo. Nuo to laiko mūsų istorijon įėjo dešimčia metų modernesnis Kliftono lėktuvas.

Vadinas, ėjot prie to lėktuvo?

Taip. Keturias naktis. Palikau žmogų Kaire ir leidausi atgal į dykumą. Visur buvo karas. Staiga lyg iš po žemių išdygdavo „komandos“. Bermanas, Benoldas, Sietinas Paša, kitados gelbėję vieni kitų gyvybes, dabar buvo pasiskirstę į priešiškas stovyklas ir vadovavo savo „komandoms“.

Traukiau pėsčiomis Uveinato link. Nusigavau ten apie vidurdienį ir ėmiau kopti prie plokščiakalnio grotų. Virš šulinio, vadinamo Ain Dua.

— Karavadžas tariasi žinąs, kas jūs esat, — įsiterpė Hana.

Žmogus lovoje nepasakė nė žodžio.

— Jis tvirtina, kad jūs ne anglas. Kurį laiką jis dirbo žvalgyboje Kaire ir Italijoje. Iki įkliuvo. Mano tėvai buvo pažįstami su Karavadžu prieš karą. Jis buvo vagis. Tikėjo „daiktų judėjimu“. Pasitaiko vagių kolekcionierių, kaip ir kolekcionierių tyrinėtojų, į kuriuos jūs žiūrite iš aukšto. Kai kurie vyrai kolekcionuoja moteris, kai kurios moterys — vyrus. Bet Karavadžas nebuvo iš tokių. Jis pernelyg viskuo domėjosi, buvo per daug dosnus, kad pasidarytų tikras vagis. Namo parsinešdavo vos pusę laimikio. Jis mano, kad jūs ne anglas.

Ji kalbėjo ramiai, nesijaudindama. Iš pažiūros atrodė, kad jis nesiklauso atidžiai. Buvo lyg nuklydęs mintimis kitur. Lygiai toks susimąstęs kaip Djukas Elingtonas, grodamas „Vienatvę“.

Ji nutilo.

Jis pasiekė seklų šulinį, vadinamą Ain Dua. Nusirengė, pamerkė drabužius į šulinį, paskui visa galva ir liesu kūnu pasinėrė į žydrą vandenį. Po keturių naktų žygio gėlė kojas. Padžiovė drabužius ant uolų, ėmė ropštis aukščiau ir galiausiai nuogas įėjo į tamsią grotą. Apačioje plytėjo dykuma, 1942-aisiais virtusi bekraščiu mūšio lauku.

Aplink pamatė pažįstamus piešinius, kuriuos buvo atradęs prieš kelerius metus. Žirafos. Galvijai. Žmogus iškeltomis rankomis ir plunksnomis apkaišyta galva. Kelios figūros plaukikų poza. Bermano teisybė: senovėje čia būta ežero. Jis žengė toliau į Plaukikų grotos vėsą, ten, kur buvo ją palikęs. Ji vis dar buvo ten. Nušliaužusi į kertę, susivyniojusi į parašiuto audeklą. Jis buvo pažadėjęs sugrįžti.

Jam būtų buvę kur kas maloniau mirti grotoje, šalia jos, vidury uoloje suakmenėjusių plaukikų. Bermanas jam buvo pasakojęs, jog Azijos soduose žiūrėdamas į uolas įsivaizduoji vandenį, o stebėdamas ramų tvenkinio paviršių, tariesi, jog jis uolos kietumo. Bet ji buvo moteris, užaugusi soduose, drėgmėje, tarp tokių žodžių kaip pavėsinė ir ežys. Dykumos meilė jai buvo laikinas dalykas. Tik jį mylėdama ilgainiui ji pamėgo dykumos atšiaurumą, nes troško suvokti, kodėl jam patinka gyventi toje dykynėje. Jai visad būdavo daug smagiau lyjant gamtoje, garų pilnoje pirtyje, mieguistoje drėgmėje, kaip tą lietingą naktį Kaire, kai ji, išlipusi pro jo langą, persivilko šlapiais drabužiais, kad į ją įsigertų drėgmė. Lygiai kaip mėgo giminės tradicijas ir gero elgesio taisykles, ir senus eilėraščius, kuriuos buvo atmintinai išmokusi. Jai būtų buvę šiurpu mirti nežinioje. Ji laikėsi veik apčiuopiamos tradicijos, siejančios ją su protėviais, o tuo tarpu jis buvo išdildęs į savo pradžią vedančius takus. Jis negalėjo atsistebėti, kad jinai jį pamilo nepaisydama jo kilmę gaubiančios nežinios.

Ji gulėjo aukštielninka, tokia poza, kokia viduramžiais buvo įprasta ant kapo guldyti mirusiojo skulptūrą.

Aš priėjau nuogas, kaip būčiau priėjęs mūsų kambaryje, Kairo pietiniame pakraštyje, norėjau ją nurengti, vis dar jos geidžiau.

Kuo buvo smerktinas mano elgesys? Argi mes neatleidžiame visko mylimam žmogui? Atleidžiame savimeilę, geismą, klastą. Kol patys esame dėl to kalti. Galima mylėtis su moterim sulaužyta ranka arba su karščiuojančia moterimi. Kartą ji čiulpė kraują man iš sužeistos rankos, lygiai kaip aš ragavau ir nurijau jos mėnesinių kraujo. Esama tam tikrų europinių žodžių, kurių neįmanoma tiksliai išversti į kitą kalbą. Felhomaly. Kapų prieblanda. Kai turima galvoje mirusiųjų ir gyvųjų artumas.

Paėmiau ją ant rankų, norėdamas išplėšti iš miego. Jos drabužiai — voratinklis. Aš viską sujaukiau.

Išnešiau ją saulėn. Apsirengiau. Drabužiai išdžiūvo ant įkaitusių akmenų, net braškėjo.

Susinėriau rankas, kad ji galėtų sėdėti ant mano delnų kaip kėdėje ir pailsėti. Kai tik priėjau smėlynus, persimečiau ją per petį. Jaučiau, kokia ji lengvutė. Buvau įpratęs nešioti ją ant rankų, ji sukdavosi aplink mane kambaryje nelyginant žmogaus pavidalo ventiliatorius — išskėstomis rankomis, jūros žvaigždės pirštais.

Mes patraukėme šiaurės rytų lomos link, ten, kur buvo palaidotas lėktuvas. Žemėlapio man nereikėjo. Turėjau baką benzino, kurį nešiausi nuo tos vietos, kur susprogo sunkvežimis. Prieš trejus metus, neturėdami benzino, nieko negalėjome padaryti.

— Kas atsitiko prieš trejus metus?

— Ji buvo sužeista. 1939-aisiais. Jos vyras užsimušė nukritęs su lėktuvu. Tai nebuvo nelaimingas atsitikimas, bet savižudybė ar veikiau apgalvota žmogžudystė, nes jos vyras norėjo, kad žūtume visi trys. Tuomet mudu dar nebuvome meilužiai. Man rodos, jis buvo nugirdęs kokių gandų apie mudviejų santykius.

— Ar ji buvo taip sunkiai sužeista, kad negalėjot jos pasiimti?

— Taip. Turėjau eiti vienas ieškoti pagalbos, tik šitaip galėjau ją išgelbėti.

Po visų tų išsiskyrimo ir pykčio mėnesių jie radosi vieni du grotoje ir vėl prašneko kaip meilužiai, nuritę šalin uolą, kuria buvo atsitvėrę vienas nuo kito laikydamiesi visuomenės sąlyginumų, nors abu jais netikėjo.

Botanikos sode, apimta įtūžio ir ryžto, ji trenkė galvą į aptvaro stulpą. Pernelyg išdidi, kad būtų tik meilužė. Ir dar slapta. Jos pasaulyje nesą ir nebūsią slaptaviečių. Jis atsigręžė iškėlęs pirštą: Aš tavęs dar nesiilgiu.

Greit pasiilgsi.

Išsiskyrimo mėnesiais jis pasidarė pagiežingas ir nepriklausomas. Vengdavo jos kaip įmanydamas. Pamatęs ją, negalėdavo tverti jos ramumo. Skambindavo į jos namus, kalbėdavo telefonu su vyru, girdėdavo ją juokiantis kambaryje. Ji turėjo savito žavesio, kuriuo visus pakerėdavo, ir tuo jam visad patikdavo. Jis pradėjo niekuo nebetikėti.

Ėmė įtarti, kad ji įsitaisė kitą meilužį. Kiekvienas jos mostas atrodydavo jam kaip slaptas ženklas kitiems, pažadas. Kartą viešbučio hole pastebėjęs, kaip ji įsikibo Raundelui į atlapus ir, šaipydamasi iš jo, ėmė tampyti, tam kažką veblenant, jis dvi paras sekė vargšą funkcionierių, norėdamas sužinoti, ar niekas daugiau jųdviejų nesieja. Jis nebetikėjo jos nuoširdumu, kai ji maloniai kreipdavosi į jį. Ji buvo arba su juo, arba prieš jį. Ji buvo prieš jį. Jis nepakęsdavo net jos drovių šypsnių. Jeigu ji siūlydavo jam ko nors išgerti, jis net neprisiliesdavo prie puodelio. Jei per vakarienę ji rodydavo jam vazą su šviežiai pamerkta Nilo lelija, jis nusisukdavo. Reikia jam tų sušiktų gėlių... Ji turėjo subūrusi artimų draugų būrelį, kur nebuvo vietos vyrui ir jam. Pas vyrą nebegrįžtama. Bent tiek išmanė jis apie meilę ir žmogaus prigimtį.

Jis pirkosi rudo rūkomojo popieriaus, klijavo į tam tikras Herodoto „Istorijų“ vietas, kur kalbama apie jam visai neįdomius karus. Surašė visus jam sakytus priekaištus. Suklijavo juos į knygą, sau prisiskirdamas stebėtojo, klausytojo, „jo“ vaidmenį.

Prieš pat karą jis paskutinįsyk nuvyko į Džilf Kebirą evakuoti bazės. Jos vyras turėjo nuskristi jo pargabenti. Vyras, kurį jiedu abu mylėjo, iki pamilo vienas kitą.

Numatytą dieną Kliftonas nuskrido į Uveinatą jo parvežti, taip žemai prakaukdamas virš vienišos oazės, jog apačioje visi akacijų krūmynai liko be lapų. Lėktuvas įlėkė į lomas ir tarpukalnes, o tuo tarpu jis stovėjo kalvos viršūnėje mosuodamas melsvo dervuoto brezento skiaute. Paskui smigo jo pusėn ir sudužo per pusšimtį žingsnių. Virš šasi vinguriuodami pakilo melsvi dūmai. Lėktuvas neužsidegė.

Vyras išprotėjo. Nužudė visus. Nusižudė pats, nužudė žmoną, o sykiu ir jį, nes nebebuvo kaip išsigauti iš dykumos.

Beje, ji nežuvo. Jis ištraukė jos kūną iš sudužusio lėktuvo gniaužtų, iš jos vyro gniaužtų.

Kaip tu galėjai manęs neapkęsti? kuždėjo ji Plaukikų grotoje, nepaisydama skausmo. Per riešą lūžusi ranka. Suknežinti šonkauliai. Buvai man žiaurus. Todėl mano vyrui ir kilo įtarimas. Ligi šiol negaliu pakęsti to, jog dingsti dykumoje arba baruose.

Tu pametei mane Gropio parke.

Nes nebenorėjai manęs kaip, beje, ir viso kito.

Nes sakei, jog tavo vyras kraustosi iš proto. Ir iš tikrųjų jis išprotėjo.

Ne taip jau seniai. Tiesą pasakius, aš išprotėjau pirma, nes tu užmušei visa, kas buvo manyje. Pabučiuok mane, būk geras. Liaukis teisinęsis. Pabučiuok ir vadink mane vardu.

Jų kūnai prisitrėškė vienas prie kito, aptekę kvapais ar prakaitu, karštligiškai geisdami liežuviu ar dantimis prasiskverbti pro tą plonytę plėvelę, pasiekti viduje spurdančią esybę, išplėšti ją meilės įkarštyje ir paimti bet kokia kaina.

Nebebuvo nei talko ant jos rankos, nei rožių vandens ant šlaunies.

Klysti, jei manai, kad esi ikonoklastas. Tu tik perdedi iš vienos vietos į kitą ar pakeiti tai, ko negali turėti. Jeigu tau kas nepasiseka, ieškai paguodos kitur. Niekas negali tavęs pakeisti. Kiek moterų esi turėjęs? Aš tave mečiau, nes žinojau, kad niekad nesugebėsiu priversti tavęs pasikeisti. Kaip dabar matau tave kambaryje: tai sėdi nejudėdamas, tai nesakai nė žodžio, atskleisti bent dalelytę savo vidinio „aš“ tau atrodo didžiausia išdavystė.

Plaukikų grotoje mudu kalbėjomės. Buvome tik per du laipsnius nuo Kufros platumos, kur būtume buvę saugūs.

Jis nutyla ir ištiesia ranką. Karavadžas deda morfijaus tabletę į juodą delną, ir ši dingsta tamsioje vyriškio burnoje.

Skubėdamas Kufros oazės link, perėjau išdžiūvusį ežerą. Buvau pasiėmęs tik drabužių, kad galėčiau gintis nuo dienos karščio ir nakties vėsos, Herodotą palikau grotoje su ja. Po trejų metų, 1942-aisiais, ėjau su ja prie palaidoto lėktuvo, nešinas jos kūnu nelyginant riterio šarvais.

Dykumoje priemonės gyvybei palaikyti slypi po žeme: trogloditų urvai, palaidotame šulinyje snaudžiantis vanduo, ginklai, lėktuvas. Dvidešimt penki laipsniai rytų ilgumos ir dvidešimt trys laipsniai šiaurės platumos. Prisikasiau iki įdervuoto brezento, ir pamažu pasirodė senas Medokso lėktuvas. Buvo naktis, šalta, bet mane mušė prakaitas. Nešinas žibaliniu žibintu, priėjau ir atsisėdau šalia jos palinkusios galvos šešėlio. Du įsimylėjėliai, dykuma. Švietė žvaigždės ar mėnesiena, nebepamenu. Visur aplink buvo karas.

Lėktuvas išniro iš smėlio. Neturėjau ko valgyti, buvau išsekęs. Brezentas buvo toks sunkus, jog nepajėgiau nutraukti. Stačiai supjausčiau, ir tiek.

Numigęs porą valandų, rytą įkėliau ją į kabiną. Užvedžiau variklį, jis atgijo. Mes pajudėjome iš vietos ir palengva — pavėlavę kelerius metus — pakilome padangėn.

Balsas nutrūksta. Apdegęs vyriškis žiūri tolin sustingusiu žvilgsniu, kokiu žiūri morfijaus apsvaiginti žmonės.

Jis mato lėktuvą. Lėtas balsas iš paskutiniųjų neša jį viršum žemės, variklis springsta lyg dieglių varstomas, drobulė plaikstosi griaudžiančioje kabinoje, pilnoje siaubingo griausmo po tiek dienų bežadžio ėjimo. Jis nuleidžia akis ir mato sau ant kelių varvant tepalą. Nuo jos palaidinukės nukrinta šakelė. Akacijos šakelė, sakytum kaulas. Kokiame aukštyje jis skrenda virš žemės? Kokia dangaus gelmė virš galvos?

Šasi užkliudo palmės viršūnę, ir jis spirale kyla aukštyn. Tepalas plaukia sėdyne, ir jos kūnas slysta žemyn. Trumpas sujungimas, šauna elektros kibirkštis, užsidega šakelės ant jos kelių. Jis vėl sodina ją tiesiai gretimoje sėdynėje. Bando išmušti kabinos priekinį stiklą, bet tas nepasiduoda. Ima daužyti kumščiais, stiklas skyla, aplink įsišėlsta tepalo ir liepsnų sūkuriai. Kokia dangaus gelmė virš galvos? Ji susmunka. Akacijų šakelės, lapai, šakos, kurias ji laikė rankose, — viskas pabyra aplink. Dingsta vėjo verpetuose. Morfijaus kvapas ant liežuvio. Karavadžo atvaizdas jo vyzdžio juodoje bedugnėje. Jis kyla ir leidžiasi kaip kibiras šulinyje. Veidas paplūdęs krauju. Jis skrenda yrančiu lėktuvu, vėjo draskomas sparnų audeklas eina skutais. Kaip gendantis kūnas. Ar toli buvo palmė? Ar seniai ją kliudė? Jis bando pakelti tepalo apsemtas kojas, bet jos tokios sunkios. Nepajėgia jų pakelti. Jis suseno. Staiga. Nebeturi jėgų be jos gyventi. Jau nebegulės jos glėbyje, būdamas tikras, kad ji budės dieną ir naktį, kol jis miega. Jis nebeturi nė vieno artimo žmogaus. Jį išsekino ne dykuma, bet vienatvė. Nebėra Medokso. Moteris virto lapais ir šakelėmis, virš galvos it nasrai žioji stikle dangun išmušta skylė.

Lėktuvui smingant, jis įsliuogia į tepalu permirkusius parašiuto diržus, bando išlįsti pro išdaužtą langą, bet vėjas stumia jį vidun. Jis atsispiria, išsilaisvina kojas ir sklendžia lengvas, spindintis, pats nesuprasdamas, kodėl spindi, kol galiausiai susivokia esąs liepsnų apimtas.

Hana girdi balsus anglo ligonio kambaryje. Stovėdama koridoriuje, ji stengiasi suprasti, kas šnekama.

Kaip tu manai?

Nuostabu!

Dabar mano eilė.

O! Pasaka!

Vienas didžiausių išradimų.

Šaunus dalykas, vaikine.

Įėjusi ji mato Kipą ir anglą ligonį paeiliui vaišinantis kondensuotu pienu. Anglas čiulpia iš skardinės, paskui atitraukia ją nuo lūpų ir ryja tirštą skystį. Spinduliuojančiu veidu žiūri šypsodamas į Kipą, o tas atrodo sudirgęs ir nepatenkintas, kad neturi rankose skardinės. Pionierius pažvelgia į Haną, palinksta prie lovos, keliskart spragtelėja pirštais ir pagaliau įsimiklinęs atitraukia skardinę nuo tamsaus veido.

— Mudu su tuo vaikinu atskleidėme malonumą, kuris mums abiem patinka. Man jis primena keliones po Egiptą, jam — Indiją.

— Ar esat kada nors ragavę sumuštinių su kondensuotu pienu, — klausia pionierius.

Hana žiūri čia į vieną, čia į kitą.

Kipas spokso įsispitrinęs į skardinės vidų.

— Atnešiu dar vieną, — sako ir išeina iš kambario.

Hana žiūri į vyriškį lovoje.

— Mudu su Kipu esame tarptautiniai pavainikiai: gimę vienur, gyvename kitur. Ir visą gyvenimą stengiamės iš paskutiniųjų grįžti tėvynėn arba iš jos pabėgti. Nors Kipas dar nenori to pripažinti. Todėl mudu taip gerai sutariame.

Virtuvėje Kipas ima naują kondensuoto pieno skardinę ir praduria dvi skyles durtuvu, kurį, kaip pats galop suvokia, vis dažniau naudoja tam tikslui, ir tekinas leidžiasi laiptais aukštyn.

— Tikriausiai esi kur kitur užaugęs, — sako pionierius. — Anglai taip nečiulpia.

— Daug metų gyvenau dykumoje. Ten ir išmokau visko, ką dabar moku. Visa, kas svarbaus atsitiko mano gyvenime, atsitiko dykumoje.

Jis šypso Hanai.

— Maitinat mane morfijum. Maitinat kondensuotu pienu. Ko gero būsime išradę subalansuotą dietą! — sako jis ir kreipiasi į pionierių: — Ar seniai esi pionierius?

— Penkeri metai. Iš pradžių ir ilgiausiai Londone. Paskui Italijoje. Minuotojų daliniuose.

— Kas tave mokė?

— Toks anglas, kilęs iš Vulidžo. Visi laikė jį ekscentriku.

— Tokie būna geriausi mokytojai. Tikriausiai tai buvo lordas Safolkas. Ar pažinojai panelę Moden?

— Taip.

Jie nė neketina įtraukti Hanos į pokalbį. Bet ji nori sužinoti šį tą daugiau apie mokytoją, išgirsti, kaip pionierius sugeba jį nupiešti.

— Kaip jis atrodė, Kipai?

— Darė mokslinius tyrimus. Vadovavo eksperimentiniam padaliniui. Panelė Moden, jo sekretorė, ir ponas Fredas Hartsas, jo vairuotojas, nesitraukdavo nuo jo nė per žingsnį. Panelė Moden užrašinėdavo jo pastabas, kai jis diktuodavo dirbdamas prie minos, o ponas Hartsas paduodavo įrankius. Tai buvo nepaprastas žmogus. Juos vadindavo Šventąja Trejybe. Visi trys žuvo 1941-aisiais Erite, sprogus bombai.

Ji žiūri į pionierių, kuris stovi atsikolęs į sieną, parietęs vieną koją ir padu įsirėmęs į nutapytą krūmą. Nė žymės liūdesio, jokio slėpiningumo. Hanos glėbyje ne vienas vyras nutraukė gyvybės giją. Angiaryje, kilnodama dar gyvus sužeistuosius, pastebėjo, kad jų kūnai knibžda kirmėlių. Ortonoje ji laikydavo cigaretę, rankų netekusiam vaikinui įkištą į burną. Niekas jos neatbaidė. Ji vykdė savo pareigas, slapčia stengdamasi ugdyti savo vidinį „aš“. Labai daug medicinos seserų, vilkinčių geltonomis ir purpurinėmis uniformomis kaulinėmis sagomis, virto emociškai pakrikusiomis karo tarnaitėmis.

Ji stebi, kaip Kipas atlošia galvą prie sienos. Jai ne mįslė ta neutrali veido išraiška. Ji gali įskaityti kiekvieną jo sielos virpesį.

VII Įvykio vietoje

Kirpalas Singhas stovėjo stačias ten, kur paprastai guli padėtas balnas. Iš pradžių jis tik stovėdavo ant arklio nugaros ir modavo tiems, kurių nematydavo, bet kurie — jis puikiai tai žinojo — žiūrėdavo į jį. Stebėdamas jį pro žiūronus, lordas Safolkas pamatė, kaip jaunuolis svyruodamas iškelia abi rankas ir moja.

Paskui jis nusileido į milžinišką Vestberio kreidos arklį, į kalvoje iškalto arklio baltumą. Dabar jis buvo tik juodas siluetas šviesiame dugne, itin ryškus dėl tamsios odos ir chaki spalvos uniformos. Tinkamai sureguliavęs žiūronus, lordas Safolkas būtų galėjęs ant Singho peties įžiūrėti siaurą purpurinį akselbantą, pionierių dalinio skiriamąjį ženklą. Visiems jiems galėjo atrodyti, jog jis leidžiasi popierine arklio iškarpa. Tačiau Singhas, iš lėto lipdamas nuo skardžio, visą dėmesį buvo sutelkęs į baltą groblėtą kreidą po kojomis.

Jam iš paskos, ramstydamasi suskleistu skėčiu, pamažu ropštėsi panelė Moden su kuprine ant pečių. Sustojo per trejetą žingsnių nuo arklio, išskleidė skėtį ir atsisėdo paunksnėje. Paskui atsivertė užrašų sąsiuvinį.

— Ar girdit? — paklausė jis.

— Taip, labai gerai. — Ji nusivalė kreiduotas rankas į sijoną, pasitaisė akinius. Pažvelgė į tolį ir lygiai kaip Singhas pamojo žmonėms, kurių nematė.

Singhui ji patiko. Tiesą pasakius, ji buvo pirmoji anglė, su kuria buvo žmoniškai pasikalbėjęs nuo pat savo atvykimo Anglijon. Daugiausia laiko praleido kareivinėse, Vulidže. Per tris mėnesius bendravo tik su kitais indais ir karininkais anglais. Kareivinių valgykloje moteris geriausiu atveju gali atsakyti į tavo klausimą, bet pokalbis neprašoka dviejų trijų sakinių.

Jis buvo antras sūnus šeimoje. Vyriausiasis tarnauja kariuomenėje, vidurinysis būna gydytojas, jaunėlis eina į prekybą. Tokia buvo sena šeimos tradicija. Bet karas viską sujaukė. Jis įstojo į sikhų pulką ir buvo nusiųstas Anglijon. Londone po kelių mėnesių savanoriu stojo į pionierių pulką, sudarytą išminuoti lėto veikimo bombų ir nesprogusių sviedinių. 1939-aisiais valdžios išleistas įsakas skambėjo labai naiviai: „Rūpintis nesprogusiais sviediniais priklauso Vidaus reikalų ministerijai, kurios potvarkiu juos surenka arsenalo tarnautojai ir policija ir nugabena į atitinkamus lauko sandėlius, kur juos nustatytu laiku susprogdina ginkluotųjų pajėgų darbuotojai“.

Tik 1940-aisiais bombų išminavimo atsakomybė buvo perduota Karo ministerijai, kuri savo ruožtu patikėjo tą uždavinį pionieriams. Taip buvo sudaryta dvidešimt penki minuotojų daliniai. Trūkstant įrangos, jie naudojosi tik plaktukais, kaltais ir kelių remonto įrankiais. Nebuvo specialistų.

Bomba sudaryta iš:

1. Korpuso;

2. Detonatoriaus;

3. Brizantinės, arba inicijuojančios, sprogstamosios medžiagos užtaiso;

4. Sprogmenų, arba pagrindinio užtaiso;

5. Papildomų dalių, kaip antai: sparnelių, ąselių, žiedų, ir t.t.

Aštuoniasdešimt procentų bombų, vokiečių lėktuvų numestų virš Didžiosios Britanijos, buvo bendro naudojimo, plonasienės, nuo penkiasdešimties iki penkių šimtų kilogramų svorio. Toninė bomba vadinosi „Hermanas“, arba „Essau“. Dvitonė bomba — „Šėtonas“.

Baigiantis ilgai apmokymų dienai, Singhas užmigdavo su schemomis ir diagramomis rankose. Sapnuodavo, jog lenda į cilindro labirintą, skverbiasi per trinitrofenolį, užtaisą ir kondensatorius, kol pagaliau pačiame korpuso gale prieina prie detonatoriaus. Ir tada staigiai kniostelėdavo.

Bombai kliudžius taikinį, nuo smūgio ima virpėti vibratorius, kuris įskelia kibirkštį, padegančią detonatoriaus kapsulę. Miniatiūriniam sprogimui persidavus į užtaisą, detonuoja pentaeritritas, kuris savo ruožtu susprogdina pagrindinį užtaisą, sudarytą iš trinitrotoluolo, amatolo ir aliuminio miltelių. Suvirpėjus vibratoriui, sprogimas įvyksta per tūkstantąją dalį sekundės.

Pačios pavojingiausios būna bombos, svaidomos iš nedidelio aukščio, jos sprogsta tik nukritusios. Nesprogusios bombos įsminga žemėn miestuose ir laukuose ir guli, kol vibratoriaus kas nors nekliudo — ūkininko lazda, automobilio ratas ar nuo korpuso atšokęs teniso kamuoliukas. Tuomet įvyksta sprogimas.

Singhas su kitais savanoriais buvo sunkvežimiu nugabentas į Vulidžą. Tuo metu, atsižvelgiant į nesprogusių bombų skaičių, nelaimingų atsitikimų išminuojant procentas buvo baugiai didelis. 1940-aisiais, pralaimėjus Prancūzijai ir prasidėjus Anglijos blokadai, padėtis dar pablogėjo.

Rugpjūčio mėnesį prasidėjo antskrydžiai, ir per vieną mėnesį reikėjo išminuoti pustrečio tūkstančio nesprogusių įtaisų. Keliai buvo uždaryti, gamyklos ištuštėjo. Rugsėjo mėnesį nesprogusių bombų skaičius siekė tris tūkstančius septynis šimtus. Sudaryta dar apie šimtas naujų būrių, bet nežinota bombų sprogimo principo. Tuose daliniuose vidutinis gyvenimo ilgis buvo pustrečio mėnesio.

„Tai buvo didvyriškas išminavimo metas, asmeninių žygdarbių laikotarpis, kai, trūkstant laiko, stingant žinių ir įrangos, kiekvienas karys turėjo pašėlusiai rizikuoti gyvybe.... Ir vis dėlto tai buvo didvyriškas metas, nors didvyriai tebėra nežinomi, nes jų darbai saugumo sumetimais buvo slepiami nuo visuomenės. Savaime suprantama, buvo nepageidautina skelbti žinias, iš kurių priešas būtų galėjęs spręsti apie mūsų sugebėjimą nukenksminti jų įtaisus “.

Važiuojant į Vestberį, Singhas įsitaisė automobilio priekyje greta pono Hatso, tuo tarpu panelė Moden sėdėjo gale šalia lordo Safolko. Maskuojamosios spalvos hamberis buvo visiems žinomas. Sparnai nudažyti skaisčiai raudonai, kaip ir visos minuotojų dalinio mašinos; naktį ant kairiojo žibinto būdavo uždedamas melsvas filtras.

Prieš dvi dienas, eidamas pro garsųjį Daunso kreidos arklį, susiprogdino žmogus. Atvykę įvykio vieton, vidury tos istorinės vietovės pionieriai pastebėjo kitą bombą, įstrigusią į pilvą milžiniškam Vestberio baltajam arkliui, 1778-aisiais iškaltam vienoje tų kreidinių kalvų. Ilgai netrukus kiekvienas kreidos arklys — Daunse jų yra septyni — buvo užtrauktas maskavimo tinklais ne tiek jiems apsaugoti, kiek uždengti nuo lakūnų akių, kad, skrisdami bombarduoti Anglijos, vokiečiai negalėtų pagal juos orientuotis.

Sėdėdamas gale, lordas Safolkas postringavo apie raudongurklių migraciją iš karo siaubiamų Europos rajonų, apie išminavimo istoriją, apie Devono grietinę. Jaunajam sikhui dėstė apie anglų tradicijas, lyg tam tai būtų didžiausia naujiena. Nors ir būdamas vardu lordas Safolkas, jis gyveno Devone ir iki karo visa širdimi studijavo „Lorną Don“, įsigilinęs tikrino tame romane minimus istorinius įvykius ir vietovardžius. Žiemą daugiausia laiko praleisdavo važinėdamas apie Brendono ir Poloko kaimus, netgi sugebėjo įtikinti valdžią, jog Eksmoras būtų ideali vieta minuotojų mokymui. Savo žinioje turėjo dvylika vyrų, puokštę talentų, sutelktų iš įvairių dalinių, inžinierių ir pionierių. Vienas jų buvo Singhas. Beveik visą savaitę jie praleisdavo Londone, Ričmondo Parke, kur, aplink klaidžiojant elniams, mokydavosi naujų metodų ir treniruodavosi ardydami nesprogusias bombas. Savaitgaliais grįždavo į Eksmorą, kur dieną mokydavosi, o vakare lordas Safolkas juos vesdavo bažnyčion, kurioje jungtuvių metu buvo nušauta Lorna Don. „Arba pro šitą langą, arba pro šitas galines duris... Šauta kaip tik tuo metu, kai ji ėjo prie altoriaus, kulka kliudė jai petį. Iš tiesų puikus šūvis, nors, savaime suprantama, nusikalstamas. Niekšą žmonės vijosi per visas pelkes ir galiausiai sudraskė į gabalus“. Singhui ta istorija atrodė panaši į gerai žinomus indų padavimus.

Artimiausia lordo Safolko draugė tame krašte buvo tokia lakūnė, kuri nekentė visuomenės ir vyrų, bet dievino lordą. Jiedu eidavo drauge mokytis šaudyti. Gyveno ji nedidelėje sodyboje Kauntisberyje, ant kalvos, prie Bristolio kanalo. Lordas Safolkas vaizdingai pasakojo apie kiekvieną kaimą, pro kurį jie važiuodavo džipu. „Čia galima nusipirkti geriausią slyvmedžio lazdą“. Lyg Singhas būtų ketinęs su uniforma ir tiurbanu ant galvos užeiti į Tiudoro stiliaus krautuvėlę gatvės kampe paplepėti su šeimininkais apie lazdas. Lordas Safolkas buvęs maloniausias visų anglų, kiek jam tekę jų pažinti, vėliau sakėsi jis Hanai. Jei nebūtų prasidėjęs karas, niekad jis nebūtų kėlęs kojos iš Kauntisberio nei iš savo sodybos, vadinamos Home Farm, kur rymodavo, musių apspeistas, prie vyno taurės senoje skalbykloje. Penkiasdešimties metų, vedęs, bet širdyje amžinas viengungis, kas dieną traukdavo pėsčias per kalvas pas savo draugę lakūnę. Jam patikdavo ką nors tvarkyti, mokėdavo sutaisyti viską — nuo senų skalbimo geldų iki generatorių ir hidraulinio variklio sukamų virtuvės iešmų. Vienu tarpu net padėjo panelei Svift, lakūnei, rinkti duomenis apie opšrus.

Tad kelionė džipu iki Vestberio kreidos arklio būdavo paįvairinama gausybe įdomybių ir pravarčių pastebėjimų. Net karo metais jis žinojo, kur galima išgerti geros arbatos. Kartą, raiščiu pasirišęs ranką, sužeistą per pratybas su dūminiu paraku, įžygiavo į Pamelos arbatinę, lydimas viso tunto: sekretoriaus, vairuotojo, pionieriaus, lyg jie būtų buvę jo vaikai. Niekas nežinojo, kaip lordui Safolkui pavyko įtikinti civilinės gynybos komitetą leisti jam sukomplektuoti minuotojų būrį, bet, turint galvoje jo išradimus, veikiausiai būta reta tokių patyrusių žmonių. Savamokslis, jis buvo įsitikinęs, jog sugeba įspėti kiekvieną išradimą jam įkvėpusias mintis ir paskatas. Jis kaipmat prasimanė palaidinę su daugybe kišenių, kad minuotojas turėtų po ranka detonatorius ir visus reikiamus įrankius.

Belaukdami sklindžių, jie gurkšnojo arbatą ir šnekėjosi apie nesprogusių bombų nukenksminimą „įvykio vietoje“.

— Aš jumis pasitikiu, pone Singhai. Ar jūs tai žinot?

— Taip, pone.

Singhas jį dievino. Anot jo, lordas Safolkas buvęs pirmas tikras džentelmenas, su kuriuo jis susitikęs Anglijoje.

— Žinot, esu įsitikinęs, jog viską padarysite ne ką blogiau negu aš. Panelė Moden bus su jumis ir viską užsirašinės. Ponas Hatsas atsiliks ir laikysis atokiau. Prireikus pagalbos ar kokių įrankių, sušvilpkite policininko švilpuku, ir viskas bus padaryta. Ponas Hatsas jums neduos patarimų, bet jis puikiai viską išmano. Ir jeigu jis atsisako ką nors daryti, — vadinasi, jis nesutinka su jumis, ir, jumis dėtas, aš atsiklausčiau jo nuomonės. Tačiau vietoje sprendžiate jūs vienas. Štai mano revolveris. Detonatoriai dabar, suprantama, sudėtingesni, bet ką gali žinoti, kartais pasiseka.

Lordas Safolkas turėjo galvoje vieną atsitikimą, kurio dėka buvo plačiai pagarsėjęs. Buvo išradęs būdą sustabdyti lėto veikimo bombos mechanizmą: išsitraukia revolverį ir paleidžia kulką detonatorius galvutėn, šitaip išvesdamas iš rikiuotės laikrodinį mechanizmą. To metodo buvo atsisakyta, kai vokiečiai pakeitė detonatorius, vietoj laikrodinio mechanizmo įtaisydami kapsulę.

Priimtas kaip draugas, Kirpalas Singhas niekada to nepamiršo. Pusę karinės tarnybos jis praleido nė per žingsnį nesilikdamas nuo to lordo, kuris niekad nebuvo išvykęs iš Anglijos ir buvo pasiryžęs, karui pasibaigus, niekada kojos nekelti iš Kauntisberio. Pirmąsyk palikęs tėvų namus Pendžabe ir atsidūręs Anglijoje, Singhas neturėjo ten nė vieno pažįstamo. Jam buvo dvidešimt vieneri. Nieko kito nematė, tik kareivius. Tad, perskaitęs skelbimą, jog bandomajam minuotojų būriui reikalingi savanoriai, Singhas, nepaisydamas pionierių kalbų, kad lordas Safolkas esąs pamišėlis, tarė sau: kare privalu apsispręsti pačiam, o šalia tokio žmogaus esanti didžiausia tikimybė išsaugoti gyvybę.

Iš visų kandidatų jis buvo vienintelis indas. Lordas Safolkas vėlavo. Penkiolika jų sekretorė nuvedė į biblioteką ir paprašė palaukti. Ji atsisėdo prie stalo ir, kareiviams laidant juokus apie būsimą susitikimą bei egzaminą, ėmė surašinėti vardus.

Jis nepažinojo nė vieno. Nuėjo prie sienos ir įsistebeilijo į barometrą. Buvo benorįs jį paliesti, bet atitraukė ranką, tik prisikišo arčiau akis įsmeigęs į skalę. Sausa — Giedra — Apsiniaukę. Pusbalsiu kartojo dar ne visai įprastus angliškus žodžius: „Apsiniaukę. Apsiniaukę“. Atsigręžė į kitus, žvilgsniu permetė kambarį, pastebėjo, kad sekretorė, vidutinio amžiaus moteris, nenuleidžia nuo jo akių. Jos žvilgsnis buvo griežtas. Jaunas indas. Jis nusišypsojo ir žengė prie knygų lentynų. Ten irgi nieko nelietė. Tik kyštelėjo nosį prie sero Oliverio Hodžsono veikalo Gyvenimas ir Mirtis. Pamatė dar vieną knygą daugmaž panašia antrašte: Pjeras, arba Dviprasmybė. Atsisuko ir vėl pagavo į save įsmeigtas moters akis. Susigėdo, lyg būtų kišenėn įsikišęs kokią knygą. Tikriausiai kaip gyva nemačiusi tiurbano. Ak tie anglai! Nori, kad kariautum jų pusėje, bet niekada žodžio jums netars. Singhas. Ir dviprasmybė.

Per pietus jie susipažino su nuoširdžiu ir draugišku lordu Safolku, kuris dosniai pilstė visiems vyno ir griausmingai kvatojo, naujokams paleidus menkiausią juokelį. Popiet visi laikė keistą egzaminą: reikėjo sunarstyti kažkokį nežinia kam naudojamą mechanizmą. Užduotį reikėjo atlikti per dvi valandas, bet, radęs sprendimą, galėjai išeiti ir anksčiau. Singhas baigė labai greitai, o visą likusį laiką žiūrėjo, kokį dar mechanizmą galima sunarstyti iš tų dalių. Jei būtų kitos spalvos, kalbėjo sau, būtų kaip kažin ką priimtas. Jis atvyko iš krašto, kur visi gimsta mechanikais ir matematikais. Seni automobiliai ten nenaikinami. Detalės kaime keliauja iš vieno galo į kitą ir panaudojamos siuvamajai mašinai ar vandens siurbliui. Fordo galinė sėdynė pakliūva meistrui į rankas ir virsta sofa. Diduma jo kaimo žmonių nešiojasi ne pieštuką, o veikiau veržlėraktį ar atsuktuvą. Atliekamos automobilio dalys pritaikomos taisant senelio sieninį laikrodį, drėkinimo įrenginio skrysčius ar sukamojo krėslo mechanizmą. Be niekur nieko sugalvojama, kaip gelbėtis iš bėdos. Perkaista nevėsinamas automobilio variklis? Kai nėra atsarginių guminių žarnų, kondensatorius apdedamas karvės mėšlu. Anglijoje Singhas matė tiek atsarginių dalių, kad visam Indijos žemynui jų pakaktų mažiausiai porai šimtų metų.

Singhas buvo vienas trijų lordo Safolko atsirinktų savanorių. Tas žmogus, kuris nebuvo su juo nė žodžiu persitaręs (ir juokęsis iš jo sąmojų tik todėl, jog tas nebuvo juokavęs), perėjo per kambarį ir uždėjo ranką jam ant peties. Griežtoji sekretorė, kuri pasirodė besanti panelė Moden, atskubėjo su dviem stiklinėmis ispaniško baltojo ant padėklo, padavė vieną lordui Safolkui ir, tarusi: „Žinau, kad jūs negeriate“, paėmė kitą ir pasiūlė tostą jaunojo indo garbei.

— Sveikinu! Šauniai išlaikėt egzaminą. Beje, iš anksto buvau tikra, kad pakliūsit tarp išrinktųjų.

— Panelė Moden kaip niekas kitas perpranta žmogų. Iš karto permano ir protą, ir būdą.

— Būdą, pone?

— Taip. Kas be ko, tai nebūtina, bet, šiaip ar taip, juk mums teks drauge dirbti. Dabar mes — viena didelė šeima. Panelė Moden jau prieš pietus jus atsirinko.

— Vos susivaldžiau jums nepamerkusi, pone Singhai.

Lordas Safolkas vėl apkabino Singhą per pečius ir nusivedė prie lango.

— Pradėsime tik nuo ateinančios savaitės vidurio, tad man dingtelėjo mintis pasikviesti vieną kitą būrio vyrą į savo sodybą.. Ten, Devone, galėsime pasidalyti žiniomis ir artimiau susipažinti. Jei norite, važiuojame kartu su mumis hamberiu.

Šitaip, išlaikęs egzaminą, Singhas išvengė beprotiškos karo mašinos. Pritapo prie šeimos nelyginant sūnus palaidūnas, kuris, metus praleidęs svetur, grįžta atgal, gauna vietą prie stalo ir įsijungia į pokalbį.

Jau temo, kai jie kirto Somerseto ir Devono ribą važiuodami pajūrio keliu, nutiestu palei Bristolio kanalą. Paskui ponas Hatsas pasuko siauru takeliu, iš šalių apaugusiu viržiais ir rododendrais, gęstant dienai, užlietu tamsiai kruvinos žaros. Alėja ligi namų buvo trijų mylių.

Be trejybės — Safolko, Moden ir Hatso, būryje buvo šeši pionieriai. Savaitgalį visi išėjo pasivaikščioti po pelkes, supančias iš akmenų sumūrytą sodybą. Tą šeštadienį su panele Moden, lordu Sufolku ir jo žmona drauge vakarieniavo lakūnė panelė Svift. Ji prisipažino Singhui, jog nuo seno svajoja lėktuvu nuskristi į Indiją. Palikęs kareivines, Singhas nėmaž nesusivokė, kur atsidūręs. Palubėje pastebėjo kabant suvyniotą žemėlapį. Vieną rytą, naudodamasis proga, jog buvo vienas, išvyniojo jį ligi pat grindų. Kauntisberis ir jo apylinkės. R. Foneso žemėlapis. Nubraižytas pono Džeimso Holidejaus pageidavimu.

„Nubraižytas... pageidavimu“. Jam pradėjo patikti anglai.

Naktį, kai jiedu buvo dviese palapinėje, jis papasakojo apie sprogimą Erite. Ketvirčio tonos bomba sprogusi tuo metu, kai lordas Safolkas bandęs išimti sprogdiklį. Žuvę taip pat ponas Fredas Hatsas ir panelė Moden drauge su keturiais lordo Safolko apmokomais pionieriais. 1941-ųjų gegužį. Lygiai prieš metus Singhas buvęs priimtas į Safolko būrį. Tą dieną jis dirbęs Londone su leitenantu Blekleriu prie „Šėtono“ tipo bombos Dramblio ir Rūmų apylinkėse. Jiedu plušę prie dvitonės bombos ir buvę labai nusikamavę. Prisimenąs, jog pačiame darbo įkarštyje pakėlęs galvą ir pastebėjęs du karininkus minuotojus rodant į jį pirštu. Pagalvojęs, jog kas nors būsią atsitikę. Veikiausiai aptikę dar vieną bombą. Buvę jau po dešimtos vakaro, ir jis jautęsis pavojingai pervargęs. Vadinasi, dar viena laukianti savo eilės. Jis vėl kibęs į darbą.

Kai jiedu baigę dirbti prie „Šėtono“, Singhas nutaręs laimėti laiko ir nuėjęs prie vieno karininko. Šis nusisukęs, lyg jau norėdamas pasišalinti.

— Taip. Kas yra?

Karininkas paėmęs jam už dešinės, ir Singhas suprato, jog būsią nutikę kas nors negera. Leitenantas Blekleris stovėjęs užpakaly ir, kai karininkas papasakojęs, kas nutikę, uždėjęs rankas Singhui ant pečių ir jį tvirtai apkabinęs.

Jis nuvažiavęs į Eritą. Numanęs tai, ko karininkas nedrįsęs jo paklausti. Žinojęs, jog tasai atskubėjęs anaiptol ne vien pranešti apie žūtį. Šiaip ar taip, karas. Vadinasi, netoliese buvusi kita bomba, tikriausiai to paties tipo, ir tai buvusi vienintelė galimybė sužinoti, kodėl įvykusi nelaimė.

Jis norėjęs vykti vienas. Leitenantas Blekleris liksiąs Londone. Jiedu buvę paskutiniai gyvi likę būrio vyrai, tad būtų buvę kvaila abiem rizikuoti. Jeigu jau lordas Safolkas apsirikęs, — vadinasi, būta ko nors nauja. Šiaip ar taip, jis norėjęs vykti vienas. Dirbdami drauge, du žmonės turį laikytis kokio nors metodo. Reikią tartis, ieškoti kompromisų.

Važiuodamas nakčia, jis stengęsis nuslopinti visus jausmus. Kad protas išliktų blaivas, reikėję sakyti sau, jog jie tebesą gyvi. Panelė Moden išmaukia didelį stiklą gryno viskio, paskui pereina prie ispaniško baltojo. Šitaip vėliau gali siurbčioti neskubėdama, visą vakarą laikytis kaip aukštuomenės dama. „Jūs negeriate, pone Singhai, bet jei kada nors imsite gerti, sekite mano pavyzdžiu. Išlenkiat gerą stiklą viskio ir tada galite sau sriubčioti kaip tikras aristokratas“. Ir prapliumpa juoktis vangiu, kimiu balsu. Kaip gyvas niekad jis nebesusitiks kitos tokios moters, kuri nešiojasi dvi plokščias sidabrines gertuves. Ji lenkia stiklą po stiklo, o lordas Safolkas tuo tarpu kramsnoja Kiplingo tešlainiukus.

Kita bomba gulėjusi per pusę mylios. To paties tipo, ketvirčio tonos. Atrodžiusi kaip ir visos kitos. Šimtams tokių bombų jis išsukęs sprogdiklius, tai buvęs įprastas darbas. Kas pusė metų priešas ką nors keisdavęs. Kare irgi vykstanti pažanga. Jie atskleisdavę kokią gudrybę, klastą, nepastebimą kabliuką, paskui pamokydavę kitus būrio vyrus. Ir štai dabar kaip tik buvęs toks atvejis.

Jis nieko nepasiėmęs drauge. Turėsiąs prisiminti kiekvieną judesį. Džipo vairuotojui, seržantui, vardu Hardis, buvę įsakyta nelipti iš mašinos. Karininkai siūlę jam palaukti ryto, bet jis jautęs, jog širdies gilumoje jie pageidaują, kad jis tuoj pat imtųsi darbo. Ketvirčio tonos bombos plačiausiai naudojamos. Jeigu esą kokių pakeitimų, reikią sužinoti kaip galima greičiau. Jis paprašęs, kad jie paskambintų ir lieptų apšviesti tą vietą. Dirbti jis galįs ir pavargęs, bet norįs, kad vieta būtų apšviesta kaip reikiant, ne vien dviejų džipų žibintais.

Kai jis atvažiavęs į Eritą, vieta, kur gulėjusi bomba, jau buvusi apšviesta. Vidury dienos, įprastos dienos, tai buvęs laukas, ir tiek. Tvoromis aptvertas, galbūt raistas. Dabar tai buvusi arena. Sužvarbęs jis pasiskolinęs megztinį iš Hardžio ir apsivilkęs virš savojo. Nors būsią šilta nuo prožektorių. Kai jis žengęs prie bombos, mintyse jie vis dar buvę gyvi. Egzaminas.

Ryškiai apšviestas metalas buvęs korėtas, tai ypač kritę į akis. Jis išmetęs iš galvos viską, turėjęs tik vieną mintį: reikia būti atsargiam. Pasak lordo Safolko, esą įmanoma septyniolikos, netgi trylikos metų būti puikiu šachmatininku ir, galimas daiktas, įveikti didmeistrį. Tačiau tokio amžiaus neįmanoma būti puikiu bridžo žaidėju. Žaidimo rezultatas priklausąs nuo charakterio. Jūsų ir jūsų priešininko charakterio. Privalu turėti galvoje priešininko charakterį. Išminavimas — tai savotiškas bridžas. Žaidžiama dviese. Jūs turite priešininką. Jūs neturite partnerio. Kartais vietoj egzamino aš žaidžiu bridžą su kandidatais. Paprastai manoma, jog bomba — tai daiktas, mechaninis priešas. Bet privalu turėti galvoje, jog sukūrė ją žmogus.

Atsitrenkęs į žemę, bombos korpusas įskilo, ir pro plyšį Singhas matė viduje sprogstamąjį užtaisą. Jauste jautė, jog kažkas jį stebi, bet įsakė sau negalvoti, kas tai: lordas Safolkas ar įtaiso išradėjas. Nuo dirbtinės šviesos jis atsigavo. Apėjo bombą, apžiūrinėdamas ją iš visų pusių. Norint išimti detonatorių, reikėjo atidaryti pagrindinį lizdą ir ištraukti užtaisą. Jis atsegė kuprinę ir nuo korpuso galo veržlėrakčiu atsargiai atsuko dangtelį. Pažvelgęs į vidų, pamatė, jog detonatorius atšokęs: bombai atsitrenkus į žemę, nutrūko privirinta dalis. Jis dar nebuvo tikras, ar tai į gera, ar į bloga. Visa bėda, jog jis nežinojo, ar mechanizmas jau veikia. Atsiklaupęs ir palinkęs į priekį, jis džiaugėsi esąs vienas, vėl patekęs į tokias aplinkybes, kai privalu viską spręsti pačiam. Pasukti į kairę ar į dešinę. Nukirpti tai ar tatai. Bet jautėsi pavargęs, ir viduje vis dar virė pyktis.

Jis nenumanė, kiek turi laiko. Gaišti buvo pavojinga. Tvirtai suspaudęs bombos smaigalį batais, išplėšė detonatoriaus lizdą drauge su laidais. Ir tuoj ėmė virpėti visu kūnu. Padaryta. Bomba visiškai nebepavojinga. Jis padėjo ant žolės detonatorių su mazgu laidų, skaisčiai žėrinčių prožektorių šviesoje.

Paskui nutempė bombą prie sunkvežimio, stovinčio už pusšimčio metrų. Dabar vyrai galėjo išimti sprogstamąjį užtaisą. Jam ten bestovint, už ketvirčio mylios sprogo trečia bomba, nuplieksdama dangų tokiu tvyksniu, jog prožektorių šviesos, ir tos nublanko, pasirodė silpnos, žmogiškos.

Karininkas padavė jam puodelį gėrimo, kliūstelėjęs truputį alkoholio. Jis įkvėpė gėrimo garų ir vienas grįžo atgal prie detonatoriaus.

Dabar jau nebegrėsė rimtas pavojus. Jeigu jis apsiriktų, silpnas sprogimas nutrauktų jam ranką. Bet jis nežūtų, nebent jei laikytų ranką ant krūtinės. Dabar reikėjo įminti tik vieną, labai paprastą mįslę. Detonatorius. Nauja „klasta“, paslėpta bomboje.

Jis turėjo išnarplioti tą laidų mazgą ir sudėti juos taip, kaip jie buvo sudėti anksčiau. Jis grįžo pas karininką ir paprašė to paties karšto gėrimo, kurio dar buvo likę termose. Paskui nuėjęs atgal atsisėdo prie detonatoriaus. Spėjo, kad buvo pirma ar pusė antros nakties, nes neturėjo laikrodžio. Gerą pusvalandį tyrinėjo jį per padidinamąjį stiklą, savotišką monoklį, pririštą prie atlapo. Prisikišęs pažiūrėjo, ar vario paviršiuje nėra kitų, gal teptuko paliktų pėdsakų. Nė vieno.

Vėliau po įtempto darbo jam būtinai reikės atsipalaiduoti. Vėliau, kai atmintyje knibždės begalė patirtų įvykių ir akimirkų, jam būtinai reikės ko nors panašaus į garsinį foną, kuris viską nuslopintų, tarsi palaidotų nebūtyje, jam sprendžiant kokį uždavinį. Vėliau bus radijas arba detektorinis imtuvas, visu garsu kriokianti muzika, sakytum įdervuotas brezentas, saugantis nuo liūčių.

Bet dabar jis tarytum matė kažką tolumoje, lyg žaibo atšvaitą debesyse. Hatsas, Moden ir Safolkas buvo žuvę, staiga virtę vien vardais. Jo žvilgsnis vėl įsmigo į detonatorių.

Mintimis jis apvertė sprogdiklio lizdą dugnu į viršų, logiškai svarstydamas kiekvieną galimybę. Paskui vėl padėjo ant šono. Išsuko padegamąjį įtaisą palinkęs priekin ir taip arti prikišęs ausį, jog girdėjo čirpiant varį. Nė menkiausio tiksėjimo. Įtaisas išsiėmė tyliai. Jis atsargiai atskyrė laikrodinio mechanizmo dalis nuo sprogdiklio ir padėjo ant žemės. Paėmė sprogdiklio lizdą ir dar sykį įdėmiai apžiūrėjo vidų. Nieko nepamatė. Buvo jau bededąs jį ant žolės, bet sudvejojo ir atsuko į šviesą. Nebūtų kilęs įtarimas, jeigu tas nebūtų pasirodęs sunkokas. Nebūtų net atkreipęs dėmesio į neįprastą sunkumą, jei nebūtų ieškojęs kokios klastos. Paprastai minuotojai tik įdėmiai apžiūri ir klausosi. Jis truputį palenkė lizdą, ir išslydo kažkas sunkaus. Tai buvo dar vienas sprogdiklio lizdas, visiškai atskiras įtaisas, niekais paverčiantis ankstesnį minuotojo darbą.

Jis ištraukė įtaisą ir pasuko kapsulę. Plykstelėjo žalsvas žybsnis, ir pasigirdo pokštelėjimas. Išvestas iš rikiuotės antras sprogdiklis. Singhas išėmė jį ir padėjo ant žolės šalia kitų dalių. Paskui nuėjo prie džipo.

— Ten buvo dar vienas sprogdiklis, — suniurzgė jis. — Laimė, kad man pasisekė išplėšti visus tuos lizdus. Paskambinkit į štabą ir sužinokit, ar nėra daugiau bombų.

Liepė kareiviams pasitraukti nuo džipo, pataisė išklibusią sėdynę ir paprašė nukreipti į ją prožektorius. Atvertė ją ir, atsinešęs įtaiso dalis, sudėjo jas per trisdešimt centimetrų vieną nuo kitos ant improvizuoto darbasuolio. Tik dabar pajuto, jog jam šalta. Iš burnos virto kamuoliai garo. Jis kilstelėjo galvą. Tolėliau kareiviai vis dar traukė iš bombos pagrindinio užtaiso sprogmenis. Greitai pabrėžė kelis žodžius ir padavė karininkui savo pastabas apie naują bombą. Dar nebuvo kaip reikiant visko perpratęs, bet jie bent šį tą žinosią.

Kai saulė įspįsta į kambarį, kur dega ugnis, liepsna nublanksta. Jis žavėjosi lordu Safolku ir jo neįprastu mokymo metodu. Lordui žuvus, viskas priklausė nuo Singho, — vadinasi, dabar Singhas turėjo rūpintis visomis tos rūšies bombomis, nukritusiomis į Londoną. Jo pečius staiga prislėgė atsakomybė, ta pati atsakomybė, kuri, jo galva, sudarė lordo Safolko charakterio esmę. To budrumo dėka vėliau išlavėjo vidinis poreikis susikaupti, nuo visko atsitverti dirbant prie bombos. Jis buvo iš tų, kuriems nerūpi galios scenografija. Jam buvo svetima kurti planus ir atsajai svarstyti. Buvo linkęs veikiau apžiūrėti vietovę ir spręsti, ką reikia daryti.

Galutinai suvokęs, jog lordas Safolkas žuvo, jis baigė skirtą darbą ir vėl tapo bevardžio kariuomenės mechanizmo sraigteliu. Atsidūrė Makdonalde, karo laive, gabenančiame Italijos frontan šimtinę pionierių. Ten jie buvo siunčiami ne tik dirbti prie bombų ir minų, bet ir statyti tiltų, valyti griuvėsių ar skinti kelių šarvuočiams. Ten jis dingo iki karo pabaigos. Retas kuris prisimindavo sikhą, kadaise buvusį lordo Safolko būryje. Po vienerių metų skyrius išsisklaidė ir išdilo iš atminties. Leitenantas Blekleris vienintelis pasižymėjo ir gavo aukštesnį laipsnį.

Tačiau tą vakarą, važiuodamas per Luišemą ir Blekhitą į Eritą, Singhas suvokė, jog iš visų pionierių jis vienintelis geriausiai perprato lordo Safolko mokslą. Tikėtasi, jog jis užims lordo vietą.

Jam dar tebesėdint džipe, pasigirdo švilpimas — signalas gesinti prožektorius. Po trisdešimties sekundžių vietoj metalinės šviesos užpakaly sunkvežimio užsidegė fosforiniai deglai. Dar vienas antskrydis. Tas ne itin ryškias šviesas galėjai užgesinti vos išgirdęs lėktuvų gausmą. Jis atsisėdo ant tuščio benzino bako prieš tris įtaisus, išimtus iš ketvirčio tonos bombos. Po tylos, viešpatavusios šviečiant prožektoriams, fosforiniai deglai, rodos, šnypštė be galo garsiai.

Jis sėdėjo įsitempęs, laukdamas pasigirstant spragsėjimo. Kiti vyrai tyliai stoviniavo už pusšimčio žingsnių. Jis žinojo, kad dabar jis — karalius, marionečių šankintojas, kad gali pareikalauti ko tik nori, kibiro smėlio ar vaisių pyrago, kad tie vyrai, kurie laisvu nuo tarnybos metu pustuščiame bare nebūtų nė pagalvoję jo užkalbinti, dabar patenkintų menkiausią jo pageidavimą. Štai kas atrodė keista. Lyg būtų vilkėjęs be galo duksliu drabužiu ilgomis, iki žemės nutįsusiomis rankovėmis, kuriuo galima apsisupti kelis kartus. Ne, tai jam nepatiko. Jis buvo pratęs nelįsti į akis. Anglijoje, kilnojamas iš vienų kareivinių į kitas, jis laikėsi nuošaly ir galop pamėgo tokį gyvenimo būdą. Tas savarankiškumas ir uždarumas, kuriuos vėliau įžiūrėjo Hana, radosi ne Italijos fronte ir ne vien todėl, jog jis tarnavo pionierium. Veikiau todėl, jog buvo bevardis kitos rasės atstovas, neregimo pasaulio dalis. Per ilga išsiugdęs vidinę savigynos sistemą, jis pasitikėjo tik tais, kurie buvo jam draugiški. Tačiau tą naktį Erite jis suvokė, jog sugeba tampyti virveles, veikdamas tuos, kurie neturi jo ypatingo talento.

Po kelių mėnesių jis ištrūko Italijon, kuprinėje paslėpęs savo mokytojo šešėlį, kaip buvo matęs hipodrome darant berniuką žaliais drabužiais, kai per Kalėdas buvo pirmąsyk gavęs leidimą į miestą. Lordas Safolkas ir panelė Moden pasiūlė jam drauge eiti į teatrą pažiūrėti kokios nors anglų pjesės. Jis pasirinko „Piterį Peną“, ir jie sutiko netardami nė žodžio, kartu žiūrėjo spektaklį, sausakimšoje salėje spiegiant vaikams. Tokie prisiminimai vaidenosi jam su Hana begulint palapinėje, netoli miestelio, išsimėčiusio Italijos kalvose.

Atskleisti praeitį ar vieną kitą savo būdo bruožą, jo akimis žiūrint, būtų buvę labai negražu. Lygiai kaip jis niekad nebūtų išdrįsęs jos paklausti, kas iš tikrųjų ją paskatino jį pamilti. Jį traukė prie jos ta pati meilės galia, siejusi su anais trim keistais anglais, kurie valgė su juo prie vieno stalo, matė jį žavintis, kvatojant ir stebintis, kai berniukas žaliais drabužiais išskėtė rankas ir nuskrido tamson, tvyrančion virš scenos, visų tų stebuklų mokyti mergaitės, abiem kojomis tvirtai stovinčios ant žemės.

Erite, tamsoje mirgant fosforiniams deglams, jis nutraukdavo darbą kiekvieną kartą, kai išgirsdavo riaumojant lėktuvus. Tuomet vyrai gesindavo deglus, vieną po kito kišdami į kibirus su smėliu. Sėdėdamas gaudžioje tamsoje, jis arčiau prisitraukdavo sėdynę ir, prisikišęs prie pat tiksinčių mechanizmų, skaičiuodavo įtaisų tvinksnius, virš galvos kaukiant vokiečių lėktuvams.

Tuomet nutiko tai, ko jis tikėjosi. Lygiai po valandos mechanizmas suveikė, ir kapsulė sprogo. Išmontuojant pagrindinį sprogdiklį, suveikia nematomas daužiklis, kuris sudirgina kitą, slaptą sprogdiklį. Tas detonuoja po šešiasdešimties minučių, ir bomba — minuotojo įsitikinimu, nebepavojinga — sprogsta.

Atradus naują įtaisą, turėjo iš esmės keistis sąjungininkų metodai, naudojami ardant bombas. Dabar būta grėsmės, jog kiekviena uždelsto veikimo bomba turi antrą sprogdiklį. Pionieriai jau negalėjo tik išimti sprogdiklį. Reikėjo dirbti prie bombų, neliečiant detonatoriaus. Tada, šviečiant prožektoriams, Singhas skubėdamas iš pražūtingų spąstų išplėšė antrą sprogdiklį kaltine galvute. Vėliau, antskrydžio metu, tamsoje žybčiojant fosforiniams sprogimų blyksniams, pamatė žalsvą žaibą storumo sulig ranka. Lygiai po valandos. Tik atsitiktinai liko gyvas. Jis vėl priėjo prie karininko ir tarė: „Man reikia išbandyti dar vieną sprogdiklį. Noriu būti tikras“.

Jie iš naujo uždegė aplink deglus. Tamsoje vėl atsivėrė šviesos ratas. Tą naktį jis dar dvi valandas bandė kitus sprogdiklius. Išvada pasitvirtino: sprogimas įvyko po šešiasdešimties minučių.

Jis praleido Erite beveik visą naktį. Rytą atsibudo jau Londone. Neprisiminė, kaip grįžo atgal. Atsikėlęs nuėjo prie stalo ir apmetė bombos apribus, nupiešė lizdus, sprogdiklius, visą ZVS-40 korpusą nuo sprogdiklio iki žiedų. Paskui pribraižė linijų, nurodydamas visas įmanomas vietas, į kurias pirmiausia turėtų atkreipti dėmesį minuotojai, dirbdami prie bombų. Kiekviena strėlė buvo nubrėžta tiksliai, pastabos surašytos aiškiai, kaip jis ir buvo mokomas.

Tai, ką jis suprato tą naktį, buvo tiesa. Tik atsitiktinai liko gyvas. Tokios bombos neįmanoma apdoroti vietoje, nesukeliant sprogimo. Jis švariai nupiešė ir surašė viską, ką žinojo, dideliame popieriaus lakšte. Apačioje pridėjo: Nubraižyta lordo Safolko pageidavimu jo mokinio leitenanto Kirpalo Singho 1941 m. gegužės 10 dieną.

Žuvus lordui Safolkui, jis dirbo iš paskutiniųjų, kaip išprotėjęs. Bombos kito akimoju: nauja technologija, nauji įtaisai. Jis gyveno Ridžents Parko kareivinėse drauge su leitenantu Blekleriu ir kitais trim specialistais, ieškojo sprendimų, braižė kiekvienos naujos bombos schemas.

Po dviejų savaičių darbo mokslinių tyrimų valdyba pagaliau priėjo išvadą. Reikėjo pamiršti sprogdiklį. Pamiršti tai, kas ligi tol buvo laikoma pagrindiniu principu: „Išimti sprogdiklį“. Nuostabu. Karininkai kvatojo, plojo katučių, sveikino vienas kitą prie pietų stalo. Kito sprendimo jie dar neturėjo, bet iš esmės žinojo, kad teoriškai sako tiesą. Uždavinio neišspręsi vienu matu. Tokia buvo leitenanto Bleklerio nuomonė. „Jei esi viename kambaryje su uždaviniu, nesikreipk į jį“. Ekspromtas. Vėliau Singhas pateikė išvadą savais žodžiais: „Vadinasi, nekišk nagų prie sprogdiklio“.

Jiems priėjus tą išvadą, po savaitės kažkas rado sprendimą. Sterilizavimas garais. Bombos korpuse išgręžiama skylė, ir, leidžiant garus, pagrindinis sprogalas virsta emulsija ir išteka lauk. Taigi tuo tarpu uždavinys buvo išspręstas. Tačiau Singhas tuo metu jau plaukė Italijon.

— Bombos šone visada būna kas nors pakraigliota geltona kreida. Esat pastebėjusi? Lygiai taip geltona kreida mums buvo pakraigliota ant šono, kai stovėjom išrikiuoti eilėn Lahoro kareivinių kieme.

Eilė šliaužė iš gatvės į polikliniką, o iš ten ėjome į kiemą stoti kariuomenėn. Rašėmės savanoriais. Naudodamasis instrumentais, gydytojas priimdavo arba atmesdavo mūsų kūnus, pirštais spaudydavo kaklą. Iš detolo traukdavo pincetą nudrėksti skiautelei odos.

Priimtieji grūdosi kieme. Ant mūsų kūnų geltona kreida buvo užrašyti šifruoti apžiūros rezultatai. Vėliau, mums bestovint eilėje, indas karininkas po trumpo pokalbio pribraižė dar daugiau ženklų po kaklu pakabintoje grifelinėje lentelėje. Svoris, amžius, karinė apygarda, išsilavinimas, dantų duomenys, tinkamiausias dalinys.

Aš nesijaučiau įžeistas. Esu tikras, jog brolis būtų įsižeidęs ir, netverdamas pykčiu, nuėjęs prie šulinio, ištraukęs kibirą vandens ir nusiplovęs visus tuos ženklus. Aš buvau kitoks. Nors jį mylėjau. Žavėjausi juo. Viena savo prigimties dalimi matydavau visa ko priežastį. Mokykloje būdavau rimto ir pavyzdingo elgesio, kurį jis, šaipydamasis iš manęs, mėgdžiodavo. Įspėjai, žinoma, buvau toli gražu ne toks rimtas kaip jis, tik nepakenčiau priešgyniauti. Tačiau niekas negalėdavo man uždrausti elgtis kaip tinkamam ir daryti ką tik noriu. Dar visai jaunas aptikau nepastebimą erdę, kuri atsiveria trokštantiems romaus gyvenimo. Nesiginčydavau su policininku, kai tas sakydavo, jog man nevalia dviračiu važiuoti tvirtovėn per kokį tiltą ar pro tokius vartus. Stovėdavau vietoje nejudėdamas, kol pasidarydavau nematomas. Ir tada įsmukdavau. Kaip svirplys. Kaip paslėptas puodelis vandens. Štai ko mane išmokė brolio vieši kivirčai.

Ir vis dėlto brolis, mano akimis, buvo šeimos didvyris. Aš sekiau jo kurstytojišką veiklą. Matydavau, koks jis išsekęs po kiekvieno protesto, kaip įsitempia jo kūnas, atsiliepdamas į neteisybę ar potvarkį. Jis sulaužė šeimos tradiciją atsisakydamas — kaip priklauso vyriausiajam sūnui — tarnauti kariuomenėje. Maištaudavo kiekviena proga, kai viršų imdavo anglai. Jie tampė jį po kalėjimus. Iš pradžių uždarė į Lahoro centrinį kalėjimą. Vėliau į Jatnagaro kalėjimą. Naktį jis gulėdavo aukštielninkas ant gulto, iškėlęs sugipsuotą ranką, kurią sulaužė draugai norėdami jį apsaugoti, kad sutrukdytų jam bėgti iš kalėjimo. Kalėjime jis pasidarė romus ir apgaulus. Visiškai panašus į mane. Nė kiek neįsižeidė sužinojęs, jog vietoj jo užsirašiau į kariuomenę, jog nebebūsiu gydytojas, tik nusijuokė ir per tėvą perdavė man žinią, patardamas saugotis. Niekada nebekariausiąs nei prieš mane, nei prieš mano planus. Jis buvo įsitikinęs, jog aš turįs gerą savisaugos instinktą, sugebąs užsiglausti saugiame kamputyje ir tūnoti.

Jis kalba su Hana sėdėdamas virtuvėje ant suolo. Įlekia Karavadžas, užsimetęs ant pečių ryšulį storų virvių. Tai man žinot, atsikerta klausiamas, ką ketinąs daryti. Ir šauna pro duris, virvėmis velkinas.

— Tave šaukia anglas ligonis, vyre.

— Gerai, vyre, — indišku akcentu atsiliepia pionierius į Karavadžo tariamą velsišką tarimą ir vienu šuoliu nušoka nuo suolo.

— Mano tėvas turėjo paukščiuką, regis, čiurlį, ir visad laikydavo jį greta. Negalėjo be jo gyventi kaip be akinių ar stiklinės vandens per pietus. Namuose, netgi eidamas į miegamąjį, nešdavosi paukščiuką su savimi. Kai važiuodavo į darbą, narvelis kabodavo pakabintas ant dviračio vairo.

— Tavo tėvas gyvas?

— Taip, man regis. Jau senokai nesu gavęs laiškų. O brolis tikriausiai kalėjime.

Vienas prisiminimas jam neina iš galvos. Jis baltajame arklyje. Jam karšta toje kreidinėje kalvoje, baltose dulkėse, sūkuriuojančiose aplink. Jis dirba prie palyginti paprasto įtaiso, bet pirmąsyk dirba vienas. Atsisėdusi šlaite, dvidešimt metrų aukščiau, panelė Moden užsirašinėja visus jo veiksmus. Jis žino, jog apačioje, kitapus slėnio, lordas Safolkas stebi jį pro žiūronus.

Jis dirba iš lėto. Kreidos dulkės nugula ant rankų ir prietaisų, ir jis turi nupūsti jas nuo sprogdiklio galvutės ir laidų, kad galėtų įžiūrėti detales. Su munduru jam karšta. Jis tolydžio šluostosi prakaituojančias rankas į marškinių apačią. Ant krūtinės gausybė kišenių, jose pilna įvairiausių detalių. Jis pavargęs, dirba iš lėto, keliskart tikrina kiekvieną dalyką. Staiga išgirsta panelės Moden balsą:

— Kipai!

— Taip.

— Luktelėkit, lipu žemyn.

— Geriau neliptumėt, panele Moden.

— Na jau ne!

Jis užsisagsto visas kišenes ir brezento skiaute uždengia bombą. Panelė Moden nerangiai nusirabždina nuo balto arklio, atsisėda šalia jo ir atsega savo kuprinę. Odekolonu apšlaksto nėriniuotą nosinaitę ir paduoda jam.

— Nusišluostykit veidą. Lordas Safolkas visad taip atsigaivina.

Jis neryžtingai ima nosinaitę, šluostosi kaktą, kaklą, riešus, kaip ji kad patarė. Ji atsuka termoso dangtelį ir įpila abiems truputį arbatos. Iš vaškuoto popieriaus išvynioja kelis gabalėlius pyrago.

Atrodo, kad ji nėmaž neskuba grįžti atgal, pasijausti saugiai. Būtų negražu jai priminti, kad jau laikas kopti aukštyn. Lyg niekur nieko ji kalba apie tą bjaurų karštį, pasakoja, jog mieste pagaliau išnuomoję kiekvienam po kambarį su vonia. Štai kuo reikią džiaugtis... Paskui pradeda padrikai pasakoti, kaip pirmąsyk susitikusi lordą Safolką. Nė žodžio apie šalia riogsančią bombą. Jis buvo pernelyg sulėtinęs tempą, dirbo nelyginant žmogus, kuris apsnūdęs keliskart skaito tą pačią pastraipą, stengdamasis susieti sakinius vienus su kitais. Ji padėjo jam išsikapstyti iš aklavietės. Susideda viską kuprinėn, paploja jam per dešinį petį ir grįžta savo vieton ant kalvos, aukščiau Vestberio arklio. Palieka jam saulės akinius, bet jis padeda juos į šalį — su jais neaiškiai matyti. Paskui vėl imasi darbo. Odekolono kvapas. Prisiminė užuodęs jį vaikystėje. Jis karščiavęs, ir kažkas odekolonu įtrynęs jam kūną.

VIII Šventoji giria

Kipas grįžta iš lauko, kur kasinėjo, kairę ranką laiko atkišęs priekin, lyg būtų išsinarinęs.

Eina pro Hanos sode stypsančią kaliausę, krucifiksą su parištomis tuščiomis skardinėmis, ir kopia į kalvą vilos link. Kita ranka dengia kairę, priekin atkištąją, lyg nuo vėjo saugodamas žvakės liepsnelę. Hana pasitinka jį terasoje, jis ima jos ranką ir prisitraukia artyn. Boružė, sukanti ratus jo mažylio piršto nagu, mikliai persikrausto Hanai ant riešo.

Ji grįžta į vidų. Dabar ji laiko atkišusi ranką. Pereina virtuvę ir laiptais kopia į viršų.

Jai įeinant, ligonis atsigręžia. Ranka, kuria ropinėja boružė, ji paliečia jo koją. Boružė peršoka ant tamsios odos. Lenkdamasi baltos paklodės okeano, ji leidžiasi ilgon kelionėn į tolimiausius jo kūno pakraščius, skaisčiai raudonas taškelis bazaltinio kūno dugne.

Sprogdiklis sklendžia bibliotekoje: išgirdęs koridoriuje džiaugsmingai suklinkant Haną, Karavadžas alkūne nubloškia jį nuo stalo. Jam dar nenukritus ant grindų, Kipas puola po juo ir jį pagauna.

Karavadžas mato, kaip jaunuolis staigiai išpučia visą orą iš plaučių.

Taria sau, jog tas išgelbėjo jam gyvybę.

Laikydamas sprogdiklį rankose, Kipas prapliumpa juoktis — išgaravo ankstesnis varžymasis vyresnio žmogaus.

Karavadžas niekad to nepamirš. Visada jį prisimins netgi tuo atveju, jeigu turės išvykti ir niekad jo nebematyti. Po daugelio metų Toronto gatvėje Karavadžas išlips iš taksi, atidarys dureles indui, lipančiam į vidų, ir pagalvos apie Kipą.

Pionierius pratrūksta kvatoti, ir jo juokas ritasi ligi Karavadžo veido, ligi pat lubų.

— Apie sarongus išmanau kuo puikiausiai. — Kalbėdamas Karavadžas mostelėja ranka Kipo ir Hanos pusėn. — Toronto rytiniame pakrašty turėjau progą susipažint su indais. Įsibroviau apvogt vieno namo, o pasirodė, kad jis priklauso indų šeimynai. Užklupau juos lovose bemiegant su tais drabužiais, sarongais, ir labai nustebau. Ilgai šnekėjom apie tai, ir galiausiai jie įkalbėjo mane pasimatuoti sarongą. Nusirengiau, ir, kai jau buvau besimatuojąs, visi šoko ant manęs ir vaikėsi pusnuogį kiaurą naktį.

— Ar tai tikras atsitikimas? — išsišiepė Hana.

— Vienas iš daugelio!

Hana pernelyg gerai jį pažinojo, kad juo patikėtų. Bent iš dalies. Beplėšikaudamas Karavadžas amžinai įsiveldavo į tokias istorijas. Per Kalėdas įsilaužęs į namus, negalėdavo pakęsti, kad atverstas ne tas Advento kalendoriaus lapelis. Dažnai įsileisdavo į šnekas su namuose paliktais gyvūnėliais, aptardavo, kokie patiekalai gardžiausi, dosniai juos vaišindavo, todėl tie nepaprastai džiaugdavosi pamatę jį grįžtant į nusikaltimo vietą.

Užsimerkusi ji eina pro bibliotekos lentynas. Ima pirmą pasitaikiusią knygą. Aptikusi tuščią lapą tarp dviejų poezijos rinkinio dalių, ima rašyti.

Jis sako, jog Lahoras — senovės miestas. Palyginti su Lahoru, Londonas esąs visai nesenas. Aš sakau:“ Tai va, aš atvykau iš šalies, kuri senumu neprilygsta net Londonui Jis sako, jog jie visada žinoję, kaip gaminti paraką. Jau septynioliktame amžiuje rūmų dailininkai piešdavę fejerverkus.

Jis nedidelis, ne ką aukštesnis už mane. Jo šypsena tokia šilta, jog gali sužavėti bet ką. Niekad nedemonstruoja savo blogųjų savybių. Anglas sako, jog jis — vienas tų šventųjų karių. Bet jis turi savitą humoro jausmą ir būna labiau padūkęs, nei galėtum įsivaizduoti. Prisimink: „Įjungsiu jį iš naujo rytoj rytą“. Čia tai bent!

Jis sako, jog Lahore yra trylika vartų, ir kiekvieni pavadinti pagerbiant kokį šventąjį ar imperatorių, ar vietovę, kur pro juos einama.

Žodis bungalow kilęs iš bengalų kalbos.

Ketvirtą valandą popiet jie virvėmis nuleido Kipą į duobę, dumblinas vanduo apsėmė juosmenį ir jis visu kūnu prisiplojo prie „Essau“ bombos. Nuo kraštinio sparnelio ji buvo trijų metrų aukščio, nosimi įsmigusi žemėn prie jo kojų. Jis stovėjo rudame vandenyje apžergęs metalinį korpusą, daugmaž kaip buvo matęs darant kareivius su moterimis karinės bazės šokių aikštelės užkampiuose. Kai rankos pavargdavo, jis atsiremdavo į medinius skersinius, sukaltus sulig pečiais, kad ant jo nevirstų dumblas. Prieš jam ateinant, pionieriai iškasė duobę ir jos sienas apkalė lentomis. 1941-aisiais pasirodė „Essau“ bombos su naujais Y formos sprogdikliais. Tai buvo jo antra bomba.

Per parengiamuosius susirinkimus buvo nutarta, jog nukenksminti sprogdiklį įmanoma tik jį imunizuojant. Tai buvo milžiniška bomba stručio poza. Jis basas ir jau pamažu klimpo į molį, neturėdamas, į ką atsiremti šaltame vandenyje. Batų neavėjo, nes tie būtų įstrigę molyje ir vėliau, traukiant jį aukštyn, pirmąsyk timptelėjus būtų lūžę jam blauzdikauliai.

Jis priglaudė kairįjį skruostą prie metalinio korpuso, stengdamasis save įtikinti, jog aplink šilta, ir sutelkdamas dėmesį į saulės spindulį, šešių metrų gylio duobėje kaitinantį jam sprandą. Tai, ką jis globstė rankomis, galėjo sprogti kiekvieną akimirką, vos suvirpėjus reversoriui, vos įsižiebus kibirkščiai. Nei burtai, nei rentgeno spinduliai negalėjo pasakyti, kada trūks mažytė kapsulė, kada nustos virpėjęs toks laidas. Tie mažyčiai mechaniniai semaforai buvo lyg širdies tvinksniai ar infarktas, trenkiantis žmogų, lyg niekur nieko prieš jus einantį skersai gatvės.

Kokiame mieste jis buvo? Net nesugeba prisiminti. Išgirdęs balsą, pakėlė akis. Hardis virve leido kuprinę su padaryne, ir, jai supantis prieš akis, Kipas kišosi į munduro kišenes visokius gnybtus ir įrankius. Jis niūniavo dainelę, kurią Hardis dainavo, džipu važiuodamas į įvykio vietą.

Sargyba keičias Bekingemo rumuos,

Kristoferis Robinas su Alisa nudūmė...

Jis nušluostė sprogdiklio galvutę ir ėmė iš molio minkyti aplink ją lyg taurę. Paskui pradūrė skylę ir įpylė taurėn skysto deguonies. Lipnia juostele tvirtai priklijavo indą prie metalo. Dabar reikėjo vėl laukti.

Jis buvo taip arti prisiglaudęs prie bombos, jog beregint pajuto keičiantis temperatūrą. Jei būtų buvęs atvirame lauke, būtų galėjęs pasišalinti ir po dešimties minučių grįžti. Dabar jis turėjo laukti prie bombos. Lyg dvi įtartinos būtybės aptvare. Kartą, kai kapitonas Karlailis dirbo duobėje su skystu deguonimi, staiga kilo gaisras. Vyrai skubiai jį ištraukė, bet jis jau buvo be sąmonės.

Kur jis buvo? Lison Grove? Senojo Kento gatvėje?

Kipas sudrėkino vatos gniužulėlį drumzliname vandenyje ir prispaudė jį prie metalinio paviršiaus per trisdešimt centimetrų nuo sprogdiklio. Vata atšoko, vadinasi, reikėjo laukti dar. Kai vata liks prilipusi, tai reikš, jog zona aplink sprogdiklį įšalusi ir jis gali dirbti toliau. Jis kliūstelėjo dar truputį skysto deguonies į taurę.

Ledo kepurė dabar buvo daugmaž trisdešimties centimetrų skersmens. Dar kelios minutės. Jis žvilgtelėjo į straipsnelį, kažkieno prilipintą prie bombos. Šįryt, gavę jį drauge su aplinkraščiu, siunčiamu visoms minuotojų dalims, jie skaitė jį kvatodami.

Kada sprogimas leistinas, vadovaujantis blaiviu protu?

Tarkime, jog žmogaus gyvybė paženklinta raide X, rizika — raide Y, o numatomi sprogimo nuostoliai — raide V, tuomet logiškai galima dalyti išvadą, jog jeigu Vyra mažesnė už X ir Y sandaugą, bombą geriau susprogdinti, bet jeigu V ir Y sandauga didesnė už X, būtina stengtis išvengti sprogimo vietoje.

Kas surašė tas nesąmones?

Jau daugiau nei valandą jis buvo duobėje su bomba. Vis dar pylė skysto deguonies. Dešinėje, sulig petimi, kabojo žarna, kuria buvo pučiamas grynas oras, kad nuo deguonies pertekliaus jam neimtų svaigti galva. (Jis buvo matęs pagiriojančius kareivius deguonimi gydantis skaudamą galvą.) Dar sykį pabandė prilipinti vatos gumulėlį, ir šįsyk tas iškart prišalo. Jis turėjo dar dvidešimt minučių laiko. Po to pradės šilti bomboje įmontuotas akumuliatorius. Dabar sprogdiklis buvo įšaldytas, jis galėjo pradėti darbą.

Paglostė delnais bombos paviršių tikrindamas, ar nėra kur įskilęs metalas. Dėl dalies, strygsančios žemėje, nebuvo ko jaudintis, bet, deguoniui įsismelkus iki sprogalo, galėjo plykstelėti liepsna. Tokią klaidą padarė kapitonas Karlailis. Dydis X didesnis už dydį Y. Esant įskilimams, naudojamas skystas azotas.

— Tai toninė bomba, pone leitenante, „Essau“, — virš dumblo duobės pasigirdo Hardžio balsas.

— Paženklinta skaičiumi 50, apskritime B. Tikriausiai du sprogdikliai. Bet, mano galva, antrasis, ko gero, neužtaisytas. Kaip jūs manot?

Jiedu jau buvo detaliai viską aptarę, bet norėjo dar sykį pasitikrinti ir įsiminti.

— O dabar prisijunkit mano mikrofoną ir pasitraukit.

— Klausau, pone leitenante.

Kipas nusišypsojo. Jis buvo ne anglas ir dešimčia metų jaunesnis už Hardį, bet tasai jautėsi saugus tik karinės drausmės kiaute. Kareiviai paprastai sudvejodavo kreipdamiesi į jį žodžiais „pone leitenante“, bet Hardis džiaugsmingai išrėkdavo juos tvirtu ir griausmingu balsu.

Jis ėmė mikliai išsukinėti sprogdiklį, akumuliatorius buvo nebegyvas.

— Girdit mane? Švilptelėkit... Puiku, girdžiu. Paskutinįsyk užpilsiu deguonies. Tegu paputoja pusę minutės. Paskui pradėsim iš naujo. Dar sykį atšaldysim. Puiku, tuoj išimsiu tą velnią... Puiku, velnio nebėr.

Hardis klausėsi, viską užsirašinėjo tam atvejui, jeigu nutiktų kas nors negera. Nuo menkiausios kibirkštėlės Kipas atsidurtų liepsnose. Be to, bomboje galėjo slypėti kokia klasta. Kitas pionierius galėtų pasirinkti vieną iš dviejų variantų.

— Imu veržliaraktį.

Išsitraukė veržliaraktį iš marškinių kišenės. Buvo šaltas, ir Kipas patrynė jį delnais, kad apšiltų. Pradėjo atsukinėti žiedinę veržlę. Ta sukosi lengvai, ir Kipas pranešė tai Hardžiui.

Sargyba keičias Bekingemo rūmuos, — švilpaudamas dainelę, Kipas nuėmė veržlę ir tarpiklį ir numetė juos į vandenį. Pajuto, kaip jie pamažu ritasi prie jo kojų. Dar keturios minutės, ir viskas bus baigta.

Alisa teka už sargybos vado. Alisa sako: „Tarnaut kariuomenėj sunku“.

Dabar Kipas dainavo iš visos gerklės, kad sušiltų, — krūtinę stačiai gėlė nuo šalčio. Jis stengėsi atsilošti, atsitraukti nuo įšaldyto metalo. Tolydžio kėlė rankas prie sprando, vos šildomo saulės, paskui trynėsi jas valydamasis purvą, tepalą ir ledą. Buvo keblu žnyplėmis pasiekti sprogdiklio galvutę. Staiga jį apėmė siaubas: galvutė nulūžo ir atšoko.

— Negerai, Hardi. Sprogdiklio galvutė nulūžo. Atsiliepkit, girdit? Pats sprogdiklis įstrigo, negaliu jo pasiekt. Nėr už ko nutvert.

— O kaip ledas? — paklausė Hardis, per kelias sekundes pribėgęs prie duobės krašto.

— Laikysis kokias šešias minutes.

— Išlipkit, ir mes ją susprogdinsim.

— Ne, duokit man dar deguonies.

Jis iškėlė dešinę ranką ir delne pajuto šaltą kaip ledas metalinę dėžutę.

— Užpilsiu to šlamšto ant sprogdiklio viršaus, ten, kur nulūžo galvutė, o tada imsiu kalti metalą. Kalsiu, kol galų gale ką nors užgriebsiu. O dabar pasitraukit. Kalbėsiu su jumis per mikrofoną.

Jis vos tvardėsi pykdamas, jog taip atsitiko. „Šlamštas“, kaip jis vadino skystą deguonį, varvėjo ant drabužių, šnypštė tykšdamas į vandenį. Jis palaukė, kol užsitrauks šerkšnas, ir ėmė kalti metalą kaltu. Matydamas, jog nieko neišeina, nuplėšė skiautę nuo marškinių, įgrūdo tarp kalto ir metalo ir, apsiginklavęs mediniu kūjeliu, įniko įnirtingai tvatinti kaltą, net metalo atšaižos lakstė į šalis. Vienintelė apsauga nuo kibirkšties buvo marškiniai. Visa bėda, kad stingo pirštai. Jie nebesilankstė, buvo negyvi kaip akumuliatorius. Jis kalė metalą aplink atšokusią galvutę. Gremžė lizdo šonus tikėdamasis, jog anestezuota bomba nereaguos į tą operaciją. Kirsdamas tiesiai galėtų kliudyti kapsulę ir sukelti sprogimą.

Prabėgo dar penkios minutės. Hardis nė nemanė trauktis nuo duobės krašto, priešingai — garsiai skaičiavo, kiek laiko apytikriai dar turi laikytis apšalas. Iš tiesų nė vienas to tikrai nežinojo. Nulūžus sprogdiklio galvutei, jie ėmė šaldyti kitą vietą, tačiau nors vanduo ir atrodė ledinis, vis dėlto buvo šiltesnis už metalą.

Tuomet jis kažką pastebėjo. Nebedrįso kaltu gremžti metalo. It sidabrinis ūselis virpėjo grandinės kontaktas. Kad galėtų jį pasiekti!.. Ėmė trintis rankas norėdamas susišildyti.

Giliai atsikvėpė, kelias sekundes pastovėjo nejudėdamas, paskui smailiomis žnyplėmis pergnybo kontaktą ir vėl atsikvėpė. Atėmė žadą, kai, atitraukiant ranką nuo kontakto, ją nutvilkė šerkšnas. Bomba buvo nebegyva.

— Sprogdiklis išvestas iš rikiuotės. Sprogalas nebepavojingas. Nusipelniau bučinio.

Hardis jau suko keltuvą, ir Kipas bandė įsitverti lyno, bet vargiai įstengė: rankos buvo apdegusios ir sustirusios, raumenys sustingę. Girdėdamas girgždant skrysčius, jis tik dar tvirčiau įsikibo į diržus, kuriais vis dar buvo susiveržęs. Pajuto, jog rudos kojos ištrūksta iš dumblo varžtų, sakytum iš pelkės traukiamas apgedęs lavonas. Štai kojos jau išnyra iš vandens. Pagaliau jis išlindo iš duobės į saulės šviesą, iš pradžių galva, paskui visas liemuo.

Jis kabojo pamažu sukdamasis galais sudurtų karčių kūgyje, kurio viršuje buvo parišti skrysčiai. Hardis apkabino jį drauge atpalaiduodamas diržus. Staiga Kipas pamatė didelį būrį žioplių, susigrūdusių daugmaž per dvidešimt metrų nuo duobės — labai arti, pernelyg arti nuo pavojingos vietos. Sprogus bombai, visi jie būtų žuvę. Aišku, Hardis negalėjo būti tenai, negalėjo liepti jiems pasitraukti toliau.

Netardami nė žodžio, jie žiūrėjo į tą indą, įsitvėrusį Hardžio peties, vargiai gebantį grįžti prie džipo su visa padaryne: įrankiais, metaliniais bidonais, antklodėmis ir matavimo prietaisais, vis dar veikiančiais, vis dar klausiai tiriančiais nebūtį duobės dugne.

— Nebepaeinu.

— Tik iki džipo. Vos keli žingsniai, pone leitenante. Paskui aš viską atnešiu.

Jiedu vėžlino tolydžio sustodami pailsėti. Jiems reikėjo praeiti pro žioplius, kurie apstulbę spoksojo į gležną rudaodį vyrą, basą, šlapia uniforma, ištįsusiu veidu, neveizdžiomis akimis. Tylėdami atsitraukė duodami kelią abiems vyrams. Prie džipo jį ėmė krėsti šaltis. Skaudžiai žilpino akis priekinio stiklo atšvaitai. Hardis gavo jam padėti pamažu užsiropšti ant šoninės sėdynės.

Hardžiui nuėjus, Kipas iš lėto pasitempė nusmukusias šlapias kelnes ir susisupo į antklodes. Liko besėdįs nejudėdamas. Buvo sužvarbęs, pervargęs, nebeturėjo jėgų net atsukti termoso su karšta arbata, gulinčio šalia pat ant sėdynės. Kalbėjo sau vienas: „Tenai man net baisu nebuvo. Nebent pykau ant savęs dėl žioplumo ir baiminausi galimos bombos klastos. Gyvuliškas savisaugos instinktas, ir tiek“.

O dabar, tarė sau, tik Hardis padeda man atvirsti žmogumi.

Karštomis dienomis San Džirolamo viloje visi trinkdavosi galvas: iš pradžių žibalu, kad neapeitų utelėmis, paskui vandeniu. Aukštielninkas, pasišiaušęs, užsimerkęs, kad ne taip pliekstų saulė, Kipas staiga pasijusdavo beginklis. Jam būdavo truputį nesmagu gulėti ta bejėgiška poza, jis atrodydavo sau panašus veikiau į mitologinį kūną negu gyvą būtybę ar žmogų. Hana atsisėsdavo šalia jau išdžiūvusiais kaštoniniais plaukais. Tokiomis akimirkomis jis pasakodavo apie savo tėvus ir kalėjime sėdintį brolį.

Jis atsisėsdavo ir, galvos krestelėjimu nusvėręs plaukus priekin, sausai juos išsitrindavo rankšluosčiu. Ji įsivaizduoja visą Aziją, stebėdama to vyriškio judesius. Jos vangumą, romią civilizaciją. Jis pasakoja apie šventus karžygius, ir ji tariasi, kad jis — vienas jų, rūstus ir aiškiaregis, tik tomis retomis saulėkaitos valandėlėmis nusišalinantis nuo Dievo, toks savas, kai vėl paguldo galvą ant stalo, kad saulė išdžiovintų plaukus, it grūdai paskleistus plačioje šiaudinėje kraitėje. Vienaip ar kitaip, jis buvo azijietis, paskutiniaisiais karo metais susiradęs tėvus anglus ir kaip klusnus sūnus ištikimai laikęsis jų gyvenimo taisyklių.

— O, anot mano brolio, aš kvailas, kad pasitikiu anglais. — Jis atsigręžė į ją saulėtomis akimis. — Kada nors, sako jis, man atsiversiančios akys. Azija tebesanti pavergtas žemynas, ir jis negalįs atsistebėti matydamas, jog mes stačia galva puolame į anglų karus. „Kada nors tau atsivers akys“, — nesiliauja kartojęs man brolis.

Pionierius kalba stipriai užsimerkęs, šaipydamasis iš metaforos — Aš jam atsakau, jog Japonija — dalis Azijos, tačiau sikhai žiauriai nukentėjo nuo japonų Malajuose. Bet brolis neklauso ir sako, jog anglai karia sikhus, kovojančius dėl nepriklausomybės.

Ji nusisuka susinėrusi rankas ant krūtinės. Amžina nesantaika pasaulyje. Amžina nesantaika. Eina į prieblandą, dienos aky tvyrančią viloje, ir atsisėda prie anglo.

Vakare, kai ji paleidžia jam plaukus, jis dar labiau atrodo priklausąs kitam žvaigždynui. Tūkstančio pusiaujų rankos globia priegalvį, vilnydamos spraudžiasi tarp jų, kai jiedu guli apsikabinę, skverbiasi į miego šuorus. Ji laiko apsikabinusi indų dievybę, laiko grūdus, kaspinus. Jai palinkus prie jo, viskas skleidžiasi. Ji apsivynioja jo plaukus aplink riešą. Jam krustelėjus, ji žiūri plačiai atmerktomis akimis, norėdama pamatyti elektros kibirkštis žiburiuojant jo plaukuose, palapinės tamsoje.

Vaikščiodamas jis visad jaučiasi susijęs su aplinkiniu pasauliu, eina pasieniais, palei aukščiausių terasų tvoras. Žvalgo paribius. Žiūrėdamas į Haną, mato dalį įdubusio skruosto kraštovaizdžio fone. Lygiai taip stebi čivylio skrydžio trajektoriją Žemės paviršiaus atžvilgiu. Jis žygiavo per Italiją kreipdamas akis į viską, išskyrus tai, kas laikina ir žmogiška.

Vienintelis dalykas, kuriuo jis niekad nesidomi, tai jis pats. Jo šešėlis saulėlydžio valandą, jo ranka, siekianti kėdės atkaltės, jo atspindys lange, kitų požiūris į jį. Karo metai jį išmokė, jog kliautis galima tik savimi.

Jis leidžia ištisas valandas su anglu, kuris primena jam Anglijoje matytą pušį nesveika šaka, svyrančią nuo metų naštos ir paremtą kito medžio kukiu. Ji stūksojo nelyginant sargybinis lordo Safolko sode ant skardžio, iš aukšto žvelgdama į Bristolio kanalą papėdėje. Jam atrodė, jog, nepaisant luošumo, medžio vidinė esybė yra nepaprasto taurumo, apdovanota atmintimi, savo spinduliavimu užgožiančia ligą.

Jis niekad nežiūri į veidrodžius. Vyniojasi ant galvos tiurbaną sode, stebeilydamas į apkerpėjusius medžių liemenis. Tačiau pastebi, jog Hana žirklėmis apsikarpiusi plaukus. Pažįsta jos alsavimą, kai veidu priglunda prie jos kūno, prie raktikaulio, ten, kur kaulas stačiai šviečiasi pro odą. Bet jeigu ji paklaustų, kokios spalvos jos akys, jis nesugebėtų atsakyti, nors ją ir dievina. Ji tuo neabejoja. Jis prapliuptų juoktis, imtų spėlioti, bet jeigu ji, juodaakė, pasakytų jam užsimerkusi, kad jos akys žalios, jis patikėtų. Jis įdėmiai žiūri tau į akis, bet nepastebi spalvos, — lygiai taip maistas, atsidūręs burnoje ar skrandyje, jam esti stačiai tyrė, neturinti nei skonio, nei savito pavadinimo.

Kam nors kalbant, jis mato lūpas, o ne akis ar jų spalvą, kuri, jo manymu, keičiasi nelygu apšvietimas ar paros metas. Lūpos išduoda nepasitikėjimą savimi, savikliovą, kitus būdo bruožus. Jo įsitikinimu, lūpos — sudėtingiausia veido dalis. Jis niekad nebūna tikras tuo, ką sako akys. Bet užtat sugeba įžiūrėti, kaip lūpos kietai susičiaupia, sugriežtėja ar, priešingai, reikalauja švelnumo. Dažnai, sprendžiant ką nors iš akių, galima susidaryti klaidingą įspūdį, tarkim, akį kliudžius saulės spinduliui.

Jis sieja draugėn viską, lyg kiekvienas dalykas būtų dalis tolydžio kintančios dermės. Jis mato Haną įvairiu laiku, įvairiose vietose, ir nuo to priklauso jos balso tonas, būdas ir netgi grožis, — lygiai taip nuo jūros visagalybės priklauso bangų liūliuojamos ir nešamos gelbėjimo valties likimas.

Jie įprato keltis auštant ir vakarieniauti gęstant paskutiniams saulės spinduliams. Vėlų vakarą tik viena žvakė spingsėdavo tamsoje, ligonio anglo galvūgalyje, arba puspilnė žibalinė lempa, jei tądien Karavadžui pasisekdavo apsirūpinti. Tačiau koridoriai ir kiti kambariai būdavo tamsūs, nelyginant palaidotas miestas. Ilgainiui jie išmoko vaikščioti tamsoje, atkišę rankas, pirštų galais liesdami sienas.

„Nebėr šviesos. Nebėr spalvų..“ — tyliai niūniuodavo Hana. Reikėjo atsisakyti Kipo nutrūktgalviško įpročio viena ranka laikantis turėklo šuoliais lėkti laiptais. Ji vaizduodavosi, kaip vieną gražią dieną jos kojos sumirga ore ir kerta į pilvą Karavadžui, kopiančiam laiptais aukštyn.

Prieš valandą ji užpūtė žvakę anglo kambaryje. Netverdama nuo karščio, nusiavė teniso batelius, atsisagstė ant krūtinės chalatą, rankoves pasiraitojo aukščiau alkūnių. Kaip gera būti netvarkingai!

Apatiniame vilos priestato aukšte, atstu nuo virtuvės, bibliotekos ir apleistos koplyčios, buvo oranžerija stiklinėmis sienomis. Keturios stiklinės sienos, stiklinės durys, o viduje — dengtas šulinys ir lentynos, nustatytos mirusiais augalais, kitados tikriausiai žydėjusiais šildomoje patalpoje. Ta oranžerija vis labiau primindavo jai herbariumą, atskleistą knygą, pridėtą sudžiūvusių augalų, vietą, kur įdomu žvilgtelėti einant pro šalį, bet nevalia žengti vidun.

Buvo antra valanda nakties.

Jie įėjo į vilą pro skirtingas duris: Hana – pro koplyčią, trisdešimt šešių laiptelių papėdėje, jis — iš kiemo šiaurės pusėje. Atsidūręs viduje, jis nusisegė laikrodį ir įkišo į nišą, kur stovėjo šventojo statulėlė. Šios vilos-ligoninės globėjas. Hanai nepatiko jo šviečiantis ciferblatas. Jis buvo be batų, tik vienomis kelnaitėmis. Žibintuvėlis, prisegtas prie rankos, buvo užgesintas. Nieko daugiau neturėjo. Valandėlę stovėjo tamsoje, liesas vaikinas, tamsus tiurbanas, ant nuogo riešo pakibusi tom. Atsikolė į vestibiulio kampą, tiesus kaip ietis.

Paskui tyliai įsmuko į oranžeriją. Įėjo virtuvėn ir iškart pajuto tamsoje šunį, pagavo jį ir virve pririšo prie stalo. Nuo virtuvės lentynos paėmė skardinę kondensuoto pieno ir grįžo į stiklinę patalpą, oranžeriją. Ranka perbraukęs per durų apačią, užčiuopė du įremtus mietelius. Įėjo ir, prieš uždarydamas duris, kyštelėjo ranką atgal — mieteliais vėl parėmė duris. Tam atvejui, jeigu ji būtų pastebėjusi... Paskui nusileido į šulinį. Žinojo, kad maždaug per metrą nuo paviršiaus ten yra tvirta skersinė lenta. Užvožė virš galvos dangtį ir susigūžė tardamasis, jog Hana jo ieško arba pati slapstosi. Ir įniko iš skardinės čiulpti kondensuotą pieną.

Ji įtarė, jog jis gali iškrėsti ką nors panašaus. Įėjusi į biblioteką, uždegė prisegtą prie rankos žibintuvėlį ir nutykino palei lentynas, prikrautas knygų nuo jos kulkšnų iki nematomo viršaus. Durys buvo uždarytos, tad iš koridoriaus šviesos nebuvo matyti. Tik iš lauko galėjai pastebėti atšvaitus pro stiklines duris. Ji stabčiojo kas keli žingsniai, tarp gausybės itališkų knygų ieškodama geros angliškos, kad galėtų ją padovanoti ligoniui anglui. Ilgainiui ji pamėgo tas knygas italų meistrų įrištomis nugarėlėmis, puošniais priešlapiais, šilkiniu popierium uždengtomis spalvotomis iliustracijomis, drobės aptaisais, jų kvapą ir net braškėjimą, pasigirstantį per staigiai verčiant lapus, lyg lūžtant neregimai eilei smulkių kauliukų. Ji stabtelėjo dar sykį. „Parmos vienuolynas“.

Jei kada nors baigsis mano bėdos, — tarė jis Klelijai, — važiuosiu į Parmą pažiūrėti tų nuostabių paveikslų, ir tuomet jūs teiksitės prisiminti šitą vardą: Fabricijas dėl Dongas.

Karavadžas gulėjo ant kilimo kitame bibliotekos gale. Žiūrint iš tamsos, jam dingojos, jog kairė Hanos ranka yra gryno fosforo: ji švietė knygas, rusvais atšvaitais margino jos tamsius plaukus, degė suknelės kartūno ir petį dengiančios pūstos rankovės dugne.

Jis išlipo iš šulinio.

Paskui daugmaž metro skersmens šviesos ratas aplink jos ranką išsiplėtė ir pranyko juodumoje, ir Karavadžui pasirodė, kad tarp jųdviejų atsivėrė tamsos slėnis. Ji pasikišo po dešine ranka knygą rudais aptaisais. Jai tolstant, šviesa sliuogė knygų nugarėlėmis, vieną po kitos akimirką išplėšdama iš nebūties.

Ji atėjo į metus. Ir dabar jis ją mylėjo labiau negu tada, kai geriau ją suprato, kai ji buvo tėvų atvaizdas. Dabar ji buvo tokia, kokia norėjo būti. Jis žinojo, kad, susidūręs su ja gatvėje, kur nors Europoje, būtų pagalvojęs, jog ji tarytum kažkur matyta, bet nebūtų jos pažinęs. Tą vakarą, kai pirmąsyk atėjo į vilą, jis nuslėpė nuostabą. Asketiškas Hanos veidas, šaltas iš pirmo žvilgsnio, buvo savito giedrumo. Jis suprato, jog per paskutinius du mėnesius jis pats pasidarė toks, kokia ji tapo. Sunkiai galėjo patikėti, kad jam malonu matyti tokį jos pasikeitimą. Prieš kelerius metus jis bandė įsivaizduoti, kokia jis bus suaugusi, bet prasimanė moterį, apdovanotą jo bendruomenės žmonėms būdingais bruožais. Ne šitą nuostabią nepažįstamąją, kurią būtų galėjęs mylėti juo stipriau, nes pats nebuvo niekojai įdiegęs.

Išsitiesusi ant sofos, ji atsuko lempą į save, kad galėtų skaityti, ir įgulė į knygą. Vienu tarpu kilstelėjo galvą, pasiklausė ir skubiai užgesino šviesą.

Ar ji jautė, kad jis yra kambaryje? Karavadžas susivokė, jog per garsiai šnopuoja, jog jam sunku kvėpuoti lygiai, vienodai. Šviesa vėl plykstelėjo ir užgeso.

Staiga tarytum visas kambarys sujudo aplink Karavadžą. Jis girdėjo brazdant iš visų pusių, stebėdamasis, jog niekas jo neliečia. Kambaryje buvo vaikinas. Karavadžas žengė prie sofos, atkišo ranką priekin, prie Hanos. Jos nebebuvo. Tuo metu, kai jis atsitiesė, kažkas apglėbė jam kaklą, suspaudė ir patraukė atgal. Ryški šviesa tvykstelėjo į akis, ir jiedu dusdami virto ant grindų. Ranka su žibintuvėliu vis dar spaudė jam gerklę. Šviesoje pasirodė nuoga koja, šmėkštelėjo Karavadžui prieš akis ir primynė kaklą šalia tysančiam vaikinui. Užsidegė dar vienas žibintuvėlis.

— Nepaspruksi. Nepaspruksi.

Abu vyrai žvelgė nuo grindų į tamsų Hanos siluetą virš šviesos rato. Ji dainavo: „Nepaspruksi. Nepaspruksi. Karavadžas padėjo: jis švokščia kvėpuodamas! Žinojau, kad jis čia. Jis buvo mano jaukas“.

Ji dar stipriau primynė vaikinui kaklą.

— Pasiduok! Prisipažink, kad pralaimėjai.

Karavadžas ėmė drebėti vaikino smaugiamas, visas pasruvęs prakaitu, nepajėgdamas grumtis. Abu žibintai švietė jam tiesiai į veidą. Reikėjo pašokti, kad ir ropomis bėgti nuo to siaubo. Prisipažink. Jauna moteris kvatojo. Jis prislopino balsą prieš prabildamas, tačiau jie veik nesiklausė, to nuotykio įaudrinti. Jis pagaliau ištrūko iš silpstančių vaikino gniaužtų ir, netardamas nė žodžio, išėjo iš kambario.

Jiedu radosi tamsoje. „Kur tu?“ — klausia ji. Ir greit pasitraukia. Jis atsistoja taip, kad ji atsitrenktų į jo krūtinę ir atsidurtų jo glėbyje. Ji uždeda ranką jam ant sprando, lūpomis priglunda prie jo lūpų. „Kondensuotas pienas! Kondensuotas pienas per varžybas!“ Ji priglaudžia lūpas prie jo kaklo, prakaito, ragauja tą vietą, kurią buvo primynusi basa koja. „Noriu tave matyti“. Jis uždega šviesą ir mato ją, dulkėmis apėjusį veidą, į kasą supintus plaukus, kad neprigertų prakaito. Plačią šypseną.

Jis kiša savo laibas rankas į jos dukslias rankoves, uždeda jai ant pečių. Jeigu ji atšlytų, jo rankos sektų iš paskos. Ji lošiasi, visu svoriu atsilenkia, tikra, kad jis nepaleis, tvirtai laikys rankomis, kad ji nesusitrenktų virsdama aukštielninka. Tuomet jis susiriečia, užverčia kojas, laikosi jos tik rankomis ir lūpomis, o visas kūnas — vabzdžio maldininko uodega. Žibintuvėlis tebėra prisegtas prie kairės rankos, nuogos ir aprasojusios prakaitu. Jos veidas atsiduria šviesos rate: ji bučiuoja, laižo, uosto Kipą. Jis šluostosi kaktą į jos drėgnus plaukus.

Staiga jis leidžiasi vaikščioti po biblioteką, pionieriaus žibintuvėlio šviesa švaistosi po kambarį, kurį visą savaitę jis tvarkė rankiodamas visokiausius sprogdiklius, kad niekam negrėstų pavojus. Lyg ta patalpa pagaliau būtų išsivadavusi nuo karo, vėl tapusi nebe veiksmų zona ar vietovė. Jis vaikščioja su žibintuvėliu, mosuodamas ranka, nutvieksdamas čia lubas, čia kvatojančios moters veidą, kai eina pro šalį. O ji, užsilipusi ant sofos atkaltės, žiūri iš viršaus į jo blizgantį liekną kūną. Eidamas pro šalį, jis mato, kaip ji pasilenkusi šluostosi rankas į suknelės apačią. „Nepaspruksi, nepaspruksi, — dainuoja ji. — Aš mohikane iš Danfort aveniu“.

Ji užšoka jam ant pečių, jos žibintuvėlio spindulys šliaužia aukštai sukrautų knygų nugarėlėmis. Mostaguoja rankomis, kai jis ima suktis vietoje, virsta priekin lyg negyva, įsikimba jam į šlaunis, rangydamasi išsmunka iš jo gniaužtų ir aukštielninka išsitiesia ant nudryžusio kilimo, vis dar skleidžiančio senų liūčių plėkus, ant dulkių ir nešvarumų, limpančių prie drėgnų rankų. Jis palinksta prie jos, ji siekia jo žibintuvėlio ir užgesina šviesą. „Laimėjau, tiesa?“ Įėjęs į biblioteką, jis dar nepasakė nė žodžio. Jis atsiliepia galvos mostu, kuris jai taip patinka, lyg linktelėja, lyg papurto galą nesutikdamas. Šviesa jį akina. Jis užgesina jos žibintuvėlį, idant jiedu abu būtų lygūs tamsoje.

Tą mėnesį jiedu gyvena drauge ir miega vienas šalia kito. Oficialus celibatas. Jie suvokia, jog meilė — tai dar nepasiekta civilizacija, dar nepažinta šalis. Meilė — tai nuomonė, kurią susidarai apie jį arba ją. Nenoriu, kad mane jodytum. Nenoriu tavęs jodyt. Nežinia, kaip jie tai perprato, būdami tokie jauni. Gal sužinojo iš Karavadžo, kuris vakarais pasakoja apie savo kartą, apie švelnumą, gimstantį kiekvienai mylimo žmogaus ląstelei tą dieną, kai supranti, jog jis mirtingas. Šiaip ar taip, mirties metas. Vaikino geismas užgesdavo tik kietai įmigus Hanos glėbyje, jos orgazmas priklausė daugiau nuo mėnulio fazių, nuo kūno įsitempimo nakties metu.

Kiekvieną vakarą jo smailių bruožų veidas glausdavosi prie jos šono. Nagais brėždama ratus ant jo nugaros, ji atgaivino jam seniai pamirštą malonumą būti kasomam. Vieną tų malonumų, kurių prieš daugelį metų jį išmokė ayah. Už visą palaimą ir ramybę, patirtą vaikystėje, Kipas buvo dėkingas jai, anaiptol ne motinai, kurią mylėjo, ne broliui ir ne tėvui, su kuriais žaidė. Kai ko nors išsigąsdavo ar negalėdavo užmigti, ayah įmindavo, ko jam reikia, užmigdydavo jį kasydama siaurą liesą nugarą. Ta artima prašalaitė, kilusi iš pietų Indijos, gyveno pas juos, padėdavo namų ruošoje, virdavo ir nešdavo į stalą, augino savo vaikus jų šeimos lizde, o dar anksčiau rūpinosi jo vyresniuoju broliu, veikiausiai geriau už pačius tėvus žinodama kiekvieno vaiko charakterį.

Tai buvo abipusė meilė. Paklaustas, ką labiausiai mylėjo, Kipas būtų pirmiausia paminėjęs auklę ir tik paskiau motiną. Jos rūpestinga meilė jam buvo svarbesnė už kraujo saitus ar fizinę meilę moteriai. Vėliau jis suprato, jog visą gyvenimą ieškojo tokios meilės už šeimos ribų. Platoniško artumo ar kartais lytinio suartėjimo su kokia svetima moterimi.

Tik sulaukęs tam tikro amžiaus, sugebėjo tai suvokti, paklausti save, ką iš tikrųjų labiausiai mylėjo.

Tik vieną kartą pajuto, kad ir jis gali suteikti jai paguodą, nors jau žinojo, kokią meilę jai puoselėja. Tą dieną, kai mirė motina, įsmuko į jos kambarėlį ir apkabino staiga susenusį jos kūną. Tyliai atsigulė šalia jos, gedinčios ankštame tarnaitės kambarėlyje, kur ji raudojo graudžiai ir drauge pagal visas apeigų taisykles. Žiūrėjo, kaip ji varvina ašaras į mažytę stiklinaitę, priglaudusi ją prie skruosto. Žinojo, kad nešis ją į laidotuves. Gulėjo prie jos sulinkusios nugaros, o kai ji pagaliau apsiramino, tik retkarčiais krūptelėdama visu kūnu, ėmė ją kasyti iš pradžių per sarį, paskui, jį praskleidęs, nuogą nugarą, — lygiai taip dabar Hana mėgavosi tuo švelnumo menu, kai jo nagai gremžė milijonus odos ląstelių ten, palapinėje, kur 1945-aisiais mažame kalvose išsimėčiusiame miestelyje susitiko jųdviejų žemynai.

IX Plaukikų grota

Buvau pažadėjęs jums papasakoti, kaip ateina meilė.

Jaunuolis, vardu Džefris Kliftonas, susitiko Oksforde bičiulį, kuris jam papasakojo, ką mes darome. Susisiekė su manim, rytojaus dieną vedė ir po dviejų savaičių su žmona išskrido į Kairą. Jų medaus mėnuo ėjo į pabaigą. Štai čia ir prasideda mūsų istorija.

Kai susitikau Keteriną, ji buvo ištekėjusi. Ištekėjusi moteris. Kliftonas išlipo iš lėktuvo, ir staiga, visai netikėtai — buvome numatę, jog ekspedicijoje dalyvaus jis vienas, — pasirodė ji. Chaki spalvos šortais, kaulėtais keliais. Tuo metu dėl dykumos ji iš proto kraustėsi. Kliftono jaunatvė man patiko labiau negu jaunos žmonos aistra. Jis buvo mūsų lakūnas, ryšininkas, žvalgas. Jis buvo Naujasis amžius, kuris skraido virš dykumos ir mėto pranešimus — ilgus spalvotus kaspinus, nurodydamas mums kelio kryptį. Dievino ją kaip ir visi mes. Keturi vyriškiai ir moteris su vyru, žodžių srautu išliejančiu medaus mėnesio džiaugsmą. Jiedu išskrido į Kairą, po mėnesio grįžo, ir beveik nieko nebuvo pasikeitę. Tiesa, ji atrodė truputį romesnė, bet jisai — vis toks pat jaunatviškas. Ji sėdėdavo ant benzino statinės palinkusi į priekį, pasidėjusi smakrą ant delnų, alkūnėmis įsirėmusi į kelius, įsmeigusi akis į vėjo plaikstomą brezentą, o Kliftonas giedodavo jai ditirambus. Bandėme jį nuo to atpratinti traukdami per dantį, bet niekas nedrįso tiesiai jam sakyti, kad surimtėtų, — tai būtų buvęs lyg kėsinimasis į jo prigimtį.

Po to mėnesio Kaire ji pasidarė nekalbi, skaitė įgulusi į knygas, užsidariusi savyje, tarytum būtų kas nutikę, tarytum ji būtų staiga perpratusi tą stebuklingą dalyką apie žmogaus prigimtį — kad ji galinti pasikeisti. Beje, ištekėjus už nuotykių ieškotojo, jai nebuvo reikalo bendrauti su visais kaip anksčiau. Ji stengėsi pažinti save. Sunku buvo į tai žiūrėti, juo labiau kad Kliftonas tiesiog nematė jos pastangų lavintis.

Ji skaitė viską apie dykumą. Galėjo kalbėti apie Uveinatą, apie dingusias oazes, buvo prisigraibsčiusi netgi tik specialistams įkertamų straipsnių.

Buvau penkiolika metų vyresnis, suprantat. Tokio amžiaus, kai tariausi esąs vienas tų ciniškų, bjaurių romanų personažų. Netikiu pastovumu, neblėstančia meile. Buvau penkiolika metų vyresnis. Bet ji buvo protingesnė. Troško permainų labiau, negu tikėjausi.

Kas atsitiko per jų atidėtą medaus mėnesį Nilo žiotyse, netoli Kairo, kad ji taip pasikeitė? Matėme juos kurį laiką, — jiedu atvyko dviem savaitėms praslinkus po vestuvių Češyre. Jis atsivežė jauną žmoną, nes negalėjo nei jos palikti, nei netesėti mums duoto žodžio. Medoksui ir man. Mudu būtume įsiutę. Štai kodėl jos kaulėti keliai tądien pasirodė iš lėktuvo. Tokia mūsų istorijos pradžia. Tokia situacija.

Kliftonas liaupsino jos rankų grožį, gurnelių dailumą. Vaizdingai piešė, kaip ji plaukioja. Pasakojo apie paskutinės mados bidė viešbučio kambaryje. Apie jos žvėrišką apetitą per pusryčius.

Į visa tai neatsiliepdavau nė žodžiu. Kartais nebent, jam kalbant, kilstelėdavau akis pagaudamas jaunos moters žvilgsnį, mano bežadės nevilties liudytoją, paskiau — jos santūrią šypseną. Gana ironišką. Buvau vyresnis už ją. Apsitrynęs žmogus, prieš dešimt metų pėsčiomis nukeliavęs iš Dakhlos oazės į Džilf Kebirą, nubraižęs Farafros žemėlapį, pažįstąs Kirenaikę ir ne kartą pasiklydęs Smėlio jūroje. Kai ji susipažino su manimi, jau buvau apklijuotas visomis tomis etiketėmis. Jai tereikėjo vos vos pasisukti, kad pamatytų Medoksą, aplipintą tokiomis pat etiketėmis. Tačiau, išskyrus Geografų draugiją, niekas daugiau nebuvo apie mus girdėjęs: mes buvome priešakinė sauga to kulto, su kuriuo ji netikėtai susidūrė, ir tik todėl, kad ištekėjo už Kliftono.

Žodžiams, kuriais vyras ją liaupsino, ji neteikė reikšmės. Bet aš esu tas žmogus, kurio gyvenime — keliautojo ir tyrinėtojo gyvenime — žodžiai turi ypatingą prasmę. Kaip ir gandai bei padavimai. Žemėlapiai. Raštais išmargintos puodų šukės. Švelnūs žodžiai. Dykumoje kartoti ką nors — tai šliūkštelėti vandens ant žemės. Šičia aidas lekia šimtus kilometrų.

Mūsų ekspedicija buvo per penkiasdešimt mylių nuo Uveinato. Mudu su Medoksu turėjome vykti žvalgybon, o Kliftonai su kitais — laukti mūsų sugrįžtant. Nebeturėdama ko skaityti, ji paprašė mane knygų. Turėjau tik žemėlapių. „O ta knyga, kur skaitot vakarais?“ — „Herodotas.

Norit?“ – „Vargu. Jei ten yra kas nors asmeniškai — „Ten susirašau savo pastabas. Įsiklijuoju iškarpų. Visad ją nešiojuos su savimi — „Atleiskit už įkyrumą“. — „Grįžęs parodysiu jums. Paprastai visad pasiimu ją išvykdamas kelionėn“.

Mudu kalbėjomės labai pagarbiai ir mandagiai. Paaiškinau, jog tai veikiau mano užrašai, ir ji atlyžo. Tad išvykau nieku gyvu nesijausdamas savanaudis. Padėkojau, kad ji tokia maloni ir supratinga. Kliftono nebuvo. Buvome vieni. Kai ji priėjo, kroviausi mantą savo palapinėje. Esu žmogus, atsisakęs didumos etiketo taisyklių, bet kartais man patinka geros manieros.

Mudu grįžome po savaitės. Išsiaiškinome daugelį dalykų, atskleidėme kai kurių sąsajų. Buvome geros nuotaikos. Stovykloje visi drauge atšventėme tą žygį. Kliftonas visad būdavo greitas rengti tokias šventes. Jo pavyzdys buvo užkrečiamas.

Ji priėjo su puodeliu vandens. „Sveikinu! Džefris jau viską man papasakojo...“ — „Šit kaip?“ — „Prašom išgert“. Ištiesiau ranką, ir ji pastatė puodelį man ant delno. Vanduo atrodė labai šaltas palyginti su tuo, kurį paprastai siurbčiodavome iš gertuvių. „Džefris surengė šventę jūsų garbei. Rašo dainą ir nori, kad padeklamuočiau jums eilėraštį, bet aš turiu kitą sumanymą“. — „Štai knyga, pasklaidykit“. Ištraukiau knygą iš kuprinės ir padaviau jai.

Po vaišių ir žolių arbatos Kliftonas atnešė ilgai slėptą butelį konjako. Jį reikėjo išgerti Medoksui pasakojant apie mūsų kelionę, Kliftonui dainuojant savo šmaikščią dainelę. Paskui ji ėmė skaityti „Istorijas“, Kandaulo ir jo karalienės nutikimą. Aš visad greit perbėgu akimis tą istoriją. Ji yra knygos pradžioje ir neturi nieko bendra su mane dominančiu laikotarpiu ir vietovėmis. Bet, šiaip ar taip, tai garsi istorija. Kaip tik ją ir pasirinko Keterina.

Tasai Kandaulas aistringai mylėjo savo žmoną ir, aistros apakintas, galvojo, kad jo žmona pati gražiausia pasaulyje. Gygui, Daskilo sūnui (visą ietininkų mėgstamiausiam), be saiko liaupsindavo savo žmonos grožį.

— Klausai, Džefri?

— Taip, meilute.

Tarė kartą jis Gygui: „Gygai, man rodos, tu netiki manimi, kai tau pasakoju apie žmonos grožį, — mat žmonės veikiau tiki akimis nei ausimis. Tai va, suraski dingstį ją pamatyti nuogą “.

Čia galima padaryti ne vieną išvadą. Žinant, jog vėliau Gygas tapo karalienės meilužiu ir Kandaulo žudiku. Aš dažnai atsiversdavau Herodotą ieškodamas geografinių nuorodų. Tačiau Keterinai tai buvo langas į jos gyvenimą. Skaitė ji budriu balsu. Nuo knygos nekėlė akių: atrodė, jog skaitydama klimpsta į lakųjį smėlį.

„Žinoma, aš tikiu, jog tavo žmona visų moterų gražiausia, ir maldauju: nereikalauki to, ko man nevalia daryti“. Bet karalius į tai jam atsakė: „Nusiraminki, Gygai, tau nėra ko baimintis: nemanyki, kad aš noriu tave išmėginti, ir nebijoki mano žmonos rūstybės, nes aš viską padalysiu taip, kad ji netgi nesusivoks, jog tu ją mate“.

Šit kaip įsimylėjau moterį, skaičiusią man ypatingą Herodoto istoriją. Girdėjau jos žodžius, tariamus kitapus laužo, bet nekėliau akių net tada, kai ji erzino vyrą. Gal ji skaitė kam vienam. Gal pasirinko tą istoriją, paskatinta kokio tik jiedviem žinomo dalyko. Ta istorija stačiai sukrėtė ją savo panašumu į jųdviejų gyvenimą. Tikrovėje staiga atsivėrė takas. Ji net nesusivokė žengianti pirmą klaidingą žingsnį. Tuo esu tikras.

„Įvesiu tave į kambarį, kur mudu miegame, ir paliksiu už pravirų durų; kai tik atsidursiu viduje, žmona irgi eis gulti. Prie durų stovi kėdė, ten žmona nusirengdama susideda drabužius, ir tu galėsi žiūrėti į ją kiek tinkamas“.

Tačiau karalienė pastebi Gygą, tam nueinant nuo miegamojo. Supranta, ką padarė vyras, bet, kad ir mirdama iš gėdos, nesurinka... Išlaiko ramybę.

Keista istorija. Ar ne, Karavadžai? Vyro tuštybė pasiekia tokį tašką, jog jis geidžia, kad jam visi pavydėtų. Arba geidžia, kad juo tikėtų, nes jam atrodo, jog juo netikima. Tai anaiptol ne Kliftono paveikslas, bet jis netrukus tampa tos istorijos veikėju. Vyro elgesys stebina, bet jis būdingas žmogui. Vienaip ar kitaip, atrodo tikroviškas.

Rytojaus dieną karalienė kviečia Gygą ir siūlo jam alternatyvą.

„Gygai, dabar prieš tave du keliai, ir aš tau leidžiu pasirinkti vieną: arba nužudyki Kandaulą ir imki mane, o sykiu ir visą Lidijos karalystę, arba būsi nudėtas vietoje, tad nebeturėsi progos visada klausyti Kandaulo ir matyti tai, ko tau nevalia matyti. Vienam jųdviejų priklauso mirti: arba jam, to sąmokslo sumanytojui, arba tau, nedorėliui, mačiusiam mane nuogą“.

Tad karalius nužudomas. Prasideda Nauja era. Gygas apdainuojamas trimetriais jambais. Jis buvo pirmasis barbaras, atnašavęs aukas Delfuose. Jis karaliavo Lidijoje dvidešimt aštuonerius metus, tačiau mes prisimename jį nebent kaip nepaprastos meilės istorijos antraeilį veikėją.

Ji nustojo skaityti ir pakėlė galvą. Atstu nuo lakiojo smėlio. Ji brendo. Galia perėjo į kitas rankas. Pasakojimo dėka aš įsimylėjau.

Žodžiai, Karavadžai. Jie yra galingi.

Kliftonai būdavo arba su mumis, arba gyvendavo Kaire. Kliftonas ten dirbo kitą darbą anglams, dievai žino kokį, tikriausiai vyriausybėje turėjo dėdę. Buvo tai prieš pat karą. Tuo metu miestas knibždėjo visų tautų žmonių, kurie vakarais rinkdavosi Gropyje paklausyti koncertų ir šokdavo iki ryto. Jiedu buvo jauna pora, gerai žinoma ir gerbiama, o aš gyvenau už Kairo rinktinės visuomenės ribų. Jie mėgavosi visais malonumais. Lankydavosi aukštuomenės renginiuose, į kuriuos ir man kartais pasisekdavo įsmukti. Iškilmingi pietūs, šventės soduose. Dalykai, kurie paprastai manęs nedomino, bet dabar negalėjau be jų apsieiti, nes žinojau, jog turėsiu progą ją susitikti. Esu žmogus, kuris pasninkauja, iki suranda, ko nori.

Kaip viską jums paaiškinti? Rankomis? Nupiešti ore stalkalnio ar uolos apybraižas? Beveik metai, kai ji buvo mūsų ekspedicijoje. Matydavau ją, kalbėdavau su ja. Ištisai būdavome kartu. Vėliau, kai įsitikinome, jog jausmas abipusis, širdį užplūdo ankstesnio gyvenimo akimirkos: ranka, stipriai įsikibusi į tavo ranką kopiant skardžiu šlaitu, žvilgsnis, nepastebėtas ar klaidingai suprastas, dabar turėjo kitą prasmę.

Tuo metu retokai lankydavausi Kaire, daugmaž kartą per tris mėnesius. Egiptologijos institute dirbau prie savo knygos „Naujausi tyrimai Libijos dykumoje“, kasdien vis labiau įsitraukdamas į tekstą, lyg dykuma būtų buvusi beveik čia pat, popieriaus lape, kaip rašalo kvapas, iš parkerio mušąs į nosį. Ir drauge grūmiausi su ja, rodės, tokia artima, jog mačiau ją kaip gyvą, mačiau jos lūpas, įtemptas kelio sausgysles, baltutėlę pilvo plokštumą, berašydamas knygą, žemėlapiais iliustruotą glaustą ir dalykišką septyniasdešimties puslapių apžvalgą. Nesugebėjau atitolinti jos kūno nuo popieriaus lapo. Troškau dedikuoti tą monografiją jai, jai, jos balsui, jos kūnui, vaizduodamasis, kaip ji, rausvai balta, keliasi iš lovos, įsitempusi it didelis lankas, tačiau skyriau tą knygą karaliui, tvirtai įsitikinęs, jog mano aistra susilauks pajuokos, jog bus atsakyta vien mandagiu ir sutrikusiu galvos linktelėjimu.

Pasidariau dar oficialesnis jos draugijoje. Tai man būdinga. Lyg varžydamasis jau regėto jos nuogumo. Europietiška laikysena. Man, taip neįprastai perkėlusiam ją į savo apybraižą apie dykumą, buvo būdinga tiesiogiai bendraujant aprengti ją šarvais.

Pašėlusi poezija atstoja

Moterį, mylimą ar trokštančią meilės,

Pašėlusi rapsodija, tikrovės klastotė.

Hasaneino Bėjaus, 1923-ųjų ekspedicijos veterano, sodelyje ji pasitiko mane su Raundelu, gubernatoriaus patarėju. Paspaudė man ranką, paprašė jį atnešti jai kokio gėrimo ir, atsisukusi į mane, tarė: „Pagrobkit mane“. Raundelas grįžo. Lyg būtų įdavusi man peilį į rankas. Po mėnesio tapau jos meilužiu. Tame kambaryje, žvelgiančiame į turgų, šiauriau papūgėlių gatvės.

Suklupau koridoriuje ant mozaikinės aslos, veidu įsikniaubiau į sijono klostes, jos burna atsidavė sūrių pirštų skoniu. Prieš pasotindami lig valiai savo alkį, mudu abu atrodėme it keista statula. Jos pirštai krapštė smėlį iš mano praretėjusių plaukų. Aplink mus buvo Kairas ir visos jo dykumos.

Ar aš geidžiau jos jaunatvės, jos liauno patyrusios paauglės kūno? Jos sodai buvo tie patys sodai, kuriuos minėjau pasakodamas jums apie sodus.

Jos kakle buvo duobutė, kurią vadinome Bosforu. Nuo jos peties smigdavau į Bosforą. Ten ilsindavau akis. Atsiklaupdavau, o ji klausiamai žvelgdavo apačion, lyg būčiau buvęs ateivis iš kitos planetos. Moteris klausiamu žvilgsniu. Jos vėsi ranka, netikėtai atsidūrusi man ant sprando, autobusu riedant į Kairą. Staigus meilės protrūkis tarp Khedive Ismailo tilto ir Tiperario klubo, važiuojant aklinu taksi. Arba saulės kiaurai peršviečiami jos nagai, kai muziejaus trečiojo aukšto koridoriuje ji ranka uždengia man veidą.

Na, o mums labiausiai rūpėjo nepakliūti į akis vienam žmogui. Tačiau Džefris Kliftonas buvo anglų sistemos belaisvis. Jo giminės šaknys siekė Kanuto Didžiojo laikus. Sistema, savaime suprantama, negalėjo atskleisti Kliftonui, vedusiam vos prieš vienuolika mėnesių, žmonos neištikimybės, bet pradėjo fiksuoti prasižengimą, sistemos kliautį. Sistemai buvo žinomas kiekvienas mudviejų žingsnis nuo pat pirmos nevykusios mūsų sueities Semiramidės viešbučio tarpuvartėje.

Aš neėmiau galvon jos komentarų apie vyro gimines. Na, o Džefris Kliftonas, lygiai kaip mudu, menkai išmanė apie milžinišką anglų voratinklį, pakibusį virš mūsų galvos. Tačiau asmens sargybinių klubas sekė ir saugojo jos vyrą. Tik Medoksas, aristokratas, priklausęs įvairioms karinėms draugijoms ir klubams, žinojo apie tuos neregimus raizgus. Jis labai taktiškai perspėjo mane, kad saugočiausi to pasaulio.

Aš nešiojausi Herodotą, o Medoksas, šventasis vedybiniame gyvenime, nešiojosi „Aną Kareniną“, vis iš naujo skaitydamas tą meilės ir apgaulės romaną. Kartą — per vėlai, kad galėtume sustabdyti mūsų pačių įjungtą mechanizmą, — jis bandė Anos Kareninos brolio žodžiais nusakyti man Kliftono pasaulį. Duokit man knygą. Klausykit.

Pusė Maskvos ir Peterburgo buvo Oblonskio draugai arba giminės.

Jis gimė tarp tų, kurie buvo ar vėliau pasidarė šios žemės viešpačiai. Trečdalis valstybės vyrų, vyresnės kartos žmonių, buvo jo tėvo draugai ir pažinojo jį nuo lopšio... Žodžiu, visi žemės gėrybių skirstytojai buvo jo tėvo draugai ir negalėjo palikti saviškio nelaimėje... Reikėjo tik neprieštarauti, nepavydėti, nesiginčyti, neįsižeisti, o tai buvo priešinga jo įgimtam gerumui.

Man patinka, kaip jūs nykščiu spragtelėjate per švirkštą, Karavadžai. Pirmąsyk, kai Hana suleido man morfijų jums esant, stovėjote prie lango ir, vos išgirdę silpną jos nago kaukštelėjimą į stiklą, staigiai atsigręžėte. Pažįstu draugus. Kaip meilužis pažįsta kitus meilužius, nors ir kaip jie dangstytųsi.

Moterys iš meilužio nori visko. Ir man pernelyg dažnai norėdavosi prasmegti kiaurai žemes. Kaip armijos pradingsta smėlynuose. Be to, buvo dar jos baimė vyro, jos tikėjimas savo geru vardu, mano negęstantis troškimas nepriklausomybės, mano pradingimai, jos įtarinėjimai, mano netikėjimas jos meile. Slaptos meilės paranoja ir klaustrofobija.

— Man regis, tu jau nebeturi nieko žmogiška, — sakydavo ji man.

— Ne aš vienas išdavikas.

— Man regis, tau nusispjaut į tai, kas mudu sieja. Tu praleki pro šalį, bijodamas ir neapkęsdamas nuosavybės, priklausomybės, viešumo. Tariesi, jog tai dorybė. Bet man tai atrodo nežmogiška. Jei tave pamesiu, ko ieškosi? Ar susirasi kitą meilužę?

Niekojai neatsakydavau.

— Sakyk, jog tai netiesa, velniai rautų!

Ji amžinai norėdavo žodžių, gerte juos gerdavo. Tarpo tarp jų. Žodžiai atverdavo jai akis, suteikdavo viskam prasmę ir formą. O aš maniau, jog žodžiai iškreipia jausmus kaip vandens atspindžiai lazdą.

Ji grįžo pas vyrą.

Dabar, nuo šios gyvenimo akimirkos, sukuždėjo ji, mudu arba amžinai pražudysime savo sielas, arba išganysime.

Jūra nuslūgsta, kodėl negali nuslūgti meilė? Išnyko Efeso uostai, Heraklito upės, vietoj jų radosi dumblu užslinkusios žiotys. Kandaulo žmona tapo Gygo žmona. Bibliotekos sudegė.

Kaip pavadinti mudviejų ryšį? Tai artimųjų išdavystė ar kitokio gyvenimo geismas?

Ji parbėgo namo pas vyrą, o aš susiradau prieglobstį baruose.

Žiūrėsiu į mėnulį,

bet matysiu tave.

Tas senis Herodotas! Be perstojo niūniuodamas arba dainuodamas tą dainelę, kaip karštą geležį kaldamas eiles, atitinkančias gyvenimą. Žmogus išsilaižo vienaip ar kitaip, slapčia ko nors netekęs. Vienas jos pažįstamas pastebėjo mane sėdint pas prieskonių pirklį. Kartą ji gavusi iš jo alavinį antpirštį šafrano. Maža ką gauni.

Ir jei Benoldas, matęs mane sėdint drauge su prieskonių pirkliu, paminėjo tai per pietus, prie stalo, kur sėdėjo jinai, kaip būčiau turėjęs jaustis aš? Būčiau turėjęs džiaugtis sužinojęs, kad ji vis dar prisimena žmogų, padovanojusį jai kuklų daiktelį, alavinį antpirštį, kurį ji nešiojo tamsia grandinėle pasikabinusi ant kaklo dvi dienas, kol buvo išvykęs vyras? Šafranas vis dar buvo antpirštyje: tai liudijo aukso spalvos dėmė ant krūtinės.

Kaip ji išklausė tą naujieną apie mane, ilgainiui prisišaukusį nelaimę ant savo galvos ir virtusį pariju? Benoldas kvatojo, jos vyras, tikras šaunuolis, susirūpino manimi, o Medoksas atsistojo ir, priėjęs prie lango, įsistebeilijo į miesto pietinius kvartalus. Pokalbis, aišku, pakrypo kita linkme. Šiaip ar taip, jie buvo kartografai. Tačiau ar ji nusileido į šulinį, mudviejų abiejų kastą, kad susitvardytų? Ar lygiai taip ir aš nejaučiau, kaip savaime jos link tiesiasi mano ranka?

Mudu abu dabar turėjome kiekvienas savo gyvenimą, apsiginklavę pačia slapčiausia tarpusavio sutartimi.

„Ką tu darai? — paklausė ji, kaktomuša susidūrusi su manim gatvėje. — Argi nematai, kad visus mus varai iš proto?“

Medoksui pasakiau, jog sukuos prie vienos našlės. Bet ji dar nebuvo našlė. Medoksui grįžus iš Anglijos, mudu nebebuvome meilužiai. „Geriausi linkėjimai Kairo našlelei, — sumurmėjo Medoksas. — Norėčiau su ja susipažinti“. Gal jis žinojo? Visad jausdavausi truputį jam nusižengęs, tam bičiuliui, su kuriuo petys petin dirbau dešimt metų, kurį mylėjau kaip nieką kitą. Buvo 1939-ieji, ir visi mes rengėmės vykti iš to krašto į karą.

Medoksas grįžo atgal į Marston Magną, gimtąjį Somerseto miestelį. Po mėnesio, bažnyčioje klausydamasis pamokslo, šaukiančio į karą, išsitraukė dykumoje nešiotą revolverį ir nusišovė.

Aš, Herodotas Halikarnasietis, pateikiu šičia savo istorijas, idant laikas neišdildytų Žmogaus darbą ir idant liktų atmintyje tiek graikų, tiek barbarų didūs veikalai... taip pat ir paskatos, pastūmėjusios tas tautas į kovą vieną prieš kitą...

Žmonės visada šlovindavo dykumos poeziją. Geografų draugijoje Medoksas nuostabiai apsakydavo mūsų žygius ir keliones. Bermanas pelenais paversdavo teoriją. O aš? Buvau specialistas. Amatininkas. Kiti rašydavo skatinami vienatvės meilės, apmąstydavo tai, ką surasdavo. Jie niekada nebūdavo tikri tuo, ką apie visa tai manau aš. „Ar tau patinka šiąnakt mėnulis?“ — paklausė kartą Medoksas, nors pažinojo mane jau dešimt metų. Paklausė neryžtingai, lyg braudamasis į labai intymią sferą. Jų nuomone, buvau truputį per gudrus, kad galėčiau pamilti dykumą. Daugmaž kaip Odisėjas. Ir vis dėlto aš mylėjau dykumą. Parodykit man dykumą, kaip kitam rodytumėte upę, o dar kitam — jo vaikystės miestą.

Kai mudu išsiskyrėme paskutinį kartą, Medoksas atsisveikino senovėje įprastais žodžiais: „Tesaugo tave Dievas“. O aš nuėjau atsakęs: „Dievo nėra“. Mudu buvome be galo skirtingi.

Medoksas sakė, jog Odisėjas niekada nėra parašęs nė žodžio, neturėjęs dienoraščio. Gal jautėsi nepritampąs prie netikros meno rapsodijos. O mano monografija, turiu pasakyti, buvo nepaprasto konkretumo. Bijodamas netyčia nuklysti į jos aprašymą, prisiverčiau paleisti pelenais visus jausmus, visą meilės iškalbą. Aprašiau dykumą lygiai taip sąžiningai, kaip būčiau pasakojęs apie ją. Apie mėnulį Medoksas mane paklausė paskutinėmis dienomis, prieš pat karą. Mudu išsiskyrėme. Jis išvyko Anglijon, karo grėsmė nutraukė visą mūsų darbą, sustabdė lėtą dykumos istorijos ekshumaciją. Viso labo, Odisėjau, pasakė jis man plačiai šypsodamas, žinodamas, jog niekada itin nesižavėjau Odisėju ir juo labiau Enėju, bet buvome sutarę, jog Benoldas — tai Enėjas. Toli gražu nesižavėjau Odisėju. Viso labo, atsakiau.

Lyg dabar matau, kaip jis atsisuka juokdamasis. Storu pirštu duria sau Adomo obuolio pusėn ir sako: „Skydinė kremzlė“. Taip mokslo kalba vadinama jos kaklo duobutė. Jis grįžo pas žmoną į Marston Magnos miestelį, išsivežė mėgstamąjį Tolstojaus kūrinį, man palikdamas kompasus ir žemėlapius. Apie mudviejų abipusį jausmą nebuvo pasakyta nė žodžio.

O Marston Magnoje, kurią šimtus kartų minėjo kalbėdamasis su manimi, žali laukai virto aerodromu. Lėktuvai degino benziną virš karaliaus Artūro pilių. Nežinau, kas jį paskatino žengti tą žingsnį. Gal nesiliaujantis lėktuvų gausmas, toks griausmingas po mielo „Drugio“ dūzgimo, kuris pabrėždavo Libijos ir Egipto dykumose mus lydėjusią tylą. Karas sudraskė gležną draugystės ryšių žiedą. Aš buvau Odisėjas, suvokiau laikinus karo draudimus ir pasikeitimus. Tačiau jis buvo iš tų žmonių, kuriems nelengva susidraugauti. Iš tų žmonių, kurie gyvenime pažinojo tik vieną kitą, ir štai dabar visi jo pažįstami atsidūrė priešo stovykloje.

Jis buvo Somersete, vienui vienas su žmona, niekad mūsų nemačiusia. Jam pakako smulkmenų. Kulka padarė galą karui.

Buvo 1939-ųjų liepa. Iš miestelio į Jovilą jie važiavo autobusu. Kelionė užtruko ilgokai, ir jie pavėlavo į pamaldas. Bažnyčia buvo pilnutėlė, ir jie atsisėdo skyrium. Pamokslas prasidėjo pusvalandžiu vėliau, šovinistinis pamokslas, atvirai šaukiantis į karą. Pastorius pakiliai liaupsino mūšius, laimindamas vyriausybę ir karan einančius vyrus. Medoksas klausėsi, kaip pastorius vis labiau įsiaistrina. Staiga išsitraukė pistoletą, lydėjusį jį visur dykumoje, susilenkė ir paleido kulką į širdį. Mirė vietoje. Stojo didi tyla. Dykumos tyla. Lėktuvų nedrumsčiama tyla. Visi girdėjo, kaip jo kūnas susmunka klaupte. Niekas nė nekrustelėjo. Pastorius sustingo. Buvo tokia tyla, kokia stoja skilus žvakės stiklui ir visiems atsisukus ton pusėn. Jo žmona išėjo į pagrindinį taką, sustojo priešais jo klauptą, kažką suvebleno, ir žmonės davėjai kelią prie vyro. Ji atsiklaupė ir stipriai jį apkabino.

Kaip mirė Odisėjas? Nusižudė, ar ne? Man regis, prisiminiau. Dabar. Gal Medoksą sugadino dykuma. Tie laikai, kai neturėjome jokio ryšio su pasauliu. Negaliu pamiršti rusiškos knygos, su kuria jis niekad nesiskirdavo. Rusija visad buvo arčiau mano krašto negu jo. Taip, dėl Medokso mirties kaltos valstybės.

Man patiko jo absoliuti ramybė. Aš dažnai užsiplieksdavau ginčydamasis dėl kokios vietos nustatymo žemėlapyje, o jis savo ataskaitose aprašydavo mūsų „aptarimus“ nuosaikiais žodžiais. Ramiai ir net džiugiai piešdavo mūsų keliones, jei būdavo ką nors džiugaus pasakyti, lyg būtume Ana ir Vronskis pokylyje. Tačiau jis buvo iš tų, kurie Kaire niekad neidavo su manim į šokius. O aš esu žmogus, kuris įsimyli šokdamas.

Jis niekur neskubėdavo. Niekad nesu jo matęs šokant. Buvo tai žmogus, kuris rašo, aiškina pasaulio sandarą. Jo išminčiai sužadinti pakakdavo menkutės dalelės jausmo. Mirktelėjimas galėdavo įkvėpti keletą skyrių traktato. Nesiliaudavo žavėtis keletą savaičių, kokioje dykumos gentyje pastebėjęs neregėtą mazgą arba aptikęs retą palmę. Kai keliaudami užeidavome kokį užrašą — šiuolaikine ar senovės kalba, pakraigliotą arabiškai plūktinio molio sienoje arba angliškai kreida ant džipo sparno, — jis perskaitydavo, paskui uždengdavo delnu, lyg trokšdamas suvokti gilesnę prasmę, kūnu sugerti žodžius.

Jis atkiša ranką subadytomis venomis į viršų, laukdamas morfijaus. Tam tvinstant kūnu, jis girdi, kaip Karavadžas numeta adatą į pupos formos emaliuotą indą. Mato, kaip žilsvas jo pavidalas nusisuka ir pasirodo vėl — artimas, taip pat pakliuvęs morfijaus nelaisvėn.

Būna dienų, kai pareinu namo po bevaisio rašymo, ir tada mano vienintelis išganymas — Honeysuckle Rose, atliekama Django Reinhardto ir Staphane Grappelly, pritariant Prancūzijos Hot Club. 1935, 1936, 1937-ieji. Didieji džiazo metai. Metai, kai džiazas išsiveržė iš Klaridžo viešbučio, užtvindė Eliziejaus Laukus, Londono barus, Prancūzijos pietus, Maroką ir pagaliau įsismelkė Egiptan, kur tų ritmų garsus slapčia paskleidė vienas bevardis Kairo šokių orkestras. Dykumon grįždavau ausyse aidint septyniasdešimt aštuonių apsisukimų Souvenirs, kurie skambėdavo per šokių vakarus baruose, moterims stypčiojant it skalikėms, glaudžiantis prie tavęs, kai tu, klausydamasis My Sweet, kažką joms kuždėdavai į petį. Prancūzų garso įrašų firmai Ultraphone maloningai leidžiant. 1938,1939-ieji. Meilės kuždesiai kabinoje. O už kampo tykojo karas.

Tais paskutiniais vakarais Kaire, keliems mėnesiams praslinkus po mūsų išsiskyrimo, mums pagaliau pavyko priprašyti Medoksą viename bare surengti savo atsisveikinimo vakarą. Ji ir jos vyras irgi atėjo. Paskutinis vakaras. Paskutinis šokis. Almasis, girtas girtutėlis, bandė šokti savo išgalvotą senovinį šokį „Bosforo glėbyje“, tvirtomis rankomis iškėlė Keteriną Klifton ir, pernešęs per šokių aikštelę, drauge su ja virto į Nilo aspidistras.

Kuo jis dabar save laiko? galvoja Karavadžas.

Almasis buvo girtas ir, kitų akimis, ne šoko, o veikiau konvulsyviai tampėsi. Tomis dienomis buvo justi, kad jis nelabai sutaria su Keterina. Jis siūbavo ją į šalis lyg kokią lėlę ir, sielvartaudamas, kad išvyksta Medoksas, skandino liūdesį vyne. Prie stalo kalbėjo su mumis garsiai, beveik rėkė. Paprastai, kai jis imdavo taip elgtis, išsiskirstydavome, bet tąkart pasilikome, nes tai buvo paskutinis Medokso vakaras Kaire. Prastas smuikininkas egiptietis mėgdžiojo Staphane Grappelly, o Almasis atrodė kaip planeta, išėjusi iš orbitos. „Į mūsų sveikatą, ateiviai iš kitų planetų!“ Jis pakėlė stiklinę. Suplojo rankomis ir paskelbė: „O dabar“ Bosforo glėbyje“. Tu, Bernhardai? Hetertonai?“ Diduma atšlijo. Jis atsigręžė į Kliftono jauną žmoną, žiūrinčią į jį su tramdomu pykčiu. Jam pamojus, ji žengė priekin. Jis užgriuvo ją visu svoriu, uždėjo smakrą jai ant kairio peties, ant tos nuogos plynės virš tviskančių blizgučių. Pradėjo pašėlusį tango, kuris vienam jųdviejų turėjo liūdnai baigtis. Ji atsisakė iškelti baltą vėliavą, leisti jam laimėti grįždama prie stalo. Kai jis atsilošė, ji tik kiaurai pervėrė jį žvilgsniu, ne tiek griežtu, kiek karingu. Kai jis vėl nuleido galvą, jo lūpos krutėjo: tikriausiai vebleno Honeysuckle Rase žodžius.

Kaire, tarp ekspedicijų, Almasį retai matydavai. Tarytum šalindavosi visų, atrodydavo nervingas. Kiaurą dieną dirbdavo muziejuje, o vakare lindėdavo Pietų Kairo turgaus baruose. Nerdavo į kitokį Egiptą. Visi atėjo tik pagerbdami Medoksą. Ir štai Almasis įsileido šokti su Keterina Klifton. Pakraščiais išrikiuoti augalai brūkščiojo per jos liekną liemenį. Jis iškėlė ją, apsisuko vietoje ir virto žemėn. Kliftonas sėdėjo kėdėje, stebėdamas juodu akies krašteliu. Kitame baro gale, visu ilgiu užgriuvęs Keteriną, Almasis bandė iš lėto stotis, atsiklaupęs braukėsi uždrikusius šviesius plaukus. Vienu tarpu jis buvo labai taktiškas žmogus.

Buvo jau po pusiaunakčio. Lankytojai neatrodė itin smagiai nusiteikę, išskyrus senus ūžautojus, kurie smaginosi pripratę prie dykumoj atsidūrusių europiečių pasilinksminimų. Buvo ten moterų ilgais sidabriniais auskarais, sukniomis, padabintomis blizgučiais, baro kaitroje sušilusiais metalo lašeliais, kuriems Almasis visada jausdavo silpnybę. Buvo moterų, kurios šokdamos tyčia kratydavo jam panosėje dantytus sidabrinius auskarus. Kitais vakarais, vis labiau apgirsdamas, jis šokdindavo jas užsivertęs ant savo plačios krūtinės. Taip, jos krykštaudavo kvatodamos iš Almasio pilvo, marškiniams atsisagsčius, bet anaiptol nesižavėdavo jo svoriu, kai, škotų šokiui įpusėjus, jis užsiguldavo jų pečius prieš dribdamas žemėn.

Tokiais vakarais būdavo svarbu pagauti nuotaiką, žmonių žvaigždynams sūkuriuojant aplink ir skleidžiantis į šalis. Nereikėdavo nei apmąstymų, nei iš anksto įsiteiktų minčių. Įspūdžiai atgimdavo vėliau, dykumoje, kraštovaizdy tarp Dakhlos ir Kufros. Tuomet jis prisimindavo girdėjęs lyg šuns inkštimą ir žvalgęsis šuns šokių aikštelėje, bet tik dabar, žiūrėdamas į aliejuje plūduriuojantį kompaso diską, susivokdavo, jog tada tikriausiai jis numynęs damai koją. Vos pastebėjęs oazę, imdavo garsintis šokėjo talentu ir skėtriotis dangun iškėlęs rankas su prisegtu laikrodėliu.

Dykumoje naktys šaltos. Jis plėšė gijas nuo naktų audinio ir maitinosi jomis nelyginant maistu. Taip buvo pirmąsias dvi ilgo žygio paras, jam keliaujant apsivalymo zona, plytinčia tarp miesto ir plokščiakalnio. Po savaitės jis nebeprisiminė nei Kairo, nei muzikos, nei gatvių, nei moterų, — jau buvo prisiderinęs prie senovės laikų ritmo, giliųjų vandenų alsavimo. Vienintelis ryšys, siejęs su miestu, buvo Herodotas, jo vadovas, tariamų išmonių, knyga, iš senovės laikų atėjusi į naujuosius amžius. Įsitikinęs, jog menama pasaka pasitvirtina, išsitraukdavo buteliuką klijų ir įterpdavo žemėlapį arba kokio straipsnio iškarpą, arba tuščiame lape piešdavo žmones trumpais sijonėliais, o šalia jų — neregėtus gyvulius. Pirmykščiai oazių gyventojai nepiešdavo gyvulių, nors Herodotas tvirtina visai ką kita. Jie garbino nėščią deivę, ir jų piešiniuose, aptinkamuose urvuose ant sienų, dažniausiai pasitaiko nėščios moterys.

Dvi savaites jis nė karto neprisiminė miesto. Atrodė, jog keliauja po tuo milimetru ūko, kuris laikosi virš žemėlapiais vingiuojančių tušo gijų, ta neliesta zona, plytinčia tarp krašto ir žemėlapio, tarp atstumų ir legendos, tarp gamtos ir pasakotojo. Stendfordas vadina tai geomorfologija. Vieta, kur jie sutarė susitikti, atiduoti visas jėgas, pamiršti savo ištakas. Ten, be saulės kompaso, žirigsniamačio ir knygos, jis buvo vienui vienas. Savo paties pramanytas. Tuomet jis suprato, kas yra miražas, fata morgana, nes pats buvo to miražo dalis.

Jis atsibunda ir mato: jį mazgoja Hana. Prie lovos stovi komoda aukštumo sulig juosmeniu. Ji lenkiasi, rieškučiomis semiasi vandens iš porcelianinio dubens ir pila jam ant krūtinės. Baigusi mazgoti, šlapiais pirštais šukuoja jam plaukus, kol galiausiai jie sudrėksta ir patamsėja. Ji kilstelėja galvą, mato, kad jis atsimerkęs, ir nusišypso.

Atsimerkęs iš naujo, pastebi Medoksą, apdriskusį ir išsekusį, abiem rankom laikantį švirkštą su morfijum — mat neturi nykščių. Kaip jis susileis morfijų? pagalvoja. Prisimena jo žvilgsnį, jo įprotį laižytis lūpas, blaivų protą, akimoju suvokiantį tai, ką sakai. Du seni mulkiai.

Karavadžas žiūri kalbančiam žmogui į rausvą burną. Dantenos tikriausiai tos pačios išblankusio jodo spalvos kaip piešiniai Uveinato urvuose. Dar daug neįmintų, neatskleistų paslapčių slypi tame lovoje tysančiame kūne, tame kūne, kurį atstoja burna, vena rankoje, pilkos it vilko akys. Tas žmogus stebina jį proto blaivumu, žmogus, kalbantis čia pirmuoju, čia trečiuoju asmeniu, nė nemanantis pripažinti, kad jis — Almasis.

— Kas ką tik kalbėjo?

— Trečiuoju asmeniu kalba mirusieji.

Jiedu leidžiasi morfijų kiaurą dieną. Karavadžas traukia žodį po žodžio ir seka jo pėdomis, vadovaudamasis sutartiniais ženklais. Kai tik apdegėlio pasakojimas sulėtėja arba kai tik Karavadžas susigriebia ko nors — meilės ryšio, Medokso mirties — nesupratęs, iš pailgo emaliuoto indo jis ima švirkštą, krumpliais nulaužia ampulės galiuką ir prisitraukia morfijaus. Dabar, visiškai nuplėšęs ligoniui kairę rankovę, jis nė kiek nebesivaržo Hanos. Almasis vilki vien pilkais marškinėliais, nuoga juoda ranka užklota paklode.

Kiekviena morfijaus dozė atveria dar vienas duris, veda tolyn, nebent jis peršoka atgal, į piešiniais išmargintą urvą, prie palaidoto lėktuvo, arba vėl tyso po ventiliatorium su moterim, skruostu prisiglaudusią jam prie krūtinės.

Karavadžas ima Herodoto knygą. Verčia puslapį, atsiduria ant kopos ir mato Džilf Kebirą, Uveinatą, Džebel Kišą. Almasiui pasakojant, jis įdėmiai seka, rikiuoja įvykius. Tik geismui įsiterpus, pasakojimas sutrinka, krypsta čia į vieną, čia į kitą pusę it kompaso rodyklė. Šiaip ar taip, nevalia pamiršti, jog tai klajoklių pasaulis. Abejotino autentiškumo istorija. Protas, nelyginant smėlio audra lekiantis tai į rytus, tai į vakarus.

Sudužus Kliftono lėktuvui, jis išskleidė jaunosios moters parašiutą ir patiesė ant žemės Plaukikų grotoje. Ji išsitiesė raukydamasi iš skausmo. Jis švelniai perbraukė pirštais jai per plaukus ir, ieškodamas daugiau žaizdų, apčiupinėjo pečius ir kojas.

Dabar toje grotoje jis norėjo, kad ji išsaugotų savo grožį, grakštumą, rankų ir kojų žavesį. Žinojo, kad jau niekad jos nebepaleis.

Ji buvo moteris, sugebanti kosmetikos priemonėmis pasikeisti išvaizdą. Rengdamasi į kokias iškilmes ar eidama gulti, skaisčiai raudona spalva pasidažydavo lūpas, cinoberiu pasiryškindavo vokus.

Jis pakėlė akis į vienintelį piešinį ant sienos ir nubraukė dažus. Ochra paskaistino jai veidą, mėlynais dažais apibrėžė akis. Perėjo skersai grotos raudonai išteptomis rankomis, perbraukė pirštais jai perplaukus, paskui per visą kūną, tad kelis, išsikišęs iš lėktuvo, tą pirmąją dieną buvo šafraninis. Paskui per gaktą. Skersiniais ruožais nudažė šlaunis, kad apsaugotąją nuo žmonių. Tas tradicijas jis aptiko Herodoto veikale, kur seni kariai šlovindavo mylimąsias, perkeldami jas į ypatingą pasaulį ir įamžindami įvairiaspalviais dažais, giesme, raižiniu uoloje.

Grotoje darėsi vis šalčiau. Jis susupo ją į parašiutą, kad sušiltų. Iš akacijų šakučių sukrovė lauželį ir užkūręs ėmė sklaidyti dūmus į visas kertes. Susivokė, jog negali atvirai su ja kalbėti, tad prašneko oficialiu tonu, balso skardui lekiant nuo vienos sienos prie kitos. Einu ieškot pagalbos, Keterina. Supranti? Netoliese yra lėktuvas, bet nėra degalų. Gal susitiksiu kokį karavaną ar džipą ir tuomet grįšiu anksčiau. Nežinau. Išsitraukė Herodoto veikalą ir padėjo šalia jos. Buvo 1939-ųjų rugsėjis. Jis išėjo iš grotos, iš mirguliuojančios šviesos ir atsidūrė tamsoje, paskui — mėnesienos užlietoje dykumoje.

Uolomis nusileido nuo plokščiakalnio ir sustojo.

Nei sunkvežimio. Nei lėktuvo. Nei kompaso. Tik mėnuo ir šešėlis. Surado seną akmeninį keliaženklį, rodantį kelią į el Tadžą šiaurės-šiaurės vakarų kryptimi. Įsiminė savo šešėlio kampą ir leidosi kelionėn. Už septyniasdešimties mylių buvo turgus su laikrodžių gatve. Ant peties kabojo odmaišis su šulinio vandeniu — dykumos placenta.

Buvo du paros laikai, kai jis negalėdavo eiti. Vidurdienį, kai jo šešėlis susitraukdavo po kojomis, ir temstant, nuo saulėlydžio iki pirmųjų žvaigždžių. Tuomet dykumos ciferblate viskas susijaukdavo. Susirengęs eiti, galėjo nukrypti nuo kelio devyniasdešimčia laipsnių. Palaukdavo, kol atsiras gyvasis žemėlapis, ir tada leisdavosi toliau, kas valandą pasitikrindamas kryptį. Praeity, kai turėdavo dykumos vedlių, tie pasikabindavo žibintą ant ilgos lazdos, ir visi sekdavo paskui šviesos atšvaitus, šokinėjančius virš žvaigždininko galvos.

Žmogus eina tokiu pat greičiu kaip kupranugaris — pustrečios mylios per valandą. Jeigu pasiseka, aptinka stručio kiaušinių. Jei nepasiseka, viską sulygina smėlio audra. Jis ėjo tris dienas, burnoje neturėdamas nė kruopelės. Vijo mintis apie ją. Jei nusigautų iki el Tadžo, pavalgytų abros, kurią gorano gentis gaminasi iš kolokvinto: iš pradžių virina jo sėklas, kad išeitų kartumas, o paskui sutrina jas su datulėmis ir skėriais. Jis pereis laikrodžių ir alebastro lipdinių gatve. Tesaugo Dievas tavo draugę, sakė Medoksas. Sudieu. Pamojo ranka. Tik dykumoje esti Dievas, dabar jis tuo įsitikino. Visur kitur — vien prekyba ir valdžia, pinigai ir karas. Pasaulį valdo finansiniai ir kariniai despotai.

Jis ėjo per suskaldytą kraštą, iš smėlynų patekęs į uolynus. Vijo mintis apie ją. Kalvos kilo iš už akiračio lyg viduramžių pilys. Ėjo tol, kol jo šešėlis susiliejo su kalno šešėliu. Mimozų krūmai. Kolokvintai. Jis suriko vidury uolynų šaukdamas ją vardu. Mat aidas — tai tuščioje ertmėje įsišėlstančio balso dvasia.

Paskui pasirodė el Tadžas. Beveik visą kelią jis vaizdavosi veidrodžių gatvę. Gyvenvietės pakrašty jį apsupo kariniai anglų džipai ir nusivežė nepaisydami jo pasakojimo apie sužeistą moterį Uveinate, už septyniasdešimties mylių. Tiesą pasakius, jie nepaisė nieko, kad ir ką jis kalbėjo.

— Sakot, anglai jumis netikėjo? Niekas jūsų nesiklausė?

— Niekas.

— Kodėl?

— Nepasakiau jiems tikro vardo.

— Savo?

— Pasisakiau savo vardą.

— Ir tada...

— Jos. Jos vardą. Jos vyro vardą.

— Ką jūs pasakėt?

Jis neatsiliepė.

— Atsibuskit! Ką jūs pasakėt?

— Pasakiau, kad ji mano žmona. Pasakiau: Keterina. Jos vyras žuvęs. Pasakiau, kad kad ji sunkiai sužeista, gulinti Džilf Kebiro grotoje, Uveinate, šiauriau Ain Dua šulinio. Esanti be vandens. Be maisto. Aš važiuosiąs drauge su jais, rodysiąs jiems kelią. Pasakiau, jog man reikia tik džipo. Vieno sumauto džipo... Gal po to žygio per dykumą atrodžiau kaip vienas tų kuoktelėjusių tyrų šventųjų, nors vargu... Jau buvo prasidėjęs karas. Jie gaudė šnipus dykumoje. Kiekvienas svetimšalis, atklydęs į tas mažytes oazes, buvo įtariamas. Ji buvo tik už septyniasdešimties mylių, bet jie nė klausyti nenorėjo. Anglų priešakinė sauga el Tadže. Aš stačiai pasiutau. Jie įgrūdo mane į pintinę, didumo sulig dušo kabina, ir nusivežė sunkvežimiu. Daužiausi iš paskutiniųjų, kol galiausiai su visa pintine išsiritau ant kelio. Klykiau Keterinos vardą. Klykiau Džilf Kebiro pavadinimą. Tačiau man reikėjo išrėkti kitą vardą, kaip vizitinę kortelę blokšti jiems į akis Kliftono pavardę.

Jie įkėlė mane atgal į sunkvežimį. Jų akimis, buvau eilinis šnipas. Paprasčiausias tarptautinis niekšelis.

Karavadžas nori pasikelti ir dingti, nebematyti tos vilos, to krašto, tų karo atliekų. Jis — tik vagis. Vienintelis jo noras — apsikabinti pionierių arba Haną, arba — geriausia — savo bendraamžius kokiame nors bare, kur visus pažįsta, kur galima šokti ir kalbėtis su moterimi, padėti galvą jai ant peties, prisiglausti prie kaktos, daryti bet ką, tačiau žino, jog pirmiausia turi ištrūkti iš tos dykumos, iš morfijaus terpės. Jam reikia išsukti iš to neregimo kelio, vedančio į el Tadžą. Tas žmogus, kuris dedasi Almasiu, pasinaudojo juo, pasinaudojo morfijum, kad įsiviliotų jį į savo pasaulį ir užkrėstų savo sielvartu. Nebesvarbu, kurioje pusėje jis kariavo.

Bet Karavadžas palinksta priekin.

— Noriu paklaust.

— Ką?

— Noriu paklaust, ar jūs nužudėt Keteriną Klifton. Kitaip sakant, ar nužudėt Kliftoną, o netiesiogiai — ir ją.

— Ne. Net tokios minties nebuvo.

— Klausiu todėl, kad Džefris Kliftonas priklausė anglų žvalgybai. Tai buvo anaiptol ne šiaip koks niekuo dėtas anglas. Anaiptol ne mielas jūsų bičiulis. Anglų žvalgybos įpareigotas, stebėjo jūsų keistoką grupę Egipto ir Libijos dykumoje. Jie žinojo, kad dykuma kada nors taps karo veiksmų arena. Skraidydamas jis darė nuotraukas. Jo mirtis sukėlė jiems nerimą, ir jie ligšiol vis dar nesupranta, kaip tai atsitiko. Žvalgyba nuo pat pradžios žinojo apie jūsų santykius su jo žmona. Nors pats Kliftonas nieko nenumanė. Jie įtarė, kad jį nužudėt norėdamas apsisaugoti, sudeginti paskui save visus tiltus. Jie laukė jūsų Kaire, bet jūs, savaime suprantama, grįžot į dykumą. Vėliau buvau išsiųstas Italijon, ir paskutinis jūsų istorijos skyrius man liko nežinomas. Nenumaniau, kas jums nutiko.

— Vadinas, sekėte mano pėdomis, kol galiausiai užspeitėte šičia.

— Čionai atvykau dėl merginos. Aš pažinojau jos tėvą. Šitame subombarduotame vienuolyne mažiausiai tikėjausi susitikti grafą Ladislaus de Almasį. Tiesą pasakius, dabar jus gerbiu labiau negu didumą buvusių bendradarbių.

Šviesos stačiakampis, pamažu kildamas Karavadžo kėde, galop apėmė jo krūtinę ir galvą, tad, žiūrėdamas į jo veidą, anglas ligonis matė lyg portretą. Prieblandoje jo plaukai atrodė tamsūs, bet dabar pasišiaušę gaurai liepsnojo, rausvai saulėlydžio šviesai išlyginus raukšles, paakiais nebeliko padribų.

Karavadžas sėdėjo apsižergęs atbulą kėdę ir, užsigulęs ant atkaltės, žiūrėjo tiesiai į Almasį. Kalbėjo iš lėto parinkdamas žodžius. Tolydžio trynėsi smakrą, raukė kaktą, mąstė užsimerkęs, kad netrukdytų šviesa, ir kartkartėm, atitrukdamas nuo savo minčių, ko nors klausė. Tas klaidžiojimas tamsoje itin krito į akis, jam besėdint apžargom ant kėdės šviesos rombe šalia Almasio lovos. Jam, tos istorijos vienam seniausių veikėjų.

— Galiu su jumis kalbėtis, Karavadžai, nes jaučiu, jog mudu abu mirtingi. Mergina, vaikinas dar nėra mirtingi. Kad ir ką jie patyrė gyvenime. Į Haną tikrai buvo sunku žiūrėti, kai pirmąsyk ją pamačiau.

— Jos tėvas žuvo Prancūzijoj.

— Aišku. Ji nenorėjo apie tai kalbėti. Šalinosi visų. Sugebėjau prašnekinti ją prisiprašęs ką nors man paskaityti... Ar suvokiate tai, jog nei jūs, nei aš neturime vaikų?

Jis nutilo, lyg svarstydamas mintyse paskutinius žodžius.

— Jūs vedęs? — paklausė Almasis.

Karavadžas sėdėjo rausvos šviesos užlietas, rankomis užsiėmęs veidą, lyg stengdamasis viską pamiršti ir imti aiškiai mąstyti, susigrąžinti jaunystės dienų sugebėjimą, vargais negalais jau beatgaunamą.

— Kalbėkit su manim, Karavadžai, atsiverkit. O gal aš jums knyga? Tai, ką galima skaityti? Žmogus, kurį reikia išvilioti paviršiun ir prišvirkšti morfijaus, žmogus, pilnas melo, pinklių, be šaknų, su akmeniu užantyje.

— Per karą mumis, vagimis, perdėm naudotasi. Buvom įteisinti. Vogėm. Kai kurie mūsų tapo patarėjais. Mokėjom geriau už žvalgybos žmones atskleist apgaulę ir apsimetimą. Sugebėjom mulkint visus. Tokio plauko žmonės, pusiau sukčiai, pusiau inteligentai, vadovavo daugeliui kampanijų. Aš daviausi po visus Artimuosius Rytus, ten ir išgirdau apie jus pirmą kartą. Buvot mįslė, balta dėmė jų žemėlapiuose. Žmogus, vokiečiams atvėręs visus dykumos kelius.

— Tai, kas atsitiko 1939-aisiais el Tadže, kai buvau suimtas ir apkaltintas šnipinėjimu, viršijo bet kokį saiką.

— Vadinas, tada ir perėjot pas vokiečius.

Jokio atsako.

— Ir jums tada nepavyko grįžt Uveinatan į Plaukikų grotą?

— Ligi tol, kol pasisiūliau pervesti Eplerį per dykumą.

— Noriu jums kai ką pasakyti. Tai buvo 1942-aisiais, kai jūs lydėjot šnipą į Kairą...

— Salamo operacija.

— Taip. Kai dirbot Rommeliui.

— Nuostabus žmogus... Ką norėjote man pasakyti?

— Buvau besakąs, jog ta jūsų kelionė per dykumą, kai vedėt Eplerį apeidamas sąjungininkų dalinius... buvo tikras žygdarbis. Nuo Džalo oazės iki Kairo. Tik jūs vienas galėjot Rommelio žmogų nuvest į Kairą su „Rebekos“ egzemliorium.

— Kaip visa tai sužinojote?

— Turiu galvoje, kad jie ne šiaip, netyčia sučiupo Eplerį Kaire. Jie žinojo viską apie jūsų kelionę. Jau seniai turėjom vokiečių šifro raktą, bet nenorėjom išsiduot, kad Rommelis neatskleistų mūsų šaltinių. Taigi mums reikėjo palaukt, kol pasieksit Kairą, ir tik tada čiupt Eplerį.

Mes stebėjom judu visą kelią. Nuo vieno dykumos krašto iki kito. O kadangi žvalgyba žinojo jūsų pavardę ir praeitį, juo labiau jumis domėjosi. Norėjo nutvert ir jus. Ir nudėt... Jei manim netikit, pasakysiu, jog išvykot iš Džalo ir visa kelionė truko dvidešimt parų. Ėjot palaidotų šulinių keliu. Prie Uveinato negalėjot prisiartint, nes ten knibždėte knibždėjo sąjungininkų dalinių, ir jūs išsilenkėt Abu Balaso. Epleriui kartais užeidavo drugio priepuoliai, jūs turėjot slaugyt jį, prižiūrėt, nors, kaip sakot, nelabai jį mėgot...

Lėktuvai, kaip sakoma, „pametė“ jus, bet iš tikrųjų mes labai įdėmiai sekėm jūsų pėdomis. Ne jūs buvot šnipai, bet mes. Žvalgyba buvo įsitikinusi, kad jūs nužudėt Džefrį Kliftoną dėl jo žmonos. 1939-aisiais jie surado jo kapą, bet žmona buvo dingusi be pėdsakų. Jūs pasidarėt priešas ne tada, kai perėjot pas vokiečius, bet tą dieną, kai prasidėjot su Keterina Klifton.

— Aišku.

— 1942-aisiais, jums išvykus iš Kairo, pametėm jūsų pėdsakus. Jie turėjo sučiupt jus dykumoj ir nudėt. Bet pametė jūsų pėdsakus. Po dviejų dienų kelionės. Matyt, buvot kaip nesavas, nustojot blaivo proto, kitaip būtume jus susekę. Buvom užminavę paslėptą džipą. Vėliau radom jį susprogusį, bet jūsų nebuvo nė ženklo. Dingot. Leidotės į savo garsiąją kelionę. Ne Kairan. Į tą, kur netekot proto.

— Kaire irgi mane sekėte?

— Ne, aš skaičiau raportus. Važiavau Italijon, ir jie tikėjosi, kad jūs ko gero tenai.

— Šičia.

— Taip.

Šviesos rombas pamažėle perslinko ant sienos, palikdamas Karavadžą šešėlyje. Jo plaukai vėl patamsėjo. Jis palinko priekin, petim įsiremdamas į pavėsinę.

— Manau, tai nesvarbu, — sumurmėjo Almasis.

— Gal norit morfijaus?

— Ne. Aš bandau viską susieti. Visad laikiausi nuošaly. Sunku patikėti, jog man buvo skiriama tiek dėmesio.

— Jūs bendravot su žmogum, susijusiu su žvalgyba. Ten buvo žmonių, asmeniškai jus pažinojusių.

— Tikriausiai Benoldas.

— Taip.

— Visų anglų anglas.

Karavadžas patylėjo.

— Noriu paklaust vieno dalyko.

— Žinau.

— Kas nutiko Keterinai Klifton? Kas nutiko prieš pat karą, kad jūs visi vėl sugrįžote į Džilf Kebirą? Medoksui išvykus Anglijon.

— Aš turėjau paskutinįsyk keliauti į Džilf Kebirą supakuoti likusį turtą Uveinato stovykloje. Grįžti ten nebeketinome. Maniau, jog tarp mūsų nieko jau nebebus. Beveik metai, kai nebuvau su ja susitikęs kaip meilužis. Kažkur tykojo karas, tarytum ranka, lendanti pro palėpės langą. Ir ji, ir aš buvome atsitvėrę vienas nuo kito ankstesnių įpročių sienomis ir palaikėme pažiūrėti nekaltus santykius. Jau kuris laikas. Matydavomės labai retai.

1939-ųjų vasarą turėjau su Gofu vykti į Džilf Kebirą likviduoti pagrindinę stovyklą, o Gofas — visą padarynę parvežti sunkvežimiu. Kliftonas turėjo atskristi manęs pasiimti. Paskui mums priklausė išsiskirstyti, sutraukyti tarp mūsų susidariusį trikampį.

Išgirdau gausmą ir pamačiau lėktuvą jau ropšdamasis į plokščiakalnio uolas. Kliftonas visada atvykdavo laiku.

Nedidelis krovininis lėktuvas tupia savotiškai — pradeda leistis nuo pat horizonto linijos. Palenkia sparnus dykumos šviesos link, gausmas nuščiūva, ir lėktuvas sklendžia prie žemės. Aš niekad gerai nesupratau, kaip skraido lėktuvai. Pamatęs atskrendant juos dykumoje tiesiai į mane, persigandęs išbėgdavau iš palapinės. Jie palenkia sparnus šviesos link ir neria į tylą.

„Drugys“ artėjo skutamuoju skridimu virš plokščiakalnio. Aš mosavau melsvo brezento skiaute. Kliftonas staigiai smigo žemyn ir taip žemai prakaukė virš mano galvos, jog nuo akacijų krūmų nubyrėjo lapai. Lėktuvas pakrypo kairėn, apsuko ratą ir, vėl mane pastebėjęs, nusitaikė tiesiai į mane. Už pusšimčio metrų staigiai smigo žemėn ir sudužo. Aš puoliau bėgti jo link.

Maniau, kad jis vienas. Jis turėjo skristi vienas. Bet, pribėgęs jo ištraukti, šalia pamačiau ją. Jis buvo nebegyvas. Įsmeigusi akis į tolį, ji bandė judinti kojas. Pro langelį pribiręs smėlis siekė jai kelius. Iš pažiūros neatrodė sužeista. Sėdėjo priekin atkišusi kairę ranką, lyg norėdama sušvelninti kritimo smūgį. Ištraukiau ją iš lėktuvo, Kliftono pakrikštyto Rupertu, ir nunešiau grotų link. Į Plaukikų grotą, kur išpaišytos sienos. Žemėlapyje dvidešimt trys laipsniai trisdešimt minučių platumos, dvidešimt penki laipsniai penkiolika minučių ilgumos. Tą patį vakarą palaidojau Kliftoną.

Buvau jiems prakeikimas? Jai? Medoksui? Karo išniekintai dykumai, bombarduojamai taip, lyg tai būtų tik smėlio krūva? Barbarai prieš barbarus. Abi armijos ritosi per dykumą, nė nenumanydamos, kas tai yra. Libijos dykumos. Pašalinkite politiką, ir tai bus patys gražiausi žodžiai, kokius esu kada nors girdėjęs. Libija. Erotiškas žodis, versmė. Li... bi... Medoksas sakė, jog tai esąs vienas rečiausių žodžių, kuriuos tariant išsiriečiąs liežuvis. Prisimenate Didonę Libijos dykumoje? Žmogus bus kaip upė tyruose...

Netikiu, jog tai buvo prakeiktas kraštas nei jog buvau įviliotas į velnio žabangas. Kiekviena vietovė, kiekvienas žmogus man buvo dovana. Pirmykščių piešinių atradimas Plaukikų grotoje. Priedainių dainavimas su Medoksu ekspedicijoje. Keterinos pasirodymas tarp mūsų dykumoje. Ta akimirka, kai raudona cementine asla žengiau prie jos ir suklupau it mažas vaikas veidu įsikniaubdamas į skreitą. Mane gydžiusi ginklų medžiotojų gentis. Netgi mūsų ketvertas, Hana, jūs ir pionierius.

Viskas, ką mylėjau ir branginau, buvo iš manęs atimta.

Nesitraukiau nuo jos. Pastebėjau, kad jai sulaužyti trys šonkauliai. Vis laukiau, kada sumirksės jos akys, krustelės sulaužytas riešas, prabils bežadė burna.

— Už ką tu manęs neapkentei? — sukuždėjo ji. — Užmušei beveik viską, kas buvo manyje gyva.

Keterina... Tu ne...

Stipriai apkabink mane. Liaukis teisinęsis. Tu niekad nepasikeisi.

Jos žvilgsnis buvo nejudrus. Negalėjau pabėgti nuo tų įdėmių akių. Būsiu paskutinis atvaizdas jų vyzdžiuose. Grotos šakalas, kuris saugos ją ir gins, ir niekad jos neapvils.

Daugmaž šimtas dievybių siejama su gyvuliais, pasakoju jai. Vienos jų vaizduojamos kaip šakalai: Anubis, Duamutefas, Vepvavetas. Tai būtybės, lydinčios jus į anapilį, kaip mano šmėkla lydėdavo tave daugel metų prieš mudviem susitinkant. Į visas tas iškilmes Londone ir Oksforde. Nenuleisdavau nuo tavęs akių. Sėdėdavau prieš tave, kai ruošdavai namų darbus su storu pieštuku rankoje. Buvau ten, kai Oksfordo bibliotekoje antrą valandą nakties susipažinai su Džefriu Kliftonu. Grindys buvo nuklotos paltais, ir tu stovėjai basa vidury salės it gervė dairydamasi kelio. Jis žiūri į tave, bet aš irgi žiūriu, nors tu manęs nepastebi, net nenumanai, jog esu čia. Esi tokio amžiaus, kai merginos pastebi tik dailius vyrus. Tau dar nerūpi tie, kurie neatitinka tavo grožio idealo. Oksforde merginoms neįprasta vaikščioti lydimoms šakalo. Aš esu iš tų, kurie pasninkauja, kol pamato tai, ko geidžia. Siena už tavęs nustatyta knygomis. Kaire ranka žaidi perlų vėriniu, kabančiu ant tavo kaklo. Basos kojos ieško kelio. Tu kažko dairaisi. Tuomet buvai dailiai įmitusi, bet tokio grožio, kuris dera prie universiteto gyvenimo.

Esame trise Oksfordo bibliotekoje, bet tu pastebi tik Džefrį Kliftoną. Tai meilė iš pirmo žvilgsnio. Jis kažką daro su archeologais, ir dar Šiaurės Afrikoje. „Dirbu su tokiu keistuoliu“. Tavo motina negali atsižavėt tavo nuotykiu.

Bet salėje drauge su judviem buvo šakalas, „keliadarys“, bet iš tikrųjų vadinosi jis Vepvavetu, arba Almasiu. Susinėręs rankas stebėjau bergždžias pastangas užmegzti gyvą pokalbį — bergždžias, nes abudu buvote girti. Nuostabiausia, jog net pasigėrę antrą valandą nakties judu vienas kitam atrodėte kaip nesenkanti orumo ir malonumų versmė. Judu atėjote su kitais, naktį gal irgi praleisite su kitais, bet jau būsite susitikę savo likimą.

Trečią valandą nakties susivokiate, jog metas eiti, bet nerandate vieno batelio. Kitą laikai rankoje — rausvą laivelį. Pastebiu netolies batelį, veik nematomą, ir pakeliu. Tviskėte tviska. Aišku, jog tai tavo mėgstamiausi bateliai, tai matyti iš pirštų įduobų. Ačiū, sakai imdama batelį ir nueini nė nežvilgtelėjusi į mane.

Esu įsitikinęs, jog, mums susitinkant žmogų, kurį įsimylime, dalis mūsų dvasios atlieka šiek tiek tuščiagarbio metraštininko vaidmenį ir įsivaizduoja ar prisimena susitikimą, kai kita tuo tarpu be niekur nieko ramiai praeina pro šalį, — lygiai taip Kliftonas būtų galėjęs pernai atidaryti jums automobilio dureles nė nenumanydamas savo likimo. Tačiau, idant gimtų geismas, visos kūno dalys turi būti pasirengusios susitikti kitą kūną, visi atomai turi pulti į tą pačią pusę.

Ilgus metus esu gyvenęs dykumose ir ilgainiui įtikėjau tais dalykais. Tai klaidus kraštas. Laiko ir vandens iliuzija. Šakalas, viena akimi žiūrintis atgal, o kita stebintis taką, kuriuo ketinate eiti. Jo nasruose — praeities kąsnis, kurį jis taikosi jums atiduoti, ir tą dieną, kai atsiskleidžia visas tas laiko tarpsnis, paaiškėja, jog viskas jau žinoma.

Jos akys žvelgė į mane, viskuo bodėdamosi. Beprotiškas nuovargis. Kai ištraukiau ją iš lėktuvo, žvilgsniu bandė viską aplink aprėpti. Dabar jos žvilgsnis buvo nepatiklus, tarytum stengėsi apsaugoti ką nors viduje. Atsitūpiau priėjęs arčiau. Palinkau priekin ir liežuvio galiuku paliečiau dešinę melsvą akį. Sūru. Primena žiedadulkes. Tą skonį perkėliau ant jos lūpų. Lyžtelėjau kitą akį. Liežuvio galiukas nuslydo švelniai akytu akies obuoliu, nulieždamas mėlynę; kai atšlijau, per akį perbėgo balta drūžė. Pražiodinau, giliai įgrūdau pirštus, praskėčiau kietai sukąstus dantis. Buvo „prarijusi“ liežuvį, ir kai jį ištraukiau, jos gyvybė kabojo ant plauko. Ant kvapo gijos. Buvo jau beveik per vėlu. Palinkau priekin ir, nuliežęs melsvas žiedadulkes, perkėliau jas jai ant liežuvio. Taip susilietėme ne vieną kartą. Nieko neatsitiko. Atšlijau, giliai atsikvėpiau ir vėl palinkau priekin. Kai prisiliečiau liežuvio, jis susitraukė.

Tuomet jai iš gerklės ištrūko šiurpus, ūmus vidinis kriokimas, užgriuvo mane. Virpulys perbėgo visu jos kūnu, lyg elektros iškrova. Trenkė ją nuo išpaišytos sienos, kurios buvo atsikolusi. Į ją įėjo esybė, ir ji ėmė daužytis į mane. Šviesa grotoje tarytum blėso vis labiau ir labiau. Jos kaklas raitėsi traukulių tampomas.

Man žinomos demono pinklės. Kai buvau vaikas, girdėjau apie demono meilę. Apie žavią gundytoją, naktimis lankančią jaunuolius. Ir jeigu jaunuolis būdavo nepėsčias, prašydavo ją apsigręžti – mat demonai ir raganos neturi nugaros, turi tik tai, ką nori parodyti. Ką aš padariau? Kokį gaivalą joje pažadinau? Kalbėjau su ja, regis, daugiau nei valandą. Gal buvau jos meilužis demonas? Gal buvau Medokso bičiulis demonas? Gal skersai išilgai išvaikščiojau tą kraštą, norėdamas jį paversti karo lauku?

Mirti dera šventoje vietoje. Tai viena dykumos paslapčių. Taip Medoksas įėjo į Somerseto bažnyčią, jo manymu, praradusią šventumą, ir padarė tai, ką laikė šventu dalyku.

Kai grįžau pas ją, visas jos kūnas buvo pasidengęs spindinčiu pigmentu. Žolės, akmenys, šviesa ir akacijų pelenai suteikė jai amžinybę. Šventa spalva apvilktas kūnas. Tik akies mėlynė buvo išblukusi, tapusi neįvardijama — grynas žemėlapis, kur nėra jokio ženklo: nei ežero atspaudo, nei tamsios kalnų dėmės, kokia plyti į šiaurę nuo Borkou-Enedi-Tibesčio, nei žalios vėduoklės ten, kur Nilas įteka į atvirą Aleksandrijos delną Afrikos pakraštyje.

Įamžinti visų genčių vardai, visi tie tikėjimo klajokliai, maldininkai, traukę per dykumos monotoniją ir regėję šviesą, tikėjimą ir spalvą. Lygiai taip akmuo ar skardinė, ar kaulas esti garbinami ir įsiamžina maldos dėka. Dabar ji įžengia į to krašto didybę ir tampa jos dalimi. Mirdami mes nešamės drauge mylimųjų ir genčių lobius, tai, ko esame ragavę, žmones, kurių gelmę buvome išmatavę pasinerdami į juos kaip į išminties upes, esybes, į kurias buvome įsigavę nelyginant į medį, baimę, kurioje slėpėmės susigūžę nelyginant grotoje. Tikiuosi, jog, man mirus, visa tai bus paženklinta mano kūne. Aš tikiu ta kartografija — ta, kuri tiria prigimties ir gamtos paliktus pėdsakus, o ne ta, kuri perša mums įamžinti žemėlapyje savo vardus, kaip garbės lentose ant pastatų sienų įrašomi turtuolių vardai. Mes esame visuotinė istorija, visuotinė knyga. Mes niekam nepriklausome ir nepripažįstame monogamijos nei skonio, nei patirties požiūriu. Nieko daugiau netroškau gyvenime, tik vaikščioti žeme, nepažymėta žemėlapyje.

Nunešiau Keteriną Klifton į dykumą, ten, kur atskleista mėnesienos visuotinė knyga. Į šaltinių čiurlenimą. Į vėjų rūmus.

Almasio galva pakrypsta kairėn. Neveizdžios akys nemato nieko. Nebent Karavadžo kelius.

— Gal norit morfijaus?

— Ne.

— Gal jums ko atnešt?

— Nieko.

X Rugpjūtis

Karavadžas tamsoje nulipo laiptais ir įėjo į virtuvę. Ant stalo kūpsojo krūvelė salierų, keletas ropių dar žemėtomis šaknimis. Šviesa sklido tik iš Hanos neseniai pakurto židinio. Nusisukusi ji neišgirdo jo žingsnių kambaryje. Pagyvenęs viloje, Karavadžas atsipalaidavo, nebebuvo įsitempęs kaip anksčiau, atrodė stambesnis, laisvesnių judesių. Tik vaikščiojo lygiai taip tyliai, apimtas švelnaus mieguisto vangumo.

Jis patraukė kėdę, kad ji atsigręžtų, susivoktų, jog jis virtuvėje.

— Sveikas, Deividai.

Jis kilstelėjo ranką. Per ilgai buvo gyvenęs dykumoje.

— Kaip jis jaučiasi?

— Miega. Nuvargo tiek kalbėjęs.

— Ar jis iš tikrųjų tas žmogus, kaip tu manei?

— Jis šaunus vyras. Duokim jam ramybę.

— Ir aš taip maniau. Mudu su Kipu esame įsitikinę, kad jis anglas. Kipo nuomone, geriausi žmonės — ekscentrikai, jis buvo dirbęs su tokiu.

— Mano galva, veikiau Kipas yra ekscentrikas. Beje, kur jis?

— Kažką slapčia daro terasoje, neleidžia man nė prisiartinti. Kažką ruošia mano gimtadieniui.

Hana, tupėjusi prie ugnies, pasikėlė šluostydamasi pirštus į kitos rankos žastą.

— Tavo gimtadienio proga papasakosiu nedidelę istoriją, — tarė jis.

Ji dirstelėjo į Karavadžą.

— Tik ne apie Patriką, gerai?

— Truputį apie Patriką, bet daugiau apie tave.

— Aš vis dar negaliu klausytis tokių istorijų, Deividai.

— Visi tėvai miršta. O mes nenustojam jų mylėt, tik kiekvienas savaip. Negali amžinai nešiot jo širdy.

— Palauk, kol nustos veikti morfijus, o tada kalbėk.

Apkabino jį priėjusi ir, pasistiebusi ant pirštų galų, pabučiavo jam į žandą. Jis suspaudė ją savo gniaužtuose, seniai neskustu smakru it smėliu brūžindamas jai veidą. Jai patiko, jog dabar jis toks: kitados buvo labai smulkmeniškas. Tavo sklastymas kaip Jango gatvė vidurnaktį, sakydavo Patrikas. Kitados jis buvo jai dievukas. Dabar, pastambėjęs iš veido ir liemens, pražilęs daugiau panėšėjo į žmogų.

Tądien vakarienę ruošė pionierius. Karavadžas anaiptol tuo nesidžiaugė. Pasak jo, visi trys liksią nei valgę, nei gėrę. Kipas prikasiąs truputį daržovių ir patieksiąs jas pusvires, truputį pavirinęs sultinyje. Grynai spartiečių patiekalas, visiškai ne tai, ko pageidaująs Karavadžas po tokios dienos, praleistos besiklausant žmogaus iš viršutinio aukšto. Jis atidarė spintelę po virtuvės kriaukle. Išsitraukė gabalą džiovintos mėsos, įvyniotą į drėgsvą popierių, atsipjovė luistą ir įsimetė kišenėn.

— Žinai, galiu tau padėti atprast nuo morfijaus. Esu gera gailestingoji seselė..

— Gyveni čia viena tarp pamišėlių...

— Man regis, visi mes išprotėję.

Kipo šaukiami, jiedu išėjo iš virtuvės ir pasuko terason žemute, šviesos apjuosta akmenine baliustrada.

Karavadžui pasidingojo, kad tai elektros lempučių girlianda, kokių pasitaiko dulkių nugultose bažnyčiose, ir jis tarė sau, jog pionierius būsiąs per toli nuėjęs vogdamas jas iš kokios bažnyčios, — kad ir Hanos gimtadieniui. Hana iš lėto prisiartino, rankomis užsiėmusi veidą. Buvo ramu, nė menkiausio dvelksmo. Jos kojos judėjo po sijonu, lyg irdamosi per vandenų gelmę. Teniso bateliai tyliai sliuogė akmeninėmis plokštėmis.

— Kur tik kasu, visur vien tušti kiaukutai, — prabilo pionierius.

Jiedu nieko nesuprato. Karavadžas palinko priekin prie plevenančių ugnelių. Sraigių kiaukutai, pripilti aliejaus. Žvilgsniu perbėgo visą virtinę. Jų buvo gal apie keturiasdešimt.

— Keturiasdešimt penki, — patikslino Kipas. — Po vieną kiekvieniems šio šimtmečio metams. Ten, iš kur esu kilęs, mes taip minime tiek amžiaus, tiek savo sukaktį.

Hana ėjo palei kiaukutus susikišusi rankas į kišenes — taip, kaip Kipui patikdavo matyti ją vaikščiojant. Atsipalaidavusi, lyg paguldžiusi nakčiai rankas miego.

Karavadžas nustebo netikėtai ant stalo pastebėjęs tris butelius raudonojo vyno. Priėjo, perskaitė etiketes ir apstulbęs papurtė galvą. Visi trys buvo atkimšti. Kipas, matyt, bibliotekoje būsiąs išknisęs kokį gero elgesio vadovą. Tuomet pamatė kukurūzus, mėsą, bulves. Hana įsikibo Kipui parankėn ir nusivedė jį prie stalo.

Jie valgė ir gėrė gardžiuodamiesi stačiai neįtikėtino it mėsa sūdrumo vynu. Gana greitai ėmė paistyti niekus siūlydami tostus pionieriaus — to „didžio rūpintojo“ — ir ligonio anglo garbei. Susidaužė į visų sveikatą, ir Kipas prisidėjo prie jųdviejų, atkišdamas taurę su vandeniu. Tuomet jis prašneko apie save. Karavadžas jį kalbino, bet nesiklausė, pašokęs vaikščiojo aplink stalą, spindinčiu veidu duodamas ratus po terasą. Norėjo, kad tiedu susivestų, trokšte troško įtikinti juos vestis, tačiau jiedu, atrodo, laikėsi savo susikurtų keistų draugavimo taisyklių. Ką jis gali padaryti atlikdamas jam skirtą vaidmenį? Jis atsisėdo stebėdamas, kaip kartkarčiais užgęsta čia viena, čia kita ugnelė: kiaukutuose buvo mažai aliejaus. Kipas pasikeldavo ir pripildavo rausvo parafino.

— Reikia, kad jos degtų iki vidurnakčio.

Jie prašneko apie karą, dabar tokį tolimą. „Kai tik pasibaigs karas su Japonija, visi pagaliau grįšim namo“, — tarė Kipas. „O kur jūs važiuosit?“ — paklausė Karavadžas. Mįslingai šypsodamas, Kipas pakraipė galvą. Tuomet prašneko Karavadžas, daugiausia kreipdamasis į Kipą.

Prie stalo baikščiai prisėlino šuo ir padėjo galvą Karavadžui ant kelių. Pionierius paprašė daugiau papasakoti apie Torontą, lyg tai būtų buvusi stebuklų šalis. Sniegas, užverčiantis miestą, prieplauka su ledo sukaustytais keltais, kuriuose vasarą žmonės klausosi koncertų. Iš tikrųjų jam rūpėjo tik viena: kaip galima geriau perprasti Haną, o ji stengėsi nukreipti kalbą kitur, neleisti Karavadžui pasakoti atsitikimų, nušviečiančių vieną ar kitą jos gyvenimo epizodą. Norėjo, kad Kipas pažinotų ją tokią, kokia ji yra dabar, kitaip sakant, gal nebe tokia tobula, labiau linkusi užjausti kitus, arba griežtesnė, sudėtingesnė nei tada, kai buvo mergina. Jos gyvenime buvo motina Elis, tėvas Patrikas, pamotė Klara ir Karavadžas. Jau buvo supažindinusi Kipą su tais vardais, lyg tai būtų buvę jos įgaliojamieji raštai. Jos kraitis. Žmonės, kuriems nieko neprikiši ir kurių nevalia aptarinėti. Ji remdavosi jais kaip šeimininkės vadovo autoritetais, prireikus išvirti kiaušinį ar česnakais pagardinti avienos kepsnį. Kitos nuomonės apie juos negalėjo būti.

Ir tada Karavadžas, jau beveik girtas, papasakojo, kaip Hana giedojusi „Marselietę“, nors apie tai jau buvo pasakojęs. „Taip, esu girdėjęs tą dainą“, — tarė Kipas ir ėmė saviškai ją dainuoti. „Ne, reikia giedoti garsiai, — nutraukė jį Hana. — Reikia giedoti atsistojus“.

Ji atsistojo, nusispyrė teniso batelius ir užlipo ant stalo. Prie jos basų kojų pleveno, gesdamos, keturios kiaukutų liepsnelės.

Jos balsas nuskriejo į tamsą virš kiaukutuose mirgančių ugnelių, virš šviesos ketvirtainio ligonio anglo kambaryje, nuskriejo tamsion padangėn, virpančion drauge su kiparisų šešėliais. Rankas buvo išsitraukusi iš kišenių.

Kipas buvo girdėjęs stovyklose tą giesmę giedant vyrus, giedant dažnai itin keistomis akimirkomis, pavyzdžiui, prieš improvizuotas futbolo rungtynes. Pastaraisiais metais Karavadžas nelabai ją mėgo, — klausytis jos jam niekad nepatikdavo. Širdy jis puoselėjo Hanos versiją, girdėtą prieš daugelį metų. Dabar mėgavosi klausydamasis, nes ji giedojo vėl, bet veikiai malonumą prislopino kitoniška giedojimo maniera. Jis girdėjo nebe šešiolikmetės įkarštį, bet veikiau savotišką aidą, atbalsį to blandaus šviesos rato aplink ją tamsoje. Ji giedojo, lyg būtų buvusi sunkiai sužeista, lyg niekas nebebūtų galėjęs prikelti tos vilties, kurią visad įkvėpdavo ta giesmė. Ją paženklino penkeri metai, dvidešimtojo amžiaus keturiasdešimt penktaisiais užsibaigia dvidešimt pirmuoju jos gimtadienio vakaru. Ji giedojo nusikamavusio, vienišo visame pasaulyje keliauninko balsu. Naujasis testamentas. Giesmė nežadėjo jokios tvirtybės, o dainininkas buvo tik balsas, kylantis prieš visus galybės kalnus. Tai buvo vienintelė įmanoma apgintis. Tik balso niekas nepajėgė pakeisti. Giesmė šviečiant kiaukutų liepsnelėms. Karavadžas susivokė, jog ji gieda pionieriaus širdimi, jog toji giesmė — jo širdies atbalsis.

Palapinėje būdavo bežadžių naktų ir naktų, kai netildavo kalbos. Jie niekad tikrai nežinodavo, kas gali atsitikti, koks praeities tarpsnis iškilsiąs paviršiun, ar susilietimas tamsoje būsiąs nebylus ir neįvardijamas. Hanos kūno ir jos žodžių jo ausims įprastinis artumas, jiems gulint ant guminio priegalvio, kurį jis kas vakarą pripūsdavo ir pasikišdavo po galva. Jis negalėjo atsižavėti tuo Vakarų išradimu. Kas rytą pareigingai išleisdavo orą ir trilinkai sulankstydavo priegalvį, kaip darydavo žygiuodamas šiaurėn per Italiją.

Palapinėje Kipas įsikniaubia jai į kaklą. Net tirpsta iš malonumo, kai ji nagais ima kasyti jam nugarą. Arba lūpomis prilimpa prie jos lūpų, pilvu prisiglaudžia prie jos riešo.

Ji niūniuoja ir dainuoja. Palapinės tamsoje vaizduojasi jį pusiau paukštį — puriomis plunksnomis, lediniu pentinu įsirėmusį jai į riešą. Būdamas su ja toje tamsoje, jis juda apsnūdęs, nepalyginamai lėčiau nei pasaulis, o rytą nepastebimai šmaižioja tarp aplinkos daiktų, — lygiai taip nepastebimai viena su kita liejasi spalvos.

Naktį jis atsiduoda stinguliui. Nebematydama jo akių, ji nebemato jo polinkio į drausmę ir tvarką. Jis lyg neįmenama mįslė. Liesdama jo kūną, ji skaito Brailio raštą. Lyg po oda galėtum matyti visus organus, širdį, šonkaulius, o seilės jos delne galėtų virsti spalva. Jis nubraižė jos liūdesių žemėlapį kaip niekas kitas. Lygiai gerai jai žinomas tas keistas takas, kuriuo meilė jį veda pas pavojingąjį brolį. „Mums įgimtas klajūno gyvenimas. Šit kodėl jam taip sunku sėdėti kalėjime, šit kodėl jis galą pasidarytų, kad tik gautų laisvę“.

Šnekiomis naktimis jie keliaudavo po visą jo penkių upių kraštą. Satledžas, Džilamas, Ravis, Čenabas, Beasas. Jis veda ją į didžiąją gurdvarą, nuauna jai batelius, žiūri, kaip ji mazgojasi kojas, gaubiasi galvą. Pastatas, į kurį jiedu įeina, buvo pastatytas 1601-aisiais, išniekintas 1757-aisiais ir tuojau pat atstatytas. 1830-aisiais buvo papuoštas auksu ir marmuru. „Jei nuvesčiau tave prieš auštant, pirmiausia pamatytum miglą virš vandens. Kai ji išsisklaido, pasirodo šventykla. Tu jau girdėtum šventųjų — Ramanandos, Nanako ir Kabiro — giesmes. Giesmė — apeigų pagrindas. Tu girdi giesmes, jauti šventyklos soduose kvepiant vaisius: granatus, apelsinus. Šventykla — tai prieplauka gyvenimo upėje, visiems prieinama prieplauka. Laivas, skrodžiantis nemokšiškumo vandenyną“.

Jiedu eina per naktį, pro sidabro duris žengia prie altoriaus, kur po brokato baldakimu guli Šventoji Knyga. Muzikantams pritariant, Ragiai gieda Knygos posmus. Jie gieda nuo ketvirtos ryto iki vienuoliktos vakaro. Granth Sahibas atverčiamas kur pakliūva, parenkama ištrauka ir tris valandas, iki migla pakyla virš ežero ir pasirodo Auksinė šventykla, eilutės pinasi ir liejasi viena su kita, be perstojo skaitant tekstą.

Kipas vedasi ją palei tvenkinį prie medžio altoriaus, kur ilsisi Baba Gudžadžis, pirmasis šventyklos šventikas. Prietarų medis, puspenkto šimto metų senumo. „Mama parišo virvelę prie vienos šakos ir meldė dovanoti jai sūnų. Mano broliui gimus, ji grįžo prašyti malonės dovanoti dar vieną sūnų. Visame Pendžabe yra šventųjų medžių ir magiško vandens“.

Hana tyli. Jam žinoma, kokios tamsios gelmės viešpatauja jos viduje, kaip jai skaudu gyventi be vaiko ir tikėjimo. Jis visad stengiasi atitvert ją nuo sielvarto. Miręs vaikas. Žuvęs tėvas.

— Aš irgi netekau žmogaus, kuris buvo man kaip tėvas, — sako jis.

Bet ji žino, jog šalia gulintis vyras — užburtas, jog, užaugęs kaip svetimas tarp kitų, gali lengvai atsižadėti ištikimybės priesaikos ir duoti ją kitam, kompensuoti tai, kas prarasta. Esama žmonių, kuriuos neteisybė žudo, ir žmonių, kurių ji neliečia. Jeigu jinai jį paklaustų, jis atsakytų, kad gyveno laimingai: brolis kalėjime, draugai žuvo sprogus minoms, o jis pats kas dieną rizikavo gyvybe per šį karą.

Nepaisant jų širdies gerumo, tokie žmonės patyrė baisią neteisybę. Kipas ištisą dieną praleisdavo dumblo duobėje išminuodamas bombą, kuri galėjo sprogti kiekvieną akimirką, sielvarto pakirstas grįždavo palaidojęs žuvusį draugą, bet, nors ir kokie pasitaikydavo išbandymai, visada būdavo kokia nors išeitis, šviesos spindulėlis. Ji, priešingai, nematė nieko. Jis turėjo ne vieną likimo žemėlapį; Amritsaro šventykloje bet kokio tikėjimo, bet kokios padėties žmonės buvo laukiami svečiai ir dalijosi tuo pačiu kąsniu. Ji taip pat turėjo teisę padėti gėlę ar pinigą ant aslos patieston marškon ir drauge su visais giedoti nuostabią nenutrūkstamą giesmę.

Ji geidė to visa širdimi. Jos tikroji prigimtis buvo neatsiejama nuo liūdesio. Jis galėjo ją įsileisti vidun pro bet kuriuos iš trylikos dvasios vartų, bet ji žinojo, kad, būdamas pavojuje, niekad į ją neatsigręžtų. Sukurtų aplink save erdvę, kad galėtų susikaupti. Tokia buvo jo išmonė. Sikhai, sakydavo jis, esą nuostabūs mechanikai. „Mes turime mistinį ryšį... kaip čia pasakius?“ — „Giminystę“. — „Taip, mes susiję giminystės saitais su mechanizmais“.

Tarp jų jis praleisdavo ištisas valandas, detektorinio radijo muzikos ritmui kalant kakton, virpant plaukuose. Ji netikėjo, kad gali jam priklausyti, tapti jo mylimąja. Jis judėjo tokiu greičiu, kad galėtų išlyginti tai, ko buvo netekęs. Tokia buvo jo prigimtis. Ji negalėjo jo smerkti. Bene turėjo tokią teisę? Su kuprine ant kairiojo peties Kipas išeidavo kas rytą iš San Džirolamo vilos ir takeliu leisdavosi pašlaitėn. Kiekvieną rytą jinai lydėdavo jį žvilgsniu, gal paskutinį kartą stebėdama jo nuoširdumą pasauliui. Po kelių minučių jis užversdavo galvą ir stebeilydavo į šrapnelių sužalotus kiparisus skeveldrų nukapotomis vidurinėmis šakomis. Plinijus tikriausiai leisdavosi pakalnėn tokiu pat takeliu. Kaip ir Stendalis, nes kai kurie „Parmos vienuolyno“ epizodai buvo parašyti tame krašte.

Kipas užversdavo galvą po sužalotų medžių skliautu, stabtelėdavo vidury viduramžių tako. Jaunuolis, išmokęs paties keisčiausio amato, kokį išrado jo šimtmetis, pionierius, karo inžinierius, kurio darbas — aptikti ir nukenksminti minas. Kiekvieną rytą jis išnerdavo iš palapinės, išsimaudydavo, apsirengdavo sode ir traukdavo tolyn nuo vilos ir jos apylinkių, nė neužeidamas į vidų, — kartais nebent pamodavo, ją pamatęs, — lyg žodžiai, bendravimas su kitu žmogumi būtų galėję išmušt jį iš vėžių, įsismelkti kaip kraujas į mechanizmą, kurį jis privalėjo perprasti. Jinai matydavo jį per keturiasdešimt žingsnių nuo vilos einant spindžio taku.

Tai būdavo metas, kai jis su visais jais išsiskirdavo. Metas, kai už riterio nugaros pakildavo nuleidžiamasis tiltas palikdamas jį vienui vieną toje ramybėje, kurią laiduodavo jo išmonė. Sjenoje ji matė freską. Miesto vaizdelį. Už kelių metrų nuo miesto sienos dažai buvo nusilupę, tad keliauninkas, paliekantis pilį, prieš akis nematė nė sklypelio saugios priebėgos, kur būtų galėjęs pasikliauti savo išmanymu. Lygiai taip jaučiasi ir Kipas kiauras dienas, sakydavo ji sau. Kiekvieną rytą jis išeina iš freskos ir traukia tamsių chaoso uolynų link. Riteris. Šventasis karžygis. Ji matydavo tarp kiparisų šmėkščiojant maskuojamosios spalvos uniformą. Anglas vadino jį fatoprofugus — bėgančiu nuo likimo. Ji numanė, kad jo diena prasideda malonumu užvertus galvą žiūrėti į medžius.

Keturiasdešimt trečiųjų spalio pradžioje pionieriai lėktuvu buvo permesti į Neapolį. Buvo atrinkti patys geriausi iš pionierių korpuso, dislokuoto Pietų Italijoje. Kipas buvo vienas iš trisdešimties vyrų, nusiųstų į tą miestą, kur kas žingsnis tykojo pražūtingi spąstai.

Italijos kampanijos metu vokiečiai buvo surežisavę vieną meistriškiausių ir drauge žiauriausių traukimosi variantų. Sąjungininkų žygis, turėjęs trukti vieną mėnesį, užsitęsė ištisus metus. Kiekviena žemės pėda grūmojo mirtimi. Armijoms slenkant priekin, pionieriai, užsikorę ant sunkvežimių sparnų, akylai stebėjo kelią stengdamiesi įžiūrėti šviežiai sukastos žemės sklypelius — ten slypėdavo minos. Nepakenčiamai lėtas žygis. Šiauriau, kalnuose, Garibaldžio brigadų partizanai komunistai, atpažįstami iš raudonų skepetaičių, taip pat minavo kelius sprogdindami atsitraukiančios vokiečių kariuomenės sunkvežimius.

Sunku įsivaizduoti, kiek minų buvo prikaišiota Italijoje ir Šiaurės Afrikoje. Kismajo ir Afmadu kelių sankryžoje buvo aptikta du šimtai šešiasdešimt minų. Trys šimtai aplink tiltą per Omo upę. 1941-ųjų birželio trisdešimtą Mersa Matruhe per vieną dieną Pietų Afrikos pionieriai pakasė du tūkstančius septynis šimtus Mark II tipo minų. Po keturių mėnesių Mersa Matruhe anglai iškasė septynis tūkstančius aštuonis šimtus šešias minas ir perkėlė jas kitur.

Minas gaminta iš ko pakliūva. Keturiasdešimties centimetrų ilgio galvanizuotos tūtos kimšta sprogmenų ir mėtyta keliuose, kuriais važinėja karinės mašinos. Slėpta namuose, sukrovus į medines dėžes. Be sprogstamojo užtaiso, dėta geležgalių ir vinių. Dvidešimties litrų talpos bidonus prigrūdę geležų ir sprogmenų, Pietų Afrikos pionieriai sugebėdavo susprogdinti šarvuotus automobilius.

Miestuose padėtis buvo dar liūdnesnė. Iš Kairo ir Aleksandrijos buvo siunčiami greitosiomis apmokytų minuotojų daliniai. Taip pagarsėjo aštuonioliktoji divizija: 1941-ųjų spalį per tris savaites ji išminavo tūkstantį keturis šimtus tris nepaprasto jautrumo sprogstamuosius įtaisus.

Italijoje buvo blogiau negu Afrikoje. Laikrodiniai mechanizmai čia buvo košmariškai sudėtingi. Spyruokliniai sprogdikliai skyrėsi nuo vokiškų įtaisų, kurie buvo naudojami per apmokymus. Įžengę į miestą, pionieriai traukdavo gatvėmis, kur namų balkonuose ir medžiuose kabodavo pakaruokliai. Už vieną nukautą saviškį, keršydami vokiečiai dažnai bausdavo mirtimi dešimt italų. Kai kurie pakaruokliai būdavo užminuoti, tekdavo juos susprogdinti vietoje.

1943-ųjų spalio pirmą vokiečiai evakavo Neapolį. Rugsėjo mėnesį, prasidėjus sąjungininkų antskrydžiams, šimtai neapoliečių pabėgo iš miesto ir apsigyveno apylinkių urvuose. Traukdamiesi vokiečiai bombardavo urvus, užversdami angas. Prasidėjo šiltinės epidemija. Uoste buvo iš naujo minuojami nuskandinti laivai.

Trisdešimt pionierių atvyko į miestą, kur kas žingsnis tykojo pražūtingi spąstai. Valstybinių įstaigų sienose buvo prislėpta uždelsto veikimo bombų. Beveik visos mašinos buvo užminuotos. Pionieriai įprato nepatikliai žiūrėti į kiekvieną daiktą, lyg netyčia paliktą kambaryje, o ypač padėtą ant stalo, ir dar kampu, neatitinkančiu ketvirtos valandos kampo laikrodžio ciferblate. Net praslinkus daugeliui metų po karo, pionieriai visad dėdavo ant stalo parkerį tokiu kampu, kad jo drūtgalys rodytų ketvirtą valandą.

Neapolis liko karo zona dar pusantro mėnesio, ir visą tą laiką Kipas išbuvo ten su savo būriu. Po dviejų savaičių jie aptiko urvuose užverstus žmones. Jų kūnai buvo pajuodę nuo išmatų ir šiltinės. Gabenant juos į miesto ligoninę, buvo toks įspūdis, jog tai traukia vaiduoklių procesija.

Po keturių dienų sprogo centrinis paštas, žuvo ar buvo sužeista septyniasdešimt du žmonės. Truputį anksčiau drauge su miesto archyvais supleškėjo turtingiausia Europoje viduramžių kolekcija.

Spalio dvidešimtąją, trys dienos prieš paleidžiant elektros srovę, pasidavė vienas vokietis. Jis pranešė valdžiai, jog uosto kvartale paslėpta tūkstančiai bombų, sujungtų su elektros tinklais: vos paleidus srovę, miestas išlėksiąs į padanges. Jis buvo kvočiamas septynis sykius, kartais mandagiai, kartais šiurkščiai, bet valdžia neišmanė, kaip žiūrėti į jo išpažintį. Galop buvo nutarta evakuoti visą kvartalą. Vaikus, senelius, pusgyvius ligonius, nėščias moteris, iš urvų išgelbėtus žmones, gyvulius, dar tinkamus džipus, nehospitalizuotus sužeistus kareivius, pamišėlius, kunigus, vienuolius ir vienuoles. 1943-ųjų spalio dvidešimt antrą temstant mieste liko tik dvylika pionierių.

Srovė turėjo būti paleista rytojaus dieną, trečią valandą popiet. Nė vienas pionierius dar niekad nebuvo atsidūręs tuščiame mieste. Tai buvo keisčiausios ir nerimastingiausios jų gyvenimo valandos.

Vakarais virš Toskanos griaudžia. Žaibus pritraukia menkiausias geležgalys, menkiausia varpinė, kyšanti virš kraštovaizdžio. Paprastai apie septintą vakaro Kipas grįžta kiparisais apsodintu geltonu taku. Tuo metu, jei artėja audra, sugriaudžia. Viduramžių tradicija.

Jam, regis, patinka ta audrų tradicija. Hana ir Karavadžas iš tolo pastebi jo siluetą, mato, kaip jis stabtelėja ir atsigręžęs žiūri į slėnį, ar neprisiveja lietus. Hana ir Karavadžas eina į vidų. Kipas dar pusmylį pėdina įkalnėn vingiuojančiu taku. Girdėti, kaip gurgžda žvirgždas po jo batais. Vėjas užlekia šuorais, lanksto kiparisus, lenda jaunam pionieriui į marškinių rankoves.

Jis eina dar kokias dešimt minučių, nenumanydamas, ar užklups jį lietus. Išgirsta lietų, prieš pajusdamas jį kūnu: lašai tekšena į išdžiūvusią žolę, alyvmedžių lapus. Bet tuo tarpu jį siaubia gaivus slėnio vėjas, audros priešakinė sauga.

Jei lietus užklumpa nepriėjus vilos, jis traukia tuo pat žingsniu, virš kuprinės išskleidžia guminį apsiaustą ir apsigobęs pėdina toliau.

Atsidūręs palapinėje, girdi griaudžiant. Gryna perkūnija. Aidūs trenksmai virš galvos, griaudėjimas, panašus į kalnų tarpeklin neriančio traukinio ratų dundėjimą. Staigus plykstelėjimas nutvieskia palapinės šoną, nepalyginamai ryškesnis už saulės šviesą, sako jis sau, suslėgto fosforo žybsnis, tarytum susijęs su mechanika, primenantis naują žodį, girdėtą per apmokymus ir detektorinį imtuvą. „Branduolinis“. Palapinėje nusivynioja sudrėkusį tiurbaną, džiovinasi plaukus ir užsivynioja kitą tiurbaną ant galvos.

Audra griaudėdama tolsta nuo Pjemonto į pietus ir į rytus. Žaibai kerta į Alpių koplytėlių varpines, kurių vaizdai primena Kryžiaus kelio stotis ar Rožinio paslaptis. Varezės ar Varalo miesteliuose šmėkštelėja aukštesnės nei natūralaus dydžio septynioliktojo amžiaus pradžios statulos, vaizduojančios Biblijos scenas. Plakamas Kristus už nugaros surištomis rankomis. Pakeltas rimbas. Lojantis šuo, o gretimos koplytėlės paveiksle — trys kareiviai, aukščiau nutapytų debesų keliantys kryžių drauge su Nukryžiuotoju.

San Džirolamo vila stovi tokioje vietoje, kad ir ją kartais nutvieskia žaibų blyksniai: tamsūs koridoriai, kambarys, kur guli anglas, virtuvė, kur Hana kuria ugnį, subombarduota koplytėlė — viskas ūmai nušvinta, nelieka nė menkiausio šešėlio. Per tokias audras Kipas ramiai vaikščioja savo sodo kampelyje po medžiais. Pavojus būti žaibo nutrenktam juokingai menkas palyginti su kasdiene rizika. Jam skaičiuojant sekundes tarp žaibo tvykstelėjimo ir perkūnijos griausmo, prieblandoje prieš akis iškyla kalnų koplytėlėse regėti naivūs katalikų tikėjimo vaizdeliai. Vila, ir ta primena vieną tų vaizdelių: visi keturi, nutvieksti intymaus gyvenimo akimirką, viso to karo fone atrodo it paradoksas.

Dvylika Neapolyje likusių pionierių išsisklaidė po miestą. Kiaurą naktį skynėsi kelią į tunelius užcementuotomis angomis, leidosi į kanalizaciją ieškodami sprogdiklių, galimas daiktas, sujungtų su centriniais generatoriais. Turėjo išvykti antrą valandą popiet, valandą prieš paleidžiant elektros srovę.

Dvylika žmonių mieste. Po vieną kvartale. Vienas prie generatoriaus. Vienas vis dar pasinėręs į rezervuarą vandentiekio bokšte. Mat valdžia įsitikinusi, jog didžiausi nuostoliai galimi užtvindžius miestą. Kaip užminuojamas miestas. Sunkiausia ištverti tylą. Vieninteliai girdimi gyvojo pasaulio garsai — šunų lojimas, paukščių giedojimas butuose, žvelgiančiuose į gatvę. Išmuš valanda, ir Kipas įeis į vieną tų kambarių, kur gieda paukštis. Gyvas padaras toje tuštumoje. Jis eina pro Nacionalinį archeologijos muziejų, kur saugomi Pompėjos ir Herkulanumo paminklai. Neseniai matė baltuose pelenuose suakmenėjusį senovės šunį.

Eidamas kairėje rankoje laiko degantį raudoną pionieriaus žibintą. Tai vienintelis šviesos šaltinis Karbonarų gatvėje. Ta naktinė žvalgyba išsekino jėgas, ir dabar atrodo, jog ne kažin ką dar gali nuveikti. Kiekvienas pionierius turi radiją, bet naudojasi tik išimtiniais atvejais.

Labiausiai veikia nervus siaubinga tyla tuščiuose kiemuose, išdžiūvę fontanai.

Pirmą valandą popiet jis pasuka link Šv. Jono bažnyčios, gerokai nukentėjusios nuo antskrydžių. Ten, kaip žino, yra Rožinio koplyčia. Užėjęs ten anksčiau kelis vakarus, žaibų blyksniams tvieskiant tamsą, buvo pastebėjęs aukštus žmonių siluetus. Angelas ir moteris miegamajame. Tamsa apgaubė tą akimirkos regėjimą. Jis atsisėdo klaupte, palaukė, bet kito apreiškimo nebuvo.

Jis įeina į tą bažnyčios kertę, kur terakotos siluetai nudažyti baltiesiems būdingomis spalvomis. Scena vaizduoja miegamąjį, kuriame moteris kalbasi su angelu. Po dukslaus mėlyno apsiausto gobtuvu matyti kaštoninės moters garbanos, kairė ranka išskėstais pirštais guli ant krūtinės. Įeidamas į kambarį, jis susivokia, jog visos figūros daug aukštesnės nei gyvenime. Jo galva vos siekia moters petį. Angelas pakelta ranka yra daugmaž keturių metrų aukščio. Vienaip ar kitaip, Kipui tai draugija. Kambarys gyvenamas, jis užmezga kalbą su esybėmis, vaizduojančiomis alegoriją apie žmonių ir dangaus santykius.

Jis nusiima kuprinę ir atsistoja prieš lovą. Nori išsitiesti joje, bet varžosi angelo. Jau buvo apėjęs tą dangaus būtybę ir pastebėjęs apdulkėjusias lemputes ant nugaros po tamsiais sparnais, ir dabar jaučia, jog, nors ir kaip lenkia miegas, negalėtų ramiai užmigti, angelui stebint. Menininko subtilumas: iš po lovos kyšo trys poros šlepečių. Be dvidešimties minučių dvi.

Jis pakloja ant aslos apsiaustą, suploja kuprinę, pasikiša vietoj priegalvio ir išsitiesia ant akmeninių plokščių. Lahore, vaikas būdamas, didumą naktų jis miegodavo ant demblio, patiesto kambaryje ant aslos. Tiesą pasakius, jis niekad nepriprato prie vakariečių lovų. Šiaudinė pašonė ir pripučiamas priegalvis — štai ir viskas, ką jis turi palapinėje; Anglijoje, viešėdamas pas lordą Safolką, jis giliai nugrimzdavo į minkštą čiužinį ir gulėdavo atviromis akimis, jausdamasis it ankštoje kalėjimo kameroje, kol galiausiai išsiropšdavo iš lovos ir užmigdavo ant kilimo.

Jis išsitiesia šalia lovos. Pastebi, jog šlepetės didesnės nei tikros. Jos puikiausiai tiktų milžinėms amazonėms. Virš galvos — moters dešinės rankos apybraižos. Kojūgaly — angelas. Netrukus vienas kuris pionierius įjungs srovę, ir jeigu lemta išlėkti į padanges, išlėks drauge su moterimi ir angelu. Jie arba žus, arba gyvens. Šiaip ar taip, kitos išeities nėra.

Kiaurą naktį jis ieškojo slėptuvių su dinamitu ir laikrodinių mechanizmų. Arba aplink grius sienos, arba jis eis pasivaikščioti po apšviestą miestą. Bent jau bus suradęs tėvus — štai šitas figūras. Tas nebylus pokalbis ramina įtemptus nervus.

Po galva pasikišęs rankas, jis mąsto apie angelo veido rūstumą, kurio anksčiau nepastebėjęs. Jį suklaidino balta gėlė rankoje. Angelas — taip pat karys. Taip besvarstant, akys užsimerkia savaime, ir jį įveikia nuovargis.

Jis guli kiek ilgas šypsančiu veidu, lyg džiaugdamasis miegu, pagaliau aplankiusia palaima. Kairė ranka guli ant cemento. Tiurbano spalva derinasi su Marijos nėriniuota apykakle.

Prie statulos kojų — mažytis indas pionierius kariška apranga šalia šešių šlepečių. Atrodo, jog laikas nebeegzistuoja. Kiekvienas pasirinko patogiausią pozą, kad galėtų pamiršti laiką. Šitaip mus prisimins kiti. Šypsančius, palaimos apimtus, pasitikinčius aplinka. Scena su Kipu, gulinčiu dviems figūroms prie kojų, skatina susimąstyti apie jo likimą. Pakelta terakotos ranka, pasirengusi duoti ženklą mirties bausmės vykdytojui, didžios ateities pažadas saldžiai kaip vaikas miegančiam svetimšaliui iš tolimo krašto. Visi trys beveik pasirengę priimti sprendimą, sudaryti sutartį.

Plonyčio dulkių sluoksnio padengtas angelo veidas spindi begaliniu džiaugsmu. Jo nugaroje pritvirtintos šešios lemputės, dvi perdegusios. Ir vis dėlto elektros stebuklas iš apačios staiga nutvieskia sparnus, ir sodriai raudona bei mėlyna spalvos drauge su gelsvų laukų auksu suspindi gyvybe tą vėlyvą popietę.

Nors ir kur butų Hana dabar, ateityje, ji mato orbitą, kuria Kipo kūnas pasitraukė iš jos gyvenimo. Tas vaizdas tolydžio šmėkščioja jai prieš akis. Takas, kurį jis prasiskynė verždamasis prie jos. Ta akimirka, kai jis virto tylos uola. Ji prisimena tos rugpjūčio dienos menkiausią smulkmeną: koks buvo dangus, kaip, artėjant audrai, tamsėjo daiktai prieš ją ant stalo.

Mato jį lauke, rankomis susiėmusį galvą, tuomet suvokia, jog taip daro ne iš skausmo, o todėl, jog turi stipriai prisispausti ausines. Jis ten, vidury lauko, per kokį šimtą žingsnių nuo jos, kai ji išgirsta iš jo kūno ištrūkstant riksmą. Iš kūno, kuris visad būdavo tylus jų draugijoje. Jis smunka ant kelių, lyg kas būtų nukirpęs virvutes. Ilgai netrukus iš lėto pasikelia, įkypai lauko traukia savo palapinės link, įeina į vidų ir užskleidžia angą. Šaižus perkūnijos trenksmas, ir ji mato jo tamsias rankas.

Kipas išneria iš palapinės su karabinu. Įbėga San Džirolamo vilon, pralekia pro ją lyg biliardo kamuolys, įpuola pro duris, pakniopstomis dumia laiptais šnopuodamas taktomačio ritmu, batų galais kliūdamas už pakopų. Ji girdi jo žingsnius koridoriuje, bet sėdi kaip sėdėjusi prie stalo, priešais pasidėjusi knygą ir pieštuką, tokius ryškius ir tamsius, užlietus tos šviesos, kuri būna prieš audrą.

Jis įsiveržia į kambarį. Sustoja anglo ligonio lovos kojūgaly.

Sveikas, pionieriau.

Šautuvo buožė įremta į krūtinę, diržas įsitempęs ant trikampiu sulenktos rankos.

Kas atsitiko lauke?

Kipas atrodo pasmerktas, atskirtas nuo pasaulio, rudas veidas ašarotas. Jis pasisuka ir šauna į seną fontaną, tinkas atšoka ir dulkėmis nugula ant lovos. Jis atsigręžia, šautuvas dabar nukreiptas į anglą. Jį krečia šiurpas, ir jis stengiasi iš paskutiniųjų susivaldyti.

Padėkite šautuvą, Kipai.

Jis nugara įsiremia sienon, nustoja drebėti. Aplink pilna tinko dulkių.

Aš sėdėjau lovos kojūgaly ir klausiausi jūsų, dėde. Šiuos paskutinius mėnesius. Vaikas būdamas, dariau tą patį. Buvau įsitikinęs, kad galiu įsidėti į galvą visa tai, ko mane moko suaugusieji. Buvau įsitikinęs, kad galiu naudotis tomis žiniomis, šiek tiek jas papildyti, o vėliau perduoti kam nors kitam.

Aš augau laikydamasis savo krašto tradicijų, o paskiau ėmiau labiau laikytis jūsiškių. Tradicijų, būdingų jūsų baltai netvariai salai, savo papročiais, manieromis, knygomis, paskatomis ir argumentais sugebėjusiai savo tikėjiman atversti visą pasaulį. Tobulo elgesio taisyklės. Žinojau, jog būsiu nubaustas, jei arbatos puodelį laikysiu ne tuo pirštu. Jog man bus striuka, jei netinkamai pasirišiu kaklaraištį. Ar vien tik laivai suteikė jums tokią galią? O gal taip buvo tik todėl, jog, pasak mano brolio, jūs turėjote istoriją ir spaustuves?

Mus atvertėte jūs, o vėliau — amerikiečiai. Su savo ganytojiškomis gyvenimo taisyklėmis. Ir indai kariai niekais leido gyvenimą vaidindami didvyrius, kad taptų pukkah, geresni. Jūs žaidėte karą kaip kriketą. Kaip sugebėjote mus šitaip apmulkinti? Žinot... Klausykit, tai, ką padarėt jūs pats ir visi jūsiškiai...

Jis meta šautuvą ant lovos ir žengia prie anglo. Detektorinis imtuvas kabo jam ant krūtinės. Nusikabina jį, užmauna ausines ligoniui ant juodos galvos, ir tas ima drebėti iš skausmo, nes galvos oda be galo jautri. Bet pionierius nenuima ausinių. Žengia žingsnį atgal ir pasiima šautuvą. Tarpdury pastebi Haną.

Viena bomba. Po to kita. Hirosima. Nagasakis.

Jis nusitaiko į lango nišą. Aukštai slėnyje, šautuvo taikiklyje, lyg tyčia sklando vanagas. Užsimerkęs jis mato liepsnojančias Azijos gatves. Ugnis siaubia miestus, sakytum dega žemėlapis, karščio uraganas pralėkdamas pro šalį džiovina kūnus, žmonių šešėliai staiga pakyla ir išnyksta ore. Vakariečių išminties protrūkis.

Jis stebi anglą ligonį su ausinėmis, vidun nukreiptu žvilgsniu, įdėmiai klausantį. Karabino kryptukas slenka nuo lenktos nosies prie Adomo obuolio, virš raktikaulio. Kipas užsiima kvapą. Enfeldo karabinu nežaidžiama. Ryžtingiau.

Į jį vėl nukrypsta anglo žvilgsnis.

Pionieriau.

Vidun įeina Karavadžas ir ištiesia ranką. Kipas pasisuka, šautuvo buožė įsiremia į šonkaulius. Lyg žvėris būtų švelniai grybštelėjęs letena. Ir tarytum užbaigdamas judesį, atsistoja šauti pasirengusio baudžiamojo būrio kareivio poza, kokia buvo mokomas stovėti Indijos ir Anglijos kareivinėse. Taikiklyje apdegęs kaklas.

Kipai, pasikalbėkim.

Jo veidas — peilis. Pasibaisėjimo ir siaubo ašaros, viską aplink regint iš esmės pasikeitus. Galėtų sutemti naktis, nusileisti rūkas, tamsiai rudos jaunuolio akys vis viena pastebėtų naują priešą.

Brolis sakė tiesą. Niekad neatsisuk nugara į Europą. Į verslo žmones. Į žmones, darančius sandėrius. Į žmones, braižančius žemėlapius. Niekada nepasitikėk europiečiais, sakė jis. Niekad jiems nespausk rankos. O mes? O, kaip greit susižavėdavom jų kalbomis, medaliais, ceremonijomis. Ką aš dariau visus paskutiniuosius metus? Ardžiau, plėšiau lauk šėtono padargus. Ir ko susilaukiau? Štai šito?

Kas darosi? Sakykit, dėl Dievo meilės!

Palieku jums savo imtuvą, kad suvirškintumėt istorijos pamoką. Nė iš vietos, Karavadžai. Visos tos karalių, karalienių, prezidentų kalbos apie civilizaciją... Tie abstraktūs balsai. Pauostykit juos. Pasiklausykit radijo ir pauostykit, kuo kvepia jų iškilmės. Mano krašte, kai tėvas nusižengia teisingumui, tau privalųjį nudėti.

Jūs nežinot, kas jis toks.

Šautuvo kryptukas nutaikytas į apdegusį kaklą. Paskui pionierius nukreipia jį žmogui į akis.

Šaukit, sako Almasis.

Pionieriaus akys susiduria su ligonio žvilgsniu tame pustamsiame kambaryje, kur dabar susitvenkęs visas pasaulis.

Jis linktelėja pionieriui.

Šaukit, ramiai sako.

Kipas išmeta iš spynos šovinį ir pagauna bekrintantį žemėn. Sviedžia šautuvą ant lovos it gyvatę, kuriai išplėštas geluonis. Kažkur šone mato Haną.

Apdegęs žmogus nusitraukia ausines nuo galvos ir lėtai pasideda jas priešais. Kaire ranka paima klausos aparatą, nuplėšia ir meta ant grindų.

Šaukit, Kipai. Nebegaliu daugiau klausytis.

Užsimerkia. Grimzta tamson, tolyn nuo to kambario.

Pionierius atsikala į sieną sunėręs rankas, nuleidęs galvą. Karavadžas girdi, kaip šnirpšlėmis vaikšto oras, greitai ir sklandžiai, kaip stūmoklis.

Jis ne anglas.

Prancūzas, amerikietis, man vis viena. Kai puolat bombarduoti rudąją rasę, esate anglas. Turėjot Belgijos karalių Leopoldą, o dabar turit Harį Trumeną, tą susišikėlį iš Jungtinių Valstijų. Jūs visko išmokot iš anglų.

Ne. Ne jis. Apsirinkat. Iš visų žmonių, ko gero, jis vienintelis jūsų pusėje.

Jis pasakytų, jog tai nesvarbu, sako Hana.

Karavadžas atsisėda krėslan. Jis visad sėdi šitame krėsle, sako jis sau. Kambaryje girdėti, kaip silpnai čirškia detektorinis imtuvas, radijas vis dar kalba savo povandeniniu balsu. Jam būtų per sunku atsigręžti ir pažiūrėti į pionierių, Hanos chalato blausios dėmės pusėn. Žino, jog jaunojo kareivio tiesa. Tokios bombos jie niekad nebūtų numetę ant baltųjų valstybės.

Pionierius išeina iš kambario, palikdamas prie lovos Karavadžą ir Haną. Visus tris palikdamas jų pasaulyje. Jis nebe jų sargybinis. Jeigu ligonis numirs, Karavadžas ir mergina jį palaidos. Tegu mirusieji laidoja savo mirusiuosius. Jis niekad nebuvo tikras, ką reiškia tie bejausmiai Biblijos žodžiai.

Jie palaidos viską, tik ne šitą knygą. Kūną, paklodes, jo drabužius, šautuvą. Netrukus jis bus vienas su Hana. O viso to priežastis — radijo pranešimas. Šiurpus įvykis, atsklidęs trumposiomis bangomis. Naujas karas. Civilizacijos žūtis.

Rami naktis. Jis girdi ūbaujant pelėdas, jų silpnus balsus, duslų sparnų plazdėjimą, joms sukant kita kryptimi. Virš palapinės kyšo kiparisai, nejudrūs tą bevėję naktį. Jis išsitiesia aukštielninkas, įsmeigęs akis į tamsiąją palapinės kertę. Užsimerkia ir mato ugnį, žmones, tie šokinėja į upes, į rezervuarus saugodamiesi liepsnos, karščio, per kelias sekundes sunaikinančio viską, ką jie turi, odą ir plaukus, net vandenį, kuriame jie pasinėrę. Žėrinti bomba, lėktuvo nešama virš vandenyno, rytuose šviečiant mėnuliui, žaliojo salyno link. Ir numetama.

Jis nieko nevalgė, nieko negėrė. Nieko negali nuryti. Prieš saulei leidžiantis, iš palapinės išnešė visą karinę padarynę, visą įrangą minoms ardyti, nuo uniformos nuplėšė visus skiriamuosius ženklus. Prieš atsiguldamas nusivyniojo tiurbaną, susišukavo plaukus, sumezgė ant viršugalvio, paskui atvirto aukštielninkas, pamatė šviesą pamažu sklindant palapinės paviršiumi, tuo tarpu akys gerte gėrė paskutinius dienos spindulius, o ausys girdėjo, kaip ščiūva vėjas ir kaip dusliai plazda vanagų sparnai. Ir visus švelnius oro virpesius.

Atrodo, jog visus pasaulio vėjus susiurbė Azija. Jis atsisako visų tarnybos metais matytų bombelių — vaizduojasi bombą, jo galva, didumo sulig miestu, tokią didelę, jog gyvieji gali stebėti žūvant aplink visą tautą. Jis nieko neišmano apie tą ginklą. Nežino, ar žudo sprogimas ir metalo skeveldros, ar verdantis oras sunaikina visa, kas gyva. Žino tik tiek, jog negali niekam leist prisiartinti, negali nieko valgyti nei gerti iš klano, telkšančio ant akmeninio suolelio terasoje. Jis bijo išsitraukti iš kuprinės degtukus ir uždegti lempą, nes įsivaizduoja, jog viskas gali supleškėti, ugniai šoktelėjus nuo lempos dagčio. Prieš palapinėje išgaruojant šviesai, jis išsitraukia šeimos nuotrauką ir ilgai žiūri. Jis vardu Kirpalas Singhas ir nežino, ką čia veikia.

Stovi po medžiais rugpjūčio kaitroje, be tiurbano, viena kurta. Rankose neturi nieko, tik žingsniuoja palei tvoras, basas eina žole arba terasos akmeninėmis plokštėmis, arba laužavietės pelenais. Jo kūnas, gyvas nemiga, kaip gairė Europos plataus slėnio pakrašty.

Paryčiais ji pastebi jį šalia palapinės. Naktį žiūrėjo, ar tarp medžių nesužibės žiburėlis. Tą vakarą viloje kiekvienas pavalgė savo kamputyje, anglas nieko nelietė. Ji mato pionierių mosuojant ranka ir nelyginant burę tolydžio bliūkštant palapinės brezentą. Jis atsigręžia, eina namo link, kopia terasos laiptais ir dingsta.

Koplyčioje pro sudegusius klauptus eina prie apsidės, ten, apgaubtas brezentu, stovi motociklas. Jis traukia gaubšlę nuo viršaus. Atsitupia šalia, uosto tepaluotus krumpliaračius ir grandinę.

Hanai įėjus bestogėn koplyčion, jis sėdi nugara ir galva atsirėmęs į ratą.

Kipai.

Jis neatsako, žiūri jos nematydamas.

Kipai, čia aš. Ką bendra mudu turim su visu tuo?

Ji jaučiasi stovinti prieš uolą.

Ji atsiklaupia, palinksta prie jo, smilkiniu glausdamasi prie jo krūtinės. Taip rymo akimirką.

Dunksi širdis.

Matydama jį vis tokį pat bežadį, ji klūpsčia traukiasi atgal.

Kartą anglas man perskaitė knygoje tokius žodžius: „Meilė yra tokia, jog lengvai gali pralįsti pro adatos skylutę“.

Jis atšlyja į šalį, jo veidas atsiduria per kelis colius nuo lietaus vandens klano.

Vaikinas ir mergina.

Pionieriui traukiant motociklą iš po brezento, Karavadžas stovėjo užsikniaubęs ant parapeto, smakrą pasidėjęs ant riešo. Pajuto, jog nebegali tverti namų atmosferos, ir nuėjo šalin. Jam pasitraukus, pionierius užvedė motociklą ir prieš apsižergdamas ilgokai birbino motorą. Hana stovėjo šalia.

Singhas palietė Hanos ranką ir, nejungdamas variklio, nusileido pašlaitėm Tada paleido motorą visu galingumu.

Pusiaukelėje nuo vartų jo laukė Karavadžas su šautuvu rankoje. Net nekilstelėjo jo, kai vaikinas sulėtino matydamas Karavadžą einant priešais. Karavadžas žengė artyn ir apkabino jį abiem rankomis. Tvirtai suspaudė glėbyje. Pionierius pirmąsyk pajuto seniai neskustą Karavadžo žandą. Įsivaizdavo, jog jis įtrauktas vidun, susilieja su žvalgo raumenimis. „Dabar turėsiu išmokt tavęs nesiilgėt“, — tarė Karavadžas. Vaikinas nuvažiavo, ir Karavadžas grįžo atgal vilon.

Variklio gausmas aplink. Į medžius siūbtelėjo „Triumfo“ dūmai, dulkės, žvyras. Motociklas peršoko spygliuotų vielų užtvarą ir, vingiuodamas tarp sodų kvapų ir klastingų skardžių, paliko vienuolyno apylinkes.

Jo kūnas palinko įprasta poza: krūtinė lygiagrečiai su benzino baku, beveik liesdama jį, abi rankos horizontaliai, kad būtų kuo mažesnis oro pasipriešinimas. Jis važiavo į pietus, aplenkdamas Florenciją. Per Grevę, Montevarkį ir Ambrą, miestelius, nepažymėtus karo ir sąjungininkų žygio žemėlapiuose. Vos pasirodžius pirmosioms kalvoms, jis perkirto kalnagūbrį ir leidosi Kortonos link.

Jis važiavo priešinga kryptimi, nei žygiavo sąjungininkai, sakytum išvyniodamas karo giją. Keliuose jau nebuvo prisigrūdę karinės technikos. Važiavo tik žinomais keliais, iš tolo pastebėdamas jau matytus pilių bokštus. Užgulęs „Triumfą“, jis pašėlusiai lėkė šunkeliais, tarytum ryte rydamas kilometrus. Mantos turėjo nedaug, visus ginklus buvo palikęs viloje. Motociklas kaukdamas švilpė per kaimus, nelėtindamas greičio nei miestuose, nei vietose, primenančiose karo dienas. „Žemė susiūbuos ir ims svyruoti kaip girtuoklis, ir sugrius kaip trobelė“.

Ji atsegė Kipo kuprinę. Surado pistoletą, suvyniotą į tepaluotą skiautę, tad į nosį dūrė svaigus kvapas, kai ji išvyniojo. Dantų šepetėlis, dantų milteliai, užrašų sąsiuvinis su eskizais, viename eskize — ji, sėdinti terasoje, nupiešta žiūrint iš anglo kambario. Du tiurbanai, butelis krakmolo. Žibintas su odiniais dirželiais, pionierių naudojamas ypatingais atvejais. Ji uždegė žibintą, ir kuprinė prisipildė tamsiai raudonos šviesos.

Šoninėse kišenėse ji rado bombų ardymo įtaisų, bet nenorėjo prie jų nė prisiliesti. Įvyniotas į skiautę gulėjo metalinis kaištelis, jos krašte naudojamas cukrui tekinti iš klevų.

Subliuškusioje palapinėje ji aptiko portretą, tikriausiai jo šeimos. Paėmė nuotrauką į delną. Sikhas ir jo šeima.

Vyresnysis brolis toje nuotraukoje buvo vienuolikos metų. Kipas, šalia jo, aštuonerių. „Karui prasidėjus, mano brolis stojo už tuos, kurie buvo prieš anglus“.

Mėtėsi dar nedidelis vadovėlis su užminuotos vietovės planu. Ir piešinys: muzikanto lydimas šventasis.

Ji sukrovė viską kuprinėn, tik nuotrauką tebelaikė kitoje rankoje. Su kuprine ant peties perėjo miškelį, lodžiją ir pasuko į vidų.

Beveik kas valandą sulėtindavo greitį, stabtelėdavo, paspjaudydavo ant akinių ir nuvalydavo juos marškinių rankove. Dar sykį žvilgtelėdavo į žemėlapį. Važiuosiąs iki Adrijos, paskui — į pietus. Diduma kariuomenės buvo prie šiaurinių sienų.

Jis pakilo iki Kortonos, šaižiai čiaudant motorui. Raitas ant „Triumfo“ bažnyčios laiptais užlėkė iki durų. Statula vis dar buvo ten pat, apkalta pastoliais. Jis norėjo iš arti pamatyti veidą, bet nebeturėjo optinio taikiklio ir jautėsi pernelyg sustingęs, kad galėtų užkopti pastoliais. Pavaikščiojo apačioje lyg prašalaitis, kuriam uždarytos namų durys. Nustūmė motociklą bažnyčios laiptais žemyn, paskui pervažiavo per nusiaubtus vynuogynus ir nušvilpė toliau Areco link.

Nuo Sansepolkro vingiuotu keliu pasuko į rūko gaubiamus kalnus ir gavo visiškai sulėtinti greitį. Pasiekė Boką Trabariją. Buvo šalta, bet jis uždraudė sau galvoti apie orą. Pagaliau kelias pakilo aukščiau tos baltumos, ir rūkas nusidriekė toli apačioje it upės vaga. Jis aplenkė Urbiną, kur vokiečiai sudegino visus priešo arklius. Čia jie kovėsi ištisą mėnesį, o dabar jis perlėkė tą kraštą per kelias minutes. Pažino nebent Juodosios Dievo Motinos relikvines. Po karo supanašėjo visi miestai ir miesteliai.

Jis leidosi pakrantėn. Link Gabičės, kur matė Švenčiausiąją Mergelę išeinant iš jūros. Užmigo ant kalvos, šalia skardžio, iš aukštybių žvelgiančio į jūrą netoli tos vietos, kur buvo iškelta Švenčiausiosios Mergelės statula. Taip baigėsi pirmoji diena.

Mieloji Klara, — mieloji maman,

Maman — prancūziškas žodis, Klara — apvalus žodis, primenantis švelnią glamonę, intymus žodis, kurį galima sušukti viešoje vietoje. Kažkas patvaru ir amžina kaip barža. Nors tu, bent jau mintyse, kaip žinau, esi kanoja. Per kelias sekundes sugebi pasisukti ir įplaukti į tykų užutekį. Visada nepriklausoma. Visada savarankiška. Anaiptol ne barža, atsakinga už viską aplink. Tai mano pirmas laiškas per daugelį metų, Klara, ir dabar esu atpratusi nuo formalumų. Paskutinius mėnesius gyvenau su trimis draugais, mes kalbėdavomės apie šį bei tą, kas užeina ant seilės. Dabar jau nebemoku kitaip kalbėti.

Šiandien tūkstantis devyni šimtai... Kelintieji? Staiga iškrito išgalvos. Bet prisimenu mėnesį ir dieną. Vakar išgirdom, jog Japonijon numestos bombos, toks jausmas, jog atėjo pasaulio pabaiga. Man rodos, asmens valia visada kirsis su viešąja nuomone. Jeigu galėtume tai pateisinti, galėtume pateisinti viską.

Patrikas žuvo Prancūzijoje, balandinėje. Septynioliktame ir aštuonioliktame šimtmetyje prancūzai statė milžiniškas balandines, didesnes už daugelį namų. Jos štai tokios:

Horizontali linija per trečdalį aukštumo buvo vadinama „žiurkbriaune“, užstojančia žiurkėms kelią ropštis plytomis, taigi savotiška balandžių apsauga. Saugu kaip balandinėje. Šventa vieta. Kaip bažnyčia daugeliu atžvilgių. Saugi vieta. Patrikas žuvo saugioje vietoje.

Penktą ryto kojos spyriu jis užvedė „Triumfą“, ir užpakalinis ratas užgriebęs paleido trykšlę žvyro. Buvo dar tamsu, dar sunku skardžio papėdėje įžiūrėti tolumoje jūrą. Toliau į pietus žemėlapio jis neturėjo, bet buvo žinomi keliai, kuriais jie žygiavo kaudamiesi, ir jis galėjo traukti pajūriu. Patekėjus saulei, jis padidino greitį. Priešaky laukė upės.

Apie antrą popiet jis pasiekė Ortoną, kur pionieriai statydami pontoninį tiltą vos nenuskendo vidury patvinusios audringos upės. Prasidėjus lietui, jis sustojo apsigaubti neperšlampamu apsiaustu. Paskui sulyta žole apėjo aplink motociklą. Dabar važiuojant garsas buvo pasikeitęs. Vietoj kriokimo ir inzgimo buvo girdėti šliuksėjimas, priekiniam ratui teškiant vandenį jam ant batų. Pro akinius viskas atrodė pilka. Ne, apie Haną jis nebegalvosiąs. Ir toje tyloje, motociklui kriokiant, jis negalvojo apie ją. Vos tik iškildavo merginos veidas, išdildydavo jį iš atminties, imdavo kraipyti vairą, tvirtai jį apgniaužęs, kad visas mintis reikėtų sutelkti į kelią. Jeigu atmintin ateidavo žodžiai, tai būdavo ne Hanos žodžiai, bet pavadinimai tų Italijos vietovių, per kurias jis dabar važiavo.

Atrodė, jog bėgdamas vežasi anglo kūną, pasodintą priešais ant benzino bako, tą pajuodusį, jo liemenį apkabinusį kūną, per jo petį žvelgiantį praeitin, žvelgiantį į kraštą, iš kurio jiedu bėgo, į tolstančią svetimšalių gyvenamą pilį Italijos kalvos viršūnėje, kuri niekad nebus atstatyta. „Ir mano žodžiai, kuriuos aš įdėjau tau į burną, neatstos nuo tavo burnos, nuo tavo palikuonių burnos ir nuo tavo vaikų vaikų burnos“.

Anglo ligonio balsas tiesiai į ausį giedojo Izaiją kaip aną popietę, kai jaunuolis pasakojo jam apie Romoje ant koplyčios lubų tapytą veidą. „Žinia, yra šimtai Izaijų. Kada nors panūsite jį pamatyti seną: pietų Prancūzijos abatijose jis vaizduojamas žila barzda, bet vis dar valdingu žvilgsniui Ir anglas užgiedojo freskų kambaryje. „Štai Viešpats išnešins tave, kaip nusinešamu gaidys, ir atims tave taip kaip apsiaustą. Jis vainikuote apvainikuos tave sielvartu, mes tave kaip kamuolį į plačią ir ertą šalį“.

Jis lėkė vis labiau pliaupiant lietui. Jam patiko anas veidas ant lubų, todėl patiko ir tie žodžiai. Lygiai kaip tikėjo apdegėliu ir jo puoselėjamais civilizacijos sodais. Izaijas, Jeremijas, Saliamonas buvo apdegėlio mėgstamiausioje knygoje, su kuria jis niekad nesiskirdavo, jo šventojoje knygoje, kurion buvo įsiklijavęs tai, ką brangino. Jis padovanojo savo knygą pionieriui, ir pionierius pasakė: mes irgi turime šventąją knygą.

Guminiai akinių aptaisai sutrūkinėjo per paskutinius mėnesius, ir lietus smelkėsi į menkiausią tarpelį prieš jo akis. Geriau važiuoti be akinių, ausyse be paliovos šliuksint jūrai, nebejaučiant kūno, nutirpusio, sustingusio belinksant, nes ta mašina, kuria taip tvirtai apsižergęs riedėjo, teikė nebent šilumos iliuziją, ir jos balkšvas pavidalas it krintanti žvaigždė sklendė per kaimus, pasivaidendamas sekundės dalelę, taip trumpai, jog spėtum nebent mintyse sukuždėti slapčiausią troškimą. „Nes dangus sutirps kaip dūmai ir žemė susidėvės kaip drabužis; jos gyventojai žus kaip šitie; (...) Nes kaip drabužį, taip ir juos suės kirminas, ir kaip vilną, taip ir juos sugrauš kandis“. Dykumų paslaptis. Dykumų, plytinčių nuo Uveinato iki Hirosimos.

Jis nusiėmė akinius kaip tik tuo metu, kai, padaręs posūkį, atsidūrė ant tilto per Ofanto upę. Vis dar laikydamas juos kairėje rankoje, pasijuto sklendžiąs drauge su motociklu. Išmetė juos ir suvaldė vairą, bet nesitikėjo atsitrenkti į tilto metalinį kraštą, ant dešinio šono čiuoždamas po apvirtusiu motociklu. Susivokė vandens plėvele slystąs į vidurį tilto, melsvoms kibirkštims žyrant nuo gremžiamo metalo ir sukantis apie rankas ir veidą.

Atšoko metalinės dalys, nubruoždamos pečius. Motociklas drauge su vairuotoju čiūžtelėjo kairėn, tiltas buvo be turėklų, ir jiedu nulėkė lygia greta su vandeniu, abu pavirtę ant šono, o jis — virš galvos iškeltomis rankomis. Apsiaustas atsikabino, nuskriejo šalin nuo to, kas buvo mechaniška ir netvaru, tapęs oro gaivalu.

Motociklas ir karys akimirką tarsi pakibo ore, paskui smigo upėn, balta drūžė perrėžė vandenį, dingo kojomis tvirtai suspaustas metalinis korpusas, o lietus pliaupė bedamasis su vilnimis. „Jis mes tave kaip kamuolį į plačią ir ertą šalį“.

Kaip Patrikas atsidūrė balandinėje, Klara? Batalionas paliko jį apdegusį ir sužeistą. Apdegusį taip, jog marškinių sagos susilydė su oda, su miela krūtine. Kurią bučiavau aš ir bučiavai tu. Ir kaip tėtis galėjo sudegti? Jis, visad sugebėdavęs kaip žaltys, kaip tavo kanoja, kaip užburtas išslysti, pabėgti nuo tikrovės. Apsišarvuoti savo švelniu nesuvokiamu naivumu. Jis buvo visų vyrų nešnekiausias, ir aš visad stebėdavausi, kad jis patinka moterims. Mes linkusios turėti šalia šnekų vyrą. Mes racionalios, protingos, o jis dažnai būdavo sutrikęs, neryžtingas, nebylus.

Buvo jis baisiai apdegęs, ir man, gailestingajai seselei, priklausė jį slaugyti. Supranti, kokia negailestinga geografija? Būčiau galėjusi jį išgelbėti ar bent jau iki pabaigos budėti šalia. Nudegimai — mano specialybė. Ar ilgai buvo jis vienišas balandžių ir žiurkių draugijoje? Pamažu senkant kraujui ir gęstant gyvybei? Virš galvos balandžiai. Jų plazdėjimas aplink. Tamsoje nesudedant bluosto. Jis visad nekentė tamsos. Ir buvo vienas, be draugės, be dukters.

Man pakyrėjo Europa, Klara. Noriu namo. Noriu atsidurti tavo trobelėje, prie rausvos uolos Jurgio įlankoje. Važiuosiu autobusu iki Parry Soundo. Ir iš žemyno trumposiomis bangomis duosiu žinią į Penkeikus. Ir lauksiu tavęs, lauksiu, kol pamatysiu kanoja atplaukiant tavo siluetą, atplaukiant manęs išvaduoti iš tos vietos, kur visi mes pakliuvome išduodami tave. Kaip tu sugebėjai tapti tokia supratinga? Kaip tu sugebėjai tapti tokia lyžtinga? Kaip tai atsitiko, jog tu nesileidai apmulkinama? Tu, šitaip pasinešusi į malonumus, staiga pasidarei tokia protinga. Visų mūsų tyriausioji, pupele tamsiausioji, lapeli žaliausiasis.

Hana

Pionieriaus vienplaukė galva išnyra iš vandens, jis dusdamas į plaučius traukia visą orą, slūgsantį virš upės.

Permetęs kanapinę virvę ant gretimos vilos stogo, Karavadžas pasidarė savotišką lieptelį. Savo pusėje virve apjuosė Demetrijaus liemenį ir galą pririšo prie šulinio. Kai įtempė, virvė buvo truputį aukščiau dviejų alyvmedžių viršūnių. Jeigu netektų pusiausvyros, kristų tiesiai į šiurkštų dulkėtą kurio nors alyvmedžio glėbį.

Nuėjo vienomis kojinėmis, kojų pirštais laikydamasis virvės. Ar statula turi kokią vertę? kartą lyg šiaip sau paklausė Hanos, ir ji atsakė, jog, anot anglo ligonio, visos Demetrijaus statulos esančios bevertės.

Ji užklijuoja voką, pasikelia ir eina per kambarį uždaryti lango. Kaip tik tuo metu slėnį perskrodžia žaibas. Ji mato Karavadžą aukštai virš žemės, vidury griovos, it gilus randas riečiančios vilą. Sustoja lyg sapnuodama, paskui užsilipa į lango nišą ir atsisėdusi žiūri lauk.

Sulig kiekvienu žaibo plykstelėjimu lietaus čiurkšlės sustingsta ūmai nutviekstos nakties dugne. Ji mato suopius kylant padangėn, žvilgsniu ieško Karavadžo.

Jis užuodžia lietų pusiaukelėje, ir tada staiga prakiūra lyti, vanduo žliaugia visu liemeniu, kiaurai permerkia darbužius, ir tie susyk apsunksta.

Ji iškiša pro langą rieškutėmis sudėtas rankas ir linkso, lietui šukuojant jai plaukus.

Vila grimzta į tamsą. Koridoriuje, prie anglo ligonio kambario, vis dar spingso paskutinė žvakė. Kai tik jis, išniręs iš miego, atsimerkia, mato plevenant gelsvą liepsnelę.

Nuo šiol pasaulis jam bežadis, netgi šviesa atrodo nebereikalinga. Rytą pasakysiąs merginai, jog nesą prasmės jam miegant žibinti žvakę.

Apie trečią nakties pajunta kažką esant kambaryje. Akimirką kojūgaly prie sienos pastebi žmogystą, o gal piešinį, per žvakės švieselę sunkiai įžiūrimą lapijos prietemoje. Sumurma kažką panosėje, tai, ką ketino pasakyti, bet atsiliepia tyla, ir blanki ruda žmogysta, veikiausiai koks nakties šešėlis, nejuda. Tuopa. Plunksnuotas žmogus. Plaukikas. Beje, taria sau, jau niekad nebegausiąs progos dar sykį pasikalbėti su jaunuoju pionierium.

Tą naktį jis nesudeda bluosto, stebi, ar žmogysta prieis arčiau. Tyčia negeria miltelių, kurie numaldytų skausmą, budi, iki šviesa užgęsta ir žvakės kvapas pasklinda po jo kambarį, po merginos miegamąjį, toliau koridoriuje. Jei žmogysta apsisuktų, jis pamatytų freską už nugaros, toje vietoje, kur kartą skaudžiai susimušė į nutapytą altaną. Kai žvakė užgesianti, jis pamatysiąs.

Jo ranka tiesiasi, paliečia knygą ir vėl gula ant juodos krūtinės. Niekas daugiau nejuda kambaryje.

Kair jis dabar, kai mąsto apie ją? Po šitiekos metų. Plokščias istorijos akmenėlis, atšokęs nuo vandens paviršiaus ir pakilęs taip aukštai, jog jiedu abu spėjo susenti, iki jam nukrintant ir nugrimztant.

Kur jis dabar, kai ten, savo sode, sėdi ir kartoja sau, jog turėtų eiti vidun ir parašyti laišką arba kurią dieną nuvažiuot į paštą ir užpildyti blanką: gal pavyksią su ja susisiekti kitame krašte. Kaip tik tas sodas, tas ketvirtainis nušienautos išdžiūvusios vejos, primena jam mėnesius, praleistus drauge su Hana, Karavadžu ir anglu ligoniu San Džirolamo viloje, į šiaurę nuo Florencijos. Dabar jis gydytojas, turi du vaikus ir kvatoklę žmoną. Tame mieste neturi nė valandėlės atokvėpio. Šeštą vakaro nusivelka baltą chalatą ir lieka tamsiomis kelnėmis ir marškiniais trumpomis rankovėmis. Užrakina kliniką, kur visi popieriai prislėgti įvairiausiais daiktais, — akmenimis, rašalinėmis, žaisliniu sunkvežimiu, kuriuo nebežaidžia sūnus, — nes ventiliatoriui sukantis galėtų išlakstyti į visas puses. Apsižergia dviratį ir, pervažiavęs turgavietę, mina keturias mylias namo. Kiekvienąsyk stengiasi pasukti ūksmingąja gatvės puse. Sulaukęs tokio amžiaus, netikėtai susivokia, jog Indijos saulė sekina jėgas.

Smunka po kanalo gluosniais ir sustoja nedidelėje gyvenvietėje, nusisega gnybtukus, kuriais važiuodamas sugnybia kelnių klešnes, ir vedasi dviratį laiptais žemyn į žmonos puoselėjamą sodelį.

Šį vakarą kažkas ištraukė tą plokščią akmenuką iš vandens, paleido atgal Italijos link, į kalvose išsimėčiusį miestelį. Gal mergaitė, kurios chemikalais nudegintą ranką jis šiandien gydė? Arba akmeniniai laiptai, kurių pakopas įnirtingai gožia rudos piktžolės? Jis vedėsi dviratį ir vidury laiptų viską prisiminė. Važiavo į darbą, ir atminties detonatorius suveikė tik po septynių valandų konsultacijų ir popierizmo, neleidusių atsikvėpti ligoninėje. Bet veikiausiai tai buvo mergaitė nudeginta ranka.

Jis sėdi sode. Ir žiūri į Haną, jos plaukai ilgesni, ji savo krašte. Ką ji veikia? Jis visad ją mato, jos veidą ir kūną, bet nenumano, ką ji daro, kaip gyvena, netgi matydamas, kaip ji bendrauja su žmonėmis, kaip lenkiasi prie vaikų, už jos — baltos šaldytuvo durelės, fone — tylūs tramvajai. Tai savotiška dovana, vienaip ar kitaip jam duota, lyg ji būtų kino kadre, bet tik ji viena ir bežadė. Jis gerai nemato ją supančių žmonių, negali įspėti jos minčių, — mato tik pavidalą, ataugusius tamsius plaukus, tolydžio užkrintančius jai ant akių.

Ji visad būsianti rimto veido, dabar jis tai supranta. Kitados buvusi jauna moteris, dabar ji atrodo kampuotos figūros karalienė, moteris, panūdusi būti tam tikros išvaizdos asmeniu ir sulig tuo noru sumodeliavusi savo veido bruožus. Ir kaip tik dėl to ji jam patinka. Patinka jos sumanumas, patinka tai, jog ta išvaizda, tas grožis ne paveldėtas, bet jos pačios sukurtas ir visada atspindi jos tikrąjį būdą. Atrodo, jog kas mėnesį ar kas du jis mato ją tokią, lyg tos regėjimų akimirkos būtų atgarsis tų laiškų, kuriuos ji rašė jam ištisus metus, kol galiausiai, negaudama atsako, nustojo, jo tylėjimo atgrasinta. Toks jis yra, kartoja pats sau.

Ir štai dabar jam stačiai būtina su ja kalbėtis bevalgant, sugrįžt į anuos laikus, kai jiedu buvo artimi palapinėje ar anglo ligonio kambaryje, abu erdvių siausmo atskirti. Prisimindamas tas dienas, jis žavisi savimi lygiai kiek ja — jo liauna ranka moja netikėtai pamiltai merginai. Jo peršlapę batai stovi ten, Italijoje, prie durų, suvarstyti, surištais raišteliais, jo ranka siekia jos peties, lovoje guli žmogysta.

Vakarienės metu jis žiūri, kaip dukrelė grumiasi su stalo įrankiais, mažomis rankytėmis stengdamasi nulaikyti dideliausius padargus. Prie šito stalo visos rankos rudos. Visiems savi ir papročiai, ir įpročiai. Žmona išmokė visus gaivalingos nuotaikos, įgimtos ir jo sūnui. Jam gera jausti namuose amžinai gyvą sūnaus dvasią, be perstojo stebėtis jo išmone, elgesiu su šunimis gatvėje, sugebėjimu mėgdžioti jų eiseną, laikyseną, stebėtis tuo, kad jis tiek protu, tiek dvasia pranoksta net savo tėvus. Jam gera, kad vaikas iš šunų laikysenos sugeba įminti beveik kiekvieną jų norą.

O Hana gyvena, ko gero, draugijoje, kurią ne pati pasirinko. Net sulaukusi tokio amžiaus — trisdešimt ketverių metų, — ji nesugebėjo susirasti tinkamos draugijos, tokios, kokios troško. Tai gerbiama ir nuovoki moteris, kurios gaivalinga meilė nesikliauja laime, kuri visada mėgsta riziką, ir dabar jos kakta paženklinta tuo ženklu, kurį tik ji viena įžiūri veidrodyje. Ideali idealiste juodais it varno sparnas plaukais! Visi ją įsimyli. Ji tebeprisimena eiles, kurias anglas jai skaitė iš savo parankinės knygos. Tai moteris, kurią per menkai pažįstu, kad sugebėčiau laikyti po savo sparnu — jei rašytojams lemta turėti sparnus — iki paskutinės gyvenimo dienos.

Šitaip gyvena Hana, ji nusisuka ir, sielvarto perimta, apsiskleidžia plaukais. Petimi užgauna indaują, ir nuo lentynos nuslysta stiklinė. Kaire ranka Kirpalas pagauna krintančią šakutę per kelis centimetrus nuo grindų ir švelniai įspraudžia dukrytei saujon, akies kamputyje už akinių susimeta raukšlelė.

Padėka

Kai kurie šios knygos skyriai parašyti remiantis istoriniais faktais, ir dauguma aprašomų vietovių — kaip antai, Džilf Kebiras ir aplink plytinti dykuma — neišgalvota ir buvo tiriama dvidešimto amžiaus ketvirtajame dešimtmetyje, todėl man atrodo svarbu priminti, jog šis kūrinys yra romanas ir jo veikėjai pramanyti, lygiai kaip kai kurie įvykiai bei vietovių pavadinimai.

Norėčiau padėkoti Londono karališkajai geografų draugijai, leidusiai man susipažinti su archyvais ir suteikusiai galimybę atkurti dykumos tyrinėtojų pasaulį naudojantis jų ataskaitomis, didžia dalimi nuostabiai surašytomis. Įterpiu knygon Hasanan Bėjaus straipsnio „Per Kufrą į Darfurą“ (Through Kufra to Darfur, by Hassanein Bey, 1924) ištrauką, kur aprašomos smėlio audros, taip pat remiuosi jo ir kitų tyrinėtojų straipsniais apie dykumos tyrinėjimus ketvirtajame šio amžiaus dešimtmetyje. Be to, nemaža duomenų man suteikė Ričardo A. Bermano „Libijos dykumos istorijos klausimai“ (Historical Problems of the Libyan Desert, by Dr. Richard A. Bermann, 1934) ir Benoldo (Bagnold) straipsnis, kuriame aptariama Almasio (Almasy) monografija, skirta dykumos tyrinėjimams.

Su to meto realijomis man padėjo susipažinti daugelis knygų. Ypač pravertė majoro A. B. Hartlio „Nesprogusios bombos“ (Unexploded Bomb, by Major A. B. Hartley) aprašant bombų veikimą ir Antrojo pasaulinio karo pradžioje anglų minuotojų naudojamas priemones. Kai kurias tos knygos ištraukas pateikiu kursyvu (skyriuje „Įvykio vietoje“). Taip pat remiuosi ta knyga, aprašydamas Kirpalo Singho darbo metodus. Duomenys apie tam tikrus vėjus, tariamai anglo ligonio surašyti jo užrašų knygoje, mano paimti iš nuostabios L. Votsono knygos „Dangaus alsavimas“ (Heaven’s Breath, by Lyall Watson). Taip pat naudojausi šiais autoriais: Anne Wilkinson, Christopher Smart, Alan Moorehead (Vilią Diana), Mary McCarthy (The Stones of Florence), Leonard Mosley (The Cat and the Mice), G. W. L. Nicholson (The Canadians in Italy 1943-5, Canada’s Nursing Sisters), The Marshall Cavendish Encyclopedia of World WarII, F. Yeats-Brown (Martial India) ir kitais indų autorių veikalais, skirtais karo menui: The Tiger Stnkes, The Tiger Kilis, išleistais 1942 metais, taip pat Roll of Honor.

Dėkoju Yorko universiteto Glendono koledžo anglistikos fakultetui, Serbelloni Viliai, Rockfellerio Fondui ir Toronto miesto bibliotekai.

Noriu padėkoti ir tauriai man padėjusiems Elisabeth Dennys, leidusiai man susipažinti su karo metais iš Egipto gautais laiškais, seseriai Margaret (Vilią San Girolamo), Michaelui Williamsonui (Kanados nacionalinė biblioteka Otavoje), Ann Jardine, Rodney Dennysui, Lindai Spalding, Eilėn Levine, Lally Marwah, Douglasui LePanui, Davidui Youngui ir Dony Peroff.

Dėkoju taip pat Eilėn Seligman, Liz Calder ir Sonny Mehta.

Content

Ондатже Майкл Anglas ligonis