Оливер Лорен

Pandemonium

Lauren Oliver

PANDEMONIUM

Knygos „Delirium. Meilės karštinė“ tęsinys

Romanas

Iš anglų kalbos vertė

Zita Marienė

Versta iš: Lauren Oliver

PANDEMONIUM

Harper, an Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2012

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys.

Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės

vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė.

Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis

yra visiškai atsitiktinis.

ISBN 978-609-01-0884-0

Copyright © 2012 by Laura Schechter

Cover photograph © 2012 by Michael Frost

Cover design by Erin Fitzsimmons

Art direction by Cara E. Petrus

© Vertimas į lietuvių kalbą, Zita Marienė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Zita Marienė

Redaktorė Bronė Balčienė

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Deimantė Rybakovienė

E. knygą maketavo Jurga Morkūnienė

Skiriu tėvams dėkodama už visas knygas,

telefono skambučius, pietus,

neišsenkamą kantrybę ir beribę meilę.

dabar

Mes su Aleksu gulime pasitiesę antklodę Brukso gatvės 37 namo užpakaliniame kieme. Medžiai atrodo aukštesni ir tamsesni nei visada. Lapai bemaž juodi ir taip tankiai susipynę, kad užstoja dangų.

– Turbūt ne per geriausia diena iškylai, – sako Aleksas, ir aš susigriebiu, kad taip ir neparagavome, ko atsinešėme užvalgyti. Antklodės gale stovi pilna pintinėlė papuvusių obuolių, apskerusių smulkiomis juodomis skruzdėmis.

– O kodėl? – klausiu. Abu žiūrime į lapų tinklą, storą kaip siena.

– Todėl, kad sninga, – atsako Aleksas. Ir tikrai: sninga, aplinkui sukasi stambios peleninės snaigės. Ir baisiai šalta. Man iš burnos virsta kvapas, aš prisispaudžiu prie Alekso, kad būtų šilčiau.

– Duok ranką, – tariu, bet Aleksas neklauso. Bandau įsisprausti tarp jo rankos ir krūtinės, bet jo kūnas sustingęs, nepaslankus. – Aleksai, leisk, man šalta.

– Man šalta, – kaip papūga atkartoja jis, vos krutindamas pamėlusias ir suskirdusias lūpas. Nemirksėdamas žiūri į lapiją.

– Pažiūrėk į mane, – prašau, bet jis nepasuka galvos, net nemirkteli. Krūtinėje sukyla isteriškas išgąstis, kažkoks balsas šaukia: blogai, blogai, blogai, ir aš atsisėdusi uždedu delną ant Alekso krūtinės, šaltos lyg ledas. – Aleksai, – tariu. Ir rikteliu: – Aleksai!

– Lena Morgana Džouns!

Krūptelėdama grįžtu į tikrovę, joje mane pasitinka tylus mergaičių kikenimas.

Mane varsto akimis ponia Firštein, dvyliktokų mokytoja, dėstanti gamtos mokslus Kvinsio Edvardso mergaičių mokykloje Brukline, septynioliktame rajone, penktame sektoriuje. Šią savaitę trečią kartą užmigau per jos pamoką.

– Jeigu tave taip migdo gamtos sanklodos sukūrimas, gal prabudintų apsilankymas direktorės kabinete?

– Ne! – šūkteliu garsiau, negu norėjau, sukeldama dar garsesnį mergaičių kikenimą. Į Edvardso mokyklą buvau atsiųsta iškart po žiemos atostogų, taigi prieš gerus du mėnesius, bet man jau prilipo didžiausios keistuolės etiketė. Visi manęs lenkiasi, lyg būčiau apkrėsta – lyg sirgčiau ta liga.

Jeigu jos žinotų.

– Paskutinį kartą įspėju, panele Džouns, – sako ponia Firštein. – Ar aišku?

– Daugiau taip nebus, – sumurmu stengdamasi atrodyti klusni ir atgailaujanti. Stumdama šalin košmaro vaizdus, stumdama šalin mintis apie Aleksą, mintis apie Haną ir senąją mokyklą, vydama jas, vydama, vydama, kaip mane mokė Juodė. Senasis gyvenimas miręs.

Ponia Firštein dar kartą dėbteli į mane, matyt, ketindama įbauginti, ir nusisukusi į lentą toliau pasakoja apie dieviškąją elektronų energiją.

Anoji Lena būtų išsigandusi tokios mokytojos kaip ponia Firštein. Ji sena, pikta, panaši į varlės ir pitbulio hibridą. Viena tų žmonių, kurių, regis, net nėra reikalo gydyti atliekant procedūrą, – sunku įsivaizduoti, kad ji galėtų ką nors mylėti.

Bet anoji Lena irgi mirusi.

Aš ją palaidojau.

Palikau už anos užtvaros, už dūmų ir ugnies sienos.

tada

Pirmiausia pajuntu ugnį.

Ugnį kojose ir plaučiuose, ugnį, deginančią kiekvieną nervą ir kūno ląstelę. Taip aš gimstu iš naujo: draskoma skausmo išnyru iš dusinančio karščio ir tamsos ir imu brautis per šlapią juodumą, pilną nepažįstamų garsų bei kvapų.

Aš bėgu, o kai bėgti nelieka jėgų, plumpinu vos vilkdama kojas, kai ir to nebepajėgiu, colis po colio šliaužiu per šitą keistą apžėlusį paviršių kaip kirminas, kabindamasi nagais į žemę.

Ir dar – iš naujo gimdama kraujuoju.

Nežinau, ar toli prasibroviau į Tyrus, kiek laiko skverbiausi per miško tankmę, bet pagaliau pastebėjau, kad esu sužeista. Matyt, kai lipau per užtvarą, bent vienas reguliuotojas mane kliudė. Kulka nudrėskė šoną kiek žemiau pažasties, ir marškinėliai permirko krauju. Man pasisekė, žaizda paviršinė, bet matant šį kraują, žaizdą viskas pasidaro tikra: ši nepažįstama vieta, milžiniški medžiai, išsikeroję krūmai, visa, kas atsitiko ir ką aš palikau.

Kas iš manęs buvo atimta.

Skrandis tuščias, bet vis tiek imu vemti. Kosėdama spjaudau tulžimi ant blizgančių nuo rasos lapų patalo. Virš galvos čirpauja paukščiai. Kažkoks smalsus žvėrelis sėlina pasižiūrėti, kas čia darosi, bet iškart sprunka į brūzgynus.

Galvok, galvok. Aleksas. Galvok, ką, tavim dėtas, darytų Aleksas.

Aleksas čia, šalia. Įsivaizduok.

Nusivilkusi marškinėlius nuplėšiu apačią ir apsirišu per krūtinę, švariausią vietą prispausdama prie žaizdos, kad mažiau bėgtų kraujas. Neturiu supratimo, kur esu ir kur einu, tik žinau, kad sustoti negalima, reikia eiti gilyn ir gilyn į mišką, toliau nuo pasienio užtvaros, nuo pasaulio su šunimis, automatais ir...

Ir su Aleksu.

Ne, Aleksas čia. Tu privalai tikėti, jog jis čia.

Žingsnis po žingsnio, ginantis nuo dyglių, mašalų, praskiriant storas šakas, per uodų debesis ir ore tvyrantį rūką. Staiga kojos pataiko į kažkokią upelę. Esu tokia nusilpusi, jog srovė manęs vos nepargriauna.

Visą naktį merkia lietus, šaltas ir negailestingas; aš susiriečiu tarp storo ąžuolo šaknų, o aplinkui tamsoje cypauja, šnopuoja ir krebžda nematomi gyvūnai. Užmigti bijau, jei užmigsiu, numirsiu.

Naujoji Lena negimė taip staigiai.

Žingsnis po žingsnio, colis po colio.

Šliaužte, krūtinė tarsi prikimšta pelenų, burna pilna dūmų skonio.

Nagais kabinuosi į žemę kaip kirminas.

Štai kaip atkeliauja į šį pasaulį naujoji Lena.

Kai daugiau nebegaliu nei eiti, nei šliaužti, padedu galvą ant žemės ir laukiu mirties. Tiek privargau, jog net nebebijau. Virš galvos juoduma, visur aplinkui irgi juoduma, o miško garsai susilieja į simfoniją, išlydėsiančią mane iš šio pasaulio. Aš esu savo laidotuvėse. Nuleidžiama į siaurą tamsią duobę. Prie jos stovi mano teta Kerolė ir Hana, mano mama, sesuo ir netgi seniai miręs tėvas. Žiūrėdami, kaip mano kūnas panyra į kapą, jie gieda.

Aš atsiduriu juodame tunelyje, jis sklidinas rūko, bet man nebaisu.

Kitame tunelio gale laukia Aleksas, stovi saulės spinduliuose ir šypsosi.

Aleksas tiesia į mane rankas, šaukia...

Ei, ei, pabusk!

– Ei, pabusk. Nagi, nagi...

Balsas ištraukia mane iš tunelio, ir aš baisiai nusiviliu, kai atsimerkusi išvystu ne Aleksą, o kažkokį kitą, prakaulų svetimą veidą. Mintys pinasi, pasaulis pažiro šukėmis. Juodi plaukai, smaili nosis, ryškiai žalios akys – šitos dėlionės dalių niekaip nesudėsiu.

– Na, tik vėl nenuleipk. Bremai, kur, po velnių, vanduo?

Po sprandu pajuntu ranką. Ir staiga išsigelbėjimas. Šaltas vanduo pripildo burną, liejasi gerkle, teka per smakrą išplaudamas iš krūtinės pelenus ir dūmų skonį. Užsikosėju, springstu kone verkdama. Paskui imu ryti, godžiai gerti, o ranka tebelaiko man galvą, balsas drąsina:

– Štai šitaip. Gerk kiek telpa. Viskas gerai. Tau jau niekas negresia.

Juodi palaidi plaukai gaubia mane it palapinė. Moteris. Ne, jauna mergina – mergina, sučiaupusi siauras lūpas, apie akis raukšlelės, plaštakos sudiržusios kaip karklo žievė ir didelės it pintinės. Dėkui, mama, sakau mintyse.

– Tu saugi. Viskas gerai. Tu išgelbėta.

Šitaip ir ateina į pasaulį vaikai: kažkas juos paima ant rankų, čiūčiuoja, jie bejėgiai, moka tik žįsti.

Paskui mane vėl pasiglemžia karštinė. Retkarčiais atgaunu sąmonę, bet įspūdžiai padriki. Vėl kažkieno rankos, kažkieno balsai, kažkas mane pakelia, virš galvos šmėžuoja žaluma pramaišiui su dangaus lopinėliais. Tada užuodžiu laužą, prie odos prispaudžiama kažkas šalta ir šlapia, vėl dūmai ir slopūs balsai, šoną perveria skausmas, po to pajuntu ledą ir palengvėjimą. Per kojas nuslysta kažkas minkšta.

Protarpiais tarp viso šito – sapnai, kokių nesu sapnavusi. Juose drioksi sprogimai ir siaučia smurtas, juose lydosi oda, o kaulai virsta juodais nuodėguliais.

Aleksas daugiau nepasirodo. Jis nuėjo tolyn, dingo tunelio gale.

Beveik kas kartą, kai atsipeikėju, šalia manęs ši juodaplaukė mergina, liepia gerti arba prie kaktos prispaudžia šaltą rankšluostį. Jos rankos kvepia dūmais ir kedru.

Ir visą laiką, miegu ar kliedžiu krečiama karštinės, ar kartais atgaunu nuovoką, visada girdžiu šitą žodį, ji kartoja jį ir kartoja, ir jis pamažu prasismelkia į mano sapnus, pradeda išstumti juose viešpataujančią tamsą, traukia mane į šviesą. Tu saugi. Saugi. Saugi. Tu jau saugi.

Pagaliau, nežinia po kiek laiko, karštinė pasitraukia ir aš ant šito žodžio keteros, švelniai, ramiai kaip ant bangos, išplaukiu į krantą.

Dar nespėjusi atsimerkti girdžiu tarškant lėkštes ir kalbant, užuodžiu kažką kepama. Pirmiausia dingteli, kad esu namie, pas tetą Kerolę, ji tuoj pašauks mane pusryčių. Rytas kaip rytas.

Paskui galvoje kažkas spragteli, ir aš viską prisimenu: kaip lėkiau motociklu su Aleksu, kaip jam nepavyko pabėgti, paskui – dienas ir naktis Tyruose; staigiai atsimerkusi bandau sėstis, tačiau kūnas neklauso. Vos pajėgiu kilstelėti galvą, o šiaip jaučiuosi lyg įmūryta į akmenį.

Juodaplaukė mergina, kuri tikriausiai mane surado ir su draugais atnešė čia (kur tas „čia“, nežinau), stovi kertėje prie plačios akmeninės kriauklės. Išgirdusi mane guolyje sujudant skubiai atsisuka.

– Ramiau, – įspėja. Ištraukia iš kriauklės iki alkūnių šlapias rankas. Veidas budrus, neramus kaip laukinio žvėries. Dantys smulkūs, per smulkūs jos burnai ir kreivoki. Priėjusi atsitupia šalia. – Visą parą buvai be sąmonės.

– Kur aš? – sustenu. Vos atpažįstu savo balsą.

– Bazėje, – atsako ji, įdėmiai žiūrėdama į mane. – Bent mes taip vadiname šitą vietą.

– Ne, aš norėjau paklausti... – Bandau suvokti, kas atsitiko man perlipus sieną, bet galiu galvoti tik apie Aleksą. – Ar čia Tyrai?

Jos veidu nuslenka keista išraiška, gal įtarumas?

– Taip, mes laisvojoje zonoje, – atsargiai paaiškina ji ir daugiau netarusi nė žodžio išeina pro tamsią durų angą. Namo gilumoje girdžiu neaiškius balsus. Akimirką išsigąstu – gal nereikėjo minėti Tyrų? O jeigu šitie žmonės pavojingi? Iki tol nesu girdėjusi, kad nekontroliuojamas teritorijas kas būtų pavadinęs „laisvąja zona“.

Bet ne. Kad ir kas jie tokie, tikriausiai mano pusėje. Juk jie mane išgelbėjo, slaugė, visą tą laiką buvau jų valioje.

Vargais negalais pasikeliu lovoje pusiaugula, priglaudžiu pakaušį prie kietos akmeninės sienos. Visas kambarys akmeninis, grindys taip pat; sienos daiktais padengtos plona juodų pelėsiu grienele, prieštvaninė akmens kriauklė turi surūdijusį čiaupą, kuris aiškiai jau kaži kiek metų neveikia. Aš guliu kietoje siauroje geležinėje lovelėje apklota išskydusiu užtiesalu. Po neveikiančia kriaukle stovi keli skardiniai kibirai, dar yra medinė kėdė – štai ir visi baldai. Patalpa be langų ir be lempų, tik mirksi du bateriniai žibintai, užliejantys kambarį blausiai melsva šviesa.

Ant vienos sienos kabo medinis kryželis su prikalta žmogaus figūra. Atpažįstu šį daiktą: tai vienos senųjų religijų, gyvavusių dar prieš išrandant gydymą, simbolis, bet jau nežinau, kurios.

Staiga prisimenu Amerikos istorijos pamoką ir ponią Dernler, piktai žaibuojančią per savo didžiulius akinių stiklus ir pirštu baksnojančią į atverstą vadovėlį.

– Matote? Matote? Šitos senosios religijos visos suterštos meile. Jos dvokia deliria, skleidžia šitą karštinę.

Žinoma, tuo laiku tai atrodė siaubinga tiesa.

Meilė – mirtiniausia iš visų mirtinų ligų.

Ji žudo.

Aleksas.

Ir kai yra tavo gyvenime.

Aleksas.

Ir kai jos nėra.

Aleksas.

Į kambarį grįžta juodaplaukė mergina, atsargiai nešina moliniu dubenėliu.

– Mes tave radom leisgyvę, – sausai taria ji. – Panašesnę į negyvą. Nemanėm, kad išsikapstysi. Bet aš tariau, jog reikia pabandyti.

Ji žvelgia į mane tarsi abejodama, ar vertėjo taip vargti, ir staiga prisimenu pusseserę Dženę, kaip stovėdavo įsisprendusi į šonus ir priekabiai mane apžiūrinėdavo. Užsimerkiu stengdamasi nepasiduoti prisiminimų srautui – jau likusio praeityje gyvenimo vaizdams.

– Ačiū, – sakau.

– Nėr už ką, – gūžtelėdama burbteli mergina. Prisitraukusi prie lovos kėdę atsisėda. Ilgi jos plaukai užkišti už ausų. Už kairės ausies pastebiu tris dūrių randelius, procedūros žymę, kokią turėjo ir Aleksas. Bet mergina negali būti išgydytoji, nes yra čia, šiapus sienos, – Nelegalė.

Mėginu žmoniškai atsisėsti, bet kelias sekundes pasikamavusi susmunku. Jaučiuosi kaip marionetė be siūlų. Galva plyšta, o kai pasižiūriu žemyn, matau, kad oda subraižyta, nubrozdinta, nusėta mėlynėmis, sukandžiota uodų.

Dubenėlis, kurį laiko mergina, pripiltas beveik skaidraus sultinio su žalsvu atspalviu. Ji atkiša jį man, bet suabejoja.

– Ar išlaikysi?

– Žinoma, – sakau be reikalo šiurkščiai.

Dubenėlis sunkesnis, negu tikėjausi. Šiaip ne taip pakeliu jį prie burnos. Gerklė šiurkšti lyg švitrinis popierius, sultinys ją graužia; nors juntu keistą samanų prieskonį, pradedu godžiai šliurpti viralą.

– Neskubėk, – perspėja mergina, bet aš negaliu sustoti. Viduriuos atsiveria juoda visa ryjanti alkio bedugnė. Joje prasmegus sultiniui, iškart užsinoriu daugiau, nors skrandį ima raižyti diegliai.

– Subloguosi, – taria mergina, purtydama galvą, ir paima iš manęs dubenėlį.

– O galima dar? – gargteliu.

– Kiek vėliau.

– Prašau...

Alkis kaip gyvatė, plakanti uodega skrandį, graužianti mane iš vidaus.

Atsidususi mergina atsistoja ir išeina pro tamsiąją angą. Man pasirodo, kad balsai koridoriuje sušnenka garsiau, bet paskui staiga nutyla, į kambarį grįžta juodaplaukė mergina, nešina antru dubenėliu viralo. Paimu jį, ji vėl atsisėda ir kaip maža mergytė prisispaudžia prie krūtinės kelius. Keliai liesi ir įrudę.

– Na, sakyk, kur perėjai sieną, – taria ji. Matydama, kad dvejoju, priduria: – Nesvarbu, jeigu nenori, gali nepasakoti.

– Ne ne, viskas gerai. – Dabar sultinį geriu lėčiau, gardžiuodamasi keistu žemės prieskoniu, lyg jis būtų išvirtas iš akmenų. Ką žinau, gal taip ir yra. Kartą Aleksas pasakojo, kad Nelegalai – Tyruose gyvenantys žmonės – išmoko išsiversti su pačiais paprasčiausiais produktais. – Aš iš Portlando. – Dubenėlis baisiai greitai ištuštėja, o alkio gyvatė tebeplaka uodega. – O kur mes esame dabar?

– Kelios mylios į rytus nuo Ročesterio, – atsako ji.

– Ročesterio... Ar Naujajame Hampšyre? – pasitikslinu.

– Aha. – Mergina šypteli. – Ko gera, perėjai visą valstiją. Ilgai pėdinai?

– Nežinau. – Atsišlieju į sieną. Ročesteris Naujajame Hampšyre... Nors perėjau šiaurinę sieną, pasiklydusi Tyruose padariau didžiulį lanką ir atsidūriau net už šešiasdešimties mylių į pietvakarius nuo Portlando. Tiek dienų pramiegojau, bet vėl apėmė silpnumas. – Praradau laiko nuovoką.

– O tu kieta, – sako ji. Nelabai suvokiu žodžio prasmę, bet spėju. – Kaip pabėgai?

– Aš bėgau... bėgau ne viena, – sakau. Gyvatė skrandyje dar pikčiau suplaka uodega. – Turėjau pabėgti ne viena.

– Su tavim dar kažkas buvo? – Mergina įsmeigia į mane akis, beveik tokio pat tamsumo kaip plaukai. – Draugas?

Nežinau, ką jai atsakyti. Geriausias draugas? Mano vaikinas? Mano meilė? Dar nejauku tarti šitą žodį, atrodo bemaž šventvagiška, todėl tik linkteliu.

– Ir kas atsitiko? – jau švelniau klausia mergina.

– Jam... jam nepavyko. – Kai ištariu „jam“, merginos akys supratingai žybteli: jeigu iš Portlando, kur įvestas lyčių atskyrimas, mes bėgome kartu, tikriausiai buvome ne tik draugai. Laimė, daugiau ji neklausinėja. – Mums pavyko pasiekti sieną, tačiau tada reguliuotojai ir sargybiniai... – Skrandį dar labiau suskausta. – Jų buvo tiek daug.

Staigiai atsistojusi, ji paima iš kertės vieną vandeniu aptaškytą kibirą, pastato šalia lovos ir vėl atsisėda.

– Girdėjom visokių gandų, – trumpai taria. – Apie didelį pabėgimą iš Portlando. Kalbama, kad bėglius gaudė daugybė policijos, valdžia visaip stengėsi šitą atsitikimą nuslėpti.

– Vadinasi, žinote? – Vėl pabandau atsisėsti, bet neleidžia dieglys skrandyje. – Ar ką nors girdėjot, kas atsitiko mano... draugui?

Klausiu, nors atsakymą žinau. Aišku, kad žinau.

Juk mačiau jį ten stovint visą kruviną, kai jie aplipo jį lyg skruzdėlės mano sapne.

Mergina nieko nesako, tik suspaudžia lūpas ir papurto galvą. Gali nieko nesakyti, ir taip aišku. Jos veide gailestis.

Gyvatė skrandyje išsitiesia, ima pašėlusiai tampytis. Aš užsimerkiu. Aleksas, Aleksas, Aleksas, jis man buvo viskas, mano naujasis gyvenimas, geresnės ateities viltis. Dabar viskas žuvo, virto pelenais. Nebėra ko laukti.

– Aš tikėjausi...

Man užima kvapą, kai toji pabaisa su šleikštulio banga ima kilti iš skrandžio.

Mergina vėl atsidūsta, girdžiu, kaip ji stojasi, atitraukia kėdę nuo lovos.

– Man atrodo... – vos ne vos ištariu grumdamasi su baisiu pykinimu. – Man atrodo, vemsiu...

Skubiai persisveriu per lovos kraštą ir pliūpteliu į laiku pastatytą kibirą, kūną tampo spazmai.

– Žinojau, kad subloguosi, – linguodama galvą sako mergina ir vėl išeina į tamsų koridorių. Po akimirkos įkiša galvą į kambarį. – Beje, aš esu Juodė.

– Lena, – prisistatau, bet vėl imu vemti.

– Lena... – pakartoja ji, bilstelėdama krumpliais į sieną. – Sveika atvykusi į Tyrus.

Ir išeina palikusi man kibirą.

Vėliau Juodė grįžta ir aš vėl bandau prisijaukinti viralą. Dabar siurbčioju lėtai, todėl jau nepykina. Tebesu tokia silpna, jog vos įstengiu pakelti dubenėlį, Juodė gauna man padėti. Derėtų susigėsti, bet nieko nejaučiu: pykinimui praėjus apima toks stingulys, tarsi grimzčiau į ledinį vandenį.

– Gerai, – pagiria Juodė, kai įveikiu pusę sultinio. Paėmusi dubenėlį išnyksta.

Dabar, kai atgavau visą sąmonę, noriu tik miegoti. Miegodama sapnais galiu grįžti pas Aleksą, persikelt į kitokį pasaulį. Čia, šiame pasaulyje, neturiu nieko – nei šeimos, nei namų, nei vietos, kur galėčiau keliauti. Alekso nebėra. Tačiau ir aš dabar esu niekas, mano tapatybė panaikinta.

Net verkti nepajėgiu, krūtinėje viskas virto pelenais. Iš galvos niekaip neina toji paskutinė akimirka, kai atsisukusi išvydau jį stovint už dūmų sienos. Mintyse bandau grįžti pas jį per pasienio užtvarą, per dūmų uždangą. Siekiu jo, stveriu už rankos ir tempiu.

Aleksai, grįžk.

Lieka tik eiti į dugną. Valandos susiveria aplink mane lyg uždarydamos į karstą.

Po kiek laiko išgirstu žingsnius, juoko ir pokalbio atgarsius. Na, bent galima atitrūkti nuo minčių. Mėginu spėti, kiek žmonių kalbasi, bet išskiriu tik kelis žemus balsus (vyrų ar berniukų), ploną krizenimą, retkarčiais nuskamba juokas. Sykį Juodė šūkteli: „Gerai jau, gerai!“, bet šiaip viskas susilieja tartum į tolimą dainą.

Be abejo, logiška, kad Tyruose vaikinai ir merginos gyvena po vienu stogu, juk tai ir yra svarbiausia: laisvė rinktis, laisvė būti kartu, laisvė žiūrėti į kits kitą, liesti vienam kitą ir mylėti. Vis dėlto vienas dalykas įsivaizduoti ir visai kas kita – susidurti su tokia tikrove, todėl nejučia pradedu panikuoti.

Aleksas – vienintelis berniukas, kurį pažinojau ir su kuriuo esu normaliai kalbėjusi. Nenoriu net pagalvoti apie tuos nepažįstamus vyriškius kitapus akmeninės kambario sienos, dudenančius storais balsais ir garsiai kvatojančius. Kol nesutikau Alekso, beveik aštuoniolika metų pragyvenau besąlygiškai pasikliaudama sistema, šimtu procentų tikėdama, kad meilė – tai liga, kad mes turime jos saugotis, kad mergaitės ir berniukai neturi bendrauti, nes galima užsikrėsti – nuo vieno žvilgsnio, prisilietimo, apkabinimo. Ir nors draugystė su Aleksu mane pakeitė, nėra taip lengva iškart atsikratyti baimės. Neįmanoma.

Aš užsimerkiu, kelis kartus giliai įkvepiu stengdamasi prasibrauti per tikrovę ir vėl nugrimzti į miegą.

– Gana, Mėlyne, eik iš čia. Laikas miegot.

Aš atsimerkiu. Tarpdury stovi kokių šešerių ar septynerių metų mergytė ir žiūri į mane. Ji liesutė ir rudai įdegusi, purvinais džinsais ir medvilniniu megztiniu, per dideliu kokiais keturiolika dydžių, tad jis smunka jai nuo pečių apnuogindamas smailias menteles. Plaukai šviesūs, bet neplauti, kone iki juosmens, kojos basos. Juodė su lėkšte rankoje nori ją apeiti.

– Aš nepavargusi, – sako mergytė, neatplėšdama nuo manęs akių. Ji ima straksėti nuo kojos ant kojos, bet į vidų neina. Akys neregėto mėlynumo, skaisčiai dangiškos spalvos.

– Nesiginčyk, – meta Juodė ir pralįsdama žaismingai kumšteli jai klubu. – Dink.

– Bet...

– Mėlyne, kokia pirmoji taisyklė? – jau griežčiau klausia Juodė.

Mėlynė kramto nykščio nagą.

– Klausyti Juodės, – burbteli.

– Visada klausyti Juodės. Dabar Juodė tau liepė eit miegoti. Tuojau pat.

Metusi į mane gailų žvilgsnį, Mėlynė nubėga.

Juodė atsidusdama užverčia akis ir prisitraukia prie lovos kėdę.

– Atleisk, bet visiems knieti pamatyti naujokę.

– Kas tie visi? – klausiu.

Gerklė perdžiūvusi, bet atsikelti ir nuslinkti prie kriauklės neturiu jėgų, be to, aišku, kad čiaupe nėra vandens. Tyruose negali būti vandentiekio. Visi tinklai – vandentiekio, elektros – buvo subombarduoti prieš kaži kiek metų, vykstant „žaibiškam karui“.

– Norėjau paklausti, kiek čia jūsų yra?

Juodė gūžteli.

– Žinai, niekada negalima pasakyti tikslaus skaičiaus. Vieni ateina, kiti išeina, žmonės neužsibūna vienoje sodyboje. Šiuo metu yra maždaug dvidešimt, bet birželį turėjome net keturias dešimtis priklydėlių, o žiemą šią sodybą apskritai uždarome.

Linksiu, nors nelabai nutuokiu, kas tos sodybos ir priklydėliai. Aleksas beveik nieko nepasakojo apie Tyrus. Na, taip, sykį mudu sėkmingai kirtome sieną – tai buvo mano vienintelis apsilankymas nekontroliuojamoje teritorijoje prieš mūsų didįjį pabėgimą.

Prieš mano didįjį pabėgimą.

Aš sugniaužiu kumščius taip, kad nagai susminga į delnus.

Juodė įdėmiai žiūri į mane.

– Viskas gerai?

– Norėčiau atsigerti vandens, – sakau.

– Imk šitą.

Juodė paduoda atsineštą lėkštę, jos viduryje guli du apskriti pyragėliai, panašūs į blynelius, tik tamsesni ir rupesni. Nuo lentynos kertėje nuėmusi sulankstytą konservų dėžutę iš vieno kibiro po kriaukle pasemia vandens ir atneša. Lieka tikėtis, kad tas kibiras nenaudojamas ir vėmimui.

– Stiklinę čia sunku rasti, – paaiškina ji, kai aš kilsteliu antakius pamačiusi skardinę. – Bombardavimai, – taria ji kasdieniškai, lyg parduotuvėje žodį „greipfrutas“, lyg tai būtų paprasčiausias dalykas.

Vėl atsisėdusi negalvodama suima plaukų pluoštą ir išsiblaškiusi ima pinti kasą.

Pakeliu skardinę prie lūpų. Jos kraštai dantyti, aštrūs, gerti reikia atsargiai.

– Mes čia mokame tenkintis mažu, – išdidžiai sako Juodė. – Viską panaudojame – metalo laužą, atliekas, kaulus. Pati pamatysi.

Nuleidžiu akis į lėkštę ant kelių. Valgyti noriu, bet šneka apie atliekas ir kaulus kelia nemalonias mintis.

Juodė, matyt, supratusi, kas dedasi mano galvoje, nusijuokia.

– Nebijok, visai valgoma. Truputis riešutų, saujelė miltų, lašas aliejaus. Ne pats skaniausias valgis pasaulyje, bet jis tave sustiprins. Mūsų atsargos baigiasi, jau savaitė, kai nebuvo siuntos. Žinok, šitas pabėgimas mums smarkiai atsirūgo.

– Mano pabėgimas?

Ji linkteli.

– Praėjusią savaitę visus miestus juosiančiomis sienomis paleista srovė, pasienyje dvigubai sustiprinta sargyba. – Žiojuosi norėdama kaip nors atsiprašyti, bet ji mane pertraukia: – Nieko tragiško. Pažeidus sieną visada taip daroma. Valdžia amžinai dreba, kad nekiltų sukilimo ir žmonės nepasipiltų į Tyrus. Po kelių dienų kareiviai aptings ir mes vėl galėsime gauti siuntas. O kol kas... – Ji makteli smakru rodydama į mano lėkštę. – Kol kas riešutai.

Aš atsikandu blynelio. Visai nieko: paskrudęs, traškus ir truputį riebaluotas, pirštai išsitepa aliejumi. Daug gardžiau už viralą, Juodei taip ir pasakau. Ji išsišiepia.

– Aha, Tarakonas – čia gyvenantis virėjas. Iš nieko moka pagamint gardžiausią valgį. Na, bent jau valgomą.

– Tarakonas? Nejaugi jo toks vardas?

Juodė baigia pinti kasą, permeta per petį, pradeda kitą.

– Ne blogesnis už kitus. Tarakonas visą gyvenimą gyvena Tyruose. Kilęs iš vienos sodybos labiau į pietus, netoli Delavero. Matyt, kažkas jį ten šitaip ir praminė. Pas mus atsirado jau kaip Tarakonas.

– O Mėlynė? – klausiu. Vieną blynelį įveikiu sėkmingai, nepykina, bet, nutarusi nebandyti likimo, lėkštę padedu ant grindų prie lovos.

Juodė akimirką dvejoja.

– Ji gimusi šioje sodyboje.

– Taigi ją taip praminėte dėl akių mėlynumo.

Juodė staigiai atsistoja ir nusisukusi burbteli:

– Aha.

Nuėjusi prie lentynų šalia kriauklės išjungia vieną baterija varomą žibintą, ir kambary pasidaro dar tamsiau.

– O kaip tu? – klausiu.

Ji parodo į plaukus.

– Juodė, – šyptelėdama taria. – Ne per daug originalu.

– Ne, norėjau paklausti – ar ir tu čia gimusi? Tyruose?

Jos šypsena užgęsta tarsi žvakė vėjuje. Net, atrodo, pykteli.

– Ne, – striukai meta. – Aš čia atvykau penkiolikos.

Žinau, jog nedera, bet nesusilaikau nekamantinėjusi:

– Viena?

– Taip. – Paėmusi antrą žibintą, tebeskleidžiantį silpną melsvą šviesą, ji pasuka prie durų.

– O kokį vardą turėjai iki tol? – klausiu, ir ji sustingsta atsukusi man nugarą. – Na, prieš apsigyvendama Tyruose.

Valandėlę ji taip stovi. Paskui atsigręžia. Žibintas nuleistas, todėl jos veidas skendi tamsoje. Akys blausiai švyti lyg juodi akmenukai mėnesienoje.

– Jau gali pratintis, – tyliai, bet susijaudinusi sako ji. – Viskas, kuo tu buvai, gyvenimas, kurį gyvenai, žmonės, kuriuos pažinojai, dabar – tik dulkių sauja. – Papurčiusi galvą ramesniu balsu priduria: – Praeities nėra. Yra tik dabartis ir kas bus toliau.

Ir ji išeina į koridorių išsinešdama žibintą, palikusi mane juodoje tamsoje. Širdis plaka kaip padūkusi.

Kitą rytą pabundu išbadėjusi. Ant grindų tebėra lėkštė su antru blyneliu, ir aš išsiritu iš lovos, griebiu jį parklupusi ant šaltų akmeninių grindų. Blynelio paviršiumi ropoja kažkoks vabalas – šiaip būčiau pasišlykštėjusi, tačiau dabar esu per daug alkana, kad kreipčiau dėmesį. Sprigtelėjusi vabalą į kertę, abiem rankom godžiai susikemšu blynelį į burną ir apsilaižau pirštus. Jaučiuosi beveik tokia pat alkana.

Lėtai pakylu įsitvėrusi lovos. Per visas tas dienas pirmą kartą atsistojau, pirmą kartą nuveikiau šį tą daugiau negu prišliaužti prie Juodės padėto metalinio puodo kertėje, kuris yra mano tualetas. Sėdėdavau ant jo tamsoje nuleidusi galvą, drebančiom kojom – jau net ne žmogus, o gyvulys.

Man taip silpna, kad vos pasiekusi duris turiu atsiremti į staktą. Jaučiuosi neproporcinga ir kreiva kaip viena tų pilkųjų gervių, – su dideliais snapais ir pilvais, bet tokiomis plonomis kojomis, – kurias matydavau Portlande, tame užutėkyje.

Mano kambarys išeina į ilgą tamsų koridorių, irgi be langų, irgi akmens sienomis. Girdžiu kalbantis ir juokiantis, brūkšint kėdes, teškant vandenį – virtuvės garsus. Valgio gaminimo garsus. Koridorius siauras, einu prisilaikydama sienų, pamažu atgaudama rankas ir kojas. Kairėje pro angą be durų matau didelį kambarį, vienoje pusėje stovi lentynos su tvarsliava ir valymo reikmenimis: marlės ritinėliais, tvarsčių pakeliais, baisybe bacitracino tūbelių, šimtais dėžučių muilo, prie kitos sienos tiesiai ant grindų guli keturi siauri čiužiniai, užversti visokiais drabužiais ir antklodėmis. Tolimesniame kambaryje turbūt tik miegama, nes visos grindys nuo sienos iki sienos nuklotos čiužiniais, todėl patalpa primena milžinišką skiautinių antklodę.

Pasijuntu kalta. Man tikriausiai atiduota geriausia lova ir geriausias kambarys. Vis dar negaliu atsistebėti, kaip klydau visus tuos metus tikėdama gandais ir melagystėmis. Nelegalus laikiau laukiniais žvėrimis, maniau, jog jie mane sudraskys. Bet šitie žmonės mane išgelbėjo, atidavė minkščiausią lovą, slaugė, kol atsigavau, nieko už tai neprašydami.

Laukiniai žvėrys yra kitapus užtvaros – uniformuoti pabaisos. Tyliais, mandagiais balsais jie meluoja į akis, paskui su šypsena perrėžia tau gerklę.

Koridorius staigiai pasuka į kairę, balsai pasidaro garsesni. Jau užuodžiu kepamą mėsą, ir man garsiai suurzgia pilvas. Praeinu dar kelis kambarius, keliuose jų tikriausiai miegama, vienas beveik tuščias, tik pasieniais lentynos, ant vienos matau kelias skardines pupelių, pusę pako miltų ir kažkokį keistą apdulkėjusį kavos aparatą; kitoje kertėje stovi kibirai, plaušinė šluota, prikráuta kavos skardinėlių.

Posūkis į dešinę, ir staiga atsiveria didelis kambarys, daug šviesesnis už kitus. Visu pasieniu eina akmeninių kriauklių, panašių kaip mano kambaryje, eilė. Ant lentynos virš jų stovi keli bateriniai žibintai, užliejantys kambarį šilta šviesa. Du ilgi siauri mediniai stalai jo viduryje apsėsti žmonių.

Man įėjus šnekos nutyla, į mane sužiūra dešimtys akių, ir aš staiga suvokiu, jog visa mano apranga – palaidi purvini marškinėliai iki pusės šlaunų.

Prie stalų sėdi ir vyrai, su moterimis kone liesdamiesi alkūnėmis, man atrodo taip keista ir nenormalu, kad netenku amo. Noriu kažką sakyti, bet neišleidžiu nė garso. Tyla prislegia kaip akmuo, visos tos akys deginte degina.

Mane gelbsti Juodė.

– Tikriausiai išalkai, – sako stodamasi ir modama berniukui galustalėje, kokių trylikos ar keturiolikos metų, liesam, diržingam, spuogais nusėta oda. – Voverinai! – griežtai kreipiasi. Dar viena idiotiška pravardė. – Jau pavalgei?

Jis ilgesingai žiūri į savo tuščią lėkštę, tarsi galėtų telepatiškai į ją prišaukti valgio.

– Aha, – nenorom burbteli, pakelia akis į mane ir vėl nuleidžia į lėkštę. Aš susineriu rankas ant juosmens tarsi gindamasi nuo šalčio.

– Tada kelkis. Lenai reikia atsisėsti.

– Bet... – mėgina prieštarauti Voverinas, bet Juodė nutildo jį žvilgsniu.

– Stokis, Voverinai. Imkis kokio darbo. Patikrink lizdus, ar nėra žinių.

Voverinas niūriai dėbteli į mane, bet atsistoja ir nuėjęs padrebia lėkštę į kriauklę. Lėkštė garsiai barkšteli, ir Juodė, vėl atsisėdusi, sušunka:

– Sudaužysi, turėsi nupirkti!

Vienas kitas valgytojas sukikena, o Voverinas pasipiktinęs išdidžiai ima lipti laiptais kambario gale.

– Sara, duok Lenai pavalgyt.

Juodė palinksta prie savo valgio – kažkokios pilkšvos košės gumulėlio.

Nekantriai, staigiai it žaislinis strakaliukas pašoka kažkokia mergaitė. Didžiulėmis akimis, liesutis kūnas įsitempęs. Visi žmonės kambaryje sudžiūvę, tik barkšo smailios alkūnės ir kaulėti pečiai.

– Ateik, Lena. – Jai, regis, smagu tarti mano vardą, lyg tai būtų kokia privilegija. – Aš tau prikrausiu lėkštę.

Ji mosteli rodydama į kertę, kur ant senoviškos malkomis kūrenamos krosnies stovi sulankstytas katilas ir kreiva keptuvė su dangčiu. Greta sukrauta vos besilaikanti rietuvė visokios rūšies lėkščių ir pusdubenių.

Vadinasi, man reikia iš tikrųjų įžengti į kambarį, praeiti pro abu stalus. Ir pirma vos laikiausi ant kojų, bet dabar bijau, kad tikrai gali sulinkti pakinkliai. Keista, tačiau vyrų akys žiūri kitoniškai. Moterų akys skvarbios, priekabios, vyrų – šiltesnės, kibesnės, jos beveik liečia tave. Man darosi sunku kvėpuoti.

Aš nusvirduliuoju prie krosnies, kur stovi Sara, drąsinamai man linksėdama, lyg būčiau kūdikis, nors pačiai gal ne daugiau kaip dvylika metų. Sustoju prie pat kriauklių – jeigu vis dėlto neišsilaikysiu, kad spėčiau įsikibti.

Veidai kambaryje išskydę į spalvotas dėmes, bet keletą išskiriu: Mėlynę, žiūrinčią į mane išplėstomis akimis; maždaug mano amžiaus vaikinuką su šviesių plaukų kupeta, kuris, atrodo, ims ir pradės juoktis; dar vieną berniuką, susiraukusį; moterį palaidais kaštoniniais plaukais iki pusiaujo. Mudviejų akys susiduria, ir mane nusmelkia mintis: mama. Iki tol nepagalvojau, kad mano mama galėtų čia būti, – kad tikriausiai yra čia, kur nors Tyruose, vienoje sodybų ar stovyklų, ar dar kaip vadinamų prieglaudų. Bet paskui moteris pakelia veidą ir suprantu, jog ne, žinoma, ne ji. Pernelyg jauna, turbūt tokio amžiaus, kokio mama buvo, kai paskutinį kartą ją mačiau. Net nežinau, ar ją bepažinčiau, jei dar sykį sutikčiau: prisiminimai tokie migloti, iškreipti, perėję per laiko ir sapnų klodus.

– Buza, – taria Sara, kai prieinu prie krosnies. Kelionė per kambarį mane nukamavo. Negaliu patikėti, jog čia tas pats kūnas, kuris lengvai įveikdavo šešias mylias, kaip niekur nieko užbėgdavo į Mandžojaus kalną ir nulėkdavo nuo jo.

– Kas?

– Buza. – Ji nudengia puodą. – Mes taip vadiname košę, kurią verdame baigiantis atsargoms. Avižiniai miltai, ryžiai, kartais duonos žiauberėlė – sueina visi likučiai. Išverdi visokį šūdą, ir še tau buza.

Nustembu išgirdusi iš jos lūpų negražų žodį.

Sara paima plastikinę lėkštę su dar neišsitrynusiais gyvūnų siluetais, vaikišką lėkštę, ir negailėdama įdrebia tos buzos. Man už nugaros žmonės prie stalų vėl ima šnekėtis, tylą išstumia duslus pokalbio ūžesys, ir aš pasijuntu geriau, nes dėmesys jau nenukreiptas vien tik į mane.

– Gera žinia tai, – linksmai sako Sara, – kad Tarakonas vakar parnešė dovaną.

– Ką tai reiškia? – klausiu stengdamasi suvokti jos šneką. – Gavo siuntą?

– Geriau. – Išsišiepusi ji nuvožia gretimo puodo dangtį. Puode guli troškinta rusvai auksinė mėsa, nuo jos kvapo vos neapsiašaroju. – Kiškį.

Iki tol neteko valgyti kiškienos, nemaniau, jog ji valgoma, juolab pusryčių, tačiau dabar dėkinga paimu lėkštę ir vos susilaikau čia pat, stačiomis nesuleidusi dantų į mėsytę. Ir išvis labiau noriu stovėti. Vis geriau negu prieiti ir sėstis tarp visų šitų nepažįstamų žmonių.

Sara turbūt pajunta mano nerimą.

– Einam, gali sėstis šalia manęs.

Paėmusi man už alkūnės veda prie stalo. Irgi labai keista. Portlande, aptvertose bendruomenėse, visi saugosi, kad tik neprisiliestų prie kito. Net mudvi su Hana nesam apsikabinusios, o juk ji buvo geriausia mano draugė.

Mane sutraukia mėšlungis, aš susiriečiu vos neišmesdama lėkštės.

– Atsargiau, – sako šviesiaplaukis berniukas, tas, kuris, atrodė, tuoj ims juoktis. Jis pakelia antakius, tokius pat šviesius kaip plaukai, vos įžiūrimus. Pastebiu, kad ir jam, kaip ir Juodei, už ausies procedūros ženklas, irgi tikriausiai netikras. Tyruose gyvena tik neišgydytieji, tie, kurie pasirinko ar buvo priversti bėgti iš aptvertųjų miestų. – Kas tau?

Aš neatsakau. Negaliu. Per mane prasimuša visas baimių ir įspėjimų kupinas gyvenimas, galvoje praskrieja žodžiai: neleistina, blogai, prijaučiantysis, liga. Giliai įkvepiu stengdamasi nuslopinti šitą slogų jausmą. Tie žodžiai priklauso Portlandui, senieji žodžiai, kaip ir senoji aš, liko anapus sienos.

– Nieko, – įsiterpia Sara. – Ji tik išalkusi.

– Man viskas gerai, – pavėluotai atsakau. Berniokas vėl nusišaipo.

Sara klesteli ant solo ir patapšnoja vietą šalia savęs, kur pirma sėdėjo Voverinas. Gerai, kad mes esame bent jau pačiame stalo gale, nereikia sėdėti suspaustai tarp svetimų žmonių. Atsisėdu žiūrėdama į lėkštę. Jaučiu, kaip visi vėl mane stebi. Laimė, suūžia šnekos, mane pridengia jauki triukšmo antklodė.

– Pirmyn, – paragina Sara.

– Neturiu šakutės, – tyliai tariu. Šviesiaplaukis pagaliau nusikvatoja, kvatoja garsiai ir ilgai. Sara irgi juokiasi.

– Jokių šakučių, – sako ji. – Nėra nei šaukštų, nieko. Valgyk, ir tiek.

Išdrįsusi pakelti akis matau, kad visi aplink žiūri į mane šypsodamiesi. Vienas jų, pražilęs gal septyniasdešimties metų vyriškis, linkteli, ir aš skubiai nuleidžiu galvą. Iš nesmagumo visą išmuša karštis. Aišku, jog Tyruose niekas nevalgo sidabriniais stalo įrankiais.

Paimu gabalėlį, atplėšiu nuo kaulo mėsos. Ir vos nepravirkstu: gyvenime dar nevalgiau tokio gardumo.

– Skanu, ką? – klausia Sara, bet aš tik linkteliu. Staiga pamirštu, kad kambarys pilnas nepažįstamų žmonių, kad jie mane stebi. Draskau kiškieną kaip žvėris. Pirštais pakabinusi košės sukišu į burną. Net ir ji man atrodo gardi. Teta Kerolė nualptų mane pamačiusi. Maža nevalgydavau žirnelių, jeigu jie liesdavosi su vištiena, – lėkštėje valgį dailiai suskirstydavau, sustumdydavau į atskiras krūveles.

Baisiai greitai lėkštė ištuštėja, lieka kauleliai. Atbula ranka nusišluostau lūpas. Staiga plūsteli šleikštulys, aš užsimerkiu, kad praeitų.

– Gerai, – skubiai stodamasi prabyla Juodė. – Laikas prie darbų.

Visi sukrunta, keliasi nuo suolų šnekėdami man nesuprantamus dalykus („Vakar paspendžiau spąstus“, „Tavo eilė aplankyti Močiutę“), žmonės eina pro mane, triukšmingai krauna lėkštes į kriaukles ir trepsi laiptais man iš kairės, prie pat krosnies. Jaučiu, net užuodžiu šiltą žmonių kūnų upę. Sėdžiu užsimerkusi, ir, kambariui ištuštėjus, blogumas praeina.

– Kaip jautiesi?

Atsimerkiu. Priešais stovi Juodė, rankom atsirėmusi į stalą. Sara tebesėdi šalia manęs. Vieną koją ji pasistatė ant suolo ir prispaudė prie krūtinės. Dabar tikrai atrodo mažė.

– Geriau, – atsakau nemeluodama.

– Jei gali, padėk Sarai suplauti indus, – taria Juodė.

– Gerai, – tarsteliu, ji linkteli.

– Puiku. Paskui, Sara, veskis ją į viršų. Gali pradėt susipažinti su sodyba, Lena. Bet nepersistenk. Nenoriu vėl tavęs vilkti ant kupros iš miško.

– Gerai, – pakartoju, ir ji patenkinta šypteli. Matyt, įpratusi įsakinėti. Įdomu, kiek jai metų. Ji taip visiems vadovauja, nors tikriausiai perpus jaunesnė už daugelį čia esančių Nelegalų. Pamanau: Hanai ji patiktų, ir skausmas grįžta, nusmelkia žemiau šonkaulių.

– Ir, Sara, – priduria Juodė, lipdama laiptais, – sandėlyje paieškok Lenai kokių kelnių. Kad nestrakaliotų pusnuogė.

Pajuntu, kaip vėl užraudoniju, ir nejučia pradedu tempti marškinėlius žemyn. Juodė pamačiusi nusijuokia.

– Nesijaudink, mūsų niekuo nenustebinsi.

Ir ji užbėga laiptais šokinėdama per dvi pakopas.

Tetos Kerolės namuose buvau pratusi kas vakarą plauti indus. Tačiau plauti indus Tyruose visai kas kita. Pirmiausia vanduo. Koridoriumi Sara mane nuveda į vieną kambarį, kurį pastebėjau eidama į virtuvę.

– Čia podėlis, – sako ji ir susiraukia išvydusi tuščias lentynas ir pustuštį paką miltų. – Truputį skurdoka, – paaiškina, lyg pati nematyčiau. Pajuntu nerimą – dėl jos, dėl Mėlynės, dėl visų šių sulysusių žmonių. – Čia mes laikome vandenį. Jo prisinešame rytais. Aš nenešu, per maža. – Ji žengia prie kertėje stovinčių kibirų. Pamatau, jog jie pilni. Stenėdama ji abiem rankom pakelia vieną jų. Kibiras didelis, jai iki kelių. – Reikės dar vieno. Paimk, bet mažesnį, užteks.

Ir ji išsvirduliuoja tempdama kibirą.

Gėda sakyti, bet aš vos pakeliu vieną mažesniųjų kibirų. Metalinis lankelis skaudžiai pjauna delną, po klajonių Tyruose vis dar nusėtą pūslėmis ir šašais, ir, nespėjusi nueiti pusės koridoriaus, kibirą turiu nuleisti ir atsišlieti į sieną.

– Ar neši? – sušunka Sara.

– Nešu! – kiek per garsiai atsiliepiu. Jokiu būdu neleisiu, kad ji man padėtų. Vėl pakeliu kibirą, žengiu kelis netvirtus žingsnius, vėl pastatau, ilsiuosi. Pakeliu, nešu, pastatau, ilsiuosi. Pakeliu, nešu, pastatau, ilsiuosi. Virtuvę pasiekiu uždususi ir šlapia nuo prakaito, sūrūs jo lašai graužia akis. Gerai, kad Sara nepastebi. Atsitūpusi prie krosnies durelių apdegusiu pagalio galu ji kursto ugnį.

– Rytais prisiviriname vandens, kad būtų švarus. Kitaip negalima, nes triestume nuo pusryčių lig vakarienės.

Iš pastarųjų žodžių atpažįstu Juodės stilių, tai turbūt vienas mėgstamų jos posakių.

– Iš kur imat vandenį? – klausiu dėkinga, kad ji nusisukusi nuo manęs, todėl galiu nors kiek prisėsti ant artimiausio suolo.

– Iš Koučiko upės, – atsako ji. – Nelabai toli, mylia, daugiausia pusantros.

Neįmanoma – negaliu įsivaizduoti, kaip galima parvilkti pilnus šituos kibirus.

– Upė atneša viską, iš ko mes gyvename, – toliau tarška Sara. – Mums ja paleidžia siuntas draugai anapus. Šita upė teka per Ročesterį. – Ji nusijuokia. – Juodė sako, kada nors miesto valdžia upę privers išsiimti kelionės tikslo pažymą.

Sara įmeta į krosnį keletą pagalių. Atsistojusi linkteli.

– Vandenį truputį pasišildysime, bus lengviau plauti.

Ant vienos lentynos virš kriauklių stovi didžiulis aliuminio puodas sultiniui virti, jame lengvai galėtum išmaudyti vaiką. Nespėjau pasiūlyti pagalbos, kai Sara, pasilipusi ant kriauklės krašto ir balansuodama kaip gimnastė, puodą nukelia. Ir be garso strykteli ant žemės. Nusibraukia nuo veido iš kasos išsipešusius plaukus.

– Na štai, dabar pripilsime vandens ir pašildysime.

Tyruose viskas vyksta lėtai, judama į priekį žingsnis po žingsnio. Viskam reikia laiko. Kol vanduo šyla, Sara ima vardyti sodybos gyventojus, virtinę vardų, kurių neįstengiu įsiminti: seniausias yra Tėvukas; Lai, sutrumpinta iš Laimingos, tai mergaitė, kuriai užsėtrijo pirštas ir ji jo neteko, bet išsaugojo kitas galūnes ir gyvybę; Gervas, Gervuogės trumpinys, jis vieną dieną stebuklingai atsirado Tyruose apkibęs gervuogių virkščiomis ir dagiais, lyg vilkų atneštas. Net Saros vardas turi istoriją. Prieš septynerius metus pabėgusi į Tyrus su seserimi, ji maldavo, kad gyventojai duotų jai kokį šaunų naują vardą. Susiraukia prisiminusi, kaip norėjo kokio tikrai kieto vardo, Peilis ar Geležis, bet Juodė tik nusijuokė, paglostė galvą ir pasakė: „Man tu atrodai tikra Sara.“ Taigi Sara ir liko.

– Kuri tavo sesuo? – klausiu. Akimirką prisimenu savo seserį Reičelę – ne tą Reičelę, kurią palikau, išgydytąją, negyvu žvilgsniu ir svetimą, bet Reičelę iš savo vaikystės, – tačiau prisiminimas greit nublanksta.

– Ji čia jau negyvena. Paliko sodybą vasaros pradžioj, prisidėjo prie P. Grįš manęs pasiimti, kai tik paaugsiu ir jau galėsiu padėti.

Jos balse išgirdusi pasididžiavimą padrąsinamai linkteliu, nors neturiu supratimo, kas tas P.

Sara vardija kitus: Medžioklis, šviesiaplaukis, sėdėjęs prie stalo priešais mane („Jo pravardė iš seniau, – aiškina Sara, žodį „seniau“ ištardama pašnibždom it keiksmažodį. – Iš tikrųjų jis nieko nesumedžiotų.“); Smigis, prieš kelerius metus atėjęs iš šiaurės.

– Visi sako, kad jis įžūlus ir pasipūtęs, – pasakoja ji, ir jos žodžiuose man vėl pasigirsta Juodės intonacija. Sara tampo marškinėlius, taip sunešiotus, kad audeklas beveik persišviečia. – Bet aš taip nemanau. Man jis visada geras.

Iš jos apibūdinimo supratau, jog Smigis tikriausiai bus tas juodaplaukis, kuris piktai susiraukė man įžengus į virtuvę. Jeigu visada taip žiūri, aišku, kodėl žmonės laiko jį pasipūtėliu.

– Kodėl jis Smigis? – klausiu.

Ji susijuokia.

– Todėl, kad duria. Tėvukas jį taip pavadino.

Nutariu Smigio pasisaugoti, jeigu jau liksiu šioje sodyboje. Vargu ar labai galiu rinktis, bet jaučiu, jog mano vieta ne čia, širdyje gailiuosi, kam Juodė nepaliko manęs kur radusi. Tada buvau arčiau Alekso. Jis laukė ilgo juodo tunelio gale. Būčiau įstengusi pereiti tą juodumą ir vėl jį suradusi.

– Vanduo sušilo, – pagaliau praneša Sara.

Prasideda kankinamai lėtas procesas. Vieną kriauklę pripilame karšto vandens, Sara lėtai, po lašą varvina į jį ploviklio. Matau, kad Tyrams būdingas dar vienas dalykas: čia viskas sunaudojama, perdirbama, skirstoma ir matuojama.

– O kaip dėl Juodės? – klausiu kišdama rankas į karštą vandenį.

– Kas dėl Juodės?

Saros veidas nušvinta, aišku, jog Juodę ji myli.

– Kokia jos istorija? Kur ji gyveno anksčiau?

Nesuprantu, kodėl klausinėju. Turbūt paprasčiausiai smalsu, įdomu, kaip tampama tokiu žmogumi: pasitikinčiu savimi, energingu vadovu.

Saros veidas apsiniaukia.

– Jokio anksčiau nebuvo, – atkerta ji ir pirmą kartą per tą valandą nutyla. Mes plauname indus nesišnekėdamos.

Kai suplauname indus, Sara vėl ima kalbėtis, nes mane reikia aprūpinti apranga.

Ji nuveda mane į nedidelį kambarį, kurį pirma palaikiau miegamuoju. Visur guli drabužiai, krūvos prikrautos ant grindų ir lentynų.

– Čia sandėlis, – taria ji ir kikendama didingu mostu aprėpia kambarį.

– Iš kur gaunate šitiek drabužių?

Atsargiai įeinu į kambarį, bet vis tiek užlipu ant marškinių ir viena į kitą sumautų puskojinių. Nėra kur kojos pastatyti.

– Randame, – murmteli Sara. Staiga papykusi išrėžia: – „Žaibiškas karas“ nepavyko taip, kaip norėta. Zombiai melavo, kaip kad meluoja apie viską.

– Zombiai?

Sara išsišiepia.

– Mes taip vadiname išgydytuosius, tuos, kuriems atlikta procedūra. Juodė sako, jog jie kaip tikri zombiai. Sako, nuo šito gydymo žmonės nukvailėja.

– Netiesa, – sakau negalvodama ir vos neimu jos mokyti, atseit mus kvailina aistros, paverčia gyvuliais. Nuo meilės išvaduotas žmogus priartėja prie Dievo. Tai sena išmintis iš „Ssilvos knygos“. Gydymas turi mus išlaisvinti nuo kraštutinių emocijų, nuskaidrinti mintis ir jausmus.

Bet prisiminusi stiklines tetos Kerolės akis ir bejausmį sesers veidą pamanau, jog zombio terminas labai tikslus. Ir tikra tiesa, kad visi istorijos vadovėliai ir visi mūsų mokytojai melavo apie „žaibišką karą“. Per antskrydžius Tyrai turėjo būti visiškai nušluoti nuo žemės paviršiaus. Nelegalų, gyvenančių tokiose sodybose, neturi būti likę nė kvapo.

Sara gūžteli.

– Jei esi protingas, tau kas nors patinka. O jeigu patinka, tai ir myli.

– Ar irgi Juodė taip sakė?

Ji vėl nusišypso.

– Juodė nepaprastai protinga.

Ilgokai pasiraususi susirandu kareiviškos žalios spalvos kelnes ir medvilninę palaidinę ilgom rankovėm. Atrodo pernelyg nesmagu dėvėti svetimus apatinius, todėl pasilieku savuosius. Sara maldauja, kad pasimatuočiau ir tą, ir tą, jai tiek džiaugsmo, pirmą kartą elgiasi kaip normalus vaikas, bet, kai norėdama persirengti paprašau ją nusigręžti, ji žiūri į mane kaip į beprotę. Matyt, Tyruose privatumo nėra ko tikėtis. Gūžtelėjusi ji vis dėlto nusisuka į sieną.

Malonu išsinerti iš ilgųjų marškinių, kuriais vilkėjau visas tas dienas. Žinau, kad nuo manęs eina nekoks kvapas, ir svajoju apie dušą, bet kol kas esu dėkinga už pusėtinai švarius drabužius. Kelnės mano dydžio, iki klubų, kai kelis kartus atraitau juosmenį, net nešluoju klešnėmis žemės. Palaidinė minkšta ir patogi.

– Neblogai, – sako Sara, atsigręžusi į mane. – Atrodai beveik kaip žmogus.

– Ačiū.

– Tik beveik, – susijuokia ji.

– Tada beveik ačiū.

Su apavu sunkiau. Vasarą dauguma Tyrų gyventojų vaikšto basi, ir Sara išdidžiai parodo man savo padus, įrudusius ir kietus nuo nuospaudų. Bet galų gale surandame bėgimo batelius, jie man tik trupučiuką didoki, bet su storomis puskojinėmis bus kaip tik.

Pasilenkus jų susivarstyti nusmelkia dar vienas prisiminimas. Šitai dariau daugybę kartų, – drabužinėje prieš bėgant krosą, sėdėdama šalia Hanos, apsupta būrio mergaičių, erzinančių, kuri geresnė bėgikė, – bet tai buvo savaime suprantamas dalykas.

Pirmą kartą man dingteli mintis: geriau nebūčiau perėjusi sienos, bet tuoj pat ją nuveju, stengiuosi pamiršti. Jau padaryta, dėl šio perėjimo Aleksas žuvo. Beprasmiška dairytis atgalios. Nevalia.

– Ar nusiteikusi pamatyti sodybą? – klausia Sara.

Persirengdama baisiausiai pavargau. Bet norisi oro ir erdvės.

– Parodyk, – sakau.

Perėjusios virtuvę lipame siaurais akmeniniais laiptais užkrosnyje. Sara mane pralenkia ir dingsta už laiptų posūkio.

– Beveik atėjom! – šaukia ji man.

Laiptai dar kartą staigiai pasisuka ir kažkur išnyksta, aš žengiu į akinamą šviesą, po kojų minkšta žemė. Suglumusi ir apžlibusi susverdėju. Pasijuntu lyg atsidūrusi sapne ir stoviu mirksėdama, bandydama suvokti, iš kur šitas kitoniškas pasaulis.

Sara juokiasi keli žingsniai nuo manęs. Iškelia saulės nutviekstas rankas.

– Sveika atvykus į sodybą, – taria straksėdama ant žolės.

Kambarys, kuriame miegojau, po žeme – galėjau atspėti iš to, kad jame nėra langų ir drėgna, o laiptai veda į viršų. Kur turėtų stovėti namas, tik žaliuoja žolė, guli apdegę rąstgaliai ir riogso akmenų luitai.

Nebuvau pasirengusi saulei, augmenijos ir gyvasties kvapui. Aplinkui milžiniški medžiai, lapai vos vos gelsvi, tarsi liepsnotų iš vidaus, nuo jų ant žemės krinta ribuliuojantis šviesos ir šešėlių tinklas. Akimirką iš krūtinės gilumos ūžteli kažkoks senas jausmas, regis, galėčiau parpulti ant žemės verkdama iš džiaugsmo arba suktis išskėtusi rankas. Šitiek išbuvusi uždaryta trokštu sugerti visą šitą erdvę, šviesumu gaubiančią mane iš visų šonų.

– Čia kadaise buvo bažnyčia, – paaiškina Sara, rodydama į griuvenas. – Tačiau bombos nesugriovė rūsių. Tyruose daugybė vietų, kurių nepalietė bombos. Pamatysi.

– Bažnyčia? – nusistebiu. Portlande bažnyčios pastatytos iš plieno ir stiklo, jų sienos baltai tinkuotos. Tai sterilios patalpos, kuriose garbinamas ir per mikroskopus demonstruojamas gyvybės stebuklas ir dieviškojo mokslo galia.

– Viena senųjų bažnyčių, – taria Sara. – Jų daug. Į vakarus nuo Ročesterio viena tebestovi sveika. Jei nori, kada nors nuvesiu ir parodysiu. – Staiga ji timpteli man už palaidinės apačios. – Einam, dar reikia daug pamatyti.

Tyruose esu buvusi vienintelį kartą, su Aleksu. Persigavom per sieną, nes jis norėjo parodyti, kur gyvena. Toji sodyba, kaip ir ši, buvo plačioje laukymėje, kadaise apgyventoje, dar neapaugusioje medžiais ir krūmokšniais. Tačiau ši dykra milžiniška, joje šen ten dunkso apgriuvusios vartų arkos ir sienos, o vienoje vietoje nuo žemės kyla betoniniai laiptai, vedantys į niekur. Ant viršutinės pakopos kūpso keli paukščių lizdai.

Vos išdrįsdama alsuoti lėtai einu su Sara per drėgną kai kur iki kelių siekiančią žolę. Griuvėsių pasaulis, absurdo žemė. Žioji durys, už kurių nieko nėra; pablukusios žolės plotelyje stovi sunkvežimis be ratų, per kėbulo vidurį išaugęs medis; visur blizga metalas, išsilydęs ir išsilankstęs fantastiškomis formomis.

Sara straksi šalia nesitverdama džiaugsmu, kad yra lauke. Ji lengvai laviruoja tarp akmenų ir žolėje gulinčio metalo laužo, o aš turiu akylai žiūrėti, kur statau koją. Ėjimas lėtas ir varginantis.

– Čia buvo miestas, – sako Sara. – Mes turbūt einame pagrindine gatve. Pastatų beveik nelikę, bet daug kur medžiai dar jauni, vadinasi, jų vietoj buvo mediniai namai. Medis juk daug lengviau dega. – Išplėtusi akis, ji pusbalsiu aiškina: – Žinok, daugiausia žalos padarė ne bombos, o po antskrydžių kilę gaisrai.

Aš apstulbusi linkteliu.

– Čia stovėjo mokykla. – Ji rodo į dar vieną platų netaisyklingo stačiakampio formos brūzgyną. Aplink jį augantys medžiai paženklinti gaisro: kamienai apsvilę, šakos beveik be lapų, jie man panašūs į aukštas, išstypusias šmėklas. – Ant jų šakų kabėjo sprogimo užmestos moksleivių spintelės, kai kuriose radome drabužių ir kitokių daiktų.

Jos veide šmėsteli kalta išraiška, ir staiga man topteli: visi tie drabužiai sandėlyje, mano kelnės ir palaidinė, visos tos atsargos turėjo iš kažkur atsirasti, tikriausiai buvo atkapstytos griuvėsiuose.

– Sustok, – prašau uždususi.

Mes stoviniuojame priešais mokyklos teritoriją, kol atgaunu kvapą. Stovime atokaitoje, ir aš laiminga, kad šilta. Virš galvos čirpaudami nardo paukšteliai, juodi šešėliai dangaus mėlynėje. Kažkur toliau miške girdžiu linksmai šūkaujant ir juokiantis. Ore skraido gelsvi medžių lapai.

Turbūt buvusiame mokyklos prieangyje laiptų viršuje tupi voveraitė ir kremta riešutą, kurį laiko suspaudusi priekinėmis letenėlėmis. Laiptai susmegę į žemę, apaugę laukinėmis gėlėmis. Galvoju, kiek kojų žengė per pakopą, ant kurios tupi voverė. Kiek šiltų rankučių rinko spintelių kodus, kiek skambėjo balsų, kiek būta klegesio ir bruzdesio. Galvoju, kaip turėjo būti baisu per karą – panika, klyksmai, ugnis, bėga žmonės.

Mokykloje mokėmės, kad „žaibiškas karas“, vadinamasis valymas, buvo trumpas. Mes matėme kilometrus kino kronikų, kaip pilotai mojuoja iš savo kabinų, o bombos krinta ant toli apačioje plytinčio žalumos kilimo su medžiais, atrodančiais lyg žaisliukai, kaip iš miškų lengvai it plunksnelės kyla siauros dūmų sruogos. Jokio chaoso, jokio skausmo, jokių riksmų. Tiesiog visi gyventojai, žmonės, kurie pasipriešino ir pasiliko, kurie atsisakė keltis į valdžios paskirtas ir aptvertas vietoves, visi netikėliai ir užsikrėtusieji, buvo vienu moju sunaikinti, staigiai lyg spustelėjus klavišą „Ištrinti“ virto nebūtimi.

Bet, aišku, šitaip nebuvo. Negalėjo būti. O taip, spintelėse liko visi daiktai. Vaikai nespėjo nieko pasiimti, tik puolė prie visų durų bandydami veržtis lauk.

Kai kurie, vienas kitas, galbūt išsigelbėjo ir apsigyveno Tyruose, bet dauguma žuvo. Mūsų mokytojai bent dėl šito nemelavo. Užsimerkiu ir jaučiu, kaip linksta pakinkliai.

– Gal negera? – klausia Sara. Uždeda ranką ant peties. – Galime grįžti.

– Ne, nieko.

Aš atsimerkiu. Nuėjome vos kelis šimtus žingsnių. Priešais plyti buvusi pagrindinė gatvė, ir aš noriu pamatyti ją visą.

Dabar einame dar lėčiau, nes Sara rodo dykvietes ir išdaužytus pamatus, kur kadaise buvo pastatai: restoranas („Picerija, iš ten parsigabenome krosnį.“); kulinarija („Dar tebėra iškaba, matai, kyšo iš žemės – „Sumuštiniai pagal užsakymą“.“); gastronomas.

Gastronomas Sarai, regis, pagadina nuotaiką. Čia žemė išdeginta, žolė netgi jaunesnė negu kitur, nes metų metais plotas kasinėtas.

– Ilgą laiką vis atkasdavome valgomų daiktų. Paprastai skardinių, tačiau per gaisrą išliko net kai kurie pakuoti produktai. – Ji ilgesingai atsidūsta. – Dabar jau nelikę.

Einame toliau. Dar vienas restoranas – aišku iš didžiulio metalinio prekystalio ir dviejų kėdžių metalinėm atkaltėm, stovinčių greta saulės užlietame kvadrate; ūkinių prekių parduotuvė („Daugybę kartų išgelbėjo mums gyvybę.“). Šalia ūkinės – buvusio banko vieta; ir čia laiptai smenga į žemę, dingsta žiojinčioje skylėje. Į saulę išlenda juodaplaukis berniukas, tasai piktom akim. Per petį nerūpestingai persimetęs šautuvą.

– Labas, Smigi, – droviai taria Sara.

Praeidamas jis sušiaušia jai plaukus.

– Tik berniukams, – sako. – Pati žinai.

– Žinau, žinau, – atsidūsta Sara. – Aš tik rodau Lenai sodybą. Ten miega berniukai, – paaiškina man Sara.

Vadinasi, net Nelegalai ne visai panaikino atskirtį. Man palengvėja susidūrus su šiuo nedideliu – tokiu įprastu – normalumo pavyzdžiu.

Smigio akys įsminga į mane, jis susiraukia.

– Labas, – cypteliu. Nesėkmingai bandau nusišypsoti. Jis labai aukštas, kaip ir visi Tyruose liesas, bet žastai raumeningi, žandikaulis kampuotas ir stiprus. Ir jis už kairės ausies turi procedūros ženklą – tritaškį randą. Įdomu, netikrą kaip Alekso, o gal jam gydymas tiesiog nepadėjo?

– Tik nelandžiokit į rūsius. – Žodžiai skirti Sarai, bet jis žiūri į mane. Akys šaltos, priekabios.

– Nelandžiosime, – sako Sara. Jam nužirgliojus sušnibžda: – Jis su visais šitaip.

– Suprantu, ką turėjo galvoje Juodė.

– Nieko asmeniško, taigi nekreipk dėmesio.

– Nekreipsiu, – murmteliu, bet iš tikrųjų šis trumpas susitikimas mane sukrėtė. Ir iš viso čia viskas ne taip, kaip turi būti, aukštyn kojom: už durų angų tik oras, nematomi statiniai – namai, skelbimų stulpai, gatvės – viską tebedengia praeities šešėliu. Aš tebejaučiu žmones, girdžiu šimtų kojų trepsėjimą, per paukščių čiulbesį girdžiu anų laikų juoką. Šis pasaulis persmelktas prisiminimų ir aidų.

Staiga pasijuntu pervargusi. Nuėjome tik pusę buvusios gatvės, bet mano pasiryžimas apeiti visą sodybą jau atrodo kvailas. Ryški saulė, oras ir erdvė – viskas klaidina, glumina. Aš apsisuku – per greitai ir nevikriai, užkliūnu už kyšančio kalkakmenio luito ir kiek ilga plojuos į purvą.

– Lena! – Sara prišoka, padeda atsikelti. Griūdama prisikandau liežuvį, burnoje metalo skonis. – Ar užsigavai?

– Palauk truputį, – ištariu. Atsisėdu ant luito. Ir pagaliau susivokiu net nežinanti, kokia šiandien diena, koks mėnuo. – Kokia šiandien diena? – klausiu Sarą.

– Rugpjūčio dvidešimt septinta, – atsako ji, nenuleisdama nuo manęs susirūpinusių akių. Bet stovi atokiau.

Rugpjūčio dvidešimt septinta. Pabėgau iš Portlando rugpjūčio dvidešimt pirmą. Tyruose, šioje atvirkštinėje žemėje, praleidau beveik savaitę.

Čia ne mano pasaulis. Mano pasaulis už daugybės mylių: jame durys atsidaro į kambarius, kambariuose švarios baltos sienos ir tyliai dūzgia šaldytuvai; jame tvarkingai suplanuotos gatvės, o šaligatviai nesuskeldėję. Širdį vėl nusmelkia skausmas. Mažiau nei po mėnesio Hanai bus atliekama procedūra.

Aleksas bent viską čia suprato. Jis būtų mokėjęs man atkurti šitą gatvę, suteikęs jai prasmės ir logikos. Jis ketino mane vesti per girią. Su juo viskas būtų buvę gerai.

– Gal tau ko nors reikia? – nedrąsiai klausia Sara.

– Nieko, praeis, – iškošiu tramdydama skausmą. – Vis dėl valgio. Atpratusi.

Vėl susivemsiu. Nuleidžiu galvą tarp kelių ir kosėdama bandau užgniaužti mane visą purtantį kūkčiojimą.

Sara, matyt, supranta, kas man darosi, nes tyliai sako:

– Po kiek laiko apsiprasi.

Jaučiu, jog ji turi galvoje ne tik suvalgytus pusryčius.

Po to nieko daugiau nelieka, tik grįžti atgal subombarduota gatve, per griuvėsius. Aukštoje žolėje metalo laužas blizga lyg tykančios gyvatės.

Sielvartas tarsi skendimas, tarsi tavo pakasynos. Aš kapanojuosi drumzliname vandenyje. Su kiekvienu įkvėpimu springstu. Įsitverti nėra už ko, jokių šonų, nieko neužsikabinsi, neišsiropši aukštyn. Lieka tik pasiduoti.

Pasiduoti. Juntant, kaip kūną spaudžia vandens sunkis, juntant, kaip susigniaužia plaučiai, pasiduodami lėtam spaudimui. Pasiduok ir grimzk gilyn. Apačioje tik dugnas. Burnoje tik metalo skonis, galvoje – prisiminimų aidai ir dienos, panašios į tamsą.

dabar

Tada buvau tokia: klupinėjanti, skęstanti, pasiklydusi šviesoje ir erdvėje. Praeitis buvo negailestingai nutrinta, liko tuščias, švarus lapas.

Bet ateitį gali susikurti iš bet ko. Iš praeities skiautelės, iš vilties blyksnio. Troškimo žengti pirmyn, žingsnis po žingsnio. Iš griuvėsių gali pasistatyti erdvų miestą.

Štai kokia esu dabar: keliai suglausti, rankos prie šonų. Kaklą veržianti šilkinė palaidinukė, sijonukas su vilnoniu diržu – Kvinsio Edvardso vidurinės mokyklos uniforma, pažymėta mokyklos emblema. Audeklas graužia, norisi pasikasyti, bet ne. Ji pamanys, kad bijau, o aš juk nebijau, niekada daugiau gyvenime nebijosiu.

Ji sumirksi. Aš ne. Ji – tai ponia Tjul, direktorė, veidas kaip prie stiklo prispausta žuvis, akys tokios didelės, jog atrodo iškreiptos.

– Ar namie viskas gerai, Magdalena?

Keista girdėti iš jos lūpų pilną vardą. Visi visada mane vadina Lena.

– Kuo puikiausiai, – atsakau.

Ji stumdo popierius ant rašomojo stalo. Jos kabinete viskas tvarkinga, visi kraštai tiesūs kaip styga. Net stiklinė vandens stovi per patį padėkliuko vidurį. Išgydytieji dievina tvarką: tiesina, lygina, taiso. Švarumas beveik prilygsta dieviškumui, o tvarka yra dangun žengimas. Manau, tvarkymasis padeda jiems užpildyti ilgas tuščias valandas.

– Tu gyveni su seserimi ir jos vyru, tiesa?

Linkteliu, kartoju savo naujojo gyvenimo istoriją:

– Mano motina su tėvu žuvo per vieną Incidentų.

Tai melas tik iš dalies. Juk ir anoji Lena buvo našlaitė, bent jau tokia buvo laikoma.

Man nereikia plačiau aiškinti dėl Incidentų. Visi jau yra apie juos girdėję: praėjusį rudenį Pasipriešinimas smogė pirmą galingą smūgį. Keliuose didmiesčiuose jo dalyviai, padedami prijaučiančiųjų, kai kada – ir dar negydytų jaunuolių, susprogdino svarbias įstaigas.

Portlande teroristai pasirinko vieną Kriptų pastatą. Chaose žuvo dvidešimt keturi civiliai. Policija su reguliuotojais atkūrė tvarką, bet spėjo pabėgti keli šimtai kalinių.

Likimo ironija. Mano mama dešimt metų gremžė tunelį, kad galėtų pabėgti, o juk galėjo palaukti dar keletą mėnesių ir laisvai išeiti.

Ponia Tjul susiraukia.

– Taip, mačiau tavo asmens bylą.

Jai už nugaros tykiai ūžia drėkintuvas. Bet oras vis tiek sausas. Jos kabinetas atsiduoda popieriumi ir šiek tiek – plaukų laku. Nugara nurieda prakaito lašas. Su šituo sijonu karšta.

– Mums neramu, kad tau, atrodo, sunkoka prisitaikyti, – sako ji, stebėdama mane savo žuvies akimis. – Pietauji vis viena.

Tai jau kaltinimas. Net ir naujoji Lena sutrinka: blogiau negu neturėti draugių yra gailestis, kad jų neturi.

– Tiesą sakant, man nelengva bendrauti su mergaitėmis, – taria naujoji Lena. – Man jos trupučiuką... nesubrendusios.

Tai sakydama kiek pakreipiu galvą, kad ji pamatytų trikampį randelį už kairės ausies – procedūros žymę, išgydymo žymę.

Jos veidas bemat sušvelnėja.

– Na, žinoma, vis dėlto dauguma jaunesnės už tave. Dar neturi aštuoniolikos, neišgydytos.

Skėsteliu rankomis tarsi apgailestaudama.

Bet ponia Tjul dar nebaigė manęs auklėti, nors jos balsas jau ne toks aštrus.

– Ponia Firštein skundžiasi, kad per jos pamoką vėl užmigai. Lena, mums neramu. Gal tau per didelis krūvis? Ar naktį nekamuoja nemiga?

– Jaučiu šiokią tokią įtampą, – prisipažįstu. – Vis per ABD veiklą.

Ponia Tjul kilsteli antakius.

– Nežinojau, kad priklausai ABD.

– A skyriui, – patikslinu. – Kitą penktadienį rengiame didelį mitingą. Beje, šiandien Manhatane vyks organizacinis susirinkimas. Nenoriu pavėluoti.

– Žinoma, žinoma. Viską žinau apie mitingą. – Ponia Tjul paima popierių krūvelę, stukteli į stalą, kad kraštai susilygintų, ir įkiša į stalčių. Jau supratau išsisukusi. ABD – magiška santrumpa, reiškianti „Amerika be deliria“. Sezamai, atsiverk. Dabar ji jau įsikūnijęs gerumas. – Lena, labai įspūdinga, kad stengiesi popamokinę veiklą derinti su mokymusi. Be to, mes remiame ABD tikslus. Tik žiūrėk, kad viską suderintum. Nenoriu, kad tavo pažangumas nukentėtų dėl visuomeninio darbo, nors ir kokio svarbaus.

– Suprantu.

Nuleidžiu galvą tarsi atgailaudama. Naujoji Lena puiki aktorė. Ponia Tjul nusišypso.

– O dabar eik. Nenoriu, kad pavėluotum į susirinkimą.

Atsistoju, užsimetu ant peties kuprinę.

– Ačiū.

Ji linkteli durų pusėn parodydama, kad galiu eiti.

Žengiu koridoriais per išblizgintą linoleumą. Vėl baltos sienos, vėl tyla. Visos kitos mokinės jau išėjusios namo.

Už dvivėrių lauko durų pasitinka akinanti baltuma – netikėtas kovo sniegas, aštri, ryški šviesa, medžiai, sukaustyti juodo ledo šarvais. Tvirčiau susisiautusi striuke maunu pro vartus į Aštuntąją aveniu.

Tokia aš dabar esu. Mano ateitis čia, šiame mieste, pilname lyg durklai smailių ledo varveklių, bet kada galinčių nukristi.

Kituose miestuose didelis eismas, tokio nesu mačiusi. Portlande beveik niekas nevažinėjo automobiliais, bet Niujorke ir jo priemiesčiuose žmonės turtingesni, gali įpirkti degalus. Tik apsistojusi Brukline eidavau į Taimso aikštę tiesiog žiūrėti, kaip viena paskui kitą važiuoja mašinos, kartais net keliolika.

Mano autobusas įstringa Trisdešimt pirmojoje gatvėje už šiukšliavežės, užpakaliniais ratais įklimpusios į suodiną pusnį, todėl, kai pagaliau pasiekiu Dževitso centrą, ABD sueiga jau prasidėjusi. Laiptai tušti, tuščias ir milžiniškas vestibiulis, girdžiu tolimą mikrofonų dudenimą ir bangų šniokštimą primenančius plojimus. Skubu prie metalo detektoriaus, iškraunu kuprinę, tada atsistoju išskėtusi rankas ir kojas, o apsaugininkas abejingai brūkšteli lazdele per krūtinę ir tarpkojį. Seniai nebesidroviu šitų procedūrų. Tada pasuku prie sulankstomojo stalo priešais didžiules dvivėres duris, už jų vėl sušniokščia plojimai, vėl kalba sustiprintas mikrofoninis balsas, griausmingas, aistringas. Žodžių neskiriu.

– Asmens dokumentą, – burbteli moteris už to stalo, savanorė. Laukiu, kol ji skenuoja tapatybės kortelę. Pagaliau linkteli man eiti.

Salė milžiniška. Joje telpa mažiausiai du tūkstančiai žmonių, ir kaip visada ji beveik užpildyta. Tik pačioje kairėje, arti scenos, yra kelios laisvos vietos, aš tyliai nueinu pakraščiu ir stengiuosi kuo nepastebimiau atsisėsti. Galiu būti rami: visus užhipnotizavęs žmogus tribūnoje. Oras pritvinkęs įtampos, toks jausmas, lyg jame tvyro pakibę tūkstančių tūkstančiai lašų, galinčių pasipilti it liūtis.

– ...nepakanka saugumui užtikrinti, – kalba žmogus. Jo balsas griaudėja per visą salę. Iš aukštai plieskiančių fluorescencinių lempų šviesoje juodi jo plauki blizga it šalmas. Tai Tomas Fainemenas, ABD įkūrėjas. – Mums kalbama apie pavojus ir žalą, nuostolius ir šalutinį poveikį. Tačiau koks pavojus kils mums, kaip tautai, kaip visuomenei, jeigu neveiksime? Jeigu nepasiryšime ginti visumos, kokia nauda, kad bus sveika tik tam tikra dalis?

Audringi plojimai. Tomas pasitaiso rankogalius, palinksta arčiau mikrofono.

– Toks turi būti mūsų išskirtinis vieningas tikslas. Jis ir yra mūsų mitingo esmė. Mes prašome savo vyriausybę, savo mokslininkus, valstybės institucijas, kad mus gintų. Mes prašome, kad jie visi tikėtų savo žmonėmis, tikėtų Dievu ir jo Tvarka. Argi pats Dievas per tūkstančius metų neatmetė milijonų rūšių, kurios turėjo kokią nors kliaudą ar kuo neįtiko? Argi nežinome, kad kartais būtina apsivalyti nuo silpnųjų ir ligotų, kad taptume geresne visuomene?

Aplodismentų audra. Aš irgi ploju. Lena Morgana Džouns ploja.

Mano tokia užduotis, darbas, kurį man pavedė Juodė: stebėti ABD. Sekti. Pritapti prie jų.

Daugiau jie man nieko nesakė.

– Galų gale prašysime vyriausybę įgyvendinti „Ssilvos knygos“ pažadą: užtikrinti mūsų miestų ir gyventojų Saugumą, Sveikatą ir Laimę.

Aš pastebiu: palubėje lempų eilės.

Ir eilės pusmėnulio formos profilių, išbalusių, papurtusių, išgąstingų ir dėkingų – išgydytųjų veidų.

Pilka kiliminė danga, nuzulinta tokios daugybės kojų.

Man iš dešinės sėdi riebus vyriškis, šnopuoja, kelnės suveržtos diržu aukštai virš pilvo.

Priešais sceną atitvertas nedidelis plotelis, trys kėdės, užimta tik viena.

Vaikinas.

Iš visko, ką matau, vaikinas įdomiausias. Visa kita, kiliminė danga, veidai, niekad nesikeičia per visas ABD sueigas. Net ir tas storulis. Kartais toj vietoj sėdi storulis, kartais plonulis, o kai kada kokia nors moteris. Bet vis tiek tas pats – jie visada tokie patys.

Vaikino akys tamsiai mėlynos kaip audrotas dangus. Plaukai šviesiai karameliniai ir banguoti, krinta iki kaklo. Apsirengęs raudonais polo marškinėliais su apykakle, trumpomis rankovėmis, nors dar šalta, ir su džinsais. Nauji nevarstomi batai, ant riešo spindi sidabrinis laikrodis. Viskas rodo, kad turtingas. Rankas susidėjęs ant kelių. Taip pat viskas rodo, jog sveikas. Nemirksinčio veido išraiška, kai stebi tėvą tribūnoje, tobulai įvaldyta, ji įkūnija santūrų išgydytojo abejingumą.

Bet jis, aišku, dar neišgydytas. Džulianas Fainemenas, Tomo Fainemeno sūnus, jau aštuoniolikos, bet procedūra jam dar neatlikta. Kol kas mokslininkai atsisako jį gydyti. Kitą penktadienį, tą pačią dieną, kai planuojamas didysis ABD mitingas, viskas pasikeis. Jis bus išgydytas.

Galbūt. O galbūt mirs arba proto galios bus taip smarkiai pažeistos, kad jis taps gyvu lavonu. Bet vis tiek procedūra bus atlikta. To reikalauja tėvas. Ir pats Džulianas.

Jo paties niekad nesu mačiusi, matydavau tik veidą plakatuose ir ant brošiūrų viršelių. Džulianas garsus. Jis atsidavęs idėjai, ABD didvyris ir organizacijos jaunimo skyriaus pirmininkas.

Jis aukštesnis, negu tikėjausi. Ir gražesnis. Nuotraukose nematyti, kokia valinga žandikaulio linija ir kokie platūs pečiai, tikras plaukikas.

Tribūnoje Tomas Fainemenas baigia savo kalbą.

– Mes neneigiame, kaip pavojinga reikalauti, kad gydymas būtų atliekamas anksčiau, tačiau tvirtiname, kad gydymą atidėlioti dar blogiau. Mes pasirengę susitaikyti su pasekmėmis. Mums pakanka drąsos bendram labui paaukoti dalį visuomenės narių. – Jis nutyla ir pritariamai pakreipęs galvą laukia, kol salė suoš plojimais. Nuo jo laikrodžio strykteli šviesos zuikutis – abu su sūnumi nešioja vienodos markės. – O dabar noriu jums pristatyti žmogų, simbolizuojantį visas ABD vertybes. Šis jaunuolis geriau už kitus supranta, kaip svarbu reikalauti gydymo net ir jaunesniems asmenims, netgi tiems, kuriems procedūra gali kelti pavojų. Jis supranta, jog tam, kad Jungtinės Valstijos klestėtų, kad visi gyventume laimingai ir saugiai, retkarčiais būtina paaukoti individo poreikius. Ši auka užtikrina saugumą ir visuomenės, kaip viseto, sveikatą. ABD nariai, prašau sutikti mano sūnų Džulianą Fainemeną.

Lena ploja su visa minia. Tomas nulipa nuo scenos, jo vieton eina Džulianas. Ant laiptų juodu susitinka, linkteli vienas kitam. Neprisiliečia.

Džulianas atsinešė užrašus, pasidėjo ant tribūnos. Valandėlę salėje girdėti tik mikrofono sustiprintas popieriaus šnarėjimas. Džuliano akys bėgioja po salę, akimirką stabteli ties manimi. Jis prasižioja, man stabteli širdis – pasivaideno, lyg būtų mane atpažinęs. Bet jo žvilgsnis toliau klaidžioja, ir mano širdis vėl plaka daužydamasi į šonkaulius. Man tik paranoja.

Džulianas taiso mikrofoną pagal savo ūgį. Jis aukštesnis net už tėvą. Keista, kad jie tokie skirtingi: Tomas juodbruvas ir pikto veido, kumpanosis, sūnus plačiapetis ir šviesiaplaukis, neįmanomai mėlynomis akimis. Tik valinga žandikaulio linija vienoda.

Džulianas persibraukia ranka plaukus, ir aš bandau spėti, ar jis nesinervina. Bet prabyla garsiu ir tvirtu balsu.

– Man buvo devyneri, kai sužinojau, kad mirštu, – tiesiai sako jis, ir aš vėl pajuntu ore suvirpant lūkesčio lašelius, tarsi kiekvienas sėdintysis šią akimirką būtų trupučiuką palinkęs į priekį. – Kaip tik tada prasidėjo traukuliai. Pirmą kartą buvo tokie stiprūs, kad vos nenusikandau liežuvio, antrą kartą griūdamas prasiskėliau galvą į židinį. Tėvai susirūpino.

Man kažkas suspaudžia krūtinę – giliai, po visais sluoksniais, kuriais apsišarvavau per tą pusmetį, po dirbtine Lena su jos kiautu ir asmens dokumentais, ir trikampiu randeliu už ausies. Toks pasaulis, kuriame gyvename, saugumo, laimės ir tvarkos pasaulis, pasaulis be meilės.

Pasaulis, kuriame vaikai prasiskelia galvas į židinius, vos nenusikanda liežuvių, tačiau tėvai tik susirūpina. Ne sielvartauja, ne beviltiškai ieško pagalbos. Jie susirūpina kaip ir tada, kai tau nesiseka matematika, kai patys vėluoja sumokėti mokesčius.

– Gydytojai sakė, kad traukulius sukelia smegenų auglys. Jo pašalinimo operacija būtų buvusi pavojinga gyvybei. Jie abejojo, ar aš būčiau ją ištvėręs. Tačiau neoperuojant, leidžiant augliui augti ir plėstis, išvis neliko jokios vilties.

Džulianas nutyla ir, man rodos, žvilgteli tėvo pusėn. Tomas Fainemenas sėdi sūnaus vietoje sukryžiavęs kojas, bejausmiu veidu.

– Jokios vilties, – pakartojo Džulianas. – Taigi nesveikas darinys, auglys, turėjo būti pašalintas, išpjautas iš sveikų audinių. Antraip būtų tik plėtęsis, susargdindamas sveikąsias ląsteles. – Džulianas čežina lapus ir įdūręs akis į juos skaito: – Pirmoji operacija buvo sėkminga, traukuliai kuriam laikui liovėsi. Tačiau ėmė kartotis, kai man suėjo dvylika metų. Dabar vėžys pradėjo spausti smegenų kamieną.

Jis spusteli tribūnos kraštą ir vėl paleidžia. Valandėlę salė tyli. Kažkas sukosėja. Lašai, lašai: mes visi esame vienodi lašai, pakibę ore ir tik laukiantys, kad mums kas parodytų kelią, mus visus papiltų tuo keliu.

Džulianas pakelia galvą. Jam už nugaros ekrane pasirodo penkiolika kartų padidintas jo veidas. Akys – mėlynos, žalios ir auksinės spalvų verpetas, tarsi vandenynas saulėtą dieną, o po abejingumu, po išmokta ramybe lyg ir išvystu kažką šmėstelint, išraišką, kuri dingsta man nespėjus jos įvardyti.

– Po pirmo karto patyriau dar tris operacijas, – pasakoja jis. – Auglys buvo pašalintas keturis kartus, ir tris kartus jis ataugo, kaip atkrinta kiekviena liga, jeigu jos nesunaikinsi staigiai ir iki galo. – Jis patyli, kad publika suvoktų jo žodžių potekstę. – Dabar jau dveji metai, kai tyrimai nerodo vėžio požymių.

Audringi plojimai. Džulianas kilsteli ranką, ir salė vėl nuščiūva. Jis nusišypso, šypsosi ir milžinas jam už nugaros, neryški skaitmeninė versija.

– Daktarai sako, kad dar operuojant kiltų pavojus gyvybei. Jau per daug audinių išimta, per daug pjūvių. Po gydomosios procedūros aš galiu netekti gebėjimo valdyti emocijas. Galiu netekti gebėjimo kalbėti, matyti, judėti. Galimas daiktas, mano smegenys visai užgestų.

Nenoromis ir aš sulaikau kvapą kartu su visais. Tik Tomas Fainemenas atrodo ramutėlis. Įdomu, kiek kartų jis jau girdėjo šitą kalbą?

Džulianas pasilenkia prie mikrofono ir kreipiasi tarsi į kiekvieną asmeniškai – tyliai ir įtaigiai, lyg pašnibždėdamas į ausį paslaptį.

– Dėl šios priežasties mokslininkai atsisako mane gydyti. Daugiau kaip metus kovojome dėl procedūros datos ir pagaliau laimėjome. Kovo dvidešimt trečiąją, mūsų mitingo dieną, aš būsiu išgydytas.

Vėl kyla ovacijos, tačiau Džulianas dar nebaigė savo kalbos.

– Ta diena bus istorinė, net jei būtų paskutinė mano gyvenime. Nemanykit, kad nesuvokiu pavojaus, nes suvokiu. – Jis atsitiesia ir toliau kalba griausmingu balsu. Akys ekrane sužėri akinančia šviesa. – Bet kito pasirinkimo nėra, kaip nebuvo ir tada, kai turėjau devynerius metus. Privalome sunaikinti ligą. Privalome ją išpjauti, nesvarbu, kaip tai pavojinga. Kitaip ji tik stiprės. Plėsis kaip piktybiškiausias auglys, grasinantis mirtimi kiekvienam žmogui, gimusiam šioje plačioje ir nuostabioje šalyje. Mes turime išpjauti ligos židinį, kad ir kur jis būtų. Ačiū už dėmesį.

Na štai, atkalbėjo. Išjudino pakibusius ore lašus, ir mes pasipylėme jo linkui, nuplaukėme garso banga, šauksmais ir plojimais. Lena ploja kartu su visais, kol paskausta delnai, ploja, kol jų nebejaučia. Pusė salės atsistoję šaukia valio. Kažkas pradeda skanduoti: „A-bė-dė! A-bė-dė!“ Netrukus skanduojame visi. Net ausys plyšta nuo riksmo. Staiga ant scenos užlipa Tomas, atsistoja šalia sūnaus, jie stovi greta – vienas tamsus, kitas šviesus, lyg dvi Mėnulio pusės – ir stebi mus plojančius, skanduojančius, pritariamai staugiančius. Juodu yra Mėnulis, o mes – jų sukeltas potvynis, jųdviejų vedami nušluosime visas pasaulio ligas ir bjaurastis.

tada

Tyruose visada kas nors serga. Vos tik sustiprėju tiek, kad galiu išsikelti iš ligonių kambario ir gulėti ant grindų, mano vietą užima Voverinas, paskui – Tėvukas. Naktį sodyba aidi nuo kosulio, vėmimo, karštinės sukeltų klejonių; tai vis ligų garsai, einantys kiaurai sienas ir keliantys siaubą. Prie visko prisideda ankštumas. Mes gyvename susigrūdę, kvėpuojame ir čiaudime vieni kitiems į veidus, viskas bendra. Be to, nėra jokio tikrai švaraus daikto ar žmogaus.

Mus kankina alkis, nuo jo netenkame kantrybės. Pirmą kartą paekskursavusi po sodybą įlindau į požemį, kaip žvėris grįžta į saugią irštvą. Praeina diena, dvi dienos. Siuntų nėra. Kas rytą vis kiti žmonės eina tikrinti, ar nėra žinios. Kaip suprantu, jie rado būdą susižinoti su prijaučiančiaisiais ir Pasipriešinimo dalyviais anapus sienos. Man lieka klausytis, stebėti, nesikišti.

Po pietų aš miegu, o kai negaliu užmigti, užsimerkusi įsivaizduoju gulinti su Aleksu apleistame Brukso gatvės trisdešimt septintame name. Bandau prasiskverbti per visa dengiančią nuo pabėgimo praėjusių dienų uždangą, svajoju, kad ją kaip nors atitraukusi užtaisysiu laiko spragą ir Aleksą susigrąžinsiu.

Bet atsimerkusi pamatau tebesanti čia, ant čiužinio, ir vis alkana.

Dar po keturių dienų visi juda lėtai, tarsi po vandeniu. Neįstengiu pakelti jokio puodo. Staigiai stojantis svaigsta galva. Turiu ilgiau gulėti, o kai neguliu, atrodo, kad visi Nelegalai piktai varsto mane akimis, jaučiu jų pasipiktinimą, kietą kaip siena. Gal man tik vaidenasi, bet, šiaip ar taip, esu pati kalta.

Laimikis iš miško irgi menkas. Tarakonas spąstais sugauna keletą kiškių, visi apsidžiaugia, bet mėsa kieta ir kremzlėta, ją išdalijus paaiškėja, kad vos užtenka ant vieno danties.

Kartą šluodama sandėlį – Juodė reikalauja kasdien atlikti įprastą ruošą ir viską užlaikyti švariai – viršuje išgirstu šūkaujant, juokiantis ir bėgant. Laiptais atidunda žingsniai. Į virtuvę įpuola Medžioklis, paskui jį eina pagyvenusi moteriškė, vardu Mijako. Seniai nesu mačiusi jų, kaip ir kitų žmonių, tokių energingų.

– Kur Juodė? – uždusęs klausia Medžioklis.

– Nežinau, – gūžteliu aš.

Mijako apmaudžiai šūkteli, ir juodu apsisukę ketina lėkti laiptais į viršų.

– O kas atsitiko? – pasidomiu.

– Gavom žinią iš anos pusės, – atsako Medžioklis. Aptvertąsias bendruomenes čionykščiai žmonės, kai būna draugiškai nusiteikę, vadina „ana puse“, o kai nebūna, – Zombilandu. – Šiandien atkeliauja siunta. Mums reikia talkininkų jai pargabenti.

– Gal tu galėtum padėti? – klausia Mijako, nužvelgdama mane. Ji pati plačiapetė ir labai aukšta, jei gautų sočiai pavalgyti, būtų tikra amazonė. Be to, raumeninga, stipri.

Aš papurtau galvą.

– Nesu... nesu dar tiek sustiprėjusi.

Medžioklis ir Mijako susižvelgia.

– Kiti padės, – burbteli Medžioklis. Ir jie išdunda palikę mane vieną.

Pavakary jie grįžta, jau dešimt žmonių, nešini itin stipriais šiukšlių maišais. Maišai buvo sudėti į medines dėžes ir pasienyje paleisti plaukti pas mus Koučiko upe. Net Juodei nepavyksta palaikyti rimties ir pačiai paslėpti džiaugsmo. Linksmai klykaujant maišai praplėšiami, ant grindų pasipila gėrybės: skardinės pupelių, tunų, vištienos, sriubų; pakeliai ryžių, miltų, lęšių, žirnių; džiovinta mėsa; riešutų ir dribsnių maišeliai; į rankšluosčius susukti virti kiaušiniai; pleistrai, vazelinas, tepalas nuo lūpų skeldėjimo, medikamentai; visai nauja apatinių pakuotė, drabužių ryšulys, skysto muilo ir šampūno buteliai. Sara glaudžia prie krūtinės džiovintą mėsą, Juodė kiša nosį į muilo paketą ir traukia kvapą. Tikras gimtadienis, bet kur kas geriau, nes dovanos skirtos visiems, ir tą akimirką mane užplūsta laimė. Tą akimirką jaučiuosi, jog čia mano vieta.

Mums ėmė šypsotis sėkmė. Po kelių valandų Smigis nudobia elnią.

Tą dieną, pirmą kartą man atvykus, žmoniškai vakarieniaujame. Prisikrauname kaupinas lėkštes rudųjų ryžių, pagardintų džiovinta mėsa su žolelėmis. Taip gardu, kad norisi verkti, Sara ir verkia pasidėjusi priešais lėkštę. Mijako apkabina ją ir kažką kužda į plaukus. Žiūrėdama į jas prisimenu mamą; prieš kelias dienas paklausiau apie ją Juodę, bet nieko nepešiau.

„Kaip ji atrodo?“ – paklausė Juodė, ir aš turėjau prisipažinti nežinanti. Kai buvau jaunesnė, ji buvo ilgais minkštais kaštoniniais plaukais ir apskrito veido. Bet daugiau kaip dešimt metų išbuvusi Kriptose, Portlando kalėjime, – visą mano gyvenimą, kai laikiau ją mirusia, – vargu ar bėra panaši į miglotus mano vaikystės prisiminimus.

Pasakiau, jog ji vardu Anabelė, bet Juodė tik papurtė galvą.

– Valgyk, valgyk, – ragina Mijako Sarą, ir ši ima valgyt. Mes visi godžiai ryjame kabindami ryžius rankomis, paskui išlaižome lėkštes. Kažkas anoje pusėje sumanė įdėti ir butelį viskio, suvyniotą į megztuką, ir visi džiaugsmingai pasitinka ratu siunčiamą gėrimą. Gyvendama Portlande alkoholio esu ragavusi gal porą kartų. Ir niekad nesupratau, kuo jis žmones taip traukia, bet buteliui pasiekus mane siurbteliu. Viskis nudegina gerklę, aš užsikosėju. Medžioklis išsišiepęs daužo man nugarą, Smigis beveik išplėšia butelį iš rankų piktai mesdamas:

– Negerk, jeigu nori išspjaut.

– Nieko, priprasi, – šnibžda pasilenkęs Medžioklis – kone tą patį, ką prieš savaitę kuždėjo Sara. Neaišku, ką jis turi galvoje: viskį ar Smigio laikyseną. Bet vidurius jau užliejo jauki šiluma. Buteliui atėjus antrą kartą gurkšteliu daugiau, paskui dar, šiluma pasklinda ir galvoje.

Vėliau: Mijako ir Lai kampe šoka susikabinusios rankomis, o visi ploja; Mėlynė miega susirietusi ant suolo, paskui tebemiegančią ją išneša Voverinas; Juodė, užsilipusi ant suolo, rėžia kalbą apie laisvę. Ji juokiasi, tamsūs plaukai plaikstosi kaip užuolaida, paskui ją nukelia Smigis – įrudusios rankos apkabina liemenį, ir akimirką ji pakimba ore. Galvoju apie paukščius, kurie gali išskristi. Galvoju apie Aleksą.

Vieną dieną Juodė koridoriuje staiga man išrėžia:

– Jeigu nori čia gyventi, turi dirbti.

– Aš dirbu.

– Tu valai, – atkerta ji. – Virini vandenį. Kiti neša vandenį, ieško maisto, gaudo pranešimus. Net Močiutė tampo sunkius vandens kibirus, pusantros mylios. O jai jau šešiasdešimt metų.

– Aš...

Žinoma, ji teisi, ir aš suprantu. Mane kasdien slegia kaltė, sunki kaip troškus oras. Girdėjau Smigį skundžiantis Juodei, kad aš tik veltui užimu gerą guolį. Po to beveik pusvalandį ištupėjau sandėlyje apglėbusi kelius, kol nustojau virpėti. Iš sodybos gyventojų tik Medžioklis man geras, bet jis geras visiems.

– Dar negaliu. Tiek nesustiprėjau.

Ji žiūri į mane, tyla užsitęsia, ir aš pajuntu, kokie kvaili mano žodžiai. Jei dar nesu sustiprėjusi, pati kalta.

– Netrukus kelsimės į kitą vietą. Kraustymasis prasidės po kelių savaičių. Mums reikės visų žmonių.

– Kraustysimės? – pakartoju.

– Į pietus. – Ji pasisuka eiti. – Uždarome sodybą žiemai. Tai va, jeigu norėsi keliauti kartu, turėsi padėti. – Patylėjusi sako atsisukdama ir kilstelėdama antakius: – Žinoma, gali ir pasilikti. Bet žiemos čia žiaurios. Upei užšalus negalime gauti maisto siuntų. Bet gal tu šito ir nori?

Nieko nesakau.

– Iki rytojaus pasirink.

Rytą Juodė pažadina mane iš košmaro. Žiopčiodama atsisėdu. Prisimenu juodų paukščių pulkus ir kaip kritau oru. Visos kitos mergaitės dar miega, kambarys pilnas lygaus alsavimo. Koridoriuje, matyt, dega žvakė, nes į kambarį smelkiasi blausi šviesa. Juodė tupi prie mano guolio, pastebiu, jog apsirengusi lauko drabužiais.

– Ką pasirinkai? – tyliai klausia ji.

– Noriu dirbti, – sušnibždu. Ką dar galiu atsakyti? Širdis dusliai dunksi.

Šypsenos neįžiūriu, bet tariuosi ją girdinti: tas tykus kvėptelėjimas tikriausiai juokas.

– Šaunuolė. – Ji pakelia įlenktą kibirą. – Laikas eiti vandens.

Juodė išeina, aš patamsyje sugraibau drabužius. Pačioje pradžioje miegamasis atrodė kaip velnių lizdas, visokių drapanų ir kitokio gero kratinys. Po kiek laiko supratau, jog ne viskas taip netvarkinga. Kiekviena turi savo plotelį daiktams laikyti. Savo loveles arba guolius, arba čiužinius atsitvėrėme neregimais ratais ir akylai, aršiai saugome lyg šunys, nužymintys teritoriją. Visą savo turtą privalai laikyti tame mažučiame rate. Kas patenka už jo ribų, jau ne tavo. Drabužiai, kuriuos išsirinkau sandėlyje, suvynioti pačiam kojūgalyje.

Išslinkusi iš kambario apgraibomis dūlinu koridoriumi. Juodę randu virtuvėje tarp tuščių kibirų, ilgu pagaliu stumdančią vakarykštes žarijas, kad įsidegtų malkos. Žibintų ji nežiebė, nėra reikalo eikvoti baterijų. Rūkstančių pliauskų kvapas, žemi virpčiojantys šešėliai, Juodės pečiai, apšviesti oranžinių židinio atšvaitų – nuo viso to jaučiuosi lyg dar nepabudusi iš sapno.

– Jau?

Išgirdusi mane įeinant, ji atsitiesia, užsineria ant rankos po kibirą.

Aš linkteliu, ji makteli galva rodydama į kitus kibirus.

Sukiodamosi laiptais išlipame į viršų, požemis išspjauna mudvi į išorinį pasaulį. Tas išėjimas iš gilumos, iš tvankumos ir ankštumo toks pat netikėtas ir pribloškiantis kaip ir tą dieną, kai su Sara apžiūrinėjome sodybą. Pirmiausia nustebina šaltis. Ledinis vėjas košia per palaidinę, ir aš nenoromis aikteliu.

– Kas yra? – klausia Juodė garsiai, nes esame lauke.

– Šalta, – atsakau. Oras jau dvelkia žiema, nors medžiai tebėra su lapais. Pats horizonto pakraštys virš apspurusios, karpytos medžių linijos nudažytas auksu – teka saulė. Pasaulis pilkšvai violetinis. Miško gyvastis tik pradeda krebždėti.

– Mažiau kaip po savaitės jau spalis, – gūžtelėdama taria Juodė; kai suklumpu užkliuvusi už kyšančios žemėje metalinės apkalos, įspėja: – Žiūrėk, kur eini.

Tada man dingteli, kad visą laiką seku dienų ritmą stengdamasi nepamiršti datos. Nors iš tikrųjų apsimetu, kad, man lindint požemyje, pasaulis viršuje irgi nejuda.

– Sakyk, jeigu eisiu per greitai, – taria Juodė.

– Gerai.

Vaiskiame rudeninio pasaulio ore mano balsas nuskamba keistai.

Mes žygiuojame buvusia pagrindine gatve. Juodė žengia lengvai, be jokių pastangų aplenkdama betono luitus ir sulankstytus metalo strypus, visai kaip Sara. Prie angos į banko saugyklą, kur miega berniukai, mūsų laukia Gervas. Jis juodaplaukis, oda kavos spalvos. Vienas ramesniųjų vaikinukų, iš nedaugelio, kurių nebijau. Juodu su Medžiokliu neišskiriami; Zombilande jiems būtume priklijavę Nenormaliųjų etiketę, tačiau čia jų santykiai atrodo visai normalūs, paprasti. Matydama juos prisimenu mudvi su Hana – viena tamsi, kita šviesi. Juodė be žodžių paduoda jam kibirus, jis tylėdamas eina greta. Nusišypso man, ir aš pajuntu jam dėkingumą.

Nors oras šaltas, netrukus išmuša prakaitas, širdis ima skaudžiai daužytis į šonkaulius. Daugiau kaip mėnuo, kai perdien nueinu gal kokį šimtą žingsnių. Raumenys nusilpę, po kelių minučių net nuo tuščių kibirų paskausta pečius. Tik pasitaisau kibirų lankus, bet Juodei nesiskundžiu, neprašau padėti, nors ji turbūt mato, kad nespėju paskui juos. Nenoriu net galvoti, koks ilgas ir lėtas bus grįžimas tempiant pilnus kibirus.

Sodyba su buvusia pagrindine gatve liko už nugarų, mes pasukom į miško tankmę. Aplinkui lapai visokiausių auksinių, oranžinių, raudonų ir rudų atspalvių. Sakytum užsidegė visa giria ir dabar pamažu gražiai smilksta. Mane gaubia erdvė, neribota, neaptverta platybė, šviesus atviras oras. Iš kairės ir iš dešinės, šiurendami sausus lapus, juda nematomi gyvūnai.

– Jau arti, – šūkteli Juodė. – Šaunuolė, Lena!

– Ačiū, – iškvepiu. Į akis bėga prakaitas, negaliu patikėti, jog neseniai buvo šalta. Net nesivarginu atstumti alkūne ar prilaikyti trukdančias šakeles. Gervas veržias kaip tankas pirma manęs, jas paleisdamas, ir jos čaižo man rankas ir kojas palikdamos odoje peršinčius rėžius. Aš per daug pavargusi, kad kreipčiau dėmesį. Jaučiuosi, lyg būčiau plumpinusi kelias valandas, betgi negali būti. Sara sakė, kad upė maždaug už mylios. Be to, ir saulė ką tik patekėjo.

Dar paėjėję per paukščių čiulbesį ir medžių šakose ošiantį vėją išgirstame tyliai čiurlenant upės tėkmę. Staiga medžiai išretėja, žemė po kojų pasidaro akmenuota. Mes sustojame prie plataus, ramaus vandens. Jo paviršiuje blykčioja saulė, atrodo, kad gelmėje žybsi nuskendusios aukso monetos. Už keliasdešimties žingsnių į kairę per pajuodusių, kerpėm apėjusių akmenų krūsnį garma nedidukas krioklys. Netikėtai suima noras verkti. Tik pamanykit, ši vieta buvo visą laiką. Kol griuvėsiais virto bombarduojami miestai, kol kilo sienos, upė sau bėgo per akmenis, paslapčiomis iš visko juokdamasi.

Esame tokie maži ir kvaili. Kone visą gyvenimą kvaila laikiau gamtą – akla, gyvuliška, griaunančia jėga. Mes, žmonės, buvome švarūs ir protingi valdovai, įveikėme visą pasaulį, parbloškėme, prismeigėme prie stiklo plokštelės ir „Ssilvos knygos“ puslapių.

Juodė su Gervu jau įbridę semia vandenį.

– Greičiau, – liepia Juodė. – Kiti jau tuoj kelsis.

Juodu atėjo basi, o aš atsitupiu atsirišti batų. Pirštai sutinę nuo šalčio, nors jo jau nejaučiu. Kūnu pulsuoja karštis. Vos ne vos atmazgau raištelius; kol prieinu prie vandens, Juodė su Gervu jau stovi ant kranto su pilnais kibirais. Paviršiuje plaukioja žolės ir negyvi vabzdžiai, juos išrinksime vėliau, o vandenį atvirinsime.

Įžengusi į upę vos neparvirstu. Net ir prie pat kranto srovė daug stipresnė, negu atrodo. Mataruoju rankomis stengdamasi išlaikyti pusiausvyrą ir paleidžiu vieną kibirą. Krante laukiantis Gervas ima juoktis. Plonai ir netikėtai draugiškai.

– Gana, – taria Juodė, stumtelėdama jį. – Užtenka spektaklio. Susitiksime sodyboje.

Jis klusniai prideda du pirštus prie smilkinio lyg atiduodamas pagarbą.

– Iki pasimatymo, Lena, – sako, ir man topteli, jog, išskyrus Juodę, Sarą ir Medžioklį, per šitą savaitę jis pirmas mane užkalbino.

– Iki, – atsiliepiu.

Upės dugnas nusėtas smulkiomis geldelėmis, jos slidžios ir kietos. Pagavusi išmestą kibirą pasilenkiu prisemti vandens. Išvilkt jį į krantą sunkiau. Rankos silpnos, lankai pjauna delnus.

– Dar kartelį, – taria Juodė. Ji stebi mane susidėjusi rankas ant krūtinės.

Kitas kibiras didesnis, todėl pilną jį sunkiau suvaldyti. Turiu tempti jį abiem rankom, kibiras daužo blauzdas. Išbrendu iš upės ir lengviau atsidusdama pastatau jį ant žemės. Neįsivaizduoju, kaip reikės parnešti į sodybą iš karto abu kibirus. Neįmanoma. Užtruksiu kelias valandas.

– Pasirengusi? – klausia Juodė.

– Dar minutėlę, – prašau nuleisdama ant kelių jau drebančias rankas. Noriu pabūti čia kuo ilgiau. Pro medžius skverbiasi saulės spinduliai, upė murma saviška sena kalba, ore it tamsūs šešėliai šmaižioja paukščiai. Aleksui čia patiktų, nejučia pamanau. O juk taip stengiuosi net neprisiminti jo vardo.

Kitame krante prie pat vandens kažkoks paukštelis valosi rašalo mėlynumo plunksnas. Staiga nieko daugiau taip nenoriu, kaip nusirengti ir plaukti, nusiplauti visą purvą, prakaitą, visus nešvarumus, kurių negalėjau nušveisti sodyboje.

– Gal nusisuktum? – prašau Juodę.

Ji vypteli, bet nusisuka.

Išsirangau iš kelnių ir apatinių, numetu juos ant žolės kartu su palaidine. Vėl bristi į vandenį vienodai ir baisu, ir malonu – visą kūną it peilis perveria aštrus, švarus šaltis. Brendant į vidurį akmenys tampa didesni ir plokštesni, o srovė vis stipriau stumdo kojas. Nors upė nelabai plati, čia pat už kriokliuko vaga pagilėja, puiki vieta maudytis. Stoviu drebėdama, aplink kelius sūkuriuoja vanduo, bet panerti nesiryžtu. Baisiai šalta, vanduo atrodo toks tamsus, juodas ir gilus.

– Amžinai tavęs nelauksiu, – nusigręžusi šaukia Juodė.

– Penkias minutes! – šūkteliu jai, tada išskėtusi rankas neriu į gilumą. Atsitrenkiu į kietą akliną šalčio sieną, įtemptas kiekvienas kūno nervelis, ausyse ūžia, mane užlieja vanduo. Užima kvapą, ir aš žiopčiodama išnyru į paviršių, o virš galvos kyla saulė, dangus gilėja, kietėja, regis, panorėjusi gali įsikabint į jį.

Ir staiga šalčio kaip nebūta. Vėl neriu po vandeniu ir žengiu pasiduodama srovei, tegul tampo ir stumdo. Kai galva po vandeniu, atrodo, beveik suprantu jo šneką, tą gurguliavimą, marmėjimą. Kai galva po vandeniu, girdžiu jį tariant vardą, kurį taip stengiuosi pamiršti, Aleksas, Aleksas, Aleksas, ir girdžiu, kaip vanduo šį vardą nuneša tolyn. Išlipu iš upės tirtėdama ir juokdamasi, kalendama dantimis pamėlusiais pirštais užsitraukiu drabužius.

– Iki šiol nesu girdėjusi tavęs juokiantis, – sako Juodė, kai aš apsirengiu. Ji neklysta. Atėjusi į Tyrus dar nė karto nesijuokiau. Gera iki kvailumo. – Jau?

– Jau, – atsakau.

Tą pirmą dieną prisieina nešt po vieną kibirą, velku abiem rankomis, teliūskuodama vandenį, pilama prakaito ir keikdamasi. Iš lėto velkuosi, pastatau kibirą, grįžtu, paimu kitą, atitempiu prie pirmojo. Taip ir krutu pasistūmėdama po kelis žingsnius. Tada stoviu, ilsiuosi.

Juodė eina pirma manęs. Retkarčiais sustoja, padeda kibirus, palupa medžio žievės ir pabarsto taku, kad neišklysčiau net ir jos nematydama. Po pusvalandžio grįžta, atneša man atsigerti metalinį puodelį virinto vandens ir užvalgyti – skepetaitėj surištą migdolinių riešutų ir razinų saujelę. Saulė plieskia jau aukštai, spinduliai it peiliai raiko medžius.

Juodė manęs nepalieka, nors padėti nepasisiūlo, o aš neprašau. Ji abejingai stebi, kaip aš sunkiai, iš lėto kėblinu per mišką.

Galutinis rezultatas – dvi valandos. Delnuose suveltos trys pūslės, viena didumo sulig vyšnia. Rankos taip dreba, kad vos pajėgiu pakelti prie veido, kai noriu nusiprausti prakaitą. Vienoj plaštakoj, kur kibiro lankelis nutrynė odą, raudonuoja gyvos mėsos.

Per vakarienę Smigis man duoda didžiausią porciją ryžių su pupelėmis. Nors pūslėtais pirštais vos nulaikau šakutę, be to, Voverinas netyčia ryžius suskrudino iki rudumo, manau nuo pat atėjimo į Tyrus nevalgiusi nieko gardesnio.

Po vakarienės iš nuovargio užmiegu su visais drabužiais, vos spėjusi padėti galvą, net pamiršusi Dievą paprašyti, kad rytoj nepabusčiau.

Tik kitą rytą suvokiu, kokia tai diena. Rugsėjo dvidešimt šeštoji.

Hana vakar buvo pagydyta.

Hanos nebėra.

Nesu verkusi nuo Alekso mirties.

Aleksas gyvas.

Tai tampa man tarsi užkeikimu, pasaka, kurią seku sau kiekvieną dieną, kai išlindusi į tamsiai mėlyną priešaušrį ir rūką pradedu lėtai, kantriai treniruotis.

Jeigu nubėgsiu iki pat senojo banko, – plyštančiais plaučiais, drebančiomis šlaunimis, – vadinasi, Aleksas gyvas.

Iš pradžių įveikiu keturiasdešimt žingsnių, paskui šešiasdešimt, tada bėgu nesustodama dvi minutes, paskui keturias.

Jeigu nubėgsiu iki to medžio, Aleksas sugrįš.

Aleksas stovi štai už tos kalvos; jeigu nesustodama užbėgsiu į jos viršūnę, jį ten rasiu.

Iš pradžių klupinėju ir vos neišsisuku kojos. Nesu pratusi prie vietovės, užgrioztos visokiu šlamštu, apyaušrio prieblandoje prastai matau. Bet regėjimas gerėja, o gal kojos įsimena kelią, ir po kelių savaičių kūnas jau pripranta prie žemės paviršiaus nelygumų, prie visų tų sugriautų gatvių ir pastatų geometrijos, ir aš jau perbėgu visą buvusią pagrindinę gatvę nežiūrėdama po kojų.

Paskui bėgu vis toliau ir greičiau.

Aleksas gyvas. Dar vienas pasistūmėjimas, dar vienas įsibėgėjimas, ir tu pamatysi.

Kai drauge su Hana bėgiojome mokyklos komandoje, mudvi žaisdavome tokius psichologinius žaidimukus, kad visą laiką turėtume paskatą. Bėgimas visų pirma yra protinis sportas. Taip bėgsi, kaip treniruosies, ir taip treniruosies, kaip mąstysi. Jeigu visas aštuonias mylias įveiksi tik bėgte, istorijos stojamųjų testą atsakysi šimtu procentų. Taip abi save skatindavome. Kartais padėdavo, kartais ne. Kartais juokdamosi po septynių mylių pasiduodavome. Va, ir nuplaukė istorijos pažymys.

Čia šuo ir pakastas, jog iš tikrųjų mums tai nebuvo svarbu. Pasaulis be meilės, vadinasi, – pasaulis be rizikos.

Aleksas gyvas. Bėk, bėk, bėk. Bėgu, kol sutinsta pėdos, kol kojas nutrinu iki kraujo, kol iššoka pūslės. Nešdama man šalto vandens kibirus, Juodė mane aprėkia, liepia būti atsargesnei, įspėja dėl infekcijos pavojaus. Antibiotikų čia sunku gauti.

Kitą rytą kojas apvynioju audeklu, apsiaunu sportbačiais ir vėl einu bėgti. Jeigu gali... dar truputį toliau... dar šiek tiek greičiau... pamatysi, pamatysi, pamatysi, kad Aleksas gyvas.

Aš neišprotėjau. Žinau, jog negyvas. Vos baigiu bėgti ir klumpinu atgal į savąjį bažnyčios rūsį, tarsi atsitrenkiu į akliną sieną – kaip visa tai kvaila, kaip beprasmiška. Alekso nebėra, ir jo nesugrąžins joks bėgimas, joks plėšymasis ar kruvinos kojos.

Žinau. Bet štai kas svarbiausia: bėgant visada esti trumpa akimirka, kai mane visą plėšia skausmas, vos atgaunu kvapą, o matau tik kažkokias mirguliuojančias spalvas, – ir tą akimirką, pačioje skausmo viršūnėje, kai, regis, nebeištversiu ir akyse darosi balta, į kairę nuo savęs kažką išvystu, kažką šmėstelint (kaštoninius plaukus, liepsnojančius it lapų vainikas), žinau: jeigu tik kryptelsiu galvą, jį pamatysiu, besijuokiantį, žiūrintį į mane, tiesiantį ranką.

Žinoma, niekada nepasuku galvos. Bet vieną dieną taip padarysiu. Vieną dieną grįžtelsiu, o jis bus grįžęs ir viskas bus puiku.

O iki tol bėgiosiu.

dabar

Po ABD susirinkimo nešama minios išeinu į pavandenijusią ankstyvo pavasario šviesą. Mumyse tebepulsuoja energija, bet nuo saulės ir šalčio ji kažkokia pikta, atšiauri – akstinas griauti, naikinti.

Prie šaligatvio stovi keli autobusai, ir ant Dževitso centro laiptų išsirango kelios eilės. Išlaukusi pusvalandį ir triskart išlydėjusi autobusus, susigriebiu salėje palikusi pirštinę. Vos nesusikeikiu. Iš visų šonų mane spaudžia išgydytieji, todėl nenoriu išeidama iš eilės sukelti įtarimų.

Prieš mane liko jau tik dvidešimt žmonių, ir jau galvoju, gal palikti tą pirštinę. Bet pastarasis pusmetis mane daug ko išmokė apie stygių: Tyruose ką nors išmesti tiesiog nusikaltimas ir jau tikrai blogas ženklas. Šiandien išmesi, rytoj pasigesi – dar vienas mėgstamas Juodės posakis.

Neriu iš eilės lydima nustebusių žvilgsnių ir surauktų antakių ir vėl užlipu laiptais, kurių viršuje didelės stiklinės durys. Reguliuotojas, kuris visus tikrino metalo detektoriumi, nuėjęs, bet palikęs įjungtą nešiojamąjį radiją ir perpus nugertą indelį kavos, šalia guli dangtelis. Nebėra ir moters, tikrinusios mano dokumentus, nuo stalo nurinkti ABD lankstinukai. Šviesos viršuje išjungtos, ir patalpa atrodo dar didesnė negu visada.

Pravėrusi salės duris iš karto nesusigaudau kur patekusi. Pasijuntu spoksanti į milžinišką snieguotą viršukalnę ir tarsi griūvanti ant jos. Ekrane, kur pirma švietė padidintas Džuliano Fainemeno veidas, dabar rodoma nuotrauka. Visa salė skendi tamsoje, todėl vaizdas ryškus ir gyvas. Jo apačioje matau tankų medžių ratą, primenantį juodą kailį, viršuje – aštrias it peiliai kalnų viršūnes, vainikuotas baltais sniego nėriniais. Man užima kvapą. Koks grožis!

Vaizdas pasikeičia. Dabar žvelgiu į baltą paplūdimį ir melsvai žalią banguojantį vandenyną. Vos neaiktelėjusi žengiu į salę. Kai pabėgau iš Portlando, nesu regėjusi vandenyno.

Paveikslas vėl pasikeičia. Ekraną užpildo didžiuliai medžiai, besistiebiantys į dangų, kur ne kur mėlynuojantį per storų šakų skliautą. Saulės spinduliai krinta ant rusvų kamienų, apačioje apaugusių garbiniuotais žaliais paparčiais ir gėlėmis. Pakerėta nesusilaikau, žengiu dar arčiau, bet užkliudau metalinę sulankstomąją kėdę. Iš pirmos eilės pašoka žmogus, jo siluetas užplaukia ant ekrano užtamsindamas pusę miško. Staiga ekranas užgęsta, įsižiebia lempos palubėje ir paaiškėja, jog tas siluetas Džuliano Fainemeno. Jo rankose nuotolinio valdymo pultas.

– Ką tu čia veiki? – užsipuola jis mane. Aiškiai jį užklupau. Nelaukdamas atsakymo priduria: – Susirinkimas baigėsi.

Po jo pykčiu pajuntu ką kita – sumišimą. Ir aš suvokiu sužinojusi Džuliano Fainemeno paslaptį: sėdėdamas patamsyje, jis įsivaizduoja esąs kitose pasaulio vietose. Žiūri gražius vaizdus.

Iš nuostabos vos išlemenu:

– Aš... aš palikau pirštinę.

Džulianas nusuka akis. Matau, kaip jo pirštai suspaudžia pultą. Atsigręžia jau atgavęs santūrumą, mandagus.

– Kur tu sėdėjai? – klausia. – Galiu padėti paieškot.

– Ne! – per garsiai atsisakau pagalbos. Tebesu priblokšta. Tarp mudviejų tvyro įtampa kaip ir per susirinkimą. Krūtinės gilumoje kažką maudžia – išvydus tuos vaizdus, tą vandenyną, perkeltą į didžiulį ekraną, toks jausmas, lyg mielai griūčiau per orą į tą mišką ir laižyčiau sniegą nuo viršukalnės tarsi plaktą grietinėlę. Kaip norėčiau paprašyti jį, kad išjungtų šviesas ir vėl man visa tai parodytų.

Bet jis – Džulianas Fainemenas, įkūnijantis viską, ko nekenčiu, todėl nė už ką jo nieko neprašysiu.

Skubiai einu į vietą, kurioje sėdėjau. Džulianas nenuleidžia nuo manęs akių, nors nejuda, stovi sustingęs priešais tuščią ekraną. Tik akys judrios, gyvos. Jaučiu jas sprandu, nugara, plaukais. Lengvai radusi pirštinę iškeliu Džulianui kaip įrodymą.

– Radau, – sakau, tyčia nežiūrėdama jam į akis. Ir nusiskubinu prie durų. Mane sustabdo jo klausimas:

– Ar ilgai čia stovėjai?

– Ką?

Atsisuku į jį, pasižiūriu. Jo veidas be išraiškos, neįžvelgiamas.

– Ar ilgai čia stovėjai? Kiek nuotraukų matei?

Nežinau, ką atsakyti – o gal jis mane bando?

– Aš mačiau kalną, – pagaliau tariu.

Jis nuleidžia akis, vėl pasižiūri. Net iš taip toli mane apstulbina jo akių giedrumas.

– Mes ieškome įtvirtinimų, – sako jis, kilstelėdamas smakrą, tarsi laukdamas, jog aš jam prieštarausiu. – Nelegalų stovyklų. Naudojame visokiausią sekimo techniką.

Dar vienas faktas: Džulianas Fainemenas melagis.

Ir vis dėlto tai, kad toks kaip Džulianas pavartojo šį žodį, jau rodo tam tikrą pažangą. Prieš metus Nelegalų net negalėjo būti. Mes turėjome būti išnaikinti per „žaibišką karą“. Mes tapome mitų veikėjais kaip vienaragiai ir vilkolakiai.

Tokia padėtis buvo dar prieš Incidentus, prieš įsisiūbuojant Pasipriešinimui, kai mūsų jau nebuvo galima nepaisyti.

Prisiverčiu šyptelėti.

– Tikiuosi, jas rasite. Rasite visas iki vienos.

Džulianas linkteli.

Grįžtelėdama priduriu:

– Kol jie jūsų nesurado.

– Ką pasakei? – griežtai nuskambėjo jo balsas.

Žvilgteliu į jį per petį.

– Kol jie mūsų nesurado, – pasitaisau ir maunu pro duris palikdama jas siūbuoti.

Kol grįžtu į Brukliną, nusileidžia saulė. Bute šalta. Naktinės užuolaidos užtrauktos, prieškambaryje dega vieniša lemputė. Ant stalelio koridoriuje guli negausus paštas.

NIEKAS NESAUGUS, KOL NE VISI IŠGYDYTI, – skelbia užrašas ant pirmojo voko, dailiai išspausdintas virš mūsų adreso. Po juo pridurta: PRAŠOM PAREMTI ABD. Šalia pašto padėtas sidabrinis padėkliukas, jame guli mūsų asmens dokumentai – dvi tapatybės kortelės, išduotos Rebekai Anai Šerman ir Tomui Klaivui Šermanui, abu nuotraukose nesišypso, žvelgia tiesiai prieš save. Rebeka juodais kaip anglys plaukais, stropiai perskirtais sklastymu, ir didelėmis rudomis akimis. Tomo plaukai nukirpti taip trumpai, kad sunku pasakyti, kokios spalvos. Akys primerktos, lyg jį marintų miegas.

Po tapatybės kortelėmis sudėti kiti jų dokumentai, tvarkingai susegti. Juos pasklaidžius galima sužinoti visus svarbius Rebekos ir Tomo gyvenimo faktus: gimimo datą ir vietą, tėvų ir senelių vardus ir pavardes, darbo užmokestį, mokyklinius pažymius, neklusnumo atvejus, įvertinimo ir stojamuosius balus, sutuoktuvių datą ir vietą, visus ankstesniuosius adresus.

Žinoma, jokių Rebekos ir Tomo iš tikrųjų nėra, kaip nėra ir oficialioje nuotraukoje nesišypsančios mergaitės liesu veideliu, vardu Lena Morgana Džouns. Mano tapatybės kortelė guli šalia Rebekos. Niekada negali žinoti, kada užgrius reidas ar prasidės gyventojų surašymas. Dokumentus geriausia visada laikyti po ranka. Nors dar geriau, kad niekas niekada neateitų jų tikrinti.

Tik apsigyvenusi Niujorke supratau, kodėl Juodė Tyruose buvo taip apsėsta tvarkingumo. Viskas turi būti lygu ir gražu. Jokio trupinėlio ant stalo.

Tik palaikydama tvarką nepaliksi persekiotojui pėdsakų.

Svetainėje portjeros užtrauktos. Jos sulaiko kambaryje šilumą ir gina nuo smalsių akių – kaimynų, reguliuotojų, praeinančių patrulių. Zombilande visada kas nors ką nors seka. Daugiau žmonėms nėra ko veikti. Jie nemąsto. Nejaučia jokių stiprių emocijų, nei neapykantos, nei liūdesio, jaučia tik baimę ir norą kontroliuoti. Todėl ir seka, stebi, visur kiša nosį.

Pačiame buto gale virtuvė. Ant sienos virš stalo kabo dvi nuotraukos: Tomo Fainemeno ir Kormako T. Holmso, kuriam priskiriama pati pirmoji sėkminga gydymo procedūra.

Nišoje už viryklės įrengtas nedidelis podėlis. Visos siauros jo lentynos prikrautos produktų. Badmetį ne taip lengva išmesti iš galvos, ir dabar mes visi, jį patyrę savo kailiu, tapome slaptais atsargų kaupėjais. Į kuprines prisikrauname javainių batonėlių, į kišenes – cukraus paketėlių.

Niekada nežinai, kada grįš badas.

Viena podėlio siena iš tiesų yra slaptos durys. Už jų – grubiai obliuotų lentų laiptai. Praveriu duris. Rūsyje dega blausi šviesa. Girdžiu kapotą šūkavimą. Juodė barasi su Smigiu, nieko naujo.

– Tiesiog nesuprantu, – įsižeidęs sako Smigis, – kodėl negalime būti tarpusavyje atviri. Juk mes toje pačioje pusėje.

– Smigi, pats supranti, kad neįmanoma, – atkerta Juodė. – Taip geriausia. Privalai manimi pasitikėti.

– Tu pati ir nepasitiki...

Uždarau duris garsiau negu įprastai, kad jie žinotų mane parėjus, ir Smigis nutyla. Nekenčiu, kai Juodė ir Smigis barasi; kol nepabėgau į Tyrus, nebuvau girdėjusi, kad suaugusieji bartųsi, bet po truputį pripratau. Niekur nedingsi. Ko gera, Juodė su Smigiu amžinai dėl ko nors riejasi.

Man lipant laiptais Smigis nusisuka, persibraukia akis.

– Tu pavėlavai, – piktai meta Juodė. – Susirinkimas seniai baigėsi. Kas nors atsitiko?

– Nespėjau į pirmus autobusų reisus. – Kol Juodė nepradėjo pamokslo, skubiai priduriu: – Salėje palikau pirštinę, todėl turėjau grįžti. Aš kalbėjausi su Džulianu Fainemenu.

– Su kuo? – apstulbsta Juodė, o Smigis dūsaudamas trina kaktą.

– Na, gal kokią minutę. – Vos nepradedu pasakoti apie vaizdus ekrane, bet susilaikau. – Viskas puiku. Nieko neatsitiko.

– Visai ne puiku, Lena, – sako Smigis. – Ką mes tau sakėme? Kad negalima krist į akis.

Kartais man jau atrodo, kad Smigis su Juode pernelyg įsijautė į griežtų globėjų vaidmenis, ir aš vos susilaikau jiems šito neišrėžusi.

– Nieko baisaus, – kartoju.

– Viskas baisu. Nejau nesupranti? Mes...

– Ji viską supranta, – pertraukia jį Juodė. – Tūkstantį kartų girdėjo. Duok jai ramybę, gerai?

Smigis valandėlę tylėdamas žiūri į ją, jo lūpos virsta siaurute balta linija. Juodė ramiai atlaiko jo žvilgsnį. Žinau, jie barėsi dėl kitos priežasties, visai ne dėl manęs, bet vis tiek jaučiuosi kalta. Aš viską dar labiau pagadinau.

– Tu nepakenčiama, – tyliai sako Smigis.

Nemanau, kad jo žodžiai skirti man. Tada Smigis praeina pro mane ir ima lipti iš rūsio.

– Kur susiruošei? – griežtai klausia Juodė.

Jos akyse kažkas šmėsteli, gal nerimas, gal baimė, nespėju susigaudyti.

– Niekur, į viršų, – nestabtelėdamas atsako Smigis. – Čia nėra oro. Galima uždusti.

Trinkteli slaptosios durys, ir mudvi su Juode liekame dviese. Kurį laiką stovime tylėdamos, paskui ji nusijuokia.

– Nekreipk dėmesio į Smigį, – sako. – Tu gi žinai, koks jis.

– Aha, – murmteliu.

Man kažkaip nesmagu. Ginčas užnuodijo orą rūsyje. Smigis gerai sakė, čia tikrai sunku kvėpuoti. Šiaip rūsys – mano mėgstamiausia vieta namuose, tikra slėptuvė, taip pat ir Smigio bei Juodės. Tik čia galime nusimesti kaukes, atsisakyti netikrų vardų ir išgalvotos praeities.

Čia jaučiuosi kaip namie. Butas viršuje atrodo kaip normalūs namai, kvepia kaip normalūs namai, ten pilna normalių, pačių paprasčiausių daiktų, bet vis tiek ten kažkas ne taip, sakytum namas šiek tiek pasislinkęs erdvėje.

Rūsyje, palyginti su būstu viršuje, viešpatauja suirutė. Čia pabuvus Smigiui, Juodė nespėja valyti ir tvarkyti. Visur priversta knygų – tikrų, uždraustų senųjų knygų. Smigis jas renka. Ne, netgi ne renka, o kaupia, kaip mes kaupiame maistą. Bandžiau jas paskaitinėti norėdama sužinoti, kaip žmonės gyveno prieš išrandant gydymo procedūrą, prieš visas tas sienas, bet, kai visa tai įsivaizduodavau, man pradėdavo gelti širdį: šitiek laisvės, šitokie jausmai, šitoks gyvenimas... Kur kas geriau per daug apie tai negalvoti.

Aleksas mėgo knygas. Jis man atvėrė poeziją. Dar ir todėl daugiau nebegaliu skaityti.

Juodė atsidususi ima rinkti popierius, pakreiktus ant suklypusio staliuko patalpos viduryje.

– Vis tas prakeiktas mitingas, – taria. – Dėl jo visi suirzę.

– O kas yra? – klausiu.

Ji numoja ranka.

– Kaip visada. Gandai apie maištą. Pogrindyje kalbama, kad maitėdos rezga kažką rimta, bet neaišku ką, – piktai sako Juodė.

Man net koktu ištarti žodį „maitėda“. Nuo jo burnoje pasidaro bjauru, kažkoks pelėsių, pelenų prieskonis. Mes visi – Nelegalai, Pasipriešinimo dalyviai – maitėdų nekenčiame. Jie teršia mūsų vardą. Visų nuomone, jie griauna ir jau sugriovė daug mūsų pastangų. Maitėdos irgi Nelegalai, kaip ir mes, bet jie su niekuo nesiskaito. Mūsų tikslas – nugriauti sienas ir žmones išvaduoti nuo gydymo procedūros. Maitėdos nori sugriauti visut viską – viską paversti dulkėmis, nori vogti, žudyti, paleisti pasaulį pelenais.

Su maitėdų gauja esu susidūrusi tik vieną kartą, tačiau tebesapnuoju košmarus.

– Nieko jiems neišdegs, – tariu kur kas narsiau, negu jaučiuosi. – Jie tokie neorganizuoti.

– Tikėkimės, – gūžteli Juodė.

Ji krauna knygas į krūvą sulygindama kraštus. Akimirką man pasidaro jos gaila: stovi prišnerkštame kambaryje, tvarko knygas, tarsi tai turėtų kokią prasmę ir galėtų ką nors pakeisti.

– Gal padėti?

– Nesuk sau galvos, – šypteli Juodė. – Mano rūpestis, aišku?

Tai dar viena jos mėgstama frazė. Dar viena mantra kaip ir: „Praeitis mirė.“ Taigi: „Mano rūpestis. Daryk, kaip liepiu.“ Turbūt mums visiems reikia savų burtažodžių, istorijų, kurias pasakojame patys sau, kad būtų lengviau gyventi.

– Ką gi.

Valandėlę abi taip ir stovime. Keista – kartais Juodė man atrodo kaip šeima, juk nieko artimesnio neturiu, bet kai kada topteli, kad ją pažįstu ne geriau, negu pažinojau rugpjūtį, kai ji mane rado miške. Iki tol nežinau, kas ji buvo ir kaip gyveno prieš patekdama į Tyrus. Šią savo pusę ji paslėpė taip giliai, kad niekaip ten nepažvelgsi.

– Eik, – sako Juodė, mostelėdama laiptų pusėn. – Jau vėlu. Ko nors užvalgyk.

Eidama prie laiptų perbraukiu pirštais per metalinę automobilio numerio lentelę, kurią prikalėme prie sienos. Ją užėjome Tyruose, keldamiesi į kitą vietą, mirtinai išvargę, nukamuoti ligų, bado ir šalčio. Lentelę purve pastebėjo Gervas. Kai ją pakėlė, iš už debesų švystelėjo saulė. Lentelė sužibo vos manęs neapakindama. Bet spėjau perskaityti žodžius po numeriu: „Laisvė arba mirtis.“

Seni žodžiai, nuo jų norėjosi klauptis.

Trys žodžiai. Šešiolika raidžių. Pirštais jaučiu jų iškilumus metaliniame paviršiuje.

Dar viena istorija. Mes laikomės jos įsikibę, ir mūsų tikėjimas virsta kūnu.

tada

Kasdien darosi vis šalčiau. Rytais žolę nubaltina šalna. Rytą bėgant plaučius degina žvarbus oras. Upės pakraštys užsitraukęs ledeliu, brendant su kibirais semti vandens jis lūžinėja braižydamas blauzdas. Vangi, blausi saulė kasdien vis anksčiau šlumšteli už horizonto.

Aš kaupiu jėgas. Esu akmuo, kurį lėta vandens tėkmė plauna iš po žemių; esu ugnies nutvilkytas medis. Mano raumenys virsta virvėmis, kojos tvirtos kaip medis, delnai pūslėti, padai kieti lyg akmuo. Bėgioju kiekvieną rytą. Kasdien siūlausi nešti vandenį, nors šiaip tai darome paeiliui. Gana greit ateina diena, kai nesustodama atsipūsti savarankiškai parnešu du pilnus kibirus.

Aleksas šalia, čia išnyra, čia vėl pasislepia šešėliuose už gelsvai raudonos lapijos. Vasarą matydavau jį ryškiau: akis ir plaukus, rankas. Bet pradėjus kristi lapams Aleksas tampa juodu šešėliu, kurį tik retsykiais išvystu akies kertele.

Ir dar – aš mokausi. Medžioklis man aiškina, kaip iš anapus mus pasiekia prijaučiančiųjų pranešimai apie atplaukiančias siuntas.

– Einam kartu, – vieną rytą po pusryčių pakviečia jis.

Su Mėlyne virtuvėje plauname indus. Ji su manim nekalba, atsakydama į klausimus tik linkteli arba papurto galvą. Tokia smulkutė, tokia nedrąsi, tokia trapi... Būdama su ja nenoromis prisimenu Greisę.

Todėl ir stengiuosi laikytis nuo jos kuo toliau.

– Kur? – klausiu Medžioklį.

Jis tik šypteli.

– Gerai laipioji medžiais?

Klausimas netikėtas.

– Gerai, – atsakau.

Ir staiga prisimenu, kaip su Aleksu lipome per pasienio užtvarą. Skubiai šį vaizdą pakeičiu kitu: kaip aš Diering Oukso parke sliuogiu į patį aukščiausią klevą. Apačioje, žalios lapijos properšose, šmėkščioja geltoni Hanos plaukai. Apglėbusi medžio kamieną, ji juokiasi ir kursto mane lipti dar aukščiau.

Ne, privalau Haną išbraukti iš atminties. Tyruose šito išmokau. Mintyse Haną ištrinu iš to vaizdo, – jos balsą, švysčiojančią šviesią galvą, – palieku tik aukštumos jausmą, siūruojančius lapus, žalią žolę apačioje.

– Tada laikas parodyti tau lizdus, – sako Medžioklis.

Aš nė kiek nesiveržiu į viršų. Vakar vakare buvo siaubingai šalta. Vėjas kaukė medžiuose, draskėsi laiptuose, kaišiojo ilgus ledinius pirštus į kiekvieną mūsų prieglobsčio plyšelį. Šį rytą grįžau sušalusi į kaulą, nejusdama rankų. Bet man rūpi pamatyti tuos lizdus, teko girdėti apie juos kalbant, be to, norisi pasprukti nuo Mėlynės.

– Ar baigsi viena plauti? – klausiu, ji linkteli prikąsdama lūpą. Greisė susinervinusi irgi taip darydavo. Man pasidaro nesmagu – Mėlynė juk nekalta, kad man primena Greisę.

Ji nekalta, kad aš Greisę palikau.

– Dėkui, Mėlyne, – tariu uždėdama ranką jai ant peties. Ji krūpteli.

Šaltis lyg siena, fizinė jėga. Drabužių krūvose man pavyko atkapstyti seną neperpučiamą striukę, bet man ji per didelė, todėl iš jos maža naudos: vėjas kandžioja sprandą ir pirštus, skverbiasi po apykakle, stingdo širdį. Žemę sukaustė gruodas, sušalusi žolė traška po kojomis. Kad būtų šilčiau, žengiame sparčiai. Iš burnos baltais debesėliais virsta kvapas.

– Kodėl tu nemėgsti Mėlynės? – staiga klausia Medžioklis.

– Mėgstu, – skubiai sakau. – Tačiau ji su manimi nekalba... Nejaugi matyti?

Jis nusijuokia.

– Vadinasi, nemėgsti.

– Ji man tik primena vieną žmogų, – sakau nieko smulkiau neaiškindama, ir Medžioklis surimtėja.

– Iš praeities? – klausia.

Linkteliu, ir jis, parodymas, jog supranta, tylomis paliečia man alkūnę. Iki tol su Medžiokliu kalbėdavom apie viską, išskyrus praeitį. Iš visų sodybos gyventojų jis man artimiausias. Prie stalo visada sėdime kartu, kai kada pasiliekam ir po vakarienės, šnekamės, kol virtuvė prirūksta dūmų iš smilkstančios krosnies.

Medžioklis mane prajuokina, nors pati maniau niekada daugiau nesijuoksianti.

Ne iš karto pasidarė lengva su juo bendrauti. Buvo sunku atsikratyti viso to, ką anapus, Portlande, man įdiegė žmonės, kuriais žavėjausi ir pasitikėjau. Šia liga, mokė jie mane, suserga tarpusavyje bendraujantys vyrai ir moterys, berniukai ir mergaitės; ji perduodama žvilgsniais, šypsenomis ir prisilietimais; ji įsimeta į žmogų, kaip puvinys – į medžio šerdį, ir ėda jį iš vidaus. Paskui sužinojau, kad Medžioklis yra Nenormalusis, o aš visada buvau mokoma jais bjaurėtis.

Tačiau dabar Medžioklis yra tiesiog Medžioklis ir mano draugas, nieko daugiau.

Mes einame į šiaurę nuo sodybos. Dar anksti, miške tyku, tik po kojų čeža sudžiūvę lapai. Nelijo kelias savaites. Miškas ištroškęs vandens. Įdomu, kad aš taip išmokau jausti mišką, suprasti jį: medžių nuotaiką ir kaprizus, pykčio ar džiaugsmo protrūkius. Portlando parkai ir žaliosios erdvės visiškai kitokios, jos lyg žvėrys zoologijos sode – uždaryti narve, sulaižyti, nuobodūs. Tyrų miškai gyvi, nerimastingi, gražūs, juos pradedu pamilti, nors juose ir sunku išgyventi.

– Beveik atėjome, – taria Medžioklis, linktelėdamas į kairę.

Už plikų medžių šakų pamatau spygliuotos vielos kilpas, kuriomis apraizgytas užtvaros viršus, ir mane užlieja karšta baimės banga. Nė nemaniau, kad mes priėjome taip arti sienos. Turbūt netoli Ročesterio.

– Nesijaudink. – Medžioklis spusteli man petį. – Ši sienos pusė nesaugoma.

Tyruose gyvenu jau pusantro mėnesio ir visai pamiršau apie užtvarą. Neįtikėtina, jog visą šį laiką buvau taip arti savo senojo gyvenimo. Ir vis tiek nuo dabartinio jį skiria plati praraja.

Mes vėl pasukame tolyn nuo užtvaros ir atsiduriame tarp milžiniškų medžių, jų plikos šakos gumbuotos kaip reumato susukti pirštai. Atrodo, šie medžiai jau kaži kadai negyvi. Bet kai pasakau Medžiokliui, jis nusijuokia purtydamas galvą.

– Dar ir kaip gyvi. – Praeidamas pastuksena krumpliais į vieną medį. – Bet laukia savo valandos. Kaupia energiją. Jie tik žiemai taip užsimaskuoja. Sugrįžus šilumai vėl sužydės. Pamatysi.

Man pasidaro smagiau. „Pamatysi“ reiškia: „Mes dar čia sugrįšime.“ Ir dar reiškia: „Dabar jau esi mūsiškė.“

Perbraukiu per medžio kamieną, pirštų galiukais jusdama sausus žievės žvynelius. Neįmanoma įsivaizduoti, kad po tokiu kietu paviršiumi gali slypėti kokia nors gyvybė.

Medžioklis sustoja taip staigiai, jog vos į jį neatsitrenkiu.

– Štai ir atėjom, – šypsodamas taria jis. – Lizdai.

Jis rodo į viršų. Aukštai šakose kybo didžiuliai paukščių lizdų kamuoliai, suvyti iš šakelių, žabų, samanų ir uogienojų virkščių; lizdai bemaž sulipę, todėl atrodo, lyg medžiai būtų užsimaukšlinę perukus.

Bet keisčiausia, kad medžių šakos nuteptos dažais. Šen ten ant žievės matyti žalios ir geltonos dėmės; ir lizdų žabarai spalvotai išpėduoti paukščių kojelių.

– Kas tai?

Varnos didumo paukštis atskrenda, tupia ant lizdo krašto tiesiai virš mūsų galvų ir stebi mus. Visas paukštis juodas, tik kojelės skaisčiai žalios. Snape jis kažką laiko. Štai paukštis šasteli į lizdą, ir ima čirškauti jauniklių choras.

– Žalia spalva, – aiškiai patenkintas taria Medžioklis. – Geras ženklas. Šiandien atkeliaus siunta.

– Nieko nesuprantu.

Vaikštinėju tarp medžių, jų vainikuose gal šimtai lizdų. Kai kurie susukti ten, kur susipynusios gretimų medžių šakos, todėl atrodo kaip kupolai, po jais net šalčiau, nes beveik neprasiskverbia saulė.

– Eikš, parodysiu, – sako Medžioklis.

Jis lengvai ima lipt į artimiausią medį. Aš nevikriai ropščiuosi iš paskos stengdamasi kabintis į tas pačias šakas kaip jis. Seniai nesu lipusi į medį, o vaikystėje, prisimenu, karstydavausi nieko negalvodama, savaime pataikydama kur reikia. Dabar sunku ir skausminga.

Pagaliau pasiekiu storą žemiausią šaką. Medžioklis jau laukia ją apžergęs. Susigūžiu už jo. Truputį dreba kojos, Medžioklis atsisukęs suima rankomis man čiurnas, kad neprarasčiau pusiausvyros.

Lizduose pilna paukščių – tuntai juodų glotnių plunksnų ir juodų mirksinčių akyčių. Jie straksi tarp žiemai sukauptų grūdų krūvelių ir lesioja. Mus pamatę keletas išsigąsta ir ima karksėti į dangų.

Paukščiai skraidžioja tarp lizdų, tupia nupėduodami juos tokia pačia ryškiai žalia spalva.

– Vis tiek nesuprantu, – sakau. – Iš kur tie dažai?

– Iš anapus, – išdidžiai paaiškina Medžioklis. – Iš Zombilando. Vasarą kitoj pusėj užtvaros dera mėlynės. Paukščiai suskrenda jų lesti. Prieš kelerius metus mūsų žmonės anapus pradėjo per šalčius mėlynynuose juos lesinti. Norėdami perduoti kokią žinią grūdus sumaišo su šviežiais dažais ir pripila į lovį. Paukščiai jų prisineša į lizdus atsargai. Lizdai išterliojami dažais, o mes gauname žinią. Žalią, geltoną arba raudoną. Jei žalia, viskas gerai, galime tikėtis siuntos. Geltona – kokios nors kliūtys, siunta vėluos.

– Bet argi spalvos nesusimaišo? – klausiu.

Medžioklis atsisukęs žiūri į mane spindinčiomis akimis.

– Čia ir yra visas gražumas, – taria linktelėdamas lizdų pusėn. – Paukščiai nekenčia spalvotų šakelių. Spalvos vilioja plėšrūnus. Todėl jie lizdus nuolat atnaujina. Paletė kasdien švari.

Sulig tais žodžiais paukštis artimiausiame lizde pradeda snapu traukioti, gnaibyti, kapoti žalius žabelius. Visai kaip šeimininkė, ravinti daržą. Lizdas beregint pasikeičia, tampa įprastos pilkšvai rudos spalvos.

– Fantastika, – tariu.

– Nieko stebuklingo, – rimtai sako Medžioklis. – Paukščiai lesa, suka lizdus. Gali nudažyti juos kokia nori spalva, pasiųsti į pasaulio kraštą, vis tiek ras kelią namo. Ir galų gale atgaus savo spalvą. Tokie jau gamtos padarai.

Jam kalbant prisimenu vasaros reidą Portlande, kai uniformuoti reguliuotojai vaikė uždraustą vakarėlį: švaistėsi beisbolo blokštais ir guminėmis lazdomis, pjudė jaunimą kraujo ištroškusiais mastifais. Prisimenu krauju aptaškytą sieną ir kaip trakšteli nuo smūgio kaukolė. Po metaliniais pareigas žyminčiais ženklais ir tuščiais žvilgsniais slypi šalta išgydytųjų neapykanta, todėl jie dar baisesni. Procedūra juos apsaugojo ne tik nuo audringų emocijų, bet ir nuo užuojautos.

Po savo spalvomis jie tebėra žvėrys. Nebūčiau galėjusi ten gyventi ir niekada negrįšiu. Nenoriu tapti vaikščiojančiu lavonu.

Išlipame iš medžio ir žygiuojame atgal į sodybą; tik tada man topteli, kad Medžioklis ne viską paaiškino.

– Ką reiškia raudona spalva?

Abu kurį laiką ėjome tylėdami, paskendę savo mintyse, todėl, išgirdęs mano balsą, Medžioklis krūpteli.

– Ką sakei?

– Žalia spalva – keliauja siunta. Geltona – siunta vėluos. O ką reiškia raudona?

Medžioklio akyse šmėsteli baimė, ir mane nukrečia šiurpas.

– Raudona reiškia, kad reikia sprukti, – atsako jis.

Netrukus prasidės kraustymasis. Visi gyventojai keliaus į pietus. Milžiniškas uždavinys, ir Juodė su Smigiu kiauras valandas planuoja, ginčijasi. Jie ne pirmą kartą vadovauja persikraustymui, bet manau, jog žygis sunkus ir pavojingas, be to, praėjusius du sykius Juodė laiko nesėkmingais.

Tačiau žiemoti šiaurėje dar sunkiau, dar pavojingiau, todėl keliausime. Juodė tvirtina, kad šį kartą niekas nežus, visi gyventojai laimingai pasieks kelionės tikslą.

Vieną naktį girdžiu, kaip Smigis jai sako:

– Tu negali šito garantuoti.

Buvo jau vėlu, mane pažadino vėmimas ligonių kambaryje. Ten dabar gulėjo Lai.

Išsiropštusi iš guolio pasuku į virtuvę vandens, bet pamatau, kad Juodė su Smigiu tebesėdi virtuvėje, apšviesti smilkstančios krosnies. Virtuvė pilka nuo dūmų.

Sustoju prie durų.

– Visi liks gyvi, – atkakliai taria Juodė, bet balsas virpteli.

Smigis atsidūsta.

– Negali visų išsaugoti, – sako jis pavargusiu balsu. Ir ne tik. Švelniu. Susirūpinusiu. Buvau įpratusi į jį žiūrėti kaip į piktą šunį, nuolat urzgiantį ir puldinėjantį. Neįsivaizdavau, kad jis moka būti geras.

– Galiu pabandyti, – taria ji.

Taip ir nepasisėmusi vandens grįžtu į miegamąjį, atsigulu ir apsikloju iki smakro. Kambaryje slankioja šešėliai, neaiškūs siluetai.

Kai tik išeisime iš sodybos, susidursime su dviem pagrindiniais sunkumais: kur rasti maisto ir prieglobstį. Į pietus nuo mūsų esama daugiau stovyklų, jose apsistojusios kitos Nelegalų grupės, bet jų labai nedaug, jas skiria didžiuliai plyni žemės plotai. Šiauriniai Tyrai rudenį ir žiemą negailestingi, plikuose miškuose bastosi alkani žvėrys.

Per daugelį metų Nelegalai pažymėjo persikraustymo maršrutus. Kad būtų lengviau rasti saugiausią kelią į pietus, sutartiniais ženklais paženklino medžius.

Kitą savaitę žvalgų būrelis išvyks į parengiamąjį žygį. Šešetas jų žygiuos į pirmą didelę stovyklavietę už aštuoniasdešimties mylių pietų pusėn, kuprinėmis jie gabens maistą ir visa, kas būtina perėjimui. Stovyklavietėje pusę maisto atsargų užkas į žemę, kad nesurytų žvėrys, ir toje vietoje sukraus akmenų piramidę. Du iš jų sugrįš į sodybą, kiti keturi eis toliau dar keturiasdešimt mylių, tada užkas pusę maisto, kuris bus likęs. Du iš jų irgi grįš į sodybą.

Penktasis žvalgas liks laukti, o paskutinis įveiks paskutinę, vėl keturiasdešimties mylių atkarpą, pasiėmęs maisto likučius. Į sodybą jie grįš kartu misdami tuo, ką sumedžios miške. Per tą laiką mes viską susikrausime ir baigsime pasirengimus.

Kai paklausiu Juodę, kodėl keliaujant vis toliau į pietus tarpai tarp stovyklaviečių trumpėja, ji net nesiteikia pakelti akių nuo darbo.

– Pamatysi, – burbteli.

Jos plaukai supinti į daugybę plonų kasyčių, – Mėlynės triūsas, – į jų galus įrišti auksiniai lapai ir nuodingų vilkauogių kekės.

– Argi ne geriau kasdien nueiti kaip galima toliau? – neatstoju aš.

Trečioji stovyklavietė bus per šimtą mylių nuo galutinio punkto, bet kelyje rasime kitų sodybų, kurių gyventojai mus pavalgydins ir suteiks pastogę, be to, ten galima tikėtis geresnio medžioklės laimikio.

Juodė atsidūsta.

– Iki to laiko mes būsime nusilpę. – Pagaliau ji pakelia galvą ir žiūri man į akis. – Sušalę. Išbadėję. Tikriausiai jau bus pasnigę. Žinok, Tyrai iš žmogaus taip ir traukia gyvastį. Nėra ko lyginti su tavo vaikiškais rytiniais pasibėgiojimais. Ten nepasispausi. Man teko matyti... – Juodė nutyla, purto galvą lyg norėdama atsikratyti negerų prisiminimų. – Reikia numatyti visus pavojus, – užbaigia ji.

Įsižeidusi negaliu nė žodžio ištarti. Juodė mano bėgiojimą pavadino vaikišku, lyg man tai būtų pramoga, žaidimas. Bet aš ten palikau dalelę savęs – odos atplaišėlių, kraujo, prakaito ir vėmalų; bėgiojant po truputį nusilupo ir dingo tamsiame miške senoji Lena Helovėj.

Pajutusi, jog jos žodžiai mane užgavo, Juodė prašo:

– Gal padėtum?

Ji ruošia kiekvienam sodybos gyventojui po ryšulėlį, tarsi kokią vaistinėlę. Seną paklodę sukarpiusi kvadratėliais, į kiekvieno vidurį deda advilio, pleistrų, antiseptinių servetėlių, tada sudeda kampučius ir suriša viela.

– Pirštai tokie stori, nieko nebesugraibau.

Netiesa – Juodės pirštai ploni kaip ir ji pati, bet suprantu: jai norisi, kad aš pasijusčiau geriau.

– Taip, žinoma, – sakau.

Juodė retai prašo pagalbos, o jeigu jau paprašo, reikia padėti.

Žvalgai kelyje visai nusistekens. Taip, jie neš daugybę maisto, tačiau jį reikės stovyklavietėse užkasti, patiems valgyti turės visai nedaug. Paskutinis žvalgas, kuriam teks įveikti šimtą aštuoniasdešimt mylių, turi būti stipriausias. Ir nesitarus aišku, jog juo bus Smigis.

Vieną vakarą įsidrąsinusi prieinu prie jo. Jis kaip reta gerai nusiteikęs. Šiandien Gervas spąstuose rado keturis kiškius, todėl bent sykį visi sočiai prisivalgėme.

Po vakarienės Smigis sėdi priešais krosnį ir suka suktinę. Man priėjus net nekrypteli galvos.

– Ko? – staigiai, bet nepiktai klausia jis.

– Noriu eiti su žvalgais, – giliai įkvėpusi išpyškinu.

Visą savaitę kankinausi, kaip Smigiui šitai pasakyti, galvoje pasirašiau visą prakalbą, bet galų gale įstengiau ištarti tik šiuos keturis žodžius.

– Ne, – nukerta Smigis.

Na štai, visas mano nerimas ir planavimas nuėjo šuniui ant uodegos. Mane drasko nusivylimas ir pyktis.

– Aš greita, – sakau. – Ir stipri.

– Nepakankamai.

– Aš noriu padėti, – ginčijuosi jausdama, kad pradedu zyzti, suvokdama, kad kalbu kaip Mėlynė, kai retkarčiais pradeda aikštytis.

Smigis lyžteli suktinės kraštelį ir keliais įgudusiais judesiais prispaudžia. Tada pakelia galvą, ir man dingteli, jog šiaip jis niekada į mane nežiūri. Dabar jo akys skvarbios, priekabios, bet kas jo galvoje, neaišku.

– Kitą kartą, – taria jis ir atsistojęs nueina prie laiptų.

dabar

Mitingo rytas ne pagal sezoną šiltas. Sniegas, likęs gulėti ant žemės ir namų stogų, tirpsta virsdamas upeliukais ir nuteka vamzdžiais, laša nuo žibintų stulpų ir medžių. Plieskia saulė. Balutės gatvėse spindi lyg nusvidinti metalo lakštai.

Juodė su Smigiu irgi eina kartu, bet įspėja, kad vykstant mitingui nebus šalia manęs. Mano užduotis – prisibrauti kuo arčiau scenos. Turiu stebėti Džulianą, kol bus išvežtas į Kolumbijos memorialinę ligoninę atlikti procedūros.

– Kad ir kas atsitiktų, nenuleisk nuo jo akių, – moko mane Juodė. – Kad ir kas atsitiktų, aišku?

– Kodėl? – klausiu, bet žinau atsakymo negausianti.

Nors oficialiai priklausau Pasipriešinimui, beveik nenutuokiu, kaip jis veikia ir ką mes turime daryti.

– Todėl, kad aš taip liepiau.

Pastaruosius žodžius vien lūpomis tariu kartu su ja – nusisukusi, kad ji nematytų.

Autobusų stotelėse rikiuojasi kaip niekada ilgos eilės. Du reguliuotojai žmonėms dalija autobusų numerius, mes trys sėsime į 5-tą, nesvarbu, kada jis atvažiuos. Šiandien mieste važinėja keturis kartus daugiau autobusų. Tikimasi, kad mitinge dalyvaus dvidešimt penki tūkstančiai žmonių: penki tūkstančiai ABD narių, tūkstančiai žiūrovų ir tiesiog žioplių.

Atvyks ir grupės, nusistačiusios prieš ABD ir ankstyvos gydymo procedūros idėją. Joms priklauso daugiausia mokslininkai. Jie tvirtina, kad kol kas procedūra pavojinga nepilnamečiams ir gali sukelti socialinę katastrofą – virsime idiotų ir išsigimėlių visuomene. ABD teigia, kad opozicijos pažiūros apsidraudėliškos. Atseit nauda daug kartų pranoksta riziką.

O jeigu reikės, paprasčiausiai pristatysime naujų kalėjimų ir į juos sukišime visus, kuriems procedūra nepavyko, toliau nuo žmonių akių.

– Nestovėkit, negaišuokit, – ragina mus reguliuotojas, nukreipiantis į autobusą.

Nuleidę galvas lėtai slenkame it klusni banda, rodome tapatybės korteles ir įlipę vėl jas pasidedame.

Juodė su Smigiu nesikalba, matyt, vėl susipykę. Jaučiu tarp jųdviejų tvyrančią įtampą, ir man dar sunkiau įveikti savąjį nerimą. Juodė autobuso gale suranda dvi laisvas vietas, bet, mano nuostabai, Smigis klesteli šalia manęs.

– Ką čia veiki? – klausia Juodė, palinkusi prie jo. Stengiasi nekelti balso, nes išgydytieji niekada rimtai nesipyksta. Tai vienas procedūros pranašumų.

– Noriu įsitikinti, kad Lenai viskas gerai, – tyliai burbteli Smigis. Stveria man už rankos ir tikrina pulsą. Priešais mus kitoje eilėje sėdinti moteris smalsiai žiūri. – Kaip jautiesi?

– Puikiai, – atsakau prislėgtu balsu. Rytą buvau ramutėlė, o dabar Juodės ir Smigio elgesys verčia mane nervintis. Jie aiškiai kažko nerimauja, ir aš tariuosi žinanti, dėl ko: juodu tikriausiai tiki gandais, kad maitėdos rengiasi kažkokiu būdu sužlugdyti mitingą.

Ne taip kaip visada, nenusiraminu net važiuodama per Bruklino tiltą. Pirmą sykį visas tiltas užkimštas transportu – privačiais automobiliais ir autobusais žmonės važiuoja į mitingą.

Artėjant prie Taimso aikštės man darosi vis neramiau. Dar niekada nesu mačiusi tiek žmonių. Dėl spūsčių turime išlipti ties Trisdešimt ketvirtąja gatve. Aplinkui žmonių veidų ir spalvų jūra. Be abejo, daugybė reguliuotojų – valstybės tarnautojų ir savanorių – nepriekaištingai švariomis uniformomis, palei šaligatvius išsirikiavusios eilės ginkluotų sargybinių, nejudrūs it alaviniai kareivėliai, jie nemirksėdami žiūri tiesiai prieš save. Tačiau šitie kareiviai tikrų tikriausi, jų rankose sunkūs automatai.

Vos atsidūrusi minioje iš visų pusių esu stumdoma, kumščiuojama. Juodė su Smigiu eina iš paskos, bet vis tiek kelis kartus pametu juos iš akių. Dabar suprantu, kodėl jie man viską aiškino iš anksto. Juk čia kaipmat galima pasimesti.

Triukšmas tiesiog kurtinantis. Švilpukais švilpia reguliuotojai, valdantys žmonių srautus, tolumoje dunda būgnai ir minios skanduoja lozungus. Mitingas oficialiai prasidės tik po dviejų valandų, bet, atrodo, jau girdžiu populiarų ABD šūkį: „Kiekybė – stiprybė!“

Pamažėle slenkame į šiaurę giliais begalinio ilgumo tarpekliais tarp dangoraižių. Balkonuose stovi žmonės, žiūri į mus. Matau šimtus baltų ABD vėliavų ir vos keletą žalių, kuriomis mojuoja opozicijos šalininkai.

– Lena! – Atsisuku. Prasispraudęs per minią, Smigis įduoda man skėtį. – Po pietų žadamas lietus.

Dangus virš galvų šviesiai žydras, tik kur ne kur plaukioja skystučiai debesėliai, išdrikę it šviesios garbanėlės.

– Neatrodo... – bandau prieštarauti, bet jis mane pertraukia:

– Paimk, ir viskas. Taip reikia.

– Ačiū, – padėkoju. Retas daiktas, kad Smigis būtų toks dėmesingas.

Jis ima kandžioti lūpos kertelę. Esu mačiusi jį taip darant bute, kai nesisekdavo sudėti dėlionės. Manau, nori man kažką pasakyti, gal patarti, bet galų gale tik sumurma:

– Turiu pasivyti... Rebeką. – Jis užsikerta prieš ištardamas oficialųjį Juodės vardą.

– Gerai, – sakau, nes ji jau dingo mums iš akių.

Bandau skėtį įgrūsti į kuprinę, bet tokioje minioje nėra kur atsikvėpti, ką jau kalbėt apie galimybę nusiimti kuprinę ir įsikišti skėtį, todėl žmonės ima į mane šnairuoti. Staiga susizgrimbu, jog mes nesusitarėme, ką darysime po mitingo. Nežinau, kur turėsiu susitikti su Juode ir Smigiu.

– Ei...

Tačiau Smigio jau niekur nėra, visi veidai nepažįstami, mane supa vien svetimi žmonės. Apsisuku aplinkui, bet kažkas skaudžiai baksteli į šoną. Vienas reguliuotojas mane pastumia į priekį savo gumine lazda.

– Tu visus užlaikai, – sako jis abejingu balsu. – Judinkis.

Pajuntu nervinį drebulį. Liepiu sau lygiai kvėpuoti. Jaudintis nėra ko. Šis mitingas niekuo nesiskiria nuo ABD susirinkimo, tik žmonių daugiau.

Trisdešimt aštuntojoje gatvėje įtaisytos užtvaros, ten laukiame eilėje, policininkai mus apieško tapšnodami per šonus ir braukdami skeneriais. Apžiūri ir kaklus, – neišgydytieji bus nukreipti į atskirą sektorių, – taip pat nuskaito tapatybės korteles, dar gerai, kad nesikreipia į SLS, Slaptą legalumo sistemą. Tačiau ir be to sugaištu visą valandą. Už saugumo užtvarų savanoriai dalija antiseptines servetėles: baltus paketėlius su ABD emblema.

ŠVARUMAS BEVEIK PRILYGSTA DIEVIŠKUMUI. PEDANTIŠKUMAS – SAUGUMO LAIDAS. NUOSEKLUMAS – LAIMĖS PAMATAS.

Kažkokia žilaplaukė moteris įspraudžia man į delną paketėlį.

Pagaliau pasiekėme tikslą. Čia būgnai dunda siaubingai garsiai, o be paliovos skanduojami šūkiai ūžia it bangos, dūžtančios į krantą.

Kartą teko matyti Taimso aikštės nuotrauką – tų laikų, kai dar nebuvo procedūros ir miestai nebuvo apjuosti sienomis. Smigis ją rado Prieglobstyje, sodyboje netoli Niu Džersio, tuoj už upės. Ten mes glaudėmės, kol atkeliavo padirbti dokumentai. Vieną dieną Smigis po subombarduoto namo griuvėsiais aptiko visai sveiką albumą. Vakarais sklaidydavau jį apsimesdama, kad šitose nuotraukose mano gyvenimas, o visi tie šypsantys jauni žmonės – mano draugai ir draugės.

Dabar Taimso aikštė atrodo visiškai kitaip. Slenku su minia, kvėpuoti nėra kuo.

Viename atviros aikštės gale pastatyta pakyla, už jos riogso neregėto didumo stendas. Visą jį dengia ABD organizacijos simbolika – vėjuje plazda raudonos ir baltos spalvos kvadratėliai.

Kitą stendą užėmė Jungtinė religijos ir mokslo bažnyčia, jame puikuojasi jos svarbiausias simbolis – milžiniška ranka, delne laikanti vandenilio molekulę. Visi kiti reklaminiai skydai, o jų čia dešimtys, išblukę iki baltumo, jau neįžiūrėsi, ką jie reklamavo. Ant vieno lyg ir manau įžvelgusi blyškią šypseną.

Ir, aišku, nėra jokio apšvietimo.

Toji Taimso aikštės nuotrauka buvo daryta naktį, bet joje šviesu kaip dieną. Kaip gyva nebuvau mačiusi tiek žibintų, net nepajėgiau įsivaizduoti. Akinamai ryškūs beprotiškiausių spalvų žiburiai man priminė dėmeles, kurios plaukioja akyse netyčia žvilgtelėjus į saulę.

Lemputės yra ir dabar, bet jos nedega. Ant daugelio žibintų lyg ant laktų sutūpę karveliai. Niujorke ir jo priemiesčiuose, kaip ir Portlande, ribojamas elektros vartojimas. Autobusų ir automobilių čia daugiau, bet elektra išjungiama dažniau ir ilgesniam laikui. Per daug gyventojų, elektros visiems neužtenka.

Ant pakylos stovi mikrofonai ir kėdės, už jos didžiulis ekranas, koks naudojamas ir per organizacijos susirinkimus. Uniformuoti vyrai dar reguliuoja aparatūrą. Aišku, kad ant pakylos bus ir Džulianas, taigi reikia brautis arčiau.

Vargais negalais iriuosi per minią. Prisieina darbuotis alkūnėmis ir kas žingsnį atsiprašinėti. Nepadeda net mano mažas ūgis – žmonės stovi kaip siena, jokio plyšelio.

Mane vėl suima panika. Jei iš tiesų pasirodys maitėdos ar šiaip kas susiklostys ne taip, nebus kur bėgti. Mes čia kaip avių banda aptvare. Bandydami ištrūkti žmonės ims trypti vieni kitus.

Bet maitėdos nepasirodys. Neišdrįs. Per daug pavojinga. Šitiek policijos, šitiek reguliuotojų, šitiek ginklų.

Aš braunuosi pro atitvertas tribūnas, kuriose sėdi ABD Jaunimo gvardijos nariai: vaikinai ir merginos, aišku, atskirai, visi bijo net dirstelėti vieni į kitus.

Pagaliau pasiekiu pakylą. Jos aukštis turbūt keli metrai. Į ją veda statūs mediniai laiptai. Laiptų papėdėje stovi grupė žmonių. Už asmens sargybinių ir policininkų pastebiu Tomą ir Džulianą Fainemenus.

Džulianas su tėvu vilki vienodais kostiumais. Džuliano plaukai lygiai sušukuoti aukštyn ir užkišti už ausų. Jis mindžikuoja tarsi norėdamas paslėpti jaudulį.

Įdomu, ko jau jis toks svarbus, kodėl Smigis su Juode liepė nenuleist nuo jo akių. Žinoma, jis tapo ABD simboliu, pasiaukos dėl visuotinio saugumo, tačiau galbūt kelia kokį dar didesnį pavojų?

Prisimenu jo žodžius ABD susirinkime: Man buvo devyneri, kai sužinojau, kad mirštu.

Įdomu, kaip jaučiasi lėtai mirštantis žmogus?

O greitai?

Norėdama atsikratyti šitų minčių sugniaužiu kumščius taip, kad nagai susminga į delnus. Iš už pakylos sklinda būgnų tratėjimas. Dalies aikštės aš nematau, ten turbūt marširuoja orkestras. Žmonės skanduoja vis garsiau, įsijungia visi. Visa minia nejučia ima linguoti šūkių ritmu. Kažkur toli pasigirsta kitokie lozungai, nedarnūs balsai kapoja: „ABD visiems kelia pavojų“, „Gydymas turi padėti, ne kenkti“.

Disidentai. Turbūt nuvaryti kuo toliau nuo pakylos.

Garsyn, garsyn ir garsyn. ABD skanduojami šūkiai nustelbia visus kitus garsus. Šaukiu ir aš, mano kūnas paklūsta ritmui, jaučiu, kaip daugiatūkstantinės minios rėkimo keliama vibracija nuo kulnų srūva iki pat krūtinės. Ir nors niekuo netikiu, nei šitais žodžiais, nei žmonėmis aplinkui, nei jų tikslu, visuotinis entuziazmas ir mane užlieja, įelektrina, užkrečia galybės jausmu.

Pavojinga atmosfera.

Staiga, miniai staugiant nesavais balsais, Tomas Fainemenas išeina iš apsaugininkų rato ir lipa ant pakylos peržengdamas kas antrą laiptelį. Bendrą skanduotę suardo šūksniai ir plojimai. Visur virš minios suplazda baltos vėliavos ir transparantai. Dalis jų pagaminta ABD narių, kitas pasidarė patys žmonės: sukarpė baltas paklodes. Visą Taimso aikštę dengia siauri balti čiuptuvai.

– Dėkui, – per mikrofoną dėkoja Tomas Fainemenas.

Jo balsas nugriaudėja virš mūsų visų, bet staiga mikrofonas bjauriai, šaižiai užkaukia. Fainemenas susiraukęs pridengia mikrofoną delnu ir loštelėjęs atgal kažkam duoda nurodymus. Jam persikreipus puikiai matyti procedūros žymė už ausies. Trikampių taškų randas perduodamas į ekraną.

Aš pasižiūriu į Džulianą. Susidėjęs ant krūtinės rankas, jis stovi už apsaugininkų sienos ir žvelgia į tėvą. Jam turbūt šalta vien su švarku.

– Dėkui visiems, – vėl pradeda kalbą Tomas Fainemenas ir, įsitikinęs, kad garsas normalus, kalba toliau: – Na, jau geriau. Bičiuliai...

Tada ir prasideda.

Pokšt pokšt pokšt.

Trys nestiprūs sprogimai, panašūs į petardų, kurias Liepos ketvirtąją sprogdindavome Rytinėje promenadoje.

Kažkas veriamai suklykia.

Tada užverda chaosas.

Iš niekur, iš visur pasipila juodos figūros. Ropščiasi iš kanalizacijos šulinių, išnyra iš po žemių, veržiasi kartu su dvokiančiais garais. Tarsi vorai ilgomis juodomis virvėmis leidžiasi nuo namų sienų. Šveitriais peiliais skinasi kelią per minią, traukia iš rankų krepšius, rauna nuo kaklų vėrinius ir grandinėles, kapoja žieduotus pirštus. Čiaukšt čiaukšt...

Maitėdos. Man išsilydo viduriai. Gerklėje įstringa oro srovė.

Žmonės stumdosi, grumdosi beviltiškai bandydami ištrūkti. Bet maitėdos mus apsupo.

– Gultis! Visi ant žemės!

Orą skrodžia šūviai – policininkai atidengė ugnį. Vienam maitėdai jau pavyko nusileisti iki pusės sienos. Kulka pataiko jam į nugarą, jis trūkteli ir bejėgiškai pakimba ant virvės galo. Vėjas siūbuoja negyvą jo kūną. Už jo diržo kažkaip užsikabina ABD transparantas. Matau, kaip baltu audeklu plečiasi raudona dėmė.

Aš sapnuoju košmarą. Aš atsidūriau praeityje. Iš tikrųjų nieko šito nevyksta.

Kažkas smarkiai pastumia mane iš užpakalio, ir aš plojuosi ant šaligatvio. Gruoblėtas cementas grąžina į tikrovę. Žmonės bėga pasiryžę sutrypti kitus. Prie manęs artinasi kojos, apautos sunkiais batais, ir aš mikliai nusiritu į šalį.

Reikia stotis.

Bandau keltis, bet vėl kažkas parbloškia. Šį sykį man užgniaužia kvapą, o nugara pajuntu kažkieno svorį. Pagaliau baimė grąžina gebėjimą blaiviai mąstyti. Man reikia atsikelti.

Viena policijos pastatyta užtvara jau nugriauta, priešais mane guli lentos nuolauža. Pastvėrusi ją tvoju sau už nugaros, per tą mane prispaudusį svorį, ir jaučiu, kaip lentgalys daužo kažkam kojas. Mane prislėgusi našta staiga pasislenka, spaudimas sumažėja, ir aš stryktelėjusi pasileidžiu prie pakylos.

Džuliano nebėra. O juk aš turėjau jį sekti. Kad ir kas atsitiktų.

Veriami riksmai. Dūmų tvaikas.

Tada pastebiu jį į kairę nuo savęs. Apsaugininkai jį veda prie vienų buvusios metro stoties durų; kaip ir visi kiti įėjimai į požemį, jos užkaltos faneros lakštu. Tačiau jiems priėjus vienas apsaugininkas fanerą stumteli petimi.

Būta kliūties – tik durys.

Vyrai nueina, faneros lakštas užsiveria.

Vėl drioksi šūviai. Dar viena klyksmo lavina. Vienas maitėda nušaunamas vos pradėjęs leistis. Kulka jį numuša nuo balkono turėklų, ir jis krinta žemyn, į minią. Apačioje banguoja galvos, rankos, siaubo iškreipti veidai.

Aš bėgu prie metro durų, už kurių dingo Džulianas. Virš jų matau išblukusias raides ir skaitmenis, kuriais būdavo žymimi traukiniai: N, R, Q, 1, 2, 3, 7. Chaoso ir panikos sūkuryje šis senojo pasaulio kodas, kitokio gyvenimo ženklas savotiškai ramina. Ar galėjo tasai pasaulis būti baisesnis už šį? Ar žmonės, gyvenę akinančių šviesų, visur plieskiančios elektros laikais, atvirai mylėję, irgi klykė iš siaubo, negyvai trypė vieni kitus, taikėsi šaudyt į kaimynus?

Staiga nuo smūgio iš manęs vėl išeina visas oras ir aš teškiuosi ant kairės alkūnės. Girdžiu, kaip trakšteli kaulas, ir mane perveria skausmas.

Virš manęs pakimba maitėda. Neaišku, kokios lyties. Visi maitėdos apsirengę juodai, užsitraukę juodas slidininko kaukes, nė kaklo nematyti.

– Duokš kuprinę, – suurzgia maitėda.

Šituo urzgimu manęs neapgausi. Mergina. Ji stengiasi kalbėti storai, bet vis tiek girdėti, jog balsas skambus.

Kad maitėda mergina, aš dar labiau įtūžtu. Norisi spjauti jai į veidą. Kaip jūs drįstat? Viską visiems sugadinot.

Bet aš klusniai atsisėdu, maunuosi kuprinę. Skausmas šaudo nuo alkūnės iki peties.

– Greičiau, greičiau, judinkis.

Nekantriai trypčiodama, ji čiupinėja ilgą peilį, užkištą už diržo.

Mintimis perkratau visus daiktus, kuriuos turiu kuprinėje: tuščia skardinėlė nuo vandens. Smigio duotas skėtis. Du javainių batonėliai. Raktai. „Ssilvos knyga“ kietais viršeliais. Smigis primygtinai liepė ją pasiimti, ir dabar aš jam dėkinga. Knyga turi šešis šimtus puslapių.

Turėtų būti gan sunki. Dešine ranka sugniaužiu kuprinės diržus.

– Sakiau, judinkis.

Maitėda neiškentusi pasilenkia griebti kuprinės, ir aš, nepaisydama skausmo, atsivėdėjusi trenkiu jai. Kuprinės smūgis į smilkinį ją parverčia. Ji griūva ant šono. Aš pašoku. Maitėda čiumpa man už kulkšnių, bet aš porą kartų iš visų jėgų spiriu jai į šoną.

Dvasininkai ir mokslininkai neklysta dėl vieno dalyko: širdies gilumoje visi esame ne geresni už laukinius žvėris.

Mergina susiriečia dvilinka, aš peršoku per ją ir nubėgu kreivuliuodama tarp sugriautų policijos užtvarų. Aplinkui tebešaukia žmonės, jų klyksmai susiliejo į klaikų kauksmą, sakytum žviegia garsintuvu sustiprinta sirena.

Pribėgusi metro duris jau noriu stumti jas dengiančią fanerą, bet valandėlę dvejoju. Saulės sušildytas šiurkštus paviršius po mano delnu visoje šioje beprotybėje padvelkia šiokiu tokiu normalumu.

Vėl šūvis. Išgirstu, kaip už nugaros žnekteli kūnas. Vėl riksmas.

Tada jau pastumiu duris. Už jų tvyro prieblanda ir aitriai atsiduoda pelėsiais.

Atgal neatsigręžiu.

Užvėrusi duris kurį laiką stoviu, kad akys apsiprastų su tamsa, ir klausausi. Negirdėti nei žingsnių, nei balsų. Tyla. Kvapas čia dar koktesnis, dvokia mirtimi, gyvūnų kaulais, puvėsiais. Užsidengiu nosį striukės rankove ir giliai įkvepiu. Kairėje vienodai kapsi vanduo. Daugiau jokių garsų.

Priešais mane laiptai, apkreikti suglamžytais laikraščiais, suniurkytais plastikiniais indeliais, nuorūkomis. Visa tai apšviečia baterinis žibintas, kokius naudojome Tyruose. Kažkas bus jį čia pastatęs ir palikęs.

Labai atsargiai imu artintis prie laiptų. Džuliano apsaugininkai galbūt išgirdo, kaip pastūmiau duris. Galbūt kur nors tyko, kada pasirodysiu. Mintyse prakeikiu metalo detektorius ir visus skenerius. Kaži ką atiduočiau už peilį, atsuktuvą, ką nors tokio.

Tada prisimenu buto raktus. Tenka vėl nusiimti kuprinę. Kai sulenkiu kairę alkūnę, vos neaikteliu iš skausmo. Dar gerai, kad griuvau ant kairės rankos, – jei negalėčiau judinti dešinės, iš manęs beveik nebūtų naudos.

Kankinamai lėtai, kad nekelčiau triukšmo, ant kuprinės dugno sugraibau raktus. Sukaišioju juos tarp pirštų, Smigis išmokė. Ginklu nepavadinsi, bet vis geriau negu nieko. Tada imu lipti laiptais žemyn įdėmiai žvalgydamasi prieblandoje, ar kas nesujudės.

Nieko. Nė krust, nė krepšt.

Laiptų apačioje tebestovi stiklinė būdelė, purvina, visa nučiupinėta pirštais. Už jos įėjimą į tunelį užkerta surūdiję turniketai, jų keliolika, panašūs į sustabdytus vėjo malūnus. Perlipu vieną jų ir lengvai nušoku kitoje pusėje. Šioje vietoje atsišakoja keli tamsūs tuneliai, kiekvienas pažymėtas atitinkamomis raidėmis ir skaitmenimis. Džulianas galėjo būti nuvestas bet kuriuo iš jų. Visi jie dingsta tamsoje, ano žibinto šviesa čia nepasiekia. Galvoju, ar negrįžti jo pasiimti, bet bijau išsiduoti.

Vėl sustingstu, įsiklausau. Iš pradžių nieko, tyla, paskui lyg ir išgirstu slopų tapsėjimą tunelyje iš kairės. Bet kai pasuku garso link, vėl stoja tyla. Nutariu, kad tapsėjimas man tik pasivaideno. Neįsivaizduoju, ką daryti. Jau aišku, jog užduoties neįvykdžiau – savo pirmosios Pasipriešinimo užduoties. Kita vertus, Juodė su Smigiu neturi teisės manęs kaltinti, kad pamečiau Džulianą prasidėjus maitėdų išpuoliui. Negalėjau nei numatyti tokios suirutės, nei pasirengti jai. Niekas nebūtų galėjęs.

Turbūt geriausia pralaukti čia kelias valandas, kol policija viršuje atkurs tvarką, o kad atkurs, neabejoju. Jei reikės, net ir pernakvosiu požemyje. O rytoj pagalvosiu, kaip parsigaut į Brukliną.

Staiga kairėje šmėsteli šešėlis. Žaibiškai grįžtelėjusi smogiu kumščiu, bet jis perskrodžia orą. Tačiau vos per sprindį nuo mano sportbačio šmukšteli didelė žiurkė, vilkdama ilgą uodegą. Garsiai iškvepiu žiūrėdama, kaip padaras dingsta gretimame tunelyje. Visada nekenčiau žiurkių.

Ir tada labai aiškiai išgirstu du trinktelėjimus, tylią aimaną ir silpną balsą:

– Prašau...

Džuliano balsas.

Aš visa pašiurpstu. Iš baimės suakmenėju. Balsas nuskambėjo kažkur giliai tunelyje, o ten tamsu, nors į akį durk.

Spausdamasi prie sienos imu lėtai slinkti pirmyn. Pirštai slysta slidžiomis nuo pelėsių plytelėmis. Stengiuosi žengti kuo tyliau, bijau net kvėpuoti. Kas keli žingsniai stabteliu pasiklausyti vildamasi, kad Džulianas gal dar ką nors ištars. Tačiau girdžiu tik tolygiai kapsint vandenį. Matyt, kur nors prakiuręs vamzdis.

Ir tada pamatau.

Ant grotelių lubose pakabintas vyriškis, išpampusį kaklą veržia diržo kilpa. Metalinio vamzdžio viršum jo paviršiuje kondensuojasi vanduo ir po truputį laša ant tunelio grindų.

Pro groteles vos ne vos smelkiasi pilkšva prieblanda, todėl vyriškio veido neįžiūriu, bet iš plačių, galingų pečių atpažįstu vieną Džuliano sargybinį. Prie jo kojų susirietęs guli kitas apsaugininkas. Jo nugaroje stirkso peilis ilga rankena.

Pamiršusi, kad judėti reikia tyliai, susverdėju atatupsta. Ir vėl išgirstu Džuliano balsą, dar silpnesnį:

– Prašau...

Mane apima siaubas. Nesuprantu, kurioje pusėje nuskambėjo jo balsas, neišmanau, ką daryti, galvoje vienintelė mintis – greičiau, greičiau išlįst iš šito tunelio. Lauke, atviroje vietoje gal dar ir įstengčiau pasipriešinti maitėdoms, bet tik ne čia, patamsyje, kur jaučiuosi kaip užspeista žiurkė. Aš neketinu mirti po žeme.

Nieko nematydama priešais save ištiesiu į priekį rankas ir pasileidžiu bėgti. Pagauta panikos visai nebesigaudau, todėl atsitrenkiu į sieną, tik tada šiaip taip pataikau į tunelio vidurį.

Kapt kapt kapt...

Prašau... Prašau, ištraukite mane iš čia. Niekad nesu bėgusi taip greitai, širdis, rodosi, sprogs, neįmanoma kvėpuoti.

Iš abiejų šonų tuo pačiu metu išnyra du juodi siluetai. Aš taip persigąstu, kad jie man atrodo it milžiniški juodi paukščiai, kurie tuoj tuoj mane užklos sparnais.

– Ne taip greitai, – sako vienas. Griebia už rankos, išmuša iš kumščio raktus.

Nudiegė baisus skausmas, žybtelėjo baltas žaibas, ir mane apsėmė tamsa.

tada

Mijako, turėjusi eiti su žvalgais, atsidūrė ligonių kambaryje.

– Rytoj bus ant kojų, – sako Juodė. – Pamatysite. Ji geležinė – lengvai nepasiduos.

Bet kitą dieną ji kosti dar smarkiau, girdime net per akmenines sienas. Jai sunku kvėpuoti ir negali atsikosėti. Antklodė šlapia nuo prakaito, bet Mijako skundžiasi, kaip jai šalta, siaubingai šalta.

Paskui ji pradeda kosėti krauju. Kai ateina mano eilė budėti prie jos, lūpų kampučiuose matau sukepusį kraują. Bandau jį nuvalyti drėgna flanele, bet Mijako dar stipri ir nustumia mano ranką. Karščiuodama ji kliedi, mato kažkokius pavidalus ir murmėdama mojuoja kumščiais.

Pati atsistoti jau nepajėgia, o kai mudvi su Juode mėginame ją pastatyti laikydamos už pažastų, ji rėkia iš skausmo, ir mes galų gale pasiduodame. Daugiau nebetempiame jos iš patalo, o keičiame prišlapintas paklodes. Man atrodo, geriau būtų jas sudeginti, bet Juodė nė už ką nesutinka. Naktį matau, kaip ji įnirtingai trina jas karštame vandenyje. Iš vonelės kyla garas. Juodės rankos raudonos lyg žalia mėsa.

Paskui vieną naktį pabundu visiškoje tyloje, tarsi juodoje šaltoje sietuvoje. Kelias akimirkas, dar pusiau sapnuodama, pamanau, kad Mijako turbūt jau geriau. Rytoj pamatysiu ją tupinčią priešais ugnį. Rytoj užsiimsime įprasta ruoša ir aš žiūrėsiu, kaip savo ilgais plonais piršteliais ji pina žabangus. Pastebėjusi, kad žiūriu, nusišypsos man.

Tačiau tyla pernelyg gūdi. Atsikeliu, krūtinę ima gniaužti baimė. Grindys tiesiog ledinės.

Juodė sėdi Mijako lovos kojūgalyje ir žiūri į tuštumą. Plaukai palaidi. Šalia lovelės dega žvakė, nuo sienomis šokinėjančių šešėlių jos akys panašios į dvi juodas skyles.

Mijako guli užsimerkusi, ir aš iškart suprantu, kad ji mirusi.

Gerklę smaugia nederamas isteriškas juokas. Norėdama jį nuginti klausiu:

– Ar ji...

– Taip, – sausai taria Juodė.

– Kada?

– Gerai nežinau. Buvau užmigusi. – Juodė persibraukia pirštais akis. – Kai pabudau, jau nekvėpavo.

Mano kūną išpila karštis, paskui sukausto ledas. Nežinau, ką sakyti, todėl tiesiog stoviu stengdamasi nežiūrėt į Mijako. Ji virtusi statula, žmogaus šešėliu – liga taip išdžiovino veidą, jog liko vien oda aptraukta kaukolė. Galiu galvoti tik apie jos rankas; vos prieš kelias dienas jos tyliai mušė ritmą į stalo kraštą, pritardamos Saros dainavimui. Jos buvo pilnos gyvybės, vikrios ir greitos lyg kolibrio sparneliai.

Gerklę ima smaugti ašaros.

– Aš... kaip gaila.

Patylėjusi Juodė sako:

– Nereikėjo man jos siųsti vandens. Sakė, kad nekaip jaučiasi. Turėjau leisti jai pailsėti.

– Negali savęs kaltinti, – tariu.

– Kodėl gi?

Juodė atsisuka į mane. Atrodo tokia jauna, tokia drąsi, atkakli, visai kaip mano pusseserė Dženė, kai teta Kerolė liepdavo jai ruošti pamokas. Turiu sau priminti, kad Juodė ir yra jauna, dvidešimt vienų metų, vos trejais metais vyresnė už mane. Tačiau Tyrai žmogų sendina.

Įdomu, kiek aš čia ištversiu?

– Todėl, kad nesi kalta. – Juodės akių nematau, todėl nervinuosi. – Negalima taip graužtis.

Juodė atsistoja delnu pridengusi žvakės liepsną.

– Lena, mes esame šiapus sienos, – praeidama taria pavargusiu balsu. – Nejau dar nesupratai? Negali nurodinėti man, ką jausti ir ko ne.

Kitą dieną ima snigti. Per pusryčius Sara tyliai verkia palinkusi prie avižinės košės. Ji draugavo su Mijako.

Žvalgai išėjo prieš penkias dienas: Smigis, Medžioklis, Tarakonas, Elnias, Lai ir Voverinas. Jie išsinešė vienintelį kastuvą – maisto atsargoms užkasti. Taigi mes surankiojame visas medines ir metalines nuolaužas, tinkamas žemei kasti.

Dar gerai, kad sninga silpnai, vėlų rytą prisnigta vos pusė colio, bet labai šalta, žemė kaip akmuo. Pusvalandį kapoję ir gremžę padarėm tik negilią įdubą, o jau esam šlapi nuo prakaito – aš, Juodė ir Gervas. Sara, Mėlynė ir dar keli sodybos gyventojai, susispietę į krūvą, stovi atokiau drebėdami nuo šalčio.

– Nieko nebus, – atsidūsta Juodė. Sviedžia ant žemės sulenktą gelžgalį, kurį naudojo kaip kastuvą, ir piktai paspiria. – Turėsime ją sudeginti.

– Sudeginti? – išsprūsta man nespėjus susigriebti. – Negalime jos deginti. Tai...

Juodė atsisuka į mane, žybteli akimis.

– Sakai? O ką tu siūlai? A? Gal nori ją palikti tame kambaryje?

Šiaip jau, Juodei pakėlus balsą, aš traukiuosi, tačiau dabar nepasiduodu.

– Ji nusipelnė būti palaidota, – tariu kuo tvirtesniu balsu.

Juodė dviem plačiais žingsniais žengia prie manęs.

– Nereikalingas jėgų švaistymas, – sušnypščia ji, ir aš suvokiu, jog ji ne tik įtūžusi, bet ir apimta nevilties. Prisimenu, kaip girdėjau ją Smigiui sakant, jog šį kartą niekas nemirs. – Turime jas taupyti.

Nusigręžusi nuo manęs, ji garsiai visiems paskelbia:

– Reikės ją sudeginti.

Mes suvyniojame Mijako į paklodes, kurias naktį Juodė skalbė. Galbūt jau tada žinodama, kokiam tikslui jos bus panaudotos. Man neina iš galvos mintis, kad tikriausiai apsivemsiu.

– Lena, imk už kojų, – įsako Juodė.

Imu. Jos kūnas daug sunkesnis, negu atrodė. Negyva pasidarė kaip švino pripilta. Aš širstu ant Juodės, taip įtūžtu, kad galėčiau spjauti jai į veidą. Štai prie ko priėjome. Štai kaip gyvename Tyruose: badaujame, mirštame, susukame draugus į palaikes paklodes ir deginame miško tankmėje. Suprantu, Juodė nekalta, kalti žmonės kitapus sienos, zombiai, kadaise buvę man artimi, bet pyktis neatslūgsta, kaip ugnis degina gerklę.

Už ketvirčio mylios nuo sodybos yra griovys, juo, regis, kadaise tekėjo upelis. Mes nunešame ten Mijako, ir Juodė apšlaksto ją benzinu, labai taupiai, nes šito gero turime nedaug. Sninga jau smarkiau. Iš pradžių Mijako palaikai niekaip neužsidega. Mėlynė ima raudoti, Močiutė skubiai nutempia ją tolyn.

– Tyliau, Mėlyne, – maldo ji mergaitę. – Visiems ir taip sunku.

Mėlynė įsikniaubia į per didelę Močiutės velvetinę striukę, ir rauda virsta slopiu kūkčiojimu. Sara stovi išbalusi ir tylėdama dreba.

Juodė dar aplaisto Mijako benzinu ir pagaliau ją uždega. Griovį užpildo aitrūs dūmai, dvokia degančiais plaukais; garsas irgi šiurpus, tarsi kas plėštų nuo kaulų mėsą. Juodė net nepajėgia tarti atsisveikinamojo žodžio, ima žiaukčioti. Atsuku nugarą degančiam lavonui, akyse ašaros, nežinau, iš pykčio ar nuo dūmų.

Mane staiga apima nenumaldomas noras kasti, kapoti žemę, ką nors laidoti. Nieko nematydama prieš save grįžtu į mūsų požemį. Ne iš karto, bet vis dėlto surandu medvilninius šortus ir senus, sudriskusius marškinėlius, kuriais vilkėdama patekau į Tyrus. Šitais marškinėliais plauname indus. Šie daiktai – viskas, kas liko iš mano senojo gyvenimo.

Visi kiti susirinkę virtuvėje. Gervas kursto krosnį. Juodė užkaitė vandens, be abejo, kavai. Sara maišo nuo drėgmės išsikraipiusias, užsirietusiais kampučiais kortas. Visi tyli.

– Ei, Lena, – man einant koridoriumi, tylą nutraukia Sara. Šortus ir marškinėlius susikišau po striuke ir laikau prispaudusi prie pilvo. Kažkodėl nenoriu, kad kas žinotų, ką ketinu daryti. Ypač Juodė. – Nenori palošti bridžo?

– Ne dabar, – atkertu.

Be viso kito, Tyrai žmones daro piktesnius. Piktesnius ir žiauresnius.

– Galime lošti ką nors kita, pavyzdžiui...

– Sakiau, ne.

Ir aš paknopstom puolu laiptais į viršų, kad nematyčiau, kaip mano žodžiai Sarą užgavo.

Paviršiuje oras tirštas nuo sniego. Pirmą akimirką nuo šalčio apspangstu, nieko nesigaudau. Viską dengia sniego sluoksnis. Vis dar užuodžiu degančius Mijako palaikus. Man atrodo, kartu su snaigėmis ore sukasi ir jos pelenai. Jie užklos mus miegančius, užneš kelią į viršų, ir mes uždusime po žeme.

Sodybos gale auga kadagys, prie jo rytais baigiu ir pradedu bėgti. Po juo sniego dar nėra, vos vos pabarstyta.

Čia ir pradedu kasti.

Draskau žemę pirštais. Pyktis ir netekties sielvartas temdo akis, regos laukas virsta siauru tuneliu. Visiškai nejaučiu nei šalčio, nei skausmo. Po nagais lenda žemės ir kraujas, bet man nusispjaut. Čia, po kadagio krūmu, aš užkasu tai, kas liko iš manęs.

Mijako sudeginome prieš dvi dienas, tačiau snygis nesiliauja. Juodė kasdien dairosi į dangų ir panosėj keikiasi. Jau laikas keliauti. Jau grįžo Lai ir Voverinas, pirmieji žvalgai. Visa manta supakuota, bet mes tebegaudome upėje siuntas, tebeieškome miške maisto, stengiamės ką nors sumedžioti. Bet maišo sniegas – visi žvėrys tūno savo urvuose.

Kai tiktai grįš visi žvalgai, leisimės į kelią. O jie gali pasirodyti bet kurią dieną. Taip mes raminame Juodę, kad nustotų nerimauti. Sniegas krinta tyliai, ramiai, paversdamas pasaulį baltais pusnynais.

Kiekvieną dieną aš tikrinu lizdus. Apledėjusiais medžiais daug sunkiau lipti. Po tokių žygių grįžus į požemį atsileisdami pirštai skaudžiai tvinksi. Jau kelias savaites siuntos ateina reguliariai, nors kartais jos įšąla seklumose. Tada jas tenka krapštyti šluotkočiais. Tarakonas su Elniu grįžta į sodybą nusikamavę, bet patenkinti. Pagaliau nustoja snigti. Dabar lieka sulaukti Medžioklio ir Smigio.

Ir štai vieną dieną lizduose pasirodo geltoni pėdsakai. Kita dieną tas pats.

Trečią dieną niekas nesikeičia, ir Juodė pasivedėja mane į šoną.

– Man neramu. Kažkas anoj pusėj ne taip.

– Gal vėl pasieniu patruliuojama, – bandau prieštarauti. – Gal paleista srovė.

Juodė purto galvą.

– Kad ir kas atsitiko, tai rimta. Visi žino, jog prasideda kraustymasis ir mums reikia sukaupti atsargų.

– Neabejoju, kad paprastas vėlavimas, – sakau. – Pamatysi, kaip rytoj gausime siuntą.

Juodė vėl purto galvą.

– Mes negalime ilgiau laukti, – kimiai taria. Ir man aišku, jog ji turi galvoje ne tik maisto atsargas. Ji galvoja apie Medžioklį ir Smigį.

Kitą dieną dangus blyškiai melsvas, per medžių šakas šviečianti neįprastai šilta saulė ledą paverčia srauniais upeliukais. Sniegas atnešė tylą, tačiau dabar miškas vėl atgijo, lyg jam būtų nuimtas antsnukis, – čirškia paukščiai, čiurlena vanduo, girgžda medžių šakos.

Visi nusiteikę puikiai, išskyrus Juodę. Ji nuolat dairosi į dangų ir murma sau po nosimi:

– Tuoj subjurs.

Brisdama per sniegą tikrinti lizdų taip sukaistu, jog turiu nusivilkti striukę ir užsirišti ant pusiaujo. Jaučiu, kad lizdai šiandien bus žali. Jie bus žali, atplauks siunta, sugrįš žvalgai ir visi iškeliausime į pietus. Akinantys spinduliai šokinėja apledijusiomis šakomis leisdami raudonus, žalius, geltonus saulės zuikučius.

Pasiekusi medžius atsirišu striukę ir užmetu ant žemiausios šakos. Laipioti jau įgudau, pats kūnas lengvai susiranda patogiausią kelią į viršų. Krūtinę užlieja kažkoks seniai nepažintas džiugesys. Iš toli sklinda neaiškus ūžesys, tarsi tylus žiogų čirškimas vasarą.

Priešais mus atsiveria visas pasaulis, beribė erdvė be sienų ir užtvarų, be draudimų. Mūsų niekas nesulaikys. Ir viskas bus gerai.

Lizdai jau visai arti. Apčiuopusi koja patikimą atramą prisitraukiu prie paskutinės šakos.

Ir tada pro mane švysteli šešėlis – taip staigiai, kad vos neišdrimbu iš medžio. Nugara pašiurpsta, kai į ją dvelkteli ledinis laisvo kritimo gūsis, bet vis dėlto įstengiu išsilaikyti. Širdis lipa pro gerklę, niekaip negaliu atsikratyti tos akimirkos siaubo.

Mane nugąsdino ne šešėlis.

Tai buvo paukštis. Juodas paukštis nutupia į lizdą, blaškosi, lipa ant lizdo krašto palikdamas spalvotus pėdsakus, viską terliodamas dažais.

Raudonais, raudonais, raudonais.

Daugybė raudonų pėdelių. Tarp šakų šmėsčioja juodos plunksnos, storai ištepliotos raudonais dažais.

Raudona – vadinasi, reikia bėgti.

Neprisimenu, kaip išlipu iš medžio. Paklaikusi iš baimės slystu ir šliuožiu praradusi visą lengvumą ir judesių grakštumą. Raudona reiškia, kad reikia bėgti. Iki žemės likus geram metrui plumpteliu į sniego pusnį. Šaltis lenda po džinsais ir megztiniu. Pastvėrusi striukę darau, kaip liepė Medžioklis: pasileidžiu bėgti, bėgu per spindintį, žėrintį tirpstančio ledo pasaulį tarsi su akidangčiais, nematydama kelio. Kiekvienas žingsnis reikalauja visų jėgų, jaučiuosi, lyg sapnuočiau košmarą, kai stengiesi pabėgti, bet neįstengi nė pajudėti.

Dabar mano girdėtas ūžesys darosi garsesnis – ir jau nė kiek nepanašus į žiogų čirškimą. Veikiau į širšių dūzgimą.

Variklių gausmą.

Pūškuoju į sodybą degančiais plaučiais, plyštančia širdimi, akyse ašaros. Norisi rėkti, norisi, kad išaugtų sparnai. Dar pamanau, gal čia kokia klaida, gal nieko blogo neatsitiks.

Tada gausmas virsta kriokimu ir išvystu, kaip virš medžių pirmas lėktuvas perplėšia dangų. Rėkdamas.

Bet ne. Rėkiu aš, ne lėktuvas.

Rėkdama bėgu toliau. Rėkiu, kai nukrinta pirmoji bomba ir Tyrus apsemia ugnis.

dabar

Atsimerkiu, ir mane perveria skausmas. Regiu tik mirguliuojančių spalvų spiečių. Persigąstu. Nesuprantu, kur aš, kas atsitiko, bet pamažu mane supantis pasaulis įgauna aiškias formas. Esu kambaryje be langų. Sienos akmeninės. Guliu siauroje geležinėje lovoje. Nesusigaudau – gal aš kartais parsiradau į sodybą ir buvau paguldyta ligonių kambaryje?

Ne. Šis kambarys mažesnis ir purvinesnis. Nėra kriauklės, tik kibiras stovi kertėje, o pati guliu ant dėmėto plono čiužinio be jokios paklodės.

Pradedu prisiminti. Mitingas Niujorke; metro stoties durys; baisus nužudytųjų apsaugininkų vaizdas. Prisimenu kimų balsą: „Ne taip greitai.“

Bandau sėstis, bet iškart atšlyju ir užsimerkiu: baisus skausmas lyg peilis smeigia į akis iš vidaus.

– Nuo vandens bus geriau.

Vis dėlto atsisėdu ir, nepaisydama skausmo, staigiai atsisuku į balsą. Siauroje lovelėje man už nugaros sėdi Džulianas Fainemenas; atsirėmęs galva į sieną žiūri į mane pro nuleistus vokus. Atkiša man skardinį puodelį.

– Jie anksčiau atnešė, – sako.

Per jo veidą nuo antakio iki smakro eina siauras sukrešėjusio kraujo ruožas, o kairėje kaktos pusėje, po pat plaukų linija, didelė mėlynė. Kambary dega viena maža lemputė, jos baltoje šviesoje jo plaukai šiaudų spalvos.

Skubiai žvilgteliu į duris už jo nugaros, bet jis papurto galvą.

– Užrakintos.

Aišku. Esame kaliniai.

– Kas jie? – klausiu, nors atsakymą žinau.

Tikriausiai mus sučiupo maitėdos. Siaubas, kurį mačiau tunelyje... Pakartas apsaugininkas, kitas – nudurtas į nugarą... Daugiau niekas, tik maitėdos galėjo taip padaryti.

Džulianas vėl purto galvą. Pastebiu, kad jo kaklas nusėtas kraujosruvomis. Taigi bandyta jį smaugti. Džulianas likęs be švarko, marškiniai perplėšti. Panosėj pridžiūvę kraujo, prilašėję ir ant marškinių. Tačiau jis atrodo stebėtinai ramus. Puodelį laikanti ranka nedreba.

Tik akyse, nepakeliamai mėlynose akyse įžiūriu nerimą ir įtampą.

Siekiu puodelio, bet Džulianas jį truputėlį atitraukia.

– Aš tave prisimenu, – sako. – Iš susirinkimo. – Jo akyse šmėsteli neaiškus jausmas. – Buvai palikusi pirštinę.

– Aha, – murmteliu ir vėl siekiu puodelio.

Vanduo atsiduoda bala, bet jį gerti – tikra palaima. Po pirmo gurkšnio suprantu, kad niekada gyvenime dar taip nenorėjau gerti. Vargu ar tiek vandens, kiek yra puodelyje, numalšins troškulį. Makteliu kone visą vienu užsivertimu, tačiau spėju pagalvoti, kad gal ir Džulianas nori gerti. Trupučiukas liko, ir aš duodu jam.

– Gali pabaigti, – taria jis, ir aš daugiau nesiūlau. Gerdama jaučiu jo žvilgsnį, o atitraukusi nuo lūpų puodelį matau, kad jis spokso į tritaškį randą man už ausies. Atrodo, išgydytosios žymė jį nuramina.

Stebuklas, bet mano kuprinė tebėra. Kažkodėl maitėdos ją man paliko. Tai įkvepia vilties. Jie, aišku, baisūs piktadariai, bet veikiausiai nelabai įgudę grobti žmones. Išimu iš kuprinės javainių batonėlį, bet pagalvojusi vėl įsidedu. Kol kas neišbadėjusi, o juk nežinia, kiek dar reikės sėdėti šitame žiurkių urve. Tyruose išmokau: jeigu dar gali kentėti, kentėk. Ateis laikas, kai nebeištversi.

Visi kiti daiktai – „Ssilvos knyga“, idiotiškas Smigio skėtis, butelis nuo vandens, kurį išgėriau dar važiuodama autobusu į Manhataną, blakstienų tušo tūbelė, tikriausiai įmesta Juodės, gulinti ant paties dugno, – yra visiškai nenaudingi. Dabar suprantu, kodėl maitėdos nepaėmė kuprinės. Ir vis dėlto viską išimu ir tvarkingai išdėlioju ant lovos, tada kuprinę apverčiu ir kratau, tarsi iš jos galėtų iškristi peilis, atsuktuvas ar dar kokia išsigelbėjimo priemonė.

Nieko. Ir vis tiek turėtų būti koks būdas, kaip iš čia ištrūkti.

Atsistoju, einu prie durų sulenkdama kairę ranką. Alkūnės skausmas kiek atlėgo, virto buku tvinksėjimu. Vadinasi, nesulaužyta, dar vienas geras ženklas.

Mėginu duris. Kaip ir sakė Džulianas, užrakintos, be to, geležinės, spynos neišlauši. Jų apačioje mažutės durelės, kokios būna įtaisytos katėms vaikščioti. Atsitūpusi įdėmiai jas apžiūriu. Sprendžiant iš vyrių, jos irgi atidaromos iš anos pusės.

– Pro ten įkišamas vanduo, – paaiškino Džulianas. – Ir valgis.

– Valgis? – Negaliu patikėti savo ausimis. – Jie tau davė valgyt?

– Truputį duonos. Ir saujelę riešutų. Viską suvalgiau. – Džulianas nuleidžia akis. – Nežinojau, kada tu atsipeikėsi.

– Nesvarbu, – tariu. Atsistojusi pradedu apžiūrinėti sienas – gal rasiu kokį plyšį, įskilimą, šiaip kokią silpną vietą, pro kurią galėtume pabėgti. – Ir aš būčiau taip padariusi.

Valgis, vanduo, požeminė kamera. Tokia tikrovė. Tai, kad kamera po žeme, galima suprasti iš pelėsių palubėje, tokie patys nuolat užaugdavo mūsų požemyje.

Iš esmės tai reiškia, jog esame palaidoti.

Bet jeigu jie būtų norėję mus nužudyti, seniai būtų nužudę. Irgi aiškus faktas.

Vis dėlto maža paguoda. Jei maitėdos tebelaiko mus gyvus, vadinasi, rengia ką nors baisesnio už mirtį.

– Ką tu prisimeni? – klausiu Džulianą.

– Ką?

– Ką tu prisimeni? Apie išpuolį mitingo pradžioje. Triukšmą, kvapus, kaip viskas vyko?..

Žiūriu tiesiai į jį, neatlaikęs mano žvilgsnio, jis nusuka akis. Kurgi ne, tiek metų muštruotas – lyčių atskirtis, saugumo principai, trys didžiosios taisyklės: atstumas, abejingumas, santūrumas. Man knieti jam priminti, kad nedraudžiama žiūrėti į akis išgydytam asmeniui, bet kažkaip kvaila tokioje vietoje aiškinti, kas galima ir kas ne.

Džulianas tikriausiai neįstengia pripažinti to, kas jam atsitiko, todėl toks ramus. Atsidusdamas persibraukia plaukus.

– Kad nieko neprisimenu.

– O tu pasistenk.

Džulianas kraipo galvą lyg mėgindamas išjudinti atmintį, vėl atsiremia į sieną ir įbeda akis į lubas.

– Kai į mitingą įsiveržė Nelegalai...

Nejučia susiraukiu išgirdusi šį žodį. Prikandu lūpą, kad neiškentusi jo nepataisyčiau: maitėdos, o ne Nelegalai. Nereikia jų painioti.

– Toliau, – paraginu jį.

Aš einu pasieniu braukdama delnais per betoną. Pati nežinau, ko tikiuosi. Mes spąstuose, viskas aišku ir paprasta. Bet jaučiu, kad Džulianui bus lengviau kalbėti, jeigu nežiūrėsiu į jį.

– Bilas ir Tonis, mano tėčio apsaugininkai, stvėrė mane ir nutempė prie atsarginio išėjimo – metro stoties durų. Mes iš anksto buvome jas pasirinkę, jeigu atsitiktų kas negero. Turėjome pasislėpti tuneliuose, o vėliau išeiti ir susitikti su tėvu. – Tardamas žodį „tėvu“, jis truputį užsikerta, bet kostelėjęs pasakoja toliau: – Viduje buvo tamsu. Tonis nuėjo ieškoti žibintų. Buvo iš anksto jų parūpinęs. Tada išgirdome... išgirdome riksmą ir tokį garsą... garsą, lyg kas būtų perskėlęs riešuto kevalą.

Džulianas sunkiai nuryja seilę. Akimirką man pasidaro jo gaila. Jis daug iškentėjo, ir per tokį trumpą laiką. Tačiau primenu sau, jog jis ir jo tėvas kalti, kad esama maitėdų, jie atsirado dėl jųdviejų veiklos. ABD ir kitos panašios organizacijos išstūmė, ištrėmė iš mūsų pasaulio visus jausmus. Bijodami išsiveržimo kumščiais užkimšo geizerį. Tačiau slėgis viduje didėja ir sprogimas neišvengiamas.

– Tada Bilas nuėjo žiūrėti, ar Toniui neatsitiko ko blogo. Liepė man niekur neiti. Aš laukiau. Ir staiga – iš užpakalio kažkas sugniaužė gerklę ir pradėjo smaugti. Akyse viskas ėmė plaukti. Mačiau, kaip kažkas artinasi, bet veido neįžiūrėjau. Paskui tas kažkas man smogė. – Jis rodo į savo nosį ir marškinius. – Aš netekau sąmonės. Atsipeikėjau čia. Šalia tavęs.

Aš per tą laiką baigiau tikrinti mūsų kamerą, bet sėstis negaliu, nervai neleidžia, todėl vis vaikštau po patalpą įsmeigusi akis į grindis.

– Daugiau nieko neprisimeni? Jokių garsų ar kvapų?

– Ne.

– Niekas nieko nesakė? Nesikreipė į tave vardu?

Patylėjęs Džulianas atsako:

– Ne.

Nežinau, jis meluoja ar ne, bet spausti nenoriu. Mane staiga užgula baisus nuovargis. Skausmas vėl plėšia galvą, spalvotais fejerverkais sproginėja akyse. Aš sunkiai susmunku ant grindų, pritraukiu prie krūtinės kelius, apglėbiu.

– Ir kas toliau? – klausia Džulianas. Jo balse išgirstu neviltį. Ne, jis neatsisako pripažinti to, kas įvyko. Ir visiškai nėra toks ramus, kaip gali atrodyti. Jis bijo, bet stengiasi baimę įveikti.

Aš atsišlieju į sieną ir užsimerkiu.

– Toliau lauksime.

Neįmanoma suprasti, kiek valandų, ir išvis – diena ar naktis. Elektros lemputė palubėje viską nušviečia vienoda balta šviesa. Slenka valandos. Na, Džulianas bent jau moka tylėti. Sėdi ant lovos ir, jeigu aš nežiūriu į jį, stebi mane. Tikriausiai pirmą kartą gyvenime taip ilgai vienas būna su bendraamže mergina. Jaučiu, kaip jo žvilgsnis klaidžioja mano plaukais, kojomis ir rankomis, lyg būčiau koks retas gyvūnas zoologijos sode. Net norisi apsivilkti striuke, nors kiek prisidengti, bet kameroje per daug karšta, nesivelku.

– Kada tau daryta procedūra? – pagaliau klausia Džulianas.

– Lapkritį, – atsakau negalvodama. Pati vis narplioju tuos pačius klausimus. Kodėl mes čia įkalinti? Kodėl palikti gyvi? Dėl Džuliano aišku. Jis šio to vertas. Jie gali pareikalauti už jį išpirkos. Bet aš visiškai bevertė. Ir todėl man labai baisu.

– Ar skaudėjo? – vėl klausia Džulianas.

Žiūriu į jį ir vėl stebiuosi, kokios giedros jo akys, tarsi skaidrus upės vanduo, numargintas violetiniais ir tamsiai mėlynais šešėliais.

– Nelabai, – pameluoju.

– Nekenčiu ligoninių, – taria jis nusisukdamas. – Laboratorijų, mokslininkų, gydytojų. Visko.

Valandėlę tvyro tyla.

– Bet argi jau nesi su visu tuo apsipratęs? – klausiu, nes man tikrai įdomu.

Džulianas pašnairuoja į mane, virpteli lūpų kertelė – bando šyptelėti.

– Manau, yra dalykų, su kuriais neįmanoma apsiprasti, – sako jis.

Nežinau kodėl, bet staiga prisimenu Aleksą, ir man suspaudžia skrandį.

– Turbūt taip, – pritariu.

Paskui tylą sudrumsčia kažkoks garsas. Aš guliu lovoje, kad be reikalo neeikvočiau jėgų, tačiau dabar atsisėdu.

– Kas čia? – klausia Džulianas, bet aš kilsteliu ranką įspėdama, kad tylėtų.

Už durų artėja žingsniai. Tada sugirgžda geležiniai vyriai ir atsiveria kačių landa.

Norėdama bent viena akimi pamatyti, kas mūsų kalintojai, puolu nuo lovos ant grindų skaudžiai susitrenkdama dešinį petį. Pro angą tarškėdamas įslenka padėklas ir geležinės durelės užsitrenkia. Aš sėdžiu trindamasi petį.

– Velnias!

Lėkštėje guli dvi storos riekės duonos ir keli džiovintos jautienos bryzeliai. Dar gavome metalinę gertuvę vandens. Visai neblogai, ypač kai prisimenu, ko teko valgyti Tyruose.

– Ką nors spėjai pamatyti? – klausia Džulianas.

Aš tik papurtau galvą.

– Na, jei ir būtum pamačiusi, vargu ar turėtume iš to kokios naudos.

Akimirką padvejojęs, Džulianas nuslysta nuo lovos ir atsisėda ant grindų šalia manęs.

– Žinojimas visada praverčia, – atšaunu gal kiek per griežtai.

Tai dar viena taisyklė, kurią išmokau iš Juodės. Džulianas, aišku, to negali suprasti. Tokie kaip jis nenori nieko žinoti, nenori galvoti ar rinktis. Tai jų gyvenimo pagrindas.

Mes tuo pačiu metu siekiame gertuvės, ir mūsų rankos susiliečia virš padėklo. Džulianas savąją atitraukia lyg nudegintas.

– Gerk, – raginu jį.

– Tu pirma, – nesutinka jis.

Paimu vandenį ir geriu mažais gurkšneliais, nenuleisdama akių nuo Džuliano. Jis laužo duoną. Matyt, nori, kad kuo ilgiau užtektų. Tikriausiai išalkęs.

– Pasiimk ir mano dalį, – sakau.

Net nežinau, kodėl nusprendžiu atiduoti jam duoną. Neprotingai darau. Norint iš čia ištrūkti reikės daug jėgų.

Jis žiūri. Keista, nors plaukai šviesūs, akys mėlynos, bet blakstienos juodos ir tankios.

– Tikrai?

– Imk tiktai, – burbteliu ir vos nepriduriu: „Kol neapsigalvojau.“

Antrą riekę jis sumaumoja godžiai, kimšdamas į burną abiem rankom. Jam suvalgius duoną atkišu gertuvę, jis paima, bet gerti delsia.

– Nuo manęs neužsikrėsi, nebijok, – raminu jį.

Jis krūpteli, lyg ilgai būtume sėdėję tylėdami, o aš dabar nutraukusi tylą.

– Ką?

– Liga. Amor deliria nervosa. Nuo manęs neužsikrėsi. Aš nepavojinga. – Kadaise man šitaip kalbėjo Aleksas. Veju šiuos prisiminimus, suvarau į tamsiausią užkaborį. – Be to, ir šiaip per vandenį ir maistą negalima užsikrėsti. Tai vis prasimanymai.

– Galima užsikrėsti... bučiuojantis, – patylėjęs pareiškia Džulianas.

„Bučiuojantis“ jam sunkiai sekasi ištarti, šis žodis labai retai minimas, nebent privačiuose pokalbiuose.

– Tai visai kas kita.

– Man visiškai nerūpi, – narsiai rėžia Džulianas ir, lyg norėdamas tai įrodyti, patraukia iš gertuvės didelį gurkšnį.

– O kas rūpi?

Imu mėsos ir atsišliejusi į sieną imu lėtai kramtyti.

Džulianas nežiūri į mane.

– Man labai nedaug teko būti su...

– Su mergaitėmis?

Jis papurto galvą.

– Ne tik. Su visais bendraamžiais.

Mūsų žvilgsniai trumpam susiduria, ir man nueina per širdį. Jo akys persimainė – krištolinis upės vanduo tapo gilesnis, išsiliejo, virto žalios, auksinės ir violetinės spalvos verpetu.

Atrodo, Džulianas suprato leptelėjęs ko nereikia. Jis atsistoja, eina prie durų, grįžta. Kiek būnu kameroje, pirmas ženklas, kad jis jaudinasi. Visą dieną laikėsi nepaprastai ramiai.

– Kaip manai, kodėl jie mus laiko? – klausia jis.

– Turbūt dėl išpirkos.

Man tai vienintelis logiškas paaiškinimas.

Liesdamas prakirstą lūpą, Džulianas svarsto mano žodžius.

– Mano tėvas sumokės, – po kurio laiko taria. – Aš reikalingas organizacijai.

Nieko nesakau. Pasaulyje be meilės žmonių santykiai grindžiami jų vertingumu, nauda, prievolėmis, skaičiais ir faktais. Žmonės sveriami, matuojami, įkainojami, ir siela virsta dulkėmis.

– Bet jis nenorės derėtis su Nelegalais, – priduria Džulianas.

– Tu negali žinoti, kad jie mus pagrobė, – skubiai tariu ir iškart pasigailiu. Netgi čia, kameroje, Lena Morgana Džouns privalo elgtis pagal savo legendą.

Džulianas susiraukia.

– Juk matei juos per mitingą, ar ne? – Man nieko neatsakius kalba toliau: – Nežinau. Gal ir gerai, kad šitaip atsitiko? Gal dabar žmonės supras, ką ABD stengiasi dėl jų padaryti? Supras, kodėl tai būtina?

Džulianas kalba tarsi kreipdamasis į didelę minią. Įdomu, kiek kartų jam buvo kalami į galvą šitie žodžiai, šitos mintys. Ar bent vieną sykį visu tuo suabejojo?

Staiga man pasidaro bloga nuo jo: jis taip tvirtai įsitikinęs, jog pažįsta pasaulį, tarsi visas gyvenimas galėtų būti išnarstytas po kaulelį kaip koks gyvis laboratorijoje ir užklijavus etiketes suskirstytas į lentynas. Bet aš nesiginčiju. Lena Morgana Džouns neturi teisės nusimesti kaukės.

– Tikiuosi, taip ir bus, – karštai pritariu jam, tada grįžtu į lovelę ir atsigulu. Kad Džulianas suprastų, jog pokalbis baigtas, nusisuku į sieną ir susiriečiu, bet keršydama mintyse į betoną vien lūpomis kartoju senus uždraustus žodžius, kurių mane išmokė Juodė. Jie paimti iš vienos senųjų religijų:

Viešpats – mano Ganytojas, man nieko netrūksta.

Žaliose pievose jis mane guldo, prie ramių vandenų gano.

Jis atgaivina mano gyvastį ir veda teisumo takais, kaip dera jo vardui.

Nors einu per tamsiausią slėnį, nebijau jokio pavojaus, nes tu būsi su manimi...1

Vienu tarpu užmiegu. Atsibundu juodumoje ir vos nerikteliu. Elektra kameroje išjungta, mes gulime visiškoje tamsoje. Man karšta ir tvanku; vilnonę antklodę nuspyrusi į kojūgalį džiaugiuosi vėsuma.

– Negali miegoti? – netikėtai nuskamba Džuliano balsas. Jis ne savo lovoje. Vos įžiūriu tamsų jo siluetą.

– Aš miegojau, – sakau. – O tu?

– Ne, – sako jis jau švelniau, tarsi tamsa būtų sugėrusi balso aštrumą. – Kvaila, bet...

– Kas bet?

Mano galvoje, kažkur sąmonės pakraštėlyje, tebešmėkščioja sapno atplaišos. Aš sapnavau Tyrus. Ten buvo ir Juodė, ir Medžioklis.

– Aš sapnuoju baisius sapnus. Košmarus, – matyt, sumišęs paskubom aiškina Džulianas. – Kiekvieną naktį.

Akimirksnį man atrodo, lyg krūtinėje būtų trūkusi kietai įtempta styga, bet tuoj pat pasistengiu nuslopinti šį jausmą. Mes su Džulianu esame priešingose barikadų pusėse. Negali būti nė kalbos apie tarpusavio užuojautą.

– Girdėjau, po procedūros praeina, – taria jis tarsi atsiprašydamas, o man pasidaro smalsu, ar jam atėjo į galvą akivaizdi mintis: jeigu liksiu gyvas...

Aš tyliu. Džulianas kosteli.

– O kaip tau? – klausia. – Ar sapnuodavosi košmarai? Na, iki procedūros.

Galvoju apie šimtus tūkstančių išgydytųjų. Dabar jie miega savo santuokinėse lovose nieko nesapnuodami, jų smegenis gaubia maloni tuštumos migla.

– Niekada, – atsakau, vėl apsikloju antklode ir apsimetu mieganti.

1 Ps 23, 1–4. Vertė A. Rubšys.

tada

Nėra laiko kraustytis iš sodybos taip, kaip buvome planavę. Stveriame viską, ką spėjame pastverti, ir bėgame, o už mūsų Tyruose siaučia liepsnos ir dūmai. Laikomės arčiau upės tikėdamiesi, kad vanduo išgelbės, jeigu ugnis ims plėstis.

Juodė neša Mėlynę, perbalusią ir padėrusią iš siaubo. Aš vedu už rankos Sarą. Sara be garso verkia. Ji nespėjo šilčiau apsivilkti, todėl Lai apsiautė ją savo didžiule striuke, pati liko be nieko. Kai šaltis ima kandžiotis, mudvi su Juode pasikeisdamos skoliname Lai savo striukes. Nuo šalčio ašaroja akys ir stingsta viduriai.

Mums už nugarų verda pragaras.

Iš sodybos išsigelbėjo penkiolika žmonių. Trūksta Močiutės ir Voverino, niekas neprisimena juos matęs, kai paknopstomis sprukom iš savo slėptuvės. Viena bomba sprogo visai netoli. Ligonių kambario siena išgriuvo, į koridorių pasipylė akmenys ir žemės. Tada prasidėjo visiškas chaosas.

Nuskridus lėktuvams pasirodė sraigtasparniai. Jau kelias valandas jie suka virš mūsų galvų sraigtais kapodami orą, drebindami savo birbimu. Jie purškia Tyrus chemikalais. Šie degina gerklę, graužia akis, dusina. Iš marškinėlių ir šluosčių pasidarome kaukes ir toliau bėgame per nuodingą miglą.

Pagaliau pasidaro pernelyg tamsu, ir jie antskrydį baigia. Vakarinis dangus aptrauktas dūmais. Miškas traška nuo griūvančių liepsnos pakirstų medžių, tačiau mums pavyko paupiu pabėgti nuo gaisrų. Ir Juodė nutaria, jog jau galima sustoti poilsio ir paskaičiuoti, ką pavyko išgelbėti.

Turime tik ketvirtį sukauptų maisto atsargų – ir jokių medikamentų.

Gervas mano, kad turėtume grįžt į sodybą maisto.

– Su tiek, kiek turime, niekaip nepasieksime tikslo, – tvirtina jis.

Matau, kaip dreba Juodė, mėgindama įkurti laužą. Ji vos nulaiko degtuką, matyt, sugrubo rankos. Savųjų seniai nejaučiu.

– Negi dar nesupranti? – sako Juodė. – Sodybos nebėra. Ten grįžti negalime. Šiandien jie planavo mus galutinai nušluoti nuo žemės paviršiaus. Jeigu Lena nebūtų įspėjusi, būtume žuvę.

– O kaip Smigis su Medžiokliu? – spiriasi Gervas. – Ką jie darys sugrįžę mūsų?

– Velniai griebtų, Gervai, nustok.

Iš pykčio Juodė pakelia balsą, ir Mėlynė, pagaliau užmigusi, susirietusi po keliomis antklodėmis, mėšlungiškai krūpteli. Juodei vis dėlto pavyko įkurti ugnį. Atsistojusi ji žengteli atgal ir žiūri į pirmus liepsnos liežuvėlius.

– Turės patys savimi pasirūpinti, – jau ramiau taria ji. Ji įstengė susivaldyti, bet vis tiek jos balse girdžiu skausmą ir baimę. – Eisime be jų.

– Griausmas, šitaip negalima, – piktinasi Gervas, bet vangokai. Jis supranta, kad Juodė teisi.

Ji dar ilgai stovi prie laužo, o kiti tuo laiku neskubėdami rengia stovyklavietę: iš kuprinių sukrauna užtvarą nuo vėjo, iškrauna ir rūšiuoja pasiimtą maistą skirstydami mažesnėmis porcijomis. Priėjusi prie Juodės kurį laiką stoviu. Noriu apkabinti ją, bet negaliu to padaryti. Juodė tokių dalykų nepakenčia. Gal ir keista, bet jaučiu, jog šiuo metu jai kaip niekada reikalingas jos atšiaurumas.

Bet man vis tiek norisi ją paguosti, ir aš tyliai, kad niekas negirdėtų, sakau:

– Smigis nepražus. Jei kas ir gali bet kokiomis sąlygomis išgyventi miške, tai Smigis.

– Oi, žinau, – taria Juodė. – Dėl jo nesijaudinu, jis viską įveiks.

Bet kai ji į mane pasisuka, matau, kad jos akys negyvos, sakytum būtų uždariusi savo sielos duris, ir aš suvokiu, jog net ji netiki tuo, ką sako.

Rytas išaušta pilkas ir šaltas. Vėl pradėjo snigti. Dar niekada gyvenime taip nešalau. Trepsiu visą amžinybę, kol vėl pajuntu pėdas. Visi miegojome po atviru dangumi. Juodė sakė, kad palapinės būtų per daug aiškus taikinys, jeigu vėl grįžtų sraigtasparniai ar lėktuvai. Bet dangus tuščias, o miškas tylus. Sniegas krinta sumišęs su pelenais ir atsiduoda dūmais.

Mes patraukiame į pirmą stovyklavietę, esančią už aštuoniasdešimties mylių, kurią parengė Tarakonas ir Elnias. Iš pradžių žengiame tyliai, nuolat dirsčiodami į dangų, bet po kelių valandų atsipalaiduojame. Tebesninga, sniegas sušvelnina kraštovaizdžio kontūrus, apvalo orą, ir galų gale dūmų kvapas išsisklaido.

Po truputį pradedame šnekučiuotis tarpusavyje. Kaip jie mus surado? Kodėl užpuolė? Kodėl kaip tik dabar?

Metų metais Nelegalai galėjo pasikliauti vienu esminiu dalyku: kad išgydytųjų pasauliui jų iš principo nėra. Vyriausybė dešimtmečiais tvirtino, kad Tyruose niekas negyvena, todėl Nelegalai galėjo jaustis gana saugiai. Bet koks didelis puolimas prilygtų prisipažinimui, jog valdžia klydo.

Bet, atrodo, viskas pasikeitė.

Vėliau sužinome kodėl: Pasipriešinimo dalyviai ėmė veikti aktyviau. Jiems pabodo laukti, tenkintis smulkiais išpuoliais ir protestais. Taigi visoje šalyje prasidėjo vadinamieji Incidentai – sprogdinimai kalėjimuose, merijose ir valstybės įstaigose.

Sara, nubėgusi į priekį, grįžta ir apipila mane klausimais:

– Kaip manai, kas atsitiko Smigiui ir Medžiokliui? Manai, viskas bus gerai? Jie mus ras?

– Ššš, – griežtai nutildau ją. Bijau, kad neišgirstų Juodė, einanti pirma mūsų. – Gali būti rami. Smigis su Medžiokliu neprapuls.

– O kaip dėl Voverino ir Močiutės? Manai, jiems pavyko išsigelbėti?

Prisimenu, kaip sudrebėjo žemė, į vidų pasipylė akmenys ir žemės, kaip visi ėmė klykti apimti panikos. Toks triukšmas, visur ugnis. Bandau išgriebti iš atminties kokį nors vaizdą, kaip Voverinas su Močiute nubėga į mišką, bet prisimenu tik netylantį riksmą ir dūmuose ištirpstančius žmonių siluetus.

– Per daug klausinėji, – sakau. – Pataupyk jėgas.

Sara vis bidzeno kaip šuniukas, tačiau dabar pradėjo eiti žingsniu.

– Ar mes mirsime? – rimtai klausia ji.

– Nešnekėk kvailysčių. Ne pirmą kartą dalyvauji persikeliant.

– Bet žmonės anapus užtvaros... – Ji prikanda lūpą. – Jie juk nori mūsų mirties, ar ne?

Krūtinėje kažkas susigniaužia – baisios neapykantos spazmas. Paglostau Sarai galvą.

– Kol kas jiems nepasisekė mūsų sunaikinti, – tariu.

Įsivaizduoju, kaip kada nors nuskriesiu lėktuvu virš Portlando, virš Ročesterio, virš visų spygliuota viela aptvertų šalies miestų ir bombarduosiu, bombarduosiu, bombarduosiu. Žiūrėsiu, kaip visi pastatai virsta griuvėsiais, o žmones praryja liepsna. Tada pamatysime, kaip jiems patiks.

Akis už akį, dantis už dantį. Tik paspauskit, mes atsakysim smūgiu.

Toks dabar mūsų pasaulis.

Prie išversto medžio, riogsančio šaknimis į dangų, ant kurio Tarakonas buvo užrišęs raudoną skarelę, pasiginčiję, kur eiti, į rytus ar vakarus, pagaliau trečią dieną prieš vidurnaktį pasiekiame pirmąją stovyklavietę. Pasukę ne tuo keliu dar praradome valandą ir turėjome grįžti, bet, kai pamatėme Tarakono ir Elnio sukrautą akmenų piramidę, žyminčią, kur užkasti produktai, spiegdami iš džiaugsmo pasileidome bėgte. Nuovargio kaip nebūta.

Ketinome čia pabūti dieną, daugiausia dvi, bet Juodė buvo įsitikinusi, jog reikia užsilaikyti ilgiau, paspęsti spąstus – gal pavyks ką sugauti... Šaltis stiprėja, bus vis sunkiau ką nors sumedžioti, o turimo maisto neužteks visai kelionei į pietus.

Čia bent jau galime ramiai išskleisti palapines. Kurį laiką galėsime pamiršti, jog esame bėgliai, jog netekome draugų, o sodyboje liko šitiek atsargų. Mes užkuriame laužą, susėdame aplink ir šildydamiesi rankas pasakojame visokias istorijas, kad būtų lengviau kęsti šaltį ir alkį, ir artėjantį snygį.

dabar

– Papasakok kokią istoriją.

– Ką?

Nuo Džuliano balso krūpteliu. Jis tylėdamas išsėdėjo kelias valandas, o aš vėl minu nuo sienos iki sienos galvodama apie Juodę ir Smigį. Ar jiems pasisekė ištrūkti iš mitingo? Gal jie mano, kad aš sužeista arba negyva? Ieškos manęs ar ne?

– Sakau, papasakok kokią istoriją.

Jis sėdi lovelėje rytietiškai sukryžiavęs kojas. Pastebėjau, kad šitaip gali išsėdėti nežinia kiek valandų, ir dar prisimerkęs, tarsi medituodamas. Jo ramumas mane jau ima erzinti.

– Greičiau eis laikas, – priduria jis.

Išaušo nauja diena, ir vėl kankinamai slenka valandos. Vėl užsidegė šviesa ir vėl pusryčių gavome tą patį – duonos, vytintos mėsos ir vandens. Šį kartą prisispaudusi prie grindų spėjau pamatyti tamsias kelnes ir sunkius batus. Piktas vyriškas balsas įsakė pro landą iškišti padėklą, tą ir padariau.

– Kad nežinau jokių istorijų, – sakau.

Džulianas jau priprato žiūrėt į mane, netgi per daug priprato. Vaikštau jausdama jo žvilgsnį, tarsi kas lengvai lytėtų petį.

– Tada papasakok apie savo gyvenimą, – taria Džulianas. – Istorija nebūtinai turi būti graži.

Atsidususi pradedu apsakyti gyvenimą, kurį Lenai Morganai Džouns padėjo sukurti Juodė.

– Gimiau Kvinse. Iki šeštos klasės mokiausi „Vienybės“ pradžios mokykloje, paskui perėjau į Švenčiausiosios Doktrinos vidurinę. Pernai atsikėliau į Brukliną ir buvau priimta į Kvinsio Edvardso vidurinės dvyliktą klasę. – Džulianas žiūri lyg laukdamas tęsinio. – Lapkritį buvau išgydyta. Tačiau įvertinimą pereisiu šį semestrą, kartu su visomis kitomis mergaitėmis. Pora man dar neparinkta.

Daugiau nežinau, ką kalbėti. Lena Morgana Džouns, kaip ir visi išgydytieji, – nuobodi persona.

– Visa tai tik faktai, ne istorija, – taria Džulianas.

– Ir puiku. – Atsisėdu ant savo lovos, pariečiu kojas ir atsisuku į jį. – Jeigu jau toks gudrus, ko pats ko nors nepapasakoji?

Laukiu, kad jis sutriks, bet ne – tik atlošia galvą ir pūsdamas iš žandų orą galvoja. Perskelta lūpa šiandien atrodo dar prasčiau, pamėlusi ir ištinusi. Žiauna nusėta geltonomis ir žalsvomis kraujosruvų dėmėmis. Bet jis nesiskundžia nei dėl lūpos, nei dėl perrėžto skruosto. Pagaliau sako:

– Kartą, kai buvau visai mažas, mačiau, kaip bučiavosi vaikinas ir mergina.

– Nori pasakyti – per sutuoktuvių iškilmę? Sutvirtindami santuoką?

Jis papurtė galvą.

– Ne. Gatvėje. Jie buvo nepatenkintieji, aišku? Tai vyko tiesiai prieš ABD pastatą. Nežinau, gal jie nebuvo išgydyti arba procedūra jiems nepadėjo. Man buvo gal kokie šešeri metai. O jie...

Staiga jis nutilo.

– Ką jie?

– Jie lietėsi liežuviais.

Džulianas žvilgteli į mane ir nuleidžia akis. Bučiavimasis liežuviais – dar blogiau negu paprastas. Laikomas nešvariu, šlykščiu, tai požymis, kad liga jau įsikerojo.

Nejučia palinkusi į priekį klausiu:

– Ir ką tu darei?

Mane apstulbino ir pats įvykis, ir kad Džulianas jį man pasipasakojo. Džulianas šypteli.

– Nori, prajuokinsiu? Iš pradžių pamaniau, jog jis ją valgo.

Neišlaikiusi prunkšteliu. O prajukusi nebegaliu susilaikyti. Krūtinėje ištirpsta visa įtampa, susikaupusi per dvi paras, ir aš juokiuosi iki ašarų. Visas pasaulis apsivertė, išsinėrė išvirkščiąja puse. Mes gyvename juokų kambaryje.

Džulianas irgi pradeda juoktis, bet iškart susiraukia ir paliečia perkirstą lūpą.

– Oi, – sako, ir aš imu dar smarkiau juoktis. Džulianas juokiasi iš mano juoko, tada vėl sudejuoja: – Oi...

Netrukus abu kvatojame. Džuliano juokas nepaprastai mielas – žemas ir melodingas.

– Gana, dabar vėl tavo eilė, – sako prisijuokęs.

Aš dar nepajėgiu atsikvėpti.

– Palauk... palauk... Kas buvo po to?

Tebesišypsodamas Džulianas žiūri į mane. Dešiniame skruoste duobutė, tarp antakių susimetė raukšlelė.

– Ką turi galvoj?

– Kas atsitiko porelei, kuri bučiavosi?

Raukšlelė tarp jo antakių gilėja, jis kraipo galvą tarsi nesupratęs klausimo.

– Priėjo policininkai, – atsako jis, tarsi kitaip ir negalėjo būti. – Juos nugabeno į karantiną Raikerse. Tikriausiai ir dabar tebėra uždaryti.

Akimirksniu jo žodžiai – tarsi smūgis į krūtinę – man išmuša visą juoką. Prisimenu, kad Džulianas yra vienas jų, zombis, priešas. Tokie kaip jis atėmė iš manęs Aleksą.

Staiga mane ima pykinti. Ką tik juokiausi su juo, tarp mūsų radosi kažkoks bendrumas. Jis žiūri į mane, lyg būtume draugai, lyg būtume tokie patys.

Tuoj apsivemsiu.

– O dabar tu, – sako jis.

– Nežinau jokių istorijų, – piktai metu kimiu balsu.

– Visi žino... – neatstoja Džulianas.

– O aš ne, – pertraukiu jį ir vėl nulipu nuo lovos. Visu kūnu lyg skruzdėlės laksto. Kad praeitų, vėl imu vaikščioti pirmyn atgal.

Viskas, tą dieną daugiau nepratariame nė žodžio. Kelis kartus Džulianas lyg ir nori kažką sakyti, todėl pagaliau atsigulu, užsimerkiu ir apsimetu mieganti. Bet nemiegu.

Galvoje sukasi vienintelė mintis: Turi būti kokia nors išeitis, turi būti išeitis.

Miegas ateina tik tada, kai kameroje išjungiama šviesa. Tikras miegas panašus į lėtą nirimą per miglą. Bet labai greitai pabundu. Staigiai atsisėdu lovoje, širdis daužosi.

Džulianas šūkauja per miegus, kažką be sąryšio murma. Išskiriu tik vieną žodį – „ne“.

Kurį laiką laukiu. Gal pats pabus? Džulianas spardosi, blaškosi, geležinė lova net braška.

– Ei, – pašaukiu Džulianą, bet jis tebemurma, tada pakartoju garsiau: – Ei, Džulianai.

Jokios reakcijos. Tamsoje ieškau jo rankos. Krūtinė šlapia nuo prakaito. Užčiuopusi petį atsargiai papurtau.

– Pabusk, Džulianai.

Pagaliau jis prabunda ir aiktelėdamas atšlyja nuo manęs. Atsisėda. Girdžiu, kaip nuo jo svorio įlinksta čiužinys, neaiškiai matau juodą jo siluetą. Valandėlę sėdime tylomis. Jis alsuoja sunkiai švokšdamas. Aš vėl atsigulu ir laukiu, kada jo kvėpavimas pasidarys normalus.

– Vėl košmarai? – klausiu.

– Taip, – patylėjęs atsako jis.

Nežinau, ką daryti. Norėtųsi susiriesti ant šono ir toliau miegoti. Bet miegai jau išlakstė, o tamsa taip slegia.

– Nori, papasakok, – pasiūlau.

Jis ilgai tyli, paskui pratrūksta:

– Aš buvau laboratorijoje, o lauke – tokia aukšta tvora. Bet ji... kaip čia pasakius, netikra. Suręsta iš žmonių kūnų. Lavonų. Oras virš jų net juodas nuo musių.

Džulianas vėl nutyla.

– Pasakok, – pašnibždomis prašau.

Jis sunkiai nuryja seilę.

– Kai atėjo mano procedūros eilė, mokslininkai mane pririšo prie operacinio stalo ir liepė išsižioti. Jie mane pražiodė, o tėtis... Jis irgi ten buvo... Paėmė tokį baką cemento, ir aš supratau, kad ketina supilti jį man į gerklę. Aš rėkiau, tampiausi, o jis kartojo, kad visiškai neskaudės, kad paskui man bus daug geriau. Tada į gerklę ėmė tekėti cementas ir aš ėmiau dusti...

Džulianas nutyla. Man suspaudžia širdį. Akimirką noriu jį apkabinti, bet šitai būtų baisu ir tūkstančiu procentų nedora. Džulianas vėl atsigula: matyt, išsipasakojęs sapną pasijuto geriau.

– Ir man sapnuojasi košmarai, – tariu, bet iškart pasitaisau: – Tai yra sapnuodavosi.

Net patamsyje jaučiu, jog Džulianas žiūri į mane.

– Nori, papasakok, – pakartoja jis mano žodžius.

Prisimenu košmarus, kuriuose būdavo mama; juose bejėgiškai žiūrėdavau, kaip ji nužengia nuo uolos į vandenyną. Niekam apie juos nesu pasakojusi. Net Aleksui. Košmarai liovėsi, kai sužinojau, jog visus tuos metus, kai laikiau ją mirusia, ji buvo gyva, kalėjo Kriptose. Dabar mano košmarai pasikeitė. Dabar juose ugnis, Aleksas ir dygliai, kurie, virtę grandinėmis, mane traukia gilyn po žeme.

– Seniau sapnuodavau košmarus apie mamą, – sakau. Tikiuosi, jis nepastebi, kaip tariant „mamą“ man užima kvapą. – Ji mirė, kai buvau šešerių.

Tai netgi panašu į tiesą, juk aš jos daugiau nepamatysiu.

Džuliano lovoje krebždesys. Kai jis prabyla, suprantu, jog atsisukęs į mane.

– Papasakok apie ją, – tyliai prašo.

Nemirksėdama spoksau į tamsą – sakytum į juodų raštų verpetą.

– Ji mėgo virtuvėje išbandyti visokias naujoves, – iš lėto prabylu.

Negalima per daug pasakoti. Jei išplepėsiu ką nereikia, jam gali kilti įtarimas. Čia jau ne Lenos Morganos Džouns biografija. Tačiau kalbant tamsoje darosi lengviau, ir aš tęsiu pasakojimą:

– Mėgdavau sėdėti ant stalo ir žiūrėti, kaip ji dirba. Dauguma jos bandymų nukeliaudavo į šiukšlių kibirą. Bet man visada būdavo juokinga ir aš juokdavausi. – Patyliu. – Kartą ji prikepė blynelių su aitriąja paprika. Buvo visai nieko.

Džulianas sėdi tyliai, kvėpavimas išsilygino.

– Ir dar ji su manimi žaisdavo.

– Žaisdavo? – nustebęs pakartoja Džulianas.

– Aha. Ir tikrus žaidimus, ne tik auklėjimo priemones, rekomenduojamas „Ssilvos knygoje“. Ji susigalvojo, kad...

Man pasirodo, jog nuėjau per toli, ir prikandu liežuvį.

– Ką susigalvojo?

Krūtinę plėšia baisus spaudimas, viskas sugrįžta – mano tikrasis gyvenimas, mano senasis gyvenimas: mūsų skurdus namas Portlande, bangų mūša ir užutėkio kvapas; pajuodusios sienos Kriptose ir saulės spinduliai, besisunkiantys per smaragdinę Tyrų lapiją; visi mano „aš“, palaidoti taip giliai, kad niekas negalėtų rasti. Staiga pajuntu turinti pasakoti toliau, antraip paprasčiausiai sprogsiu.

– Ji turėjo raktą ir susigalvojo, kad juo gali atrakinti duris į kitus pasaulius. Tai buvo pats paprasčiausias raktas, nežinau, kur jinai jį gavo, gal kokiame sendaikčių turguje, bet laikė tokioje raudonoje dėžutėje ir išimdavo tik ypatingomis progomis. O kai išimdavo, mes apsimesdavome keliaujančios per visus tuos pasaulius. Viename jų gyvūnai laikė žmones kaip naminius augintinius, kitame mes galėjome jodinėti kometų uodegomis. Dar buvo povandeninis pasaulis ir pasaulis, kuriame žmonės perdien miega, o per naktį šoka. Mano sesuo irgi su mumis žaisdavo.

– O kuo ji buvo vardu?

– Greisė.

Man suspaudžia gerklę. Na štai, pradedu jungti įvairius savo „aš“, vietas, gyvenimus. Kai mama dingo, Greisė dar nebuvo gimusi, be to, Greisė – mano pusseserė. Keista, bet aš lengvai galiu įsivaizduoti, kaip mama ima Greisę ant rankų ir suka ore plačiausiu ratu, o iš pakimusio garsiakalbio sklinda muzika; kaip trise šuoliuojame medinėmis koridoriaus grindimis įsivaizduodamos, kad pagavome už uodegos kometą. Noriu pasakoti toliau, bet neįstengiu. Tuoj apsižliumbsiu, todėl iš paskutiniųjų ryju ašaras.

Džulianas valandėlę tyli, paskui sako:

– Ir aš išsigalvodavau visokių dalykų.

– Tikrai? – tariu įsikniaubusi į pagalvę, kad Džulianas neišgirstų, kaip dreba balsas.

– Taip. Daugiausia ligoninėse ir laboratorijose. – Vėl tyli. – Įsivaizduodavau, kad esu namie. Visokiems garsams priskirdavau naują reikšmę, supranti? Pavyzdžiui, širdies monitoriaus pypsėjimas – kavavirė. Išgirdęs žingsnius apsimesdavau, kad ateina tėvai, nors ten jų niekada nebūdavo. O kvapas... Juk žinai, kad ligoninės visada kvepia balikliu ir truputį gėlėmis? Tai va, sakydavau sau, šitas kvapas reiškia, kad mama skalbia patalynę.

Gerklės taip nebespaudžia, galiu lengviau kvėpuoti. Esu dėkinga Džulianui, kad mamos elgesio nepavadino nestandartiniu, nieko neįtarinėjo ir neklausinėjo.

– Ir per laidotuves šitoks kvapas, – sakau. – Lyg ir baliklio. Ir gėlių.

– Nemėgstu šito kvapo, – tyliai taria Džulianas.

Jei nebūtų taip gerai išmuštruotas ir ne toks atsargus, būtų pasakęs „nekenčiu“. Bet jis negali ištarti šito žodžio, per daug emocingas, o stiprios emocijos per arti aistros, o aistra per arti meilės, o meilė yra amor deliria nervosa, mirtiniausia iš visų mirtinų ligų. Tai ji skatina žaisti vaizduotės žaidimus, išsigalvoti slaptus „aš“, dėl jos tau ima gniaužti gerklę.

– Dar įsivaizduodavau, kad esu keliautojas, – vėl prabyla Džulianas. – Vis galvodavau, kaip žmonės keliauja... visur kur.

Prisimenu, kaip po ABD susirinkimo radau jį sėdintį patamsyje ir žiūrintį visus tuos nuostabiai gražius kalnų ir miškų vaizdus.

– Pavyzdžiui? – klausiu. Širdis ima plakti tankiau.

Džulianas dvejoja.

– Na, tiesiog po šalį. Po kitus JAV miestus.

Kažkas man sako, jog jis vėl nenori sakyti tiesos. Gal iš tikrųjų turi galvoje Tyrus ar kitas pasaulio šalis – teritorijas be užtvarų, kur tebegyvuoja meilė, neva iki tol jau visus prarijusi.

Ko gera, pajutęs, kad juo netikiu, Džulianas skubiai aiškina:

– Tiesiog vaikiškai fantazuodavau. Vėliau tą patį darydavau naktimis laboratorijose, kai būdavo daromi visokiausi tyrimai ir procedūros. Kad nebūtų baisu.

Tyloje itin aštriai jaučiu žemę virš galvų, sunki ir kieta, ji slegia mus savo sluoksniais. Stengiuosi neprisileisti nejučia toptelėjusios minties, kad čia būsime palaidoti amžinai.

– O dabar tau nebaisu? – klausiu.

– Būtų daug baisiau, jeigu būčiau vienas, – beveik iš karto atsako jis.

– Ir man, – tariu vėl pajusdama jam užuojautą. – Džulianai?

– Ko?

– Duok man ranką.

Pati nesuprantu, kodėl taip pasakiau, gal kad jo nematau. Tamsoje man daug lengviau su juo būti.

– Kam?

– Duok, ir viskas.

Girdžiu, kaip jis pasislenka ir tiesia ranką per tarpą tarp abiejų lovų. Jo delnas platus, vėsus ir sausas. Mudviejų rankoms susilietus, Džulianas vos juntamai sudreba.

– Manai, mums negresia pavojus? – kimiai klausia jis.

Nežinau, jis kalba apie deliria ar apie tai, kad esame čia įkalinti, bet rankos neatitraukia ir mūsų pirštai susipina. Jis tai daro nerangiai. Aišku, jog niekada iki tol nėra su niekuo laikęsis už rankų.

– Viskas bus gerai, – sakau pati nežinodama, tikiu tuo ar ne.

Džulianas lengvai spusteli man pirštus. Nustembu, bet, matyt, esama dalykų, kuriuos darai negalvodamas, net jei niekada nesi daręs. Mes laikomės patamsyje už rankų, ir po kurio laiko girdžiu, kaip Džulianas ima kvėpuoti ramiai ir giliai. Aš užsimerkiu ir įsivaizduoju, kaip vandenyno bangos lėtai ritasi į krantą. Netrukus ir aš užmiegu. Sapnuoju, kad sukuosi su Greise karusele, bet mediniai arkliukai vienas paskui kitą strykteli iš savo vietų ir šuoliais pasileidžia į dangų. Mes žiūrime į juos ir kvatojame.

tada

Tris dienas orai nesikeičia. Miškas sklidinas poškėjimo ir traškėjimo – medžiai ir upė kratosi ledo. Klaidžiojame po mišką ieškodami užsilikusių uogų ir žvėrelių urvų, o ant galvų kapsi dideli ir skaidrūs it briliantai vandens lašai. Visi džiugiai, šventiškai nusiteikę, apsvaigę nuo laisvės, lyg jau tikrai būtų atėjęs pavasaris, nors žinome, jog tai tik laikinas atšilimas. Tik Juodė nesidžiaugia su visais.

Dabar jau visą laiką turime ieškoti kokio maisto. Trečią rytą Juodė vedasi mane tikrinti spąstų. Kai tik randame tuščius, Juodė tyliai keikteli. Dauguma gyvūnų tūno sulindę po žeme.

Dar nepasiekusios paskutinių spąstų girdime, kad į juos kažkas pakliuvo, ir Juodė ima žengti sparčiau. Žvėrelis drasko letenėlėmis sušalusius miško paklotės lapus ir gailiai cypia. Geležiniai spąstų dantys primygo kojelę stambiam kiškiui. Jo kailiukas aptaškytas krauju. Paklaikęs kiškis bando stryktelėti pirmyn, bet griūva ant šono ir lieka gulėti sunkiai dvėsuodamas.

Juodė atsitupia, išsitraukia iš kuprinės peilį ilga rankena. Geležtė aštri, bet išmarginta rūdimis ir, kaip man atrodo, sudžiūvusiu krauju. Jeigu kiškį paliktume taip, žinau, kad jis tampytųsi ir raitytųsi, kol nukraujuotų, arba veikiausiai liautųsi veržęsis iš spąstų ir pastiptų iš bado. Juodė jam tik pasitarnaus greitai jį nudobdama. Ir vis tiek negaliu žiūrėti. Dar nė karto neteko tikrinti spąstų. Ne mano nervams.

Juodė delsia. Ir staiga įbruka peilį man.

– Verčiau tu jį pribaik.

Žinau, ji liepia ne dėl to, kad pačiai būtų atgrasu, juk pripratusi medžioti. Tai dar vienas egzaminas.

Peilis kažkodėl sveria ranką. Žiūriu į kiškį, besiblaškantį ant žemės.

– Aš... aš negaliu. Nesu papjovusi jokio gyvo padaro.

Juodės žvilgsnis tampa griežtas.

– Ką gi, laikas mokytis.

Ji griebia kiškiui už galvos ir pilvo, prispaudžia prie žemės. Kiškiui gal pasirodė, jog jį norima išgelbėti, ir jis nuščiūva. Bet vis tiek matau, kaip tankiai jis kvėpuoja ir dreba iš siaubo.

– Neversk manęs, – prašau.

Man gėda, kad turiu prašyti, ir pikta ant jos – už tai, kad verčia mane tai daryti.

Juodė vėl atsistoja.

– Vis dar nesuvoki, Lena? – taria ji. – Čia ne žaidimas. Ir šitai nesibaigs nei čia, nei pasiekus pietus, iš viso niekada nesibaigs. Tai, kas ištiko sodybą... – Ji nutyla, krato galvą. – Mes nebeturime namų. Ir neturėsime, kol viskas nepasikeis. Mes visada būsime gaudomi. Mūsų priebėgos bus bombarduojamos ir deginamos. Kils naujos užtvaros, nes miestai vis plėsis, nebeliks Tyrų, nebebus kam kovoti ir už ką kovoti. Ar supranti?

Tyliu. Karštis slenka nuo sprando į pakaušį, ima svaigti galva.

– Aš ne visada būsiu šalia ir tau padėsiu, – priduria ji, vėl klaupdamasi ant vieno kelio. Pirštais praskiria kiškio kailiuką, matyti rausva oda ir pulsuojanti arterija.

– Štai, pjauk.

Mane lyg žaibas perveria mintis – šis kiškis Juodės rankose visai kaip mes: spąstuose, irgi be namų, iš paskutiniųjų kovoja dėl gyvybės. Staiga iš pykčio man aptemsta akys. Nekenčiu Juodės už jos pamokslus, užsispyrimą, už tai, jog, jos manymu, žmogui galima padėti įvarant jį į kampą ir tol daužant, kol jis nebepajėgs priešintis.

– Aš nemanau, jog čia žaidimas, – tariu nepajėgdama nuslėpti pykčio.

– Ką?

– Manai, tu viena viską supranti? – Sugniaužiu kumščius, vienoje rankoje – peilis. – Manai, viena žinai, kas yra netektis ar neapykanta? Manai, viena žinai, ką reiškia bėgti?

Prisimenu Aleksą ir už tai irgi jos nekenčiu – kam priminė praeitį. Kartėlis ir pyktis užlieja mane kaip milžiniška juoda banga.

– Ne, nemanau, kad viena viską suprantu, – atkerta Juodė. – Mes visi ko nors netekome. Toks dėsnis, aišku? Net Zombilande. Galbūt jie dar daugiau neteko.

Juodė pakelia į mane akis. Kažkodėl nenustoju drebėti.

– Dabar gali išmokti dar vieną pamoką, – tyliai, bet tvirtai sako Juodė. – Jei nori ką nors gauti, visada turėsi šitai iš ko nors atimti. Tai irgi dėsnis. Kas nors turi mirti, kad kiti gyventų.

Man užima kvapą. Akimirką žemė nustoja suktis, visa apmiršta, lieka tik Juodės akys.

– Tačiau tau, Lena, šitai juk žinoma, ar ne?

Ji nepakelia balso, bet žodžius jaučiu tiesiog fiziškai – kažkas kala galvoje, krūtinę drasko skausmas. Nesakyk to, nesakyk to – vienintelė mintis. Ir aš krintu į juodus jos akių šulinius, atgal į baisiąją aušrą pasienyje, kai saulės šviesa palengva sunkėsi iš už horizonto kaip dėmė.

– Argi tu viena bandei pereiti sieną? Mes girdėjome gandus. Tu buvai su kažkuo... – Ir Juodė, tarsi tik dabar prisiminusi, nors aišku, jog visą laiką žinojo, be abejo, žinojo, klausia: – Jis, atrodo, buvo vardu Aleksas?

Mane dusina neapykanta. Net nespėjusi suvokti, ką darau, liuokteliu ir puolu Juodę. Mano rankoje peilis, juo perrėšiu jai gerklę, perskrosiu pilvą ir paliksiu ją žvėrims sudraskyti.

Tą akimirką, kai užgulu Juodę, ji smogia man po krūtine, o kaire ranka suspaudžia dešinį riešą. Užlaužia mano ranką ir pritempia prie kiškio kaklo, tos vietos, kur pulsuoja arterija. Aš rikteliu. Peilį tebelaikau, Juodė kietai spaudžia mano pirštus, kad jo neišmesčiau. Kiškis vieną kartą trūkteli po mano ranka ir sustingsta. Man pasivaidena, kad pirštų galais tebejaučiu jo širdies tvinksnius. Kiškio kūnelis šiltas. Iš po peilio smaigalio ima sunktis kraujas.

Juodė taip arti, kad užuodžiu kvapą iš jos burnos ir prakaito dvoką, sklindantį nuo drabužių. Bandau ištrūkti, bet ji dar stipriau laiko.

– Neširsk ant manęs, – taria Juodė. – Darom abi.

Ir ji dar paspaudžia mano ranką. Peilis sminga kiškiui į gerklę, aplink smaigalį išsiveržia kraujo burbuliukai.

– Eik velniop...

Ir aš apsiverkiu – pirmą kartą nuo to laiko, kai atsidūriau Tyruose, kai netekau Alekso. Man trūksta oro, aš vos išspaudžiu šituos žodžius. Pyktis palengva atslūgsta, man tik beprotiškai gaila šito kvailo, nebylaus, patiklaus žvėrelio, kuris per greitai bėgo, nežiūrėdamas kelio, ir vis tiek, net kai kojelę prispaudė spąstai, tikėjosi ištrūkti. Kvailas, kvailas, kvailas...

– Apgailestauju, Lena, tačiau toks gyvenimas.

Tikrai atrodo, jog ji apgailestauja: žvilgsnis švelnesnis, matau, kokia pavargusi, tikriausiai visada būna pavargusi – ne juokas šitaip gyventi metų metus, dėl gyvybės palaikymo kasdien galabijant gyvas būtybes.

Pagaliau Juodė mane paleidžia ir vikriai išima kiškį iš spąstų. Ištraukusi peilį iš žvėrelio gerklės, greit nuvalo į sniegą ir užsikiša už diržo. Kiškio letenas Juodė perkiša per metalinį kuprinės žiedą, ir, kai atsistoja, laimikis tabaluoja jai už nugaros it švytuoklė. Ji vis žiūri į mane.

– Taigi laimėjome dar vieną dieną, – sako ir apsigręžusi nueina.

Kartą skaičiau apie tokį grybelį, besiveisiantį medžių viduje. Jis prasiskverbia į sistemą, iš šaknų nešančią šakoms vandenį ir maisto medžiagas. Po truputį išveda ją iš rikiuotės. Po kiek laiko vandenį ir chemines medžiagas, reikalingas medžio gyvybei palaikyti, perneša jau tik jis, grybelis. Kartu naikina medį iš vidaus, kol pamažu paverčia jį trūnėsiu.

Tą patį daro ir neapykanta. Ji tave maitina, bet ir naikina. Tai galingas ir žiaurus atsitvėrimo įrankis. Atstojantis viską.

Neapykanta – tai aukštas bokštas. Tyruose pradedu jį statyti.

dabar

Mane prižadina piktas šūktelėjimas:

– Padėklą!

Atsisėdu. Džulianas jau prie durų. Atsiklaupęs keturpėsčias mėgina, kaip vakar aš, pamatyti mūsų kalėjimo prižiūrėtoją.

– Kibirą! – išgirstu kitą komandą.

Aš apsidžiaugiu, bet kartu man darosi gaila Džuliano, kai iš kameros kertės jis paima kibirą ir nuo jo pasklinda aitri šlapimo smarvė. Vakar paeiliui juo pasinaudojome. Džulianas privertė mane atsistoti nugara į jį, užsikimšti ausis ir dar niūniuoti. Kai atėjo mano eilė, aš tik paprašiau nusisukti, bet jis užsidengė ausis ir ėmė dainuoti. Neturi nei balso, nei klausos, bet dainavo garsiai ir su įkarščiu, tarsi nežinodamas, kad nemoka, ar nekreipdamas į tai dėmesio. Tai buvo dainelė iš kažkokio vaikiško žaidimo.

Į kamerą įkišamas naujas padėklas ir švarus kibiras, durelės užsiveria, nutolsta žingsniai. Džulianas atsistoja.

– Ar ką pamatei? – klausiu, nors žinau, kad atsakymas bus „ne“.

Mano balsas kažko pakimęs, jaučiuosi nesmagiai. Naktį per daug atsivėriau. Abu per daug atsivėrėme.

– Nieko, – burbteli jis.

Jam vėl sunku žiūrėti į mane.

Tylėdami valgome, kas atnešta: šįsyk pasidalijame mažytį dubenėlį riešutų ir storą duonos riekę. Ryškiai plieskiant elektros lemputei atrodo nei šis, nei tas sėdėti ant grindų taip arti vienam kito, todėl valgau žingsniuodama po kamerą. Patalpoje tvyro įtampa, kurios pirma nebuvo. Be jokios logikos dėl to kaltinu Džulianą. O kam jis mane prikalbino išsipasakoti? Nereikėjo to daryti. Kita vertus, juk aš pirmoji ištiesiau jam ranką. Dabar net sunku įsivaizduoti.

– Ar visą dieną šitaip vaikščiosi? – iškošia Džulianas.

Matau, jog ir jis jaučia šitą įtampą.

– Nepatinka – nežiūrėk, – atšaunu.

Vėl kelios minutės tylos. Paskui jis prabyla:

– Tėvas greit mane iš čia ištrauks. Sumokės jiems.

Ir vėl širdis užverda neapykanta Džulianui. Jis tikriausiai žino, kad nėra pasaulyje žmogaus, kuris išvaduotų mane. Tikriausiai žino, kad mūsų pagrobėjai, kad ir kas jie būtų, šitai supranta, todėl mane arba nužudys, arba paliks čia dvėsti.

Bet aš nieko nesakau. Kopiu į savo pastatytą bokštą, užsidarau už jo langų. Mus skiria akmeninės sienos.

Panašios į pilko akmens diskus, valandos gula viena ant kitos. Nuo jų dvokia kaip iš valkatos burnos. Jos juda lėtai, girgždėdamos, pagaliau atrodo, jog visam laikui sustojo. Tik guli ir spaudžia visa savo mase.

Paskui be jokio įspėjimo išjungiama šviesa ir mes vėl paskęstame tamsoje. Pajuntu tokį lengvumą, kone džiaugsmą: įveikta dar viena diena. Tamsoje pasidaro jaukiau. Degant šviesai, abu su Džulianu vienas kitam gadiname nervus, nežinome, kur dėtis. Tačiau patamsy smagu girdėti, kaip jis įsitaiso lovoje. Žinau, kad mudu skiria vos keli žingsniai, ir man gera, kad Džulianas šalia.

Net tyla atrodo kitokia – atlaidesnė. Po kiek laiko Džulianas klausia:

– Tu miegi?

– Kol kas ne.

Girdžiu, kaip jis pasiverčia mano pusėn.

– Nori, dar papasakosiu vieną istoriją?

Linkteliu. Nors jis manęs nemato, tylą palaiko sutikimu.

– Kartą kilo baisus viesulas. – Džulianas stabteli. – Beje, ši istorija išgalvota.

– Supratau.

Užsimerkiu ir įsivaizduoju esanti Tyruose. Akis graužia laužo dūmai, per juos mane pasiekia Juodės balsas.

– Gyveno tokia mergaitė, vardu Dorotė, ji miegojo savo namelyje. Viesulas jį pakėlė ir nunešė padange. Pabudusi Dorotė pamatė atsidūrusi stebuklingoje šalyje, kurioje gyvena maži žmogeliukai, o jos namas nusileido ant piktos raganos. Ją sutraiškė. Visi mažieji žmogeliukai Dorotei buvo labai dėkingi ir jai padovanojo stebuklingas kurpaites.

Džulianas nutyla.

– O kas buvo toliau? – klausiu.

– Nežinau, – atsako jis.

– Kodėl nežinai?

Girdžiu, kaip jis apsiverčia.

– Viskas, toliau neperskaičiau, – atsako Džulianas.

Aš įtariai suklūstu.

– Vadinasi, ne pats sugalvojai?

– Ne, – valandėlę dvejojęs prisipažįsta Džulianas.

– Niekad nesu girdėjusi nieko panašaus, – sakau kuo ramesniu balsu. – Neprisimenu, kad būčiau skaičiusi vadovėliuose.

Skaityti ir platinti leidžiama labai mažai knygų, daugiausia dvi trys per metus, o kai kada nė vienos. Jeigu jau aš apie tokią negirdėjau, veikiausiai ji uždrausta.

Džulianas kosteli.

– Jos ir nebuvo. Na, mokyklinėje programoje. – Patylėjęs priduria: – Ji uždrausta.

Aš pašiurpstu.

– Kur tu radai uždraustą knygą?

– Mano tėvas pažįsta daug įtakingų ABD veikėjų. Vyriausybės narių, dvasininkų, mokslininkų. Todėl jam prieinama daug dalykų... slaptų dokumentų iš anų laikų. Kai dar visi sirgo šita karštine.

Guliu tylutėliai. Girdžiu, kaip jis nuryja seilę prieš pasakodamas toliau.

– Kai buvau mažas, tėvas turėjo kabinetą. Iš tiesų – net du. Viename dirbdavo beveik visą darbą, susijusį su organizacija. Mes su broliu dažnai ten sėdėdavom per naktį ir padėdavom jam lankstyti lankstinukus. Juokinga, bet man ir dabar vidurnaktis kvepia popieriumi.

Mane apstulbina užuomina apie brolį: iki tol neteko girdėti, kad Džulianas turi brolį, nesu mačiusi jo nuotraukos nei agitacinėje ABD medžiagoje, nei valstybės laikraštyje „Žodis“. Bet nenoriu jo pertraukti.

– Kitas kabinetas visada būdavo užrakintas. Tėvas niekam neleisdavo ten įeiti, o raktą slėpė. Tačiau... – Vėl sugirgždėjo lova. – Tačiau vieną dieną pamačiau, kur jis jį paslėpė. Buvo vėlu. Aš jau turėjau miegoti. Užsinorėjęs gerti išėjau iš savo kambario ir nuo laiptų pamačiau tėvą. Jis priėjo prie knygų spintos svetainėje. Ant viršutinės lentynos laikė porcelianinę gaidžio figūrėlę. Pamačiau, kaip jis atsuko gaidžio galvą, įdėjo vidun raktą ir vėl užsuko.

Kitą dieną apsimečiau susirgęs, kad nereikėtų į mokyklą. Mamai su tėčiu išėjus į darbą, o broliui išsiskubinus į mokyklinį autobusą, aš nusėlinau į apačią, paėmiau raktą ir atsirakinau antrąjį tėčio kabinetą. – Jis tyliai susijuokė. – Ko gera, niekada gyvenime nebuvo taip baisu. Rankos drebėjo, tris kartus išmečiau raktą, kol pataikiau į skylutę. Neįsivaizdavau, ką rasiu viduje. Nežinau, ką tikėjausi išvysti. Gal kokius numirėlius arba įkalintus Nelegalus.

Kaip visada, įsitempiu išgirdusi šį žodį, bet nutariu nekreipti dėmesio, klausytis toliau. Džulianas vėl juokiasi.

– Baisiai supykau, kai atrakinęs išvydau visas tas knygas. Koks nusivylimas! Bet paskui pamačiau, jog knygos nėra paprastos. Nė trupučio nepanašios į tas, kurias matydavau mokykloje ar skaitydavau bažnyčioje. Tada ir supratau, jog jos uždraustos.

Prieš mano valią atgyja seniai palaidoti prisiminimai: kaip pirmą kartą įžengiu į Alekso namelį ant ratų ir žvakių šviesoje pamatau daugybę keistų, nepažįstamų pavadinimų, nusitrynusių nugarėlių eiles, kaip pirmą sykį išgirstu žodį „poezija“... Vyriausybės patvirtintose knygose kiekviena istorija turi savo paskirtį. Tačiau uždraustos knygos visai kas kita. Kai kurios panašios į voratinklį – tu slenki čiuopdamas siužeto gijas, vis patekdamas į nepaprastus, paslaptingus kampelius. O kitos tarsi balionai, pačios šauna į dangų, jų nepasieksi, bet kaip gražu stebėti jų skrydį!

Bet geriausios jų mums yra durys.

– Nuo tada kas kartą, kai likdavau namie vienas, nusėlindavau į tą kabinetą. Žinojau, kad blogai elgiuosi, bet negalėdavau susilaikyti. Ten dar buvo ir muzikos, nė kiek nepanašios į vyriausybės leidžiamus kūrinius, sudėtus į Sankcionuotos muzikos ir filmų videoteką. Net neįsivaizduoji, Lena. Tose dainose buvo pilna negražių žodžių, ir visos apie deliria... Bet toli gražu ne visos prastos ar pesimistinės. Juk manoma, kad anais laikais visi buvo nelaimingi, tiesa? O kai kurios dainos... – Ir jis tyliai uždainuoja: „Tau reikia tik meilės...“

Keista išgirsti garsiai tariamą šitą žodį, man net kūnas pagaugais nuėjo. Patylėjęs Džulianas toliau kalba dar tyliau:

– Ar gali patikėti? Tau reikia tik...

Džulianas nutyla ir pasitraukia toliau, galbūt susigriebęs, jog mudu gulime labai arti. Tamsoje jo beveik neįžiūriu.

– Vis dėlto galų gale tėčiui įkliuvau. Aš kaip tik skaičiau tą istoriją, kurią tau pasakojau, ji vadinasi „Nuostabusis Ozo šalies burtininkas“. Niekad gyvenime nemačiau tėvo taip įtūžusio. Šiaip dėl procedūros jis visą laiką labai ramus, santūrus. Tačiau tą dieną mane nusitempė į svetainę ir mušė tol, kol netekau sąmonės.

Džulianas kalba paprastai, beveik abejingai, o man krūtinę suspaudžia neapykanta jo tėvui, visiems panašiems į jo tėvą. Jie skelbia vienybę ir šventumą, o patys namuose muša vaikus iki sąmonės netekimo.

– Jis paaiškino šituo norėjęs parodyti, ką man gali padaryti uždraustos knygos, – taria Džulianas ir susimąstęs priduria: – Kitą dieną mane ištiko pirmas priepuolis.

– Kaip baisu, – šnibždu aš.

– Aš jo niekuo nekaltinu, – skubiai sako Džulianas. – Daktarai sakė, kad priepuolis galbūt išgelbėjo man gyvybę. Tirdami mane po šito priepuolio, jie aptiko smegenų auglį. Be to, tėvas tik norėjo man padėti. Apsaugoti nuo ligos, supranti?

Tą valandėlę man širdis plyšta iš gailesčio Džulianui, bet, išsigandusi, kad šitas jausmas manęs nenuneštų kaip atoslūgio banga, imu galvoti apie savąjį neapykantos bokštą. Įsivaizduoju, kaip užlipu laiptais į patį viršų, nusitaikau į Džuliano tėvą ir žiūriu, kaip jis gyvas dega.

– Manai, aš blogas žmogus? – po kurio laiko klausia Džulianas.

– Ne, – gargteliu suakmenėjusia gerkle.

Kelias minutes alsuojame duetu. Įdomu, ar Džulianas pastebi?

– Taip ir nesupratau, kodėl knyga buvo uždrausta, – pagaliau vėl prabyla jis. – Tikriausiai dėl to, kas joje pasakojama toliau, po tos raganos ir kurpaičių. Nuo tada visą laiką apie tai galvoju. Keista, kaip kartais galvoje įstringa kokios smulkmenos.

– O ar prisimeni daugiau kokių istorijų iš tų knygų? – klausiu.

– Ne. Ir dainų neprisimenu. Tik tą vieną eilutę... „Tau reikia tik meilės“.

Toliau gulime tylėdami, aš pradedu snūduriuoti, kažką sapnuoti. Per mišką vingiuoja sidabrinis upės kaspinas, aš žengiu juo, mano kojos apautos stebuklingomis kurpaitėmis, jos spindi saulėje lyg padarytos iš aukso pinigėlių...

Aš einu po medžiu, į plaukus prisivelia lapų. Pakėlusi ranką jų išimti pajuntu kažkieno šiltus pirštus...

Krūptelėjusi grįžtu į tikrovę. Džuliano delnas pakibęs visai ties mano galva. Jis prisislinkęs prie pat lovos krašto, net jaučiu jo kūno šilumą.

– Ką čia darai?

Mano širdis plaka kaip pašėlusi. Juntu, kaip čia pat virpa jo ranka.

– Atleisk, – kužda Džulianas, bet rankos neatitraukia. – Aš...

Jo veido nematau, tik šmėkso pailgas nejudrus siluetas, tartum išdrožtas iš juodo medžio.

– Tavo gražūs plaukai, – pagaliau taria jis.

Krūtinę kažkas suspaudžia. Kameroje tarsi pasidaro karščiau.

– Galima? – vos girdimai klausia Džulianas, ir aš linkteliu, nes kalbėti negaliu. Ir gerklė užgniaužta.

Jis be galo lėtai ir atsargiai nuleidžia delną tą paskutinį colį, ir aš girdžiu staigiai iškvepiant, šis atodūsis – tarsi išsivadavimas iš kažko. Mano kūnas sustingsta, įkaista iki baltumo ir be garso sprogsta iš vidaus. Tada Džulianas perbraukia pirštais mano plaukus, ir aš visa atsileidžiu, niekas niekur nebespaudžia, aš alsuoju, esu gyva, viskas gerai, viskas bus puiku. Džulianas glosto man plaukus, paskui pakelia sruogą, apsivynioja ja riešą ir vėl paleidžia kristi ant pagalvės. Dabar užsimerkusi ir vėl išvydusi sidabrinę upės juostą drąsiai brendu į ją, ir ji mane nuneša pasroviui.

Rytą pirmutinė spalva, kurią išvystu – mėlyna. Į mane žiūrinčios Džuliano akys. Jis skubiai nusigręžia, bet nespėja. Taigi stebėjo mane miegančią. Man nesmagu ir pikta, bet kartu jaučiuosi pamaloninta. Įdomu, ar per miegus nekalbėjau? Kartais sapnuodama šaukiu Aleksą, neabejoju ir šiąnakt jį sapnavusi. Sapno neprisimenu, bet pabudau jausdama Aleksą, tai yra tuštumą krūtinėje.

– Seniai pabudai? – klausiu.

Degant šviesai vėl jaučiame įtampą ir drovumą. Beveik įsitikinusi, jog viską, kas buvo naktį, susapnavau. Džulianas glostė man plaukus. Jis mane lietė. Aš leidausi glostoma. Ir man tai patiko.

– Neseniai, – atsako Džulianas. – Daugiau negalėjau užmigti.

– Košmarai?

Kameroje trūksta oro, kiekvieną žodį vos ištariu.

– Ne.

Laukiu, kad jis dar ką nors pasakytų, bet įsiviešpatauja tyla.

Atsisėdu lovoje. Kameroje karšta, oras troškus. Man darosi bloga. Bandau sugalvoti, ką galėčiau pasakyti, kad nors kiek atslūgtų įtampa.

Pirmas prabyla Džulianas:

– Manai, jie nori mus nužudyti?

Ir įtampa sprogsta kaip muilo burbulas. Šiandien mes esame toje pačioje barikadų pusėje.

– Ne, – narsiai atsakau, nors pati nejaučiu tokio tvirtumo.

Sulig kiekviena diena kameroje man kyla vis daugiau klausimų. Jeigu jie – maitėdos – ketino išsireikalauti už Džulianą išpirką, jau turėjo ją gauti. Taip ir matau Tomą Fainemeną, blizgančias metalines jo marškinių sąsagas ir žiaurią, panašiai kaip sąsagos blizgančią šypseną. Įsivaizduoju, kaip jis daužė savo devynmetį sūnų, kol šis neteko sąmonės.

Jis galėjo nesutikti dėl išpirkos. Ši mintis įkyriai lenda į galvą, bet stengiuosi jos nepaisyti. Ir tada prisimenu kitą dalyką.

– O kiek dabar metų tavo broliui? – paklausiu.

– Ką?

Džulianas sėdi lovoje nugara į mane. Klausimą jis puikiai išgirdo, bet vis tiek pakartoju. Jo nugara krūpteli ir suakmenėja.

– Jis mirė, – meta Džulianas.

– Kaip... kaip mirė? – švelniai tariu.

– Nelaimingas atsitikimas, – piktai burbteli Džulianas.

Puikiai matau, kad jis nenori apie tai kalbėti, bet aš negaliu taip palikti šito reikalo.

– Kas per atsitikimas?

– Tai buvo seniai, – sako jis ir staiga atsisuka į mane. – Klausyk, koks tavo reikalas? Ko vis mane tardai? Aš ničnieko nežinau apie tave, bet nelendu į tavo gyvenimą. Nekamantinėju.

Tokio protrūkio nesitikėjau, todėl vos susilaikau jo nepamokiusi, bet laiku susigriebiu. Užtenka klaidų. Nutariu pasislėpti po nesudrumsčiamu Lenos Morganos Džouns ramumu, po zombių, išgydytųjų ramumu.

– Man tik šiaip įdomu, – ramiai sakau. – Gali nieko nepasakoti.

Akimirką man pasivaidena, kad Džuliano veide šmėsteli panika – lyg įspėjamasis signalas. Bet paskui išraiška tampa griežta kaip ir tėvo. Jis striukai linkteli, atsistoja ir ima vaikščioti po kamerą. Jo susijaudinimas man teikia nesveiką malonumą. Juk iš pradžių jis buvo toks ramus. Gera matyti, kad po truputį netenka šaltakraujiškumo: čia, po žeme, ABD siūloma apsauga ir tikrumas nieko nereiškia.

Štai mes ir vėl atsiduriame priešingose pusėse. Man visai jauki ši akmeninė rytmečio tyla. Taip ir turi būti. Teisinga.

Neturėjau leisti, kad jis mane liestų. Neturėjau leisti net prisiartinti. Mintyse vis kartoju atsiprašymą: Atleiskite, aš būsiu atsargi, daugiau jokių klaidų. Nelabai žinau, į ką kreipiuosi – į Juodę, Smigį ar į abu.

Niekas neatneša nei vandens, nei maisto. Paskui, arčiau vidurdienio, ore pajuntame kažkokias permainas: šie garsai – jau ne krintančių lašų kapsėjimo aidas ir ne tolygus požemių skersvėjis. Pirmą kartą per kelias valandas Džulianas žvelgia į mane.

– Ar girdi... – prabyla, bet aš pridedu pirštą prie lūpų.

Koridoriuje balsai, sunkūs žingsniai – ateina ne vienas žmogus. Širdis ima tankiai plakti, aš negalvodama dairausi kokio ginklo. Be kibiro, jokio tinkamo daikto. Jau mėginau atsukti lovos kojas, bet nesėkmingai. Mano kuprinė kitoje kameros pusėje; kaip tik tą akimirką, kai nutariu nerti jos paimti (vis geriau negu nieko), spynoje girgždėdamas pasisuka raktas, durys atsidaro ir įžengia du maitėdos. Abu ginkluoti.

– Tu. – Pirmasis maitėda, vidutinio amžiaus, neregėto baltumo oda, šautuvo buože rodo į Džulianą. – Einam.

– Kur? – klausia Džulianas, nors turėtų žinoti, jog atsakymo negaus.

Jis stovi prispaudęs prie šonų nuleistas rankas. Balsas tvirtas.

– Klausimus užduosime mes, – sako baltaveidis ir išsišiepia. Dantys geltoni, dantenos dėmėtos. Apsimovęs kareiviškas kelnes, vilki sunešiota kareiviška palaidine, bet jokios abejonės, kad maitėda. Ant kairės rankos pastebiu šviesiai melsvą tatuiruotę. Kai jis apsuka apie Džulianą lyg šakalas, uostantis savo grobį, man gyslose sustingsta kraujas. Jo kakle pamatau išgydytojo žymę, bet labai grubiai padarytą – trys raudoni randai. Jų viduryje jam ištatuiruotas juodas trikampis. Prieš kelis dešimtmečius procedūra buvo daug pavojingesnė negu dabar. Nuo pat mažų dienų girdėjome istorijas apie žmones, kurių procedūra nėmaž neišgydė, bet jie išprotėjo arba virto „daržovėmis“, arba pasidarė žiaurūs kaip laukiniai žvėrys, visam laikui prarado gebėjimą jausti ar ką nors užjausti.

Iš paskutiniųjų bandau įveikti paniką, kuri, augdama krūtinėje, verčia širdį šokinėti ir klupčioti. Antrasis maitėda – mergina, maždaug Juodės amžiaus. Ji stovi atsišliejusi į staktą, užstojusi man kelią. Aukštesnė už mane, bet liesesnė. Visas veidas privarstytas kūno auskarų: abiejuose antakiuose po penkis, smakre ir kaktoje prismaigstyta kristaliukų, o nosyje kabaluoja lyg ir vestuvinis žiedas. Nesinori galvoti, kur ji galėjo jį gauti. Žemai ant klubo kabo dėklas su pistoletu. Svarstau, per kelias sekundes suskubtų jį išsitraukti ir nutaikyti man į galvą.

Mudviejų žvilgsniai susiduria. Matyt, atspėjusi mano mintis taria:

– Nė nesvajok.

Maitėdos balsas kažkoks keistas, sunku suprasti žodžius, bet, kai žiovaudama išsižioja, matau, kad ir liežuvis blizga nuo metalo. Metalo vinutės, žiedai, vielytės – visa tai „puošia“ jos liežuvį. Toks įspūdis, lyg burna būtų pilna spygliuotos vielos.

Džulianas svyruoja gal sekundę. Jis mėšlungiškai žengia pirmyn, bet susivaldo. Ir pro duris išeina ramiai, tarsi susiruošęs iškylauti, vedamas metalo prikaišiotos mergos ir blyškiaveidžio.

Į mane net negrįžteli. Paskui durys girgždėdamos užsidaro, spragteli užraktas ir aš lieku viena.

Laukti tikra kančia. Kūnas degte dega. Ir nors esu išalkusi, ištroškusi ir nusilpusi, minu po kamerą kaip prisukta, negalėdama sustoti. Stengiuosi negalvoti, kur jie nusivedė Džulianą. O galgi už jį tikrai sumokėta išpirka ir jis jau laisvas? Bet man nepatiko, kaip blyškiaveidis išsiviepęs pasakė: „Klausimus užduosime mes.“

Tyruose Juodė mane mokė pastebėti visas smulkmenas: kuri medžio kamieno pusė apaugusi samanomis, koks žolės aukštis, kokios spalvos žemė. Dar ji mane išmokė atkreipti dėmesį į nenuoseklumus – pavyzdžiui, jei užėjai vešlios žolės plotą, vadinasi, arti vanduo. Jei staiga miškas nuščiuvo, kažkur netoliese tyko plėšrus žvėris. Daugiau žvėrių negu visada? Bus daugiau maisto.

Maitėdų pasirodymas buvo nelogiškas, ir man tai nepatinka.

Norėdama kuo nors užsiimti iškraustau kuprinę ir vėl sudedu daiktus. Paskui vėl iškraunu, sudėlioju ant grindų, sakytum ši liūdna visokių niekniekių eilė yra hieroglifas, kurį galima kažkaip naujai iššifruoti. Du javainių batonėliai. Blakstienų tušo tūbelė. Tuščias butelis nuo vandens. „Ssilvos knyga“. Skėtis. Atsistoju, apeinu ratą ir vėl atsisėdu.

Man atrodo, už visų tų sienų kažkas dusliai rėkia, bet raminu save, jog man tik pasigirdo.

Pasidedu ant kelių knygą, imu sklaidyti. Nors psalmės ir maldos pažįstamos, žodžiai atrodo svetimi, jų prasmės nesuvokiamos. Panašiai žmogus grįžta į vaikystės vietas ir nusivilia, kad viskas sumažėję, susmulkėję. Prisimenu tą kartą, kai mudvi su Hana, nesitverdamos nuoboduliu, ėmėm raustis jos spintoje ir ten radome suknelę, kurią ji kasdien vilkėdavo pirmoje klasėje. Mes tada taip kvatojome, o Hana vis kartojo: „Negaliu patikėti, kad buvau tokia maža.“

Man ima mausti po krūtine. Regis, visa tai buvo nežmoniškai, neįtikėtinai seniai – laikas, kai galėjau sėdėti kambaryje, išklotame kilimu, kai galėdavome kiauras dienas nieko neveikti, tik plepėti ir juoktis iš visokių niekų. Tada nesupratau, kokia laimė nuobodžiauti su geriausia drauge, turėti marias dyko laiko.

Maždaug per pusę knygos pasitaiko lapas užlenktu kampučiu. Sustoju, matau, kad vienoje pastraipoje keli žodžiai pabraukti. Ši pastraipa – tai ištrauka iš dvidešimt antro „Visuomenės istorijos“ skyriaus.

Kai tu mąstai, kaip visuomenė gali pakęsti neišmanymą, privalai pagalvoti, ar ilgai ji tenkinsis iliuzijomis, kada kvailumas suvokiamas kaip būtinybė, visos ydos paverčiamos dorybėmis (pasirinkimas virsta laisve, o meilė – laime), taigi nebėra kur pabėgti.

Pabraukti trys žodžiai: Tu privalai pabėgti.

Pervertusi dar kelis lapus vėl randu užlenktą kamputį. Tame puslapyje lyg ir nerūpestingai apvesti keli žodžiai. Visa pastraipa tokia:

Visuomenės sveikatos priemonės yra klusnumas, pareigingumas, sutarimas. Pareigingumo reikalaujama ir iš vyriausybės, ir iš piliečių. Valdžia jį dalijasi su tavimi.

Kažkas – Smigis ar Juodė? – apvedė žodžius: Priemonės yra su tavimi.

Dabar žiūriu kiekvieną puslapį. Kažkokiu būdu jie nuspėjo, kad man gali kas nors panašaus atsitikti. Jie žinojo, kad aš galiu būti ar būsiu pagrobta. Nenuostabu, jog Smigis liepė man pasiimti vadovą, – jame jis paliko nuorodas. Aš džiaugiuosi kaip vaikas. Jie manęs nepamiršo, neapleido. Iki tol nesuvokiau, kaip man baisu, – juk, be Juodės ir Smigio, daugiau nieko neturiu. Per pastaruosius metus jie man tapo draugais, tėvais, broliu, seserimi, mokytojais.

Dar radau pažymėtą vieną puslapį. Šalia trisdešimt septintos psalmės nupiešta didelė žvaigždė.

Per vėją, audrą, viesulus ir lietų

Krūtinėje nešiu ramybę ir rimtį,

Šiltą akmenį, sunkų ir sausą,

Šaknį, šaltinį, ginklą nuo skausmo.

Kelis kartus perskaičius psalmę man nusvyra rankos. Tikėjausi rasti kokią užšifruotą žinią, bet jokios slaptos prasmės kol kas neįžiūriu. Gal Smigis tik norėjo pasakyti, kad išlikčiau rami? O gal žvaigždė buvo nupiešta anksčiau ir su šiuo tekstu neturi nieko bendro? Gal apskritai aš viską neteisingai supratau ir visi šie pabraukimai atsitiktiniai?

Bet ne. Smigis man įdavė knygą, nes žinojo, jog ji man bus reikalinga. Smigis su Juode numato kiekvieną smulkmenėlę. Jie nieko nedaro šiaip sau, be tikslo. Kai gyveni ant bedugnės krašto, nėra vietos beprasmiškiems judesiams.

Per vėją, audrą, viesulus ir lietų...

Lietus.

Skėtis. Smigis įgrūdo man jį į rankas, nors buvo giedra diena, privertė pasiimti.

Drebančiomis rankomis dedu skėtį ant kelių ir pradedu atidžiai apžiūrinėti. Ir beveik iš karto pastebiu gal plauko storumo plyšelį, einantį per visą rankeną. Jei nebūčiau ieškojusi, nebūčiau įžiūrėjusi. Bandau nagu rankeną perskirti, bet nieko nepešu.

– Velnias! – garsiai nusikeikiu, ir truputį palengvėja. – Velnias, velnias, velnias!

Su kiekvienu „velniu“ tampau ir purtau rankeną, bet ji tebėra sveikutėlė – daili ir poliruota.

– Velniava!

Manyje kažkas nutrūksta – iš apmaudo, nuo laukimo ir slogios tylos. Iš visų jėgų paleidžiu skėtį į sieną. Garsus pokštelėjimas. Skėtis nukrinta, iš tvarkingai perskilusios rankenos barkšteli peilis. Ištraukusi jį iš makštų atpažįstu, jog jis Smigio. Raižyta kauline rankena ir šveitria geležte. Sykį mačiau, kaip Smigis juo lengvai perskrodė elnią nuo kaklo iki uodegos. Geležtė akinamai nusvidinta, net matau joje savo atspindį.

Staiga koridoriuje kyla triukšmas: sunkus trepsėjimas ir dar – tarytum į kamerą būtų velkamas koks sunkus daiktas. Aš įsitempiu suspaudusi peilį, vis taip pat atsitūpusi, durims atsivėrus galėčiau šokti ant maitėdos ir šnioti jam peiliu, galbūt išdurti akį ar bent vienu taikliu dūriu sužeisti ir pabėgti... Bet, nespėjus ką nors sugalvoti ar kam pasiryžti, durys atsidaro, pro jas įvirsta beveik be sąmonės Džulianas, veidas taip sumuštas ir aptekęs krauju, kad jį atpažįstu tik iš marškinių. Durys vėl užsidaro.

– O Dieve...

Džulianas atrodo taip, lyg jį būtų apdraskę laukiniai žvėrys. Drabužiai kruvini, ir vieną šiurpią akimirką pasijuntu laiko matmenyje nublokšta prie tos pasienio užtvaros, vėl matau, kaip Alekso marškiniais plečiasi raudona dėmė, ir suprantu, jog jis mirs. Paskui vaizdas išblunka, prieš mane vėl Džulianas, sukniubęs keturpėsčias kosėja ir spjaudo krauju.

– Kas atsitiko? – Mikliai pakišusi peilį po čiužiniu atsiklaupiu prie jo. – Ką jie tau padarė?

Iš jo gerklės išgirstu gargaliavimą, ir jis vėl užsikosėja. Krūtinėje suspurda baimė. Jis mirs, pamanau, ir mane užplūsta panika.

Ne. Dabar viskas kitaip. Aš susidorosiu.

– Nereikia, nieko nesakyk.

Džulianas susirietęs guli ant grindų. Kairys vokas trūkčioja. Nežinau, ar jis mane girdi, ar supranta, ką sakau. Atsargiai pasidedu jo galvą ant kelių ir padedu apsiversti aukštielninkam. Išvydusi taip arti nuo smūgių neatpažįstamą, kruviną jo veidą prikandu lūpą, nes norisi rėkti. Dešinė jo akis visiškai užgriuvusi, iš giliai prakirsto dešinio antakio be perstojo bėga kraujas.

– Siaubas, – burbteliu.

Esu mačiusi sunkių žaizdų, bet visada po ranka turėdavau bent būtiniausių pirmosios pagalbos reikmenų. Čia neturiu nieko. Džuliano kūnas kažkaip keistai trūkčioja, tamposi, bijau, kad nebūtų prasidėjęs priepuolis.

– Laikykis, nealpk, – kuo ramiau prašau jį, jeigu jis kartais dar sąmoningas ir girdi. – Man reikia nuvilkti tau marškinius, aišku? Pasistenk nejudėti. Aš tau aprišiu žaizdą. Reikia sustabdyti kraują.

Atsegu Džulianui marškinius. Gerai, kad nors krūtinėje nėra žaizdų, tik kelios bjaurios mėlynės. Taigi drabužiai kruvini nuo veido. Maitėdos jį kaip reikiant apdorojo, bet neketino sužaloti ar nužudyti. Kai traukiu rankas iš rankovių, jis sudejuoja, bet vis dėlto man pavyksta marškinius nuvilkti. Paskui atplėšiu skiautę ir prispaudžiu prie prakirstos kaktos, jis vėl sudejuoja.

– Šššš... – maldau jį. Širdis daužosi, jaučiu, kaip nuo jo kūno muša karštis. – Tau nieko baisaus nėra. Tik kvėpuok, aišku? Viskas bus gerai.

Vakar neišgėrėme viso vandens, taupėme, todėl puodelyje dar truputis likę. Suvilgau Džuliano marškinius ir pradedu valyti veidą. Tada prisimenu džinsų kišenėlėje turinti antiseptinių servetėlių pakelį, kuriuos prieš mitingą dalijo ABD, ir pirmą kartą organizacijos aktyvistams pajuntu dėkingumą už švaros maniją. Atidarius pakelį į nosį trenkia aštrus spirito kvapas. Žinau, Džulianui skaudės, bet kito būdo apsiginti nuo infekcijos nėra.

– Dabar trupučiuką degins, – sakau ir pridedu servetėlę prie prakirsto antakio.

Džulianas suriaumoja kaip žvėris, atsimerkia (kiek įmanoma) ir bando sėstis. Turiu jėga sulaikyti jį, kad gulėtų aukštielninkas.

– Skauda, – murma jis.

Gerai, kad nors su sąmone ir net nori priešintis. Širdis pašoka krūtinėje, ir aš suvokiu iki tol beveik nekvėpavusi.

– Nezyzk, nesi mažas, – sakau ir toliau valau veidą servetėle, o jis įsitempęs griežia dantimis.

Nušluosčiusi beveik visą kraują geriau matau, kaip sumuštas veidas. Prakirsta lūpa vėl atsivėrė, turbūt veidas buvo daužomas kumščiu ar kokiu buku daiktu. Blogiausia – žaizda kaktoje, iš jos tebebėga kraujas. Bet šiaip galėjo būti ir blogiau. Džulianas gyvens.

– Še, pagerk, – sakau pridėdama jam prie lūpų puodelį. Vandens gal per pusę colio.

Išgėręs vandenį, Džulianas užsimerkia. Tačiau alsuoja normaliai, traukuliai liovėsi. Paėmusi marškinius atplėšiu plačią juostą stengdamasi neprisileisti prisiminimų – juk šito išmokau iš Alekso. Kadaise, kitame gyvenime, jis mane išgelbėjo, kai buvau sužeista. Sutvarstė koją, padėjo pabėgti nuo reguliuotojų.

Rūpestingai paslepiu šiuos prisiminimus kuo giliau.

– Pakelk truputį galvą, – prašau jį.

Džulianas padaro ką liepiamas, šįsyk be dejonių, ir aš jį sutvarstau taip, kad juosta visiškai uždengtų žaizdą. Vėl paguldau jo galvą sau ant kelių.

– Ar gali kalbėti?

Džulianas linkteli.

– Gal pasakysi, kas ten atsitiko?

Dešinė lūpų kertelė sutinusi, todėl balsas skamba taip, lyg Džulianas kalbėtų įsikniaubęs į pagalvę.

– Jie norėjo sužinoti... – sako jis ir giliai atsidusęs prabyla kitaip: – Visko klausinėjo...

– Ko klausinėjo?

– Apie mūsų butą Čarlzo gatvėje. Durų kodus. Apie apsaugą. Kiek, kada keičiasi.

Aš nieko nesakau. Vargu ar Džulianas suvokia, ką tai reiškia ir kokia bloga padėtis. Maitėdos įsiutę. Jie planuoja įsibraut į jo namus, nori patekt į vidų jo padedami. Galbūt jie ketina nužudyti Tomą Fainemeną, o gal tik apiplėšti. Ieškoti įprasto grobio: brangenybių ir elektroninės aparatūros, kurią būtų galima parduoti juodojoje rinkoje, pinigų ir, aišku, ginklų. Maitėdoms visada reikia ginklų.

Tai gali reikšti tik viena – kad planas už Džulianą gauti išpirką žlugo. Tomas Fainemenas neužkibo.

– Aš jiems nieko nepasakiau, – murma Džulianas. – Jie pagrasino... dar kelios dienos... kelios kvotos... ir aš prakalbėsiu.

Daugiau jokių abejonių. Turime bėgti, kuo greičiau. Kai Džulianas prabils, – anksčiau ar vėliau, – nei jis, nei aš maitėdoms nebebūsime reikalingi. Tačiau neteko girdėti, kad ką sugavę maitėdos paleistų.

– Gerai, paklausyk manęs, – tariu ramiu balsu, kad jis nepajustų, kaip viskas blogai. – Mes iš čia pabėgsime, aišku?

Džulianas silpnai papurto galvą, atseit netiki.

– Kaip? – sugargia.

– Aš turiu planą.

Netiesa, bet būtinai sugalvosiu. Kitos išeities nėra. Juodė ir Smigis to tikisi. Jie paliko man žinutę, įdavė ginklą, ir mane užplūsta šiltas jausmas. Aš ne viena.

– Ginklai... – Džulianas užspringsta, vėl bando kalbėti: – Jie ginkluoti.

– Mes irgi. – Mano smegenys jau darbuojasi. Žingsniai koridoriuje. Vieno žmogaus. Maisto visada atneša vienas prižiūrėtojas. Puiku. Kaip čia padarius, kad jis dėl ko nors atidarytų duris... Aš taip įsismaginau planuoti, jog nepajutau kalbanti balsu: – Klausyk, man jau teko ragauti ir šilto, ir šalto. Pasikliauk manimi. Kartą Masačusetse...

– Kada... – pertraukia mane Džulianas. – Kada tu buvai... Masačusetse?

Supratau susimovusi. Lena Morgana Džouns nėra buvusi Masačusetse, ir Džulianas tai žino. Dar dvejoju, meluoti toliau ar ne, bet Džulianas jau pasiremia alkūne ir pasisukęs žiūri man į veidą. Visą laiką raukydamasis iš skausmo.

– Atsargiau, nesitampyk, – perspėju jį.

– Kada tu buvai Masačusetse? – lėtai, stropiai ištardamas kiekvieną žodį pakartoja jis klausimą.

Gal todėl, kad jis dabar atrodo kaip įbaugintas, sužeistas žvėrelis: su kruvinu tvarsčiu ant kaktos, visiškai užtinusia akimi, o gal todėl, kad neabejoju – maitėdos mus nužudys, jei ne rytoj, tai poryt ar užporyt...

Arba aš tiesiog išalkau, pavargau ir man pabodo apsimetinėti.

Žodžiu, nusprendžiu pasakyti jam tiesą.

– Klausyk, aš ne tokia, kokia mane laikai.

Džulianas nuščiūva, guli tyliai tyliai ir man vėl primena žvėrelį. Kartą su Gervu užėjome jauniklį meškėną, besikepurnėjantį polaidžio išgraužtoje duobėje. Gervas norėjo jam padėti, bet, kai priėjo prie duobės, meškėnas pasielgė lygiai taip, kaip dabar Džulianas – įsitempė ir apmirė, ir ši įelektrinta poza atrodė budresnė ir energingesnė už bet kokį bandymą priešintis.

– Viskas, ko tau prišnekėjau... Kaip augau Kvinsyje ir taip toliau... Visa tai netiesa.

Kadaise buvau atsidūrusi Džuliano padėtyje. Tada stovėjau šalia plūdurų, potvynis plėšė mane nuo dugno, o Aleksas pasakė beveik tokius pačius žodžius: Aš ne tas, kuo tu mane laikai. Dar prisimenu, kaip plaukiau į krantą, tai buvo sunkiausias mano gyvenime plaukimas.

– Tau nebūtina žinoti, kas aš tokia. Ir nebūtina žinoti, iš kur esu. Tačiau Lenos Morganos Džouns nėra, jos istorija – pramanas. Netgi šitai netikra.

Ir paliečiu tritaškį randą už ausies.

Džulianas nieko nesako, nors atsitraukė nuo manęs ir atsišliejo į sieną; sulenkęs kelius, pėdomis ir delnais įsirėmė į grindis tarsi norėdamas, jei galėtų, atsistumti nuo žemės ir pašokti.

– Suprantu, jog šiuo metu neturi pagrindo manim pasitikėti, – kalbu. – Bet vis tiek prašau – tikėk. Jei pasiliksime, žūsime. Aš galiu mudu iš čia ištraukti. Bet man reikės tavo pagalbos.

Klausiamai nutylu, laukiu Džuliano atsakymo.

– Tu... – pagaliau sušvokščia jis.

Mane nustebina pagieža jo balse.

– Kas yra? – klausiu.

– Tu, – pakartoja jis. – Tu viską padarei.

Širdis skausmingai daužosi į šonkaulius. Akimirką man atrodo (netgi tikiuosi), kad Džulianui priepuolis arba jis kliedi.

– Ką čia šneki?

– Tu ir taviškiai, – taria Džulianas, ir man burnoje pasidaro kartu – jokios abejonės, kad jis puikiai supranta, ką kalba. Ir žinau, ką turi galvoje. – Jūsų darbas.

– Ne, – sakau ir primygtinai pakartoju: – Ne. Mes čia niekuo dėti...

– Tu Nelegalė. Ar tai nori pasakyti? Esi užkrėsta.

Džuliano pirštai drebėdami barbena į grindis. Garsas panašus kaip lietui lyjant. Matau, jog jis įtūžęs ir galbūt išsigandęs.

– Tu ligonė, – beveik spjaute išspjauna man į veidą.

– Mus čia laiko ne maniškiai, – tariu. Juoda pykčio banga užlieja smegenis ir nori mane paskandinti, vos pajėgiu jai atsispirti. – Šitie ne... – Vos nepasakau: „Ne žmonės.“ – Jie nėra Nelegalai.

– Meluoji, – teškia Džulianas.

Na štai. Visiškai taip buvo ir Gervui: kai pasilenkęs norėjo meškėniuką ištraukti iš purvo duobės, žvėrelis stryktelėjo ir įkando jam į ranką. Gerklę užplūsta iš skrandžio kylantis šleikštulys. Atsistoju vildamasi, jog Džulianas nepastebės, kad ir aš drebu iš pykčio.

– Tu nesupranti, ką šneki. Nieko apie mus nežinai, nieko nežinai ir apie mane.

– Tai papasakok, – šaltai ir piktai liepia Džulianas. Kiekvienas žodis kaip kirtis. – Kada užsikrėtei?

Aš juokiuosi, nors nieko juokingo nėra. Pasaulis apsivertė, mano gyvenimas perkirstas perpus, yra dvi Lenos, senoji ir naujoji, jiedvi žygiuoja lygiagrečiais keliais ir jau niekada netaps viena esybe. Ir dar aišku, kad iš Džuliano galiu nesitikėti pagalbos. Buvau kvaiša, kai maniau, jog jis man padės. Jis zombis, Juodė teisi. O zombiai elgiasi taip, kaip yra užprogramuoti, kol gyvi, jie dūlina aklai paklusdami.

Bet aš ne tokia. Išsitraukiu iš po čiužinio peilį ir atsisėdusi imu jį galąsti į lovos koją. Smagu žiūrėti, kaip blykčioja ašmenys.

– Nesvarbu, – tariu Džulianui. – Visa tai nesvarbu.

– Kaip? – neatstoja Džulianas. – Kas tave užkrėtė?

Juoda tuštuma krūtinėje krūpteli ir dar paplatėja.

– Eik po velnių, – pasiunčiu Džulianą, bet abejingai. Neatitraukdama akių žiūriu į peilį – kaip jis blykčioja tarsi rodydamas kelią iš tamsos į šviesą.

tada

Pirmoje stovyklavietėje išbūname keturias paras. Paskutinį vakarą prieš vėl iškeliaujant Juodė pasiveda mane į šalį ir sako.

– Atėjo laikas.

Aš tebepykstu ant jos už tai, ko ji man prikalbėjo prie spąstų, nors pyktį pakeitė buka nuoskauda. Pasirodo, nuo pat pradžių ji viską apie mane žinojo. Toks jausmas, lyg Juodė būtų įkišusi ranką į mano vidų ir ten kažką sulaužiusi.

– Kam laikas?

Man už nugaros dega nedidelis laužas. Mėlynė, Sara ir dar keletas miega po atviru dangumi, panašūs į kamuolį iš apklotų, galvų ir kojų. Dažnai tenka šitaip miegoti, kad būtų šilčiau. Lai su Tėvuku tyliai šnekučiuojasi. Tėvukas žiaumoja savuosius kramtomojo tabako likučius retkarčiais spjaudamas į ugnį. Tada liepsna plyksteli žaliai. Kiti sulindę į palapines.

Juodė vos vos šypteli.

– Laikas tave išgydyti.

Širdis taip ir pašoka. Spaudžia speigas, giliai kvėpuojant gelia plaučius. Juodė nuveda mane nuo stovyklavietės kokį šimtą žingsnių paupiu, kur krantas žemas ir platus. Čia kiekvieną rytą prakertame eketę, kad pasisemtume vandens.

Gervas jau čia. Jis užkūręs dar vieną laužą, ugnis aukšta ir kaitri, net stovint atokiau akis graužia pelenai ir dūmai. Laužas sukrautas vigvamo forma, iš jo viršūnės besiveržiančios baltos ir mėlynos liepsnos laižo dangų. Dūmai tarsi trintukas nutrina virš mūsų įsižiebusias žvaigždes.

– Jau? – klausia Juodė.

– Beveik, – atsako Gervas. – Dar kelios minutės.

Jis tupi priešais medinį kibirą, pastatytą ant šakalių laužo pakraštyje. Kad neužsidegtų, kibirą reikia tolydžio laistyti vandeniu, bet vanduo vis tiek užvirs. Iš krepšio prie kojų Gervas ištraukia kažkokį nedidelį ploną instrumentą. Panašų į atsuktuvą su apskrita rankenėle ir aštriu blizgančiu antgaliu. Gervas meta jį į kibirą ir atsistojęs žiūri, kaip lėtai verdančiame vandenyje sukasi plastikinė rankenėlė.

Man pasidaro negera. Pasisuku į Juodę, bet ji spokso į laužą, veidas be jokios išraiškos.

Gervas priėjęs kiša man į rankas butelį viskio.

– Še, išgerk šito, reikės.

Nepakenčiu viskio kvapo, bet vis tiek atsuku dangtelį ir užsimerkusi patraukiu iš butelio didelį gurkšnį. Alkoholis nudegina gerklę, vos nesusivemiu, bet po kelių sekundžių iš skrandžio plūstelėjusi šiluma pasiekia gerklę ir gomurį, tad antras gurkšnis, paskui ir trečias, nuslysta jau lengviau.

Kol Gervas praneša, kad viskas paruošta, iškliukinu ketvirtį butelio, ir žvaigždės, vos regimos per dūmų uždangą, lėtai ima suktis žybsėdamos tarsi metaliniai antgaliai. Galva lyg atsiskyrusi nuo kūno. Aš sunkiai klesteliu ant žemės.

– Atsargiau, – taria Gervas, tamsoje žybteli balti jo dantys. – Kaip jautiesi, Lena?

– Gerai, – atsakau vos apversdama liežuvį.

– Ji pasirengusi, – sako Gervas. Juodę paprašo: – Patiesk antklodę, gerai?

Juodė krapštosi man už nugaros, tada Gervas liepia atsigulti, aš mielai paklūstu – vis ne taip suksis galva.

– Tu laikyk už kairės rankos, – sako Juodė, klaupdamasi šalia manęs. – Aš suimsiu dešinę.

Auskarai dešinėje jos ausyje – plunksna ir sidabrinis amuletas – švytuoja lyg dvi švytuoklės.

Juodė su Gervu stipriai suspaudžia man rankas. Mane suima baimė.

– Ei, paleiskit, skauda, – murmu bandydama sėstis.

– Stenkis nesujudėti, – taria Juodė. Patylėjusi priduria: – Lena, truputį paskaudės. Bet labai trumpai, aišku? Pasitikėk mumis.

Iš baimės krūtinę vėl užplūsta karštis. Gervo rankoje sterilizuotas instrumentas, jo viršūnė, įkaitusi iki baltumo ir kelia siaubą, spindi laužo atspindžiais. Man per daug baisu, kad priešinčiausi, be to, suprantu, jog būtų beprasmiška, Juodės su Gervu vis tiek neįveikčiau.

– Sukąsk šitą, – sako Gervas.

Ir mano burnoje atsiduria odinis diržas. Kvepiantis Tėvuko tabaku.

– Pala... – mėginu prieštarauti, bet diržo oda burnoje neleidžia kaip koks kamšalas.

Gervas uždeda delną man ant kaktos ir staigiai atkragina galvą, kitoje rankoje instrumentas. Jis pasilenkia prie manęs, ir aš pajuntu, kaip „atsuktuvo“ ašmenys artėja prie odos už kairės ausies. Noriu rėkti, bet negaliu, noriu bėgti, bet irgi negaliu.

– Sveika prisidėjusi prie Pasipriešinimo, Lena, – kužda Gervas. – Pasistengsiu padaryti greitai.

Pirmas dūris gilus. Aš visa kaip ugnyje. Paskui atgaunu amą ir imu klykti.

dabar

– Lena…

Išgirdusi savo vardą pabundu. Atsisėdu, širdis daužosi.

Džulianas savo lovą nustūmė prie durų, kuo toliau nuo manęs. Jaučiu virš lūpų prakaito lašelius. Jau kelios dienos, kai esu be dušo, kameroje tvyro gyvuliškas kvapas.

– Ar šitas tavo vardas tikras? – patylėjęs klausia Džulianas – šaltu, bet jau ne tokiu tūžmingu balsu.

– Tikras, – sakau.

Užsimerkiu taip stipriai, kad po vokais pasipila įvairiaspalvės žiežirbos. Aš sapnavau košmarą. Kad esu Tyruose. Kartu su Juode ir Aleksu. Dar buvo kažkoks milžiniškas žvėris, kurį mes užmušėme.

– Sapnuodama tu šaukei Aleksą, – prabyla Džulianas, ir man suskausta po krūtine. Netrukus išgirstu kitą klausimą: – Tai jis, tiesa? Jis tave apkrėtė?

– Ir kas iš to?

Aš vėl atsigulu.

– Kas jam atsitiko?

– Jis mirė, – trumpai atsakau, nes Džulianas kaip tik šitai nori išgirsti.

Aš įsivaizduoju aukštą bokštą glotniomis sienomis, einantį iki pat dangaus. Bokšte iškalti įviji akmeniniai laiptai. Žengiu ant pirmo laiptelio ir imu kilti į šaltį ir prieblandą.

– Kaip? – klausia Džulianas. – Jį pribaigė karštinė?

Žinau, jei atsakysiu „taip“, jam palengvės. Taigi, pamanys, mes teisūs. Visada buvome teisūs. Žmonės miršta, o tai įrodo mūsų teisumą.

– Ne. Taviškiai.

Džulianas staigiai įkvepia pro dantis. Ir prakalba jau švelnesniu balsu:

– Sakei, kad niekada nesapnuoji košmarų.

Aš užsimūriju bokšto viduje. Iš viršaus žmonės ant žemės atrodo ne didesni už skruzdėles, kažkokie taškeliai, juos lengva nutrinti.

– Aš juk Nelegalė, – sakau. – O mes įpratę meluoti.

Rytą jau turiu aiškų, konkretų planą. Džulianas sėdi kertėje ir žiūri į mane taip, kaip žiūrėjo pačią pirmą dieną kameroje. Galva tebėra sutvarstyta, bet tynis atlėgo, o šiaip jis atrodo visai žvalus.

Aš išskleidžiu skėtį, nuo metalinių virbų nutraukiu nailoną. Jį patiesiu ant grindų ir supjaustau į keturias ilgas juostas. Jas surišu, patampau tikrindama mazgų stiprumą. Visai neblogai. Ilgai nelaikys, bet man tereikia kelių minučių.

– Ką čia dabar darai? – klausia Džulianas.

Matau, jog baisiai stengiasi neparodyti smalsumo. Nieko neatsakau. Manęs jau nejaudina, ką jis darys, bėgs su manimi ar liks čia pūti, kad tik netrukdytų.

Mažosios durelės – ne kliūtis, užtenka kelis kartus pasukti peiliu, ir vyriai nuimti, jie jau buvo surūdiję ir palaidi.

Tada dureles smarkiai pastumiu, ir jos žvangėdamos nukrinta koridoriuje ant grindų. Šis garsas turėtų patraukti sargybos dėmesį, ir labai greitai. Širdis ima tankiau plakti.

„Spektaklis prasideda“, – sakydavo Smigis, išeidamas į medžioklę.

Pasidedu ant kelių „Ssilvos knygą“, išplėšiu lapą.

– Pro tą landą niekaip neišlįsi, – neištveria Džulianas. – Per maža.

– Sėdėk ir tylėk, – atkertu. – Padaryk tokią paslaugą. Patylėk.

Aš atsuku blakstienų tušą, atsidūrusį mano kuprinėje, ir mintimis dėkoju Juodei, kad būdama anapus, Zombilande, negali atsispirti jos niekučiams ir ištaigai, jos apšviestoms parduotuvėms, kuriose eilių eilės prikrautos prekių, tik pirk.

Jaučiu Džuliano žvilgsnį. Tuščioje lapo pusėje keverzoju laiškelį:

Šita mergiotė pasiutusi. Bijau, kad neužmuštų. Viską pasakysiu, tik išveskite mane tuojau pat.

Pro landą iškišu raštelį į koridorių. Tada į kuprinę įdedu „Ssilvos knygą“, tuščią butelį nuo vandens ir sudraskyto skėčio liekanas. Paskui sugniaužusi peilį prieinu prie durų ir laukiu stengdamasi lėčiau kvėpuoti, vis perimdama peilį į kitą ranką, o į džinsus šluostydamasi suprakaitavusius delnus. Kartą Medžioklis su Gervu mane pasiėmė pasižiūrėti medžioklės, ir šitaip laukti man pasirodė nežmoniškai sunku.

Laimė, laukiu neilgai. Kažkas, aišku, išgirdo krintančių durelių bilstelėjimą. Netrukus išgirstu, kaip dunksteli kitos durys. Papildoma informacija. Kuo daugiau, tuo geriau. Vadinasi, kažkur požemyje yra dar vienos durys. Paskui prie mūsų kameros ima artėti žingsniai. Turiu vilties, kad gal ateina maitėda merga su vestuviniu žiedu, įvertu į nosį.

Kad tik nebūtų blyškiaveidis...

Tačiau žingsniai sunkūs, jiems sustojus už durų vyriškas balsas klausia:

– Kokio velnio?

Aš įsitempiu, kūnas virsta suspausta spyruokle. Turiu tik vieną progą smogti taiklų smūgį.

Dabar, kai durelių nebėra, pro landą gerai matau purvinus kareiviškus batus ir dukslias žalsvas kelnes, kokiomis mūvi laboratorijų technikai ir gatvių šlavėjai. Kažką bambėdamas vyriškis bato nosimi pastumia dureles – tarsi pelę, išimtą iš spąstų, norėdamas patikrinti, dar gyva ar ne. Paskui pasilenkęs griebia raštelį.

Dar kiečiau suspaudžiu peilį. Širdis vos tvaksi. Aš sulaikau kvapą, o tarpai tarp širdies tvinksnių ilgi kaip amžinybė.

Atidaryk duris. Nieko nešauk į pagalbą. Tučtuojau atidaryk duris. Nagi, nagi, nagi...

Pagaliau girdžiu gilų atodūsį, raktų žvangesį ir kažkokį klektelėjimą. Turbūt maitėda nuleido pistoleto saugiklį.

Viskas pasidaro baisiai ryšku ir vyksta be galo lėtai, tarsi žiūrint pro mikroskopą. Tuoj atsivers durys.

Raktas pasisuka, Džulianas, tyliai aiktelėjęs, ima stotis. Sargybinis dar dvejoja, paskui durys pradeda vertis į vidų, į mane, už jų prisispaudusią prie sienos, nematomą.

Ir štai supimosi lenta švysteli aukštyn: sekundės lekia viena paskui kitą tokiu greitumu, jog nespėju jų sekti. Visa virsta instinktu ir judesiu. Viskas įvyksta vieną suspaustą akimirką – durys atsilapoja, sustoja vos per žingsnį nuo mano veido, sargybinis žengia į vidų tardamas:

– Na, klok viską iš eilės.

Sulig tais žodžiais iš visų jėgų trenkiu jam durimis. Maitėda rikteli, nusikeikia, sudejuoja.

– Tai velnias, – sako Džulianas.

Iššokusi iš už durų taranuoju maitėdą iš užpakalio paklusdama grynam instinktui, nieko negalvodama. Gavęs durimis, vyras sverdi susiėmęs galvą, neišsilaikęs nuo mano smūgio parkrinta ant žemės. Primygusi jam nugarą keliu įremiu į kaklą peilį.

– Nejudėk. – Visa drebu iš įtampos, bet tikiuosi, jog maitėda to nepajus. – Ir nė garso. Net nebandyk šaukti. Ramiai gulėk, ir tau nieko nebus.

Džulianas žiūri į mane išpūtęs akis, tačiau tyli. Maitėda elgiasi gražiai, nejuda. Neatitraukdama nei kelio, nei peilio sukandu nailoninę virvę, kairę jo ranką užlaužiu už nugaros, tada dešinę ir abi prispaudžiu keliu.

Staiga Džulianas atsiplėšia nuo sienos ir eina artyn.

– Ko nori? – suniurzgiu pro dantis, sukandusius nailoną.

Su dviem niekaip nesusidorosiu. Jeigu Džulianas nutars įsikišti, galas.

– Duokš virvę, – ramiai taria jis. Dar nežinau, kaip elgtis, bet jis paaiškina: – Aš tau padėsiu.

Tylėdama duodu jam virvę, ir jis atsiklaupia šalia. Maitėdą tebelaikau primygusi, o Džulianas suriša jam rankas ir kojas.

Spausdama maitėdą prie grindų įsivaizduoju jo minkštą odą, riebalus ir raumenis tarp šonkaulių, po jais – kraują varinėjančią širdį. Užtektų lengvo smūgio...

– Duok peilį, – sako Džulianas.

Aš dar tvirčiau suspaudžiu rankeną.

– Kam tau?

– Duok, ir viskas.

Aš neryžtingai atiduodu peilį. Jis nupjauna palaidą virvės galą – nerangiai, todėl užgaišo gal minutę – ir paduoda man kartu su peiliu.

– Reikėtų užkišti jam burną, – pataria. – Kad nepašauktų kitų.

Džulianas stebėtinai ramus. Aš atlošiu maitėdos galvą ir įgrūdu jam į burną kamštį. Jis ima plaktis kaip žuvis, išmesta ant kranto, bet man pasiseka surišti nailono galus jam ant pakaušio. Visi mazgai nestiprūs, ilgai nelaikys, rankas jis išlaisvins per kokias dešimt ar penkiolika minučių, bet tiek laiko mums turėtų pakakti.

Mikliai atsistojusi užsimetu ant pečių kuprinę. Kameros durys tebėra atviros, ir vien šis vaizdas pripildo mane tokio džiaugsmo, kad norisi šaukti. Bandau įsivaizduoti, kaip Juodė su Smigiu pritariamai mane stebi.

Aš jūsų neapvilsiu.

Atsisuku. Džulianas irgi atsistojęs.

– Tu eisi ar kaip? – klausiu.

Džulianas linkteli. Atrodo prastai, akys užtinusios, bet lūpos ryžtingai sučiauptos.

– Tai maunam.

Įsikišu peilį į makštis už diržo. Nėr kada galvoti, ar Džulianas nebus man našta. Gal netgi labai pravers. Bent jau bus dar vienu taikiniu, galinčiu atitraukti persekiotojų dėmesį.

Tyliai uždarome duris, ir duslūs maitėdos šūksniai, kojų trinksėjimas į grindis jau ne taip girdėti. Koridorius ilgas, siauras ir gerai apšviestas, kairėje sienoje ketverios geležinės durys, visos uždarytos, koridoriaus gale – dar vienos. Jos mane išmuša iš vėžių: juk tikėjausi, kad mūsų kameros durys išeina tiesiai į vieną metro tunelių, taigi pabėgę nersime tiesiai į tamsą. Bet aišku, kad esame kur kas sudėtingesniame požeminiame komplekse.

Už vienų durų kairėje išgirstu pažįstamus balsus. Tas žemas bambėjimas turbūt blyškiaveidžio. Gaudau pokalbio nuotrupas:

– ...laukti... iš pat pradžių buvo nesąmonė.

Atsiliepia kažkieno greitakalbė. Irgi vyriškas balsas. Na, bent žinau, kur šiuo metu blyškiaveidis, tik neaišku, kur merga su auskarais. Vadinasi, mūsų pagrobėjų mažiausiai keturi. Ir jie neabejotinai tariasi, ką toliau daryti. Labai blogai.

Mums artėjant balsai garsėja. Maitėdos kažko ginčijasi.

– Laikytis pradinio susitarimo...

– Mes niekam nieko neprivalom...

Širdis lipa per gerklę, trūksta oro. Nerdama pro duris viduje išgirstu pokštelėjimą, panašų į šūvį. Apmirštu. Durų rankena sujuda. Man atšąla viduriai. Štai ir viskas.

Paskui nepažįstamas balsas sako:

– Liaukis, neširsk, imkim ir pasišnekėkim.

– Pavargau nuo šnekų.

Čia jau blyškiaveidis. Taigi viduje nuaidėjo ne šūvis.

Džulianas sustingo šalia manęs. Abu negalvodami prisiplojome prie sienos, nors iš to bus maža naudos, jeigu maitėdos išeis į koridorių. Mūsų rankos susiliečia, pajuntu plaukelius ant jo dilbio. Mane tarsi lengvai nukrečia elektra. Trupučiuką pasitraukiu nuo jo.

Durų rankena dar kartą trūkteli, ir blyškiaveidžio balsas taria:

– Gerai, klausau.

Jo žingsniai nutolsta, man atsileidžia krūtinė. Mosteliu Džulianui, kad reikia eiti. Jis linkteli. Taip sugniaužęs kumščius, kad net krumpliai pabąla.

Visos kitos durys uždaros, daugiau jokių balsų, jokių maitėdų. Įdomu, kas yra kituose kambariuose? Galbūt, pamanau, visuose ant geležinių lovų guli kaliniai, laukiantys, kad būtų išpirkti arba sušaudyti... Nuo tokios minties pasidaro bloga, bet ilgai nėra kada apie tai galvoti. Dar viena gyvenimo Tyruose taisyklė: pirmiausia rūpinkis savimi.

Išvirkščioji laisvės pusė tokia – kai esi visiškai laisvas, gali pasikliauti tik savimi.

Prieiname duris koridoriaus gale. Patraukiu rankeną. Nieko. Ir tada virš jos pastebiu mažytę klaviatūrą, tokią kaip ant Hanos kiemo vartų.

Norint atidaryti duris reikia žinoti kodą.

Džulianas, regis, klaviatūrą irgi pastebėjo, nes burbteli:

– Velnias...

– Gerai, imkim ir pagalvokim, – šnibždu stengdamasi išlikti rami, bet mano galvoje tarsi prasideda snygis. Sąmonę užkloja vienui viena kraują stingdanti mintis. Aš įkliuvau. Pakliuvau į spąstus, o kai būsiu surasta, man bus atsilyginta už sumuštą ir surištą sargybinį. Ir jie nebebus tokie lengvabūdiški. Daugiau jokių landų duryse.

– Ką mes darysime? – klausia Džulianas.

– Mes? – perklausiu dirstelėdama per petį. Tvarstis ant jo galvos išmargintas kraujo dėmėmis, ir aš nusisuku, kad nepradėčiau jo gailėtis. – Vadinasi, veikiame kartu?

– Turime laikytis išvien, – sako Džulianas. – Jei norime pabėgti, turime padėti vienas kitam.

Tada jis suima man už alkūnių ir švelniai, bet tvirtai patraukia į šoną. Tai bent staigmena – Džulianas prisilietė prie manęs. Matyt, iš rimtųjų nutarė nepaisyti mudviejų skirtumų. Na, jeigu jis gali, galiu ir aš.

– Neatidarysi, – tariu. – Reikia kodo.

Džulianas pirštais perbėga per klavišėlius, žengteli atgal ir prisimerkęs žiūri į duris. Pačiupinėja staktą lyg tikrindamas tvirtumą.

– Mūsų namuose lygiai tokia vartų spyna, – taria jis. Jo pirštai tebebrauko plyšelį durų staktoje. – Amžinai pamirštu kodą. Tėvas jį nuolat keičia, nes į namus ateina daugybė bendradarbių. Todėl sugalvojome savą sistemą, tarsi kodo kodą, mažytes nuorodas ant vartų ar šalia, kad žinočiau, kaip kodas pakeistas.

Staiga mano galvoje tarsi kažkas susijungia – aš suprantu jo pasakojimo esmę ir kaip atspėti kodą.

– Laikrodis, – tariu rodydama virš durų.

Ten kabantis sieninis laikrodis neina. Valandinė rodyklė sustingusi arti devyneto, o minutinė tiksliai rodo tris.

– Devyni ir trys, – sakau, bet iškart suabejoju. – Tačiau tai tik du skaitmenys. Dauguma kodų susideda iš keturių, ar ne?

Džulianas suspaudo 9393, pajudina rankeną. Nieko. Neveikia ir 3939. Nei 3399 ar 9933, o laikas eina.

– Kad jį griausmas!

Įširdęs Džulianas trenkia per klaviatūrą kumščiu.

– Ramiau, ramiau. – Aš giliai įkvepiu. Kodai ir galvosūkiai niekada nebuvo mano stiprioji pusė, o matematika visada labiausiai nesisekė. – Dar pagalvokime.

Tą akimirką balsai aname kambaryje vėl sušneka garsiau, durys truputį prasiveria.

– Vis tiek manęs neįtikinot, – sako blyškiaveidis. – Kartoju – jeigu jie nemokės, mes nežaisime...

Staigus siaubas man sugniaužia gerklę. Blyškiaveidis nori išeit į koridorių, iškart mus pamatys.

– Velnias, – vos girdimai ištaria Džulianas.

Jis trepsi lyg sušalęs, bet suprantu, jog jam baisu kaip ir man. Staiga jis sustingsta ir sako:

– Devyni penkiolika.

Kambario durys dar plačiau prasiveria, balsai skamba dar garsiau.

– Ką? – Sugniaužusi peilio rankeną sukioju galvą čia į Džulianą, čia į anas, besiveriančias duris.

– Ne devyni trys. Devyni penkiolika. Nulis, devyni, vienas, penki.

Palinkęs prie durų, Džulianas surenka naujausią derinį. Išgirstu tylų dūzgimą ir spragtelėjimą. Džulianas pečiu pastumia duris, jos atsidaro; balsai už nugarų skardėja, skamba aiškiai ir kapotai. Mes įsmunkame į gretimą kambarį kaip tik tą akimirką, kai durys už mūsų atsidaro iki galo ir maitėdos išeina į koridorių.

Kambarys, kuriame atsiduriame, didelis, aukštas ir gerai apšviestas. Pasieniais lentynos, taip prikrautos daiktų, kad lentos kai kur įlinkusios nuo svorio. Ko tik čia nėra: maisto pakuotės, dideli vandens buteliai, antklodės... Taip pat peiliai, sidabriniai stalo įrankiai, surizgę papuošalų kamuoliai, odinė avalynė ir striukės, pistoletai, policininkų lazdos ir pipirinių dujų balionėliai. Dar matau visiškai nenaudingus daiktus – ant grindų mėtosi radijo aparato lūženos, stovi sena drabužių spinta, taburetės odiniu viršumi ir skrynia, prikrauta sulūžusių plastikinių žaislų. Kitame kambario gale – dar vienos durys. Nudažytos vyšnine spalva.

– Einam.

Džulianas griebia man už alkūnės ir tempia prie tų durų. Aš ištraukiu ranką.

– Ne. – Mes nežinome, kur esame ir kada iš čia ištrūksime. – Čia yra maisto ir ginklų. Reikia apsirūpinti.

Džulianas žiojasi kažko sakyti, bet koridoriuje ima aidėti šauksmai, sutrepsi žingsniai. Matyt, surištasis sargybinis įstengė paskelbti pavojų.

– Reikia slėptis.

Džulianas mane tempia prie spintos. Viduje atsiduoda pelių mėšlu ir pelėsiais.

Uždarau dureles. Spintoje taip ankšta, kad su Džulianu beveik sėdime vienas ant kito. Nusiimu kuprinę, pasidedu ant kelių. Mano nugara prisispaudžia prie Džuliano krūtinės, jaučiu, kaip jis kvėpuoja. Nepaisant visko, džiaugiuosi, kad jis su manimi. Abejoju, ar viena būčiau prisikasusi bent iki šitos spintos.

Klaviatūra vėl sudūzgia, sandėlio durys trinkteli į sieną. Nenoromis krūpteliu, Džulianas spusteli man pečius, nori nuraminti.

– Prakeikimas! – šaukia blyškiaveidis. Pyktis jo kimiame balse – tarsi elektros srovė pasienio užtvaroje. – Kaip, po perkūnais, galėjo atsitikti? Kaip jie...

– Toli nenubėgo. Nežino durų kodo.

– Tai kur jie, po velnių? Du snargliai...

– Galbūt slepiasi kuriame nors kambaryje? – taria kitas, ne blyškiaveidis.

Įsiterpia dar vienas balsas, moteriškas, tikriausiai mergos su kūno auskarais:

– Juos tikrina Brigsas. Mergiotė užpuolė Metą, surišo jį. Ji turi peilį.

– Prakeikimas.

– Jie jau tuneliuose, – kalba merga. – Kurgi daugiau? Metas tikriausiai jiems išdavė kodą.

– Ar jis tau taip sakė?

– O kodėl jis turėtų prisipažinti?

– Gerai, paklausykit, – sako blyškiaveidis, matyt, jų vadas. – Ringai, su Brigsu apieškokit sandėlius. Mes iššniukštinėsime tunelius. Nika, eik rytiniu, aš su Donu tikrinsime vakarinį. Pasakykit Kurtui su Foristu sukti šiauriniu, aš surasiu, ką pasiųst į pietinį.

Aš skaičiuoju vardus: išeitų, kad mes susidūrėme mažiausiai su septyniais maitėdomis. Tiek daug nesitikėjau.

– Noriu, kad po valandos šitie šūdžiai vėl būtų kameroje. Neketinu dėl jų praleisti išmokos dienos, aišku? Tik jau ne dėl kažkokios velniavos paskutinę minutę.

Išmokos diena... Sąmonės paribyje smilksi kažkokia mintis, bet ji išnyksta, kai pabandau aiškiau suvokti. Jeigu kalbama ne apie išpirką, kokios išmokos maitėdos gali tikėtis? Gal jie nutarė, kad Džulianas vis tiek prakalbės, papasakos apie namų saugumo sistemą? Tačiau įsilaužti per daug sudėtinga ir pavojinga, be to, maitėdos paprastai tokiais dalykais neužsiima. Neplanuoja. Jie paprasčiausiai degina, terorizuoja ir plėšia.

Ir vis nesuprantu, kuo aš čia dėta.

Girdžiu trepsėjimą, užtaisomus pistoletus. Mane vėl sukausto baimė: už fanerinių spintos durelių stovi trys ginkluoti maitėdos. Atrodo, tuoj nualpsiu. Spintoje taip ankšta ir karšta. Mano marškinėliai šlapi nuo prakaito. Gyvi mes iš čia neištrūksime. Išeities nėra. Neįmanoma.

Užsimerkiu ir galvoju apie Aleksą, kaip spaudžiausi prie jo nugaros važiuodama su juo motociklu ir lygiai taip pat manydama, jog mums galas.

– Susitinkame čia po valandos, – paskelbia blyškiaveidis. – O dabar suraskite tuos velniūkščius ir atitempkit juos man.

Žingsniai nutolsta į kitą kambario galą. Vadinasi, vyšninės durys veda į tunelius. Girdžiu, kaip jos atsidaro ir vėl užsidaro. Stoja tyla.

Mudu su Džulianu tebetūnome įsitempę. Aš krusteliu, bet jis mane sulaiko.

– Palauk, reikia įsitikinti, ar visi nuėjo.

Dabar, kai manęs nebeblaško maitėdų balsai, itin nesmagiai jaučiu jo kūno karštį, kaklą kutena jo kvėpavimas. Pagaliau neištveriu.

– Nieko nebėra, judinkimės.

Iš spintos išsiropščiame atsargiai – o jeigu kur nors dar slankioja maitėdos?

– Ir kas toliau? – tyliai klausia Džulianas. – Jie mūsų ieško tuneliuose.

– Reikia rizikuoti. Kito kelio nėra.

Džulianas nusileidžia.

– Kraukimės, – paraginu.

Džulianas prieina prie vienos lentynos, ima raustis drabužių krūvose.

– Štai, – pamėtėja man marškinėlius, – atrodo, tavo dydžio.

Aš randu švarius džinsus, sportinę liemenėlę ir baltas puskojines, už spintos paskubomis persirengiu. Nors tebesu purvina ir suprakaitavusi, nuostabu užsivilkti švarius drabužius. Džulianas susiranda marškinėlius ir džinsus. Truputį didoki, tad jis susijuosia elektros laidu. Į mano kuprinę prikrauname javainių batonėlių ir vandens butelių, du žibintuvėlius, keletą pakelių riešutų ir vytintos jautienos. Užėjusi lentyną su medicinos reikmenimis imu kišt į kuprinę tepalus, tvarsčius ir baktericidines servetėles. Džulianas tylomis mane stebi. Mūsų žvilgsniai susitinka, bet aš nežinau, kas jo galvoje.

Ant lentynos po medikamentais stovi vienui viena medinė dėžutė. Įdomu... Atsitupiu, atvožiu dangtelį ir vos neaikteliu.

Tapatybės kortelės. Dėžutė pilna plastikinių gumutėmis suveržtų kortelių. Dar guli krūvelė laminuotų ABD ženkliukų.

– Džulianai, pažiūrėk! – šaukiu atgavusi amą.

Džulianas atsistoja šalia ir tylėdamas žiūri, kaip sklaidau blizgančias korteles. Slenka begalė veidų ir asmens duomenų.

– Mesk jas, – po valandėlės taria jis. – Maunam iš čia.

Skubiai atrenku keletą kortelių, kuriose merginų nuotraukos nors kiek panašios į mane, užmaunu ant jų gumutę ir įsikišu į kišenę. Paimu ir ženkliukų. Vėliau gali praversti.

Pagaliau prieinu prie ginklų. Daugybė dėžių su bet kaip sumestais apdulkėjusiais šautuvais ir gerai suteptais pistoletais, su sunkiomis lazdomis ir šovinių dėžutėmis. Paimu pistoletą, patikrinu, ar užtaisytas, paduodu Džulianui. Į kuprinę įsimetu dėžutę šovinių.

– Nė karto nesu į nieką šovęs, – taria Džulianas, atsargiai vartydamas ginklą, lyg bijodamas, kad savaime neiššautų. – O tu?

– Kelis kartus, – atsakau. Jis prikanda lūpą.

– Tai pati ir turėk, – sako.

Įsidedu pistoletą į kuprinę, nors maža džiaugsmo tampyti papildomą svorį.

O štai peiliai – naudingas daiktas, ir ne tik žmogui užpulti. Suieškau spyruoklinį peilį ir užsikišu už liemenėlės. Džulianas irgi pasiima tokį pat peilį, įsideda kišenėn.

– Jau? – klausia, kai užsidedu kuprinę.

Ir tada pagaliau siūbteli nerimas, iki tol tik šmėžavęs sąmonės pakraštyje, kurio niekaip neįstengiau paversti aiškia mintimi. Viskas ne taip. Viskas per daug gerai organizuota. Per daug kambarių, per daug ginklų, per daug tvarkos.

– Jiems kažkas padeda, – sakau bandydama susieti šiuos faktus. – Patys maitėdos nebūtų sugebėję.

– Kas tokie? – nekantriai klausia Džulianas, nervingai dirstelėdamas į duris.

Žinau, jog reikia eiti, bet negaliu pajudėti: ima smilksėti padus, nutirpsta visos kojos. Galvoje klaidžioja dar viena mintis... kažkoks įspūdis, kad kažką esu mačiusi ar prisiminusi.

– Maitėdos irgi yra neišgydytieji, – atsakau Džulianui.

– Nelegalai, kaip ir tu, – piktai priduria jis.

– Ne, ir jie nėra Nelegalai. Išvis kitokie.

Aš užsimerkiu, atmintyje išplaukia aiškus vaizdas, kaip prikišu maitėdai prie kaklo peilį ir ten pamatau pablukusią tatuiruotę. Ji man ir pasirodė pažįstama...

– O varge...

Atsimerkiu. Toks jausmas, tarsi kas daužytų kumščiu krūtinę.

– Lena, reikia eiti.

Džulianas siekia mano rankos, bet aš ją atitraukiu.

– ABD, – ištariu. – Tas bernas... sargybinis, kurį surišome... jam ištatuiruoti erelis ir švirkštas. ABD emblema.

Džulianą tarsi elektros srovė nukrečia.

– Tikriausiai toks sutapimas, – nedrąsiai bando prieštarauti jis.

Aš tik papurtau galvą. Joje žodžiai ir mintys susilieja į vieną srautą. Viskas įgauna prasmę: pokalbis apie išmokos dieną, visas šis arsenalas, tatuiruotė, dėžutė ženkliukų... Požeminis kompleksas, saugumo sistema – visa tai kainuoja.

– Jie veikia išvien. Nežinau, kodėl ir kieno pasamdyti, bet...

– Ne, – šaltai nukerta Džulianas. – Tu klysti.

– Džulianai...

– Tu klysti, ar aišku? Toks dalykas neįmanomas, – pertraukia jis mane.

Prisiverčiu žiūrėti į jį. Sunku, nes jo akyse pradeda kažkas sūkuriuoti ir drumstis, nuo to man ima suktis galva, lyg stovėčiau ant pat uolos krašto.

Taip ir stovime, nebyli pantomima, kai trinkteli durys ir įvirsta du maitėdos.

Akimirką niekas nejuda, aš spėju pastebėti svarbiausia: pirmas maitėda – vidutinio amžiaus vyriškis, antras – mergina iki mėlynumo juodais plaukais, aukštesnė už mane. Abu nematyti. Gal iš baimės į akis krinta keistos smulkmenos: vyriškio kairys vokas užkritęs, tarsi spaudžiamas kažkokios jėgos, o mergina stovi išsižiojusi, net matyti it vyšnia raudonas liežuvis. Spėju pagalvoti, kad ji tikriausiai ką nors čiulpė, ledinuką ant pagaliuko ar saldainį, ir prisimenu Greisę.

Tada kambarys atgyja, mergina siekia pistoleto, visos mintys išgaruoja.

Puolu į priekį ir išmušu pistoletą jai iš rankų, nespėjo nė nukreipti į mane. Už nugaros kažką šaukia Džulianas. Šūvis. Negaliu atsisukti pažiūrėt, kas šovė. Mergina vožia man kumščiu į žiauną. Iki tol nesu gavusi smūgio į veidą, todėl akimirką sutrinku – ne iš skausmo, iš nuostabos. Tą akimirką mergina spėja išsitraukti peilį ir aš išvystu oru švilpiančią geležtę. Išsilenkusi peilio petimi rėžiu jai į pilvą.

Ji kriokteli. Abi netenkam pusiausvyros ir griūvam ant senų batų dėžės. Kartonas susiploja nuo mūsų svorio. Mes sukimbame, maitėda taip arti, kad jos plaukai lenda man į burną, užuodžiu jos odą. Iš pradžių viršuje aš, paskui ji parbloškia mane ant nugaros, mano galva trinkteli į betonines grindis. Maitėda keliais suspaudžia man šonus, net užima kvapą, ir bando išsitraukti iš už diržo kitą peilį. Grabinėju aplink ieškodama kokio ginklo, bet ji mane taip myga prie grindų, kad nieko negaliu pasiekti.

Džulianas su maitėda svyrinėdami galynėjasi. Abu panarinę galvą, kriokdami stengiasi užimti geresnę poziciją. Staigiai pasisukę trenkiasi į lentyną su puodais ir keptuvėmis. Lentyna pasvyravusi griūva, puodai ir keptuvės žvangėdami išsilaksto po kambarį. Merga nejučia grįžteli, ir šis judesys suteikia man erdvės užsimoti. Smogiu jai į žandikaulį. Vargu ar smūgis buvo stiprus, bet jis nuvertė mergą ant šono ir aš, vėl atsidūrusi viršuje, ištraukiu jai iš rankos peilį. Krūtinėje verda neapykanta ir baimė, ir aš negalvodama suvarau peilį maitėdai į krūtinę. Ji rikteli ir lieka gulėti. Mano galvoje sukasi vienintelė mintis: Pati kalta, pati kalta...

Iš kažkur sklinda duslus kūkčiojimas; ne iš karto suvokiu, jog aš pati springstu ašaromis.

Paskui visa praryja juoduma. Po sekundės išnirusi iš tamsos pajuntu skausmą – vyras maitėda vožė man per galvą policininko lazda. Turbūt skilo kaukolė, aš nugriūvu, viskas aplink pažyra atskirais paveikslėliais: Džulianas guli kniūbsčias prie nuvirtusios lentynos; kertėje stovi iki tol nepastebėtas didžiulis laikrodis; betoninės grindys sutrūkinėjusios, plyšeliai pasklidę lyg voratinklis, ir tas voratinklis baudžiasi mane apraizgyti. Tada valandėlę išvis nieko nematau. Staigus pasikeitimas – guliu aukštielninka, viršuje sukasi lubos. Aš mirštu. Keista, bet galvoju apie Džulianą. Šauniai mušėsi su tuo maitėda.

Džuliano priešas, apžergęs mane, šnopuoja man į veidą. Iš jo burnos trenkia puvėsiais. Paakys išplėštas, – puikiai pasidarbuota, Džulianai, – kraujas kapsi man ant veido. Po smakru pajuntu peilio smaigalį, ir man sustingsta kraujas. Guliu beveik nealsuodama.

Maitėda žiūri su tokia neapykanta, kad aš staiga visiškai nusiraminu. Jis mane papjaus. Nuo šio tikrumo įtampa atslūgsta. Aš užsimerkiu, imu nirti į balto sniego pusnį bandydama įsivaizduoti Aleksą tokį, kokį regėdavau sapnuodama, – stovintį tunelio gale. Laukiu, kad jis pasirodytų ir ištiestų į mane rankas.

Aš skęstu, paskui vėl išnyru, pakimbu viršum žemės ir štai vėl guliu ant betono. Burnoje dumblo skonis.

– Tu man nepalieki jokio pasirinkimo, – atsidūsėja maitėda.

Staigiai atsimerkiu. Jo balse pajuntu lyg ir apgailestavimą, gal net pasiteisinimą, ko visiškai nesitikėjau. Ir man grįžta viltis, bet ir siaubas. Prašau, prašau, nežudyk!

Tačiau maitėda įkvepia ir įsitempia, peilio viršūnė praduria kaklo odą. Viskas...

Ūmiai jis trūkteli, peilis iškrinta iš rankos. Akys atsistoja stulpu, jis panašus į klaikią aklą lėlę. Pamažu sukniumba savo svoriu prispausdamas mane prie grindų. Aš neturiu kuo kvėpuoti. Šalia stovi Džulianas, sunkiai alsuoja ir dreba. Maitėdos nugaroje stirkso peilis.

Ant manęs tyso lavonas. Krūtinėje tvenkiasi isterija ir pagaliau prasiveržia karštligišku vapėjimu:

– Nuimk jį nuo manęs, nuimk!

Džulianas kaip girtas purto galvą.

– Aš... aš nenorėjau.

– Dievaži, Džulianai, nuimk jį nuo manęs! Mums reikia eiti.

Džulianas krūpteli, sumirksi ir įbeda akis į mane. Maitėdos lavonas mane baigia suploti.

– Prašau tave, Džulianai.

Pagaliau Džulianas sukrunta. Pasilenkęs nutempia lavoną, aš atsikeliu. Širdis daužosi, visa oda pašiurpusi, nežmoniškai norisi nusiplauti visą šitą mirtį. Abu negyvi maitėdos guli taip arti vienas kito, jog beveik liečiasi. Tarp jųdviejų plečiasi drugelio formos kraujo klanas. Mane ima pykinti.

– Lena, aš nenorėjau. Tiesiog... Pamačiau jį ant tavęs, stvėriau peilį ir... – Džulianas kraipo galvą. – Netyčia išėjo.

– Džulianai, – tariu dėdama rankas jam ant pečių, – paklausyk, tu išgelbėjai man gyvybę.

Jis užsimerkia ir vėl atsimerkia.

– Tu išgelbėjai man gyvybę, – pakartoju. – Dėkui.

Jis, regis, nori kažką sakyti, bet užsimeta kuprinę. Negalvodama įsikimbu jam į ranką. Jis jos neištraukia, ir aš džiaugiuosi. Šitaip jaučiuosi tvirčiau. Jis man padės išsilaikyti ant kojų.

– Laikas dingti, – sakau.

Sverdėdami išeiname iš kambario ir pagaliau atsiduriame vėsiame tunelyje. Čia atsiduoda pelėsiais, kiekvienas žingsnis atsiliepia aidu, aplinkui tik tamsa ir šešėliai.

tada

Keliaujant į antrą stovyklavietę smarkiai nukrinta temperatūra. Šąlu net miegodama palapinėje. O kai ateina mano eilė nakvoti lauke, naktį pabundu apšarmojusiais plaukais. Sara išbalusi ir visą laiką tyli, bet laikosi vyriškai.

Mėlynė susirgo. Pirmą dieną atsibunda vangi, vos randa jėgų dienos žygiui. Susirietusi ant žemės kaip koks gyvūnėlis užmiega mums dar neužkūrus laužo. Juodė įneša ją į palapinę. Tą naktį mane prižadina slopūs šauksmai. Išsigandusi atsisėdu. Giedrame danguje mirguliuoja žvaigždės. Oras šaltas.

Juodės palapinėje krebždesys, inkštimas, paskui raminantis kuždesys. Mėlynė susapnavo baisų sapną.

Rytą pabunda karščiuodama, bet pasirinkimo nėra, turi eiti su visais. Artinasi sniegas, o iki antros stovyklavietės dar trisdešimt mylių, iki žiemojimo vietos – dar toliau.

Mėlynė verkdama velkasi iš paskutiniųjų, bet vis dažniau klumpa. Pasikeisdami ją nešame – aš, Juodė, Medžioklis, Lai ir Tėvukas. Ji visa dega. Jos rankytės, apsivijusios man kaklą, pulsuoja karščiu kaip elektros laidai.

Kitą dieną prisikasame iki antros stovyklavietės. Tai skalūno nuolaužomis užversta aikštelė palei seną apgriuvusią sieną, kuri šiek tiek užstoja nuo vėjo. Mes atkasame paslėptas maisto atsargas, paspendžiame spąstus ir apieškome vietovę (kitados čia būta nemažo miesto), ar neužsilikę konservų, šiaip kokių daiktų, galinčių praversti žygyje. Čia būsime dvi arba tris dienas, nelygu ką pasiseks rasti. Be pelėdų ūkavimo ir naktinių padarų krebždesio, girdime tolumoje ūžiant sunkvežimius, mat už dešimties mylių eina plentas.

Koks keistas jausmas... Esame visai šalia civilizuotų miestų, kuriuose pilna maisto, drabužių, medikamentų, bet atrodo, lyg būtume kitoje visatoje. Pasaulis griežtai padalytas į dvi dalis, dailiai perlenktas lyg palapinės stogo šlaitai. Legalai ir Nelegalai gyvena skirtingose plotmėse, skirtinguose matmenyse.

Naktimis Mėlynė vis sunkiau kliedi. Ji verkia, šaukia, kažką be sąryšio murma. Kai ateina laikas žygiuot į trečią stovyklavietę, nes dangų aptraukia švininiai debesys, pranašaujantys pūgą ir sniegą, Mėlynė jau beveik be žado. Tą dieną mergaitę neša Juodė, niekam neleidžia padėti, nors pati nusilpusi ne mažiau už kitus ir dažnai atsilieka.

Žengiame tylėdami. Mus slegia baimė, aptūloja lyg antklodė, sakytum jau klampotume per krintantį sniegą, – visi žinome, kad Mėlynė neišgyvens. Ir Juodė žino. Negali nežinoti.

Tą vakarą Juodė paguldo Mėlynę prie laužo. Nors jos kūnas dega, ji visa dreba taip, kad dantys kalena. Visi kiti slankiojame apie laužą it šešėliai, kuo tyliau. Aš užmiegu po atviru dangumi šalia Juodės, pasilikusios kurstyti laužo, kad Mėlynei būtų šilta.

Vidury nakties mane pažadina tylus verksmas. Juodė klūpo greta Mėlynės. Iš baimės man sutraukia skrandį: nė karto nesu mačiusi Juodės verkiant. Bijau prabilti, bijau kvėpuoti, bijau krustelėti. Žinau, Juodė mano, jog visi miega, antraip nė už ką nebūtų pravirkusi.

Bet ilgiau tylėti irgi negaliu. Tyčia pradedu miegmaišyje vartytis, ir verksmas išsyk liaujasi. Atsisėdu.

– Ar ji... – pašnibždomis klausiu. Žodžio „mirė“ nepajėgiu ištarti.

Juodė linguoja galvą.

– Jai sunku kvėpuoti.

– Tačiau bent kvėpuoja, – tariu.

Stoja ilga tyla. Beviltiškai trokštu kaip nors ištaisyti padėtį. Man atrodo, netekę Mėlynės neteksime ir Juodės dalelės. O Juodė mums baisiai reikalinga, ypač kad su mumis nėra Smigio.

– Mėlynė pasveiks, – bandau ją guosti. – Tikiu, kad pasveiks.

Juodė atsisuka į mane. Jos akyse dega laužo atšvaitai.

– Ne, – trumpai drūtai sako ji. – Nepasveiks.

Jos balse toks tvirtas įsitikinimas, kad prieštarauti negaliu. Kurį laiką Juodė tyli, paskui klausia:

– Ar žinai, kodėl pavadinau ją Mėlyne?

Klausimas mane nustebina.

– Maniau, dėl akių spalvos.

Juodė nusigręžia į laužą ir apglėbia kelius.

– Gyvenau Jarmute netoli sienos. Varganame rajone. Niekas nenorėjo gyventi taip arti Tyrų. Blogas ženklas, pati supranti.

Mane nukrečia šiurpas, aš suklūstu. Juodė niekada nėra pasakojusi apie savo gyvenimą prieš atsiduriant Tyruose. Amžinai kartodavo, kad iki tol nieko nebuvo. Jokios praeities.

– Iš tikrųjų gyvenau kaip visi. Tikėjau, kas man sakoma, ir dėl nieko per daug nesukau sau galvos. Tik išgydytieji patenka į dangų. Patruliai mane tikrina mano pačios labui. Užkrėstieji nešvarūs, jie sugyvulėja. Liga tave graužia iš vidaus. Stabilumas – tai dieviškumas ir laimė. – Ji gūžteli tarsi nusikratydama prisiminimų apie anuos laikus. – Bet aš nesijaučiau laiminga. Pati nesupratau kodėl. Nesupratau, kodėl negaliu būti kaip visi.

Prisimenu, kaip kartą Hana sukosi po kambarį išskėtusi rankas, klausdama mane: „Manai, kad viskas puiku? Manai, kitaip ir būti negali?“

– Tą vasarą, kai man sukako keturiolika, pasienyje prasidėjo statybos. Buvo planuojama ten įkurdinti vargingiausias Jarmuto šeimas. Nevykusiai suporuotas ar pagarsėjusias maištingumu, ar tik apkalbėtas, kad nepritaria valdžiai... Pati žinai, kaip būdavo. Dieną dažnai žaisdavau šalia statybos aikštelės. Kartu su kitais vaikais. Aišku, turėdavom saugotis, berniukai žaisdavo atskirai nuo mergaičių. Mus skyrė linija: į rytus nuo jos buvo mergaičių teritorija, į vakarus – berniukų. – Juodė nusijuokia. – Dabar atrodo lyg sapnas. Tačiau tada buvo visiškai normalu.

– Nebuvo su kuo lyginti, – tariu.

Juodė žvilgteli į mane, sulinksi.

– Tačiau vieną savaitę išvien pliaupė lietus. Statyba sustojo, niekas nebenorėjo ten žaisti. O aš lietaus nebijojau. Nelabai mėgau būti namie. Mano tėtis... – Ji užsikerta, bet patylėjusi pasakoja toliau: – Po procedūros jis buvo ne visai normalus. Gydymas nelabai pavyko. Pažeista nuotaikų kaitą reguliuojanti smilkininė smegenų skiltis. Taip mums paaiškino mokslininkai. Kone visą laiką jis elgdavosi kaip visi. Bet retkarčiais užeidavo pykčio priepuoliai.

Kurį laiką Juodė sėdi ir tylėdama žiūri į laužą.

– Mama mums padėdavo mėlynes užpudruoti ar uždažyti. Niekam negalėjome apie tai sakyti. Nenorėjome, kad žmonės žinotų, jog tėčiui procedūra nevisiškai pavyko. Paklaikę iš baimės žmonės kartais tokius nelaimėlius net sudegindavo. Mama sakydavo, kad, jei prasitartume, būtų tik blogiau. Todėl ir maskuodavomės. Vasarą nešiodavome sukneles ilgom rankovėm. Mokykloje meluodavom, kad sirgome, todėl praleidome pamokas. Jei kas pastebėdavo, aiškindavau, kad griuvau, susitrenkiau galvą, užkliuvau už staktos...

Niekad neįsivaizdavau, kad Juodė galėjo būti jaunesnė negu dabar. Tačiau taip ir matau stamantrią mergaitę piktai sučiauptomis lūpomis, kosmetiniu pieštuku užtepliojančią mėlynes ant rankų, pečių ir veido.

– Kaip liūdna, – tariu nei šį, nei tą.

Juodė kosteli, atlošia pečius.

– Visa tai niekis.

Paėmusi ilgą ploną šakalį sulaužo į keturias dalis ir po vieną sumeta į laužą. Galvoju, ar tik ji jau neužmiršo, kad mūsų pokalbis prasidėjo mano klausimu apie Mėlynės pravardę, bet Juodė ima pasakoti toliau:

– Ta savaitė, kai be perstojo lijo, tėčiui buvo prasta, todėl dažnai eidavau iš namų. Kartą tiesiog šlaisčiausi palei pamatus. Nieko doro ten nebuvo, vienos duobės ir šlako blokai, nė vieno namo taip ir nepastatyta. Staiga pamačiau dėžutę. Nuo batų.

Juodė giliai atsidūsta, net tamsoje įžiūriu, kaip ji įsitempė. Ir tada užbaigė savo istoriją vienu atsikvėpimu:

– Kažkas ją ten paliko, pakišo po pamatų bloku. Tačiau lietus paplovė pamatus ir dėžutė atsidūrė paviršiuje. Pati nežinau, kodėl užsigeidžiau pažiūrėti, kas jos viduje. Ji buvo visa purvina, bet pamaniau, gal joje rasiu kokius batelius ar netgi brangenybių.

Dabar žinau, kur krypsta Juodės pasakojimas. Drauge su ja einu prie žemėtos dėžutės nuo batų. Pakeliu nuo šlapumo persikreipusį dangtelį. Tarsi juodas purvas į gerklę kyla siaubas ir pasibjaurėjimas.

– Ji buvo susukta į antklodėlę, – šnibžda Juodė. – Mėlyną su geltonais aviniukais. Nekvėpavo. Maniau, negyva. Ji buvo... buvo mėlyna. Oda, nagučiai, lūpos, pirštukai. Tokie smulkučiai mėlyni pirštukai.

Juodas purvas užkemša gerklę, dusina.

– Nežinau, kas mane privertė ją gaivinti. Ko gera, tada truputį galvoj pasimaišė. Tą vasarą dirbau jaunesniąja gelbėtoja, todėl mokėjau daryti dirbtinį kvėpavimą ir išorinį širdies masažą. Tik niekada neprisiėjo tuo mokėjimu pasinaudoti. O ji buvo tokia mažulytė, gal dviejų savaičių. bet man pavyko. Niekada nepamiršiu, kaip ji pirmą kartą įkvėpė ir kaip ėmė keistis odos spalva. Man tarytum atsivėrė visas pasaulis. Ir visa, ko iki tol stigo, jausmų, spalvų, sugrįžo su pirmu jos įkvėpimu. Pavadinau ją Mėlyne, kad visada prisiminčiau tą akimirką ir niekada nesigailėčiau savo poelgio.

Staiga Juodė nutyla. Pasilenkusi pataiso Mėlynės miegmaišį. Žemoje raudonoje laužo liepsnoje matau, kokia Mėlynė išbalusi. Ant kaktos prakaito karoliukai, alsavimas retas ir nelygus. Mane užlieja aklas pyktis nežinia ant ko.

Bet Juodė dar nebaigė savo istorijos.

– Aš nė neketinau eiti namo. Paėmiau ją ir nubėgau. Žinojau, kad Jarmute negalėsiu jos auginti. Ilgai tokios paslapties neišlaikysi. Sumušimus ir tai buvo sunku nuslėpti. Ir dar supratau, kad ji nesantuokinis kūdikis – kokia nors mergina pagimdė ją nuo kažkokio vaikino, kuris nebuvo parinktas jai į porą. Meilės karštinės vaisius. Juk žinai, sakoma, kad deliria sergančiųjų kūdikiai jau gimsta užkrėsti. Jie užauga luošiais ir bepročiais. Ji tikriausiai būtų buvusi iš manęs atimta ir nužudyta. Net nepalaidota. Juk visi bijo, kad liga nepaplistų. Būtų buvusi sudeginta, o pelenai išmesti su šiukšlėmis. – Juodė paima dar vieną šakalį ir meta į laužą. Jis iškart užsidega, į viršų šauna baltas liepsnos liežuvis. – Sklido gandai, kad kai kurie užtvaros ruožai nesaugomi. Mes vieni kitus šiurpindavome pasakomis, kaip Nelegalai, perėję sieną, ryja žmonių smegenis. Na, įprastais vaikiškais siaubukais. Nežinojau, tikėti ar ne, bet nutariau pamėginti. Ilgiausiai sukau galvą, kaip su Mėlyne perlipti sieną. Galų gale iš antklodės pasidariau lyg ir nešynę. Padėjo ir lietus – pasieniečiai ir reguliuotojai sėdėjo būdelėse. Užtvarą perlipau be didelio vargo. Nežinojau, kur eisiu ir ką darysiu atsidūrusi anapus. Su tėvais neatsisveikinau. Tiesiog pabėgau. – Ji šnairomis dirsteli į mane. – Na, gal jau gana. Visa kita ir pati žinai.

– Taip, žinau, – kimiai tariau.

Gerklę man suspaudžia skausmas. Galiu pravirkti bet kurią akimirką. Kad taip neatsitiktų, per džinsus suleidžiu nagus į šlaunis.

Mėlynė blaškosi ir kažką murma. Gerklėje jai vis labiau gergždžia. Įkvepiant ir iškvepiant girdėti, kaip krūtinėje kažkas šlapiai šliurpsi. Juodė pasilenkusi nubraukia jai nuo kaktos sulipusius plaukus.

– Karščiuoja, – tarsteli ji.

– Aš atnešiu vandens, – pasisiūlau.

Baisiausiai noriu ką nors padaryti, kuo nors padėti.

– Nuo to niekas nepasikeis, – tyliai sako Juodė.

Bet man reikia pajudėti, ir aš vis tiek nueinu nuo laužo. Per žvarbią tamsą pasuku prie upės, apsitraukusios plonu sueižėjusiu ledu. Aukštai pakibusi mėnulio pilnatis atsispindi sidabriniame upės paviršiuje. Kibiro dugnu pramušu ledelį ir net aikteliu, kai šaltas vanduo per pirštus ima bėgti į kibirą.

Tą naktį su Juode nemiegame. Pasikeisdamos šlapiu rankšluosčiu vėsiname Mėlynei kaktą, kol ji ima kvėpuoti lėčiau, nebe taip gargdama. Po kiek laiko ji nustoja blaškytis, nurimsta. Danguje prasikala blyškiai rausva aušra, o mes tebevilgome Mėlynei kaktą, nors ji jau kelias valandas nebekvėpuoja.

dabar

Mudu su Džulianu einame per tvankią tamsą. Žengiame lėtai, atsargiai, nors abu norėtume bėgti. Tačiau nevalia kelti jokio triukšmo, nei įžiebti žibintuvėlio. Būtų per daug pavojinga. Slenkame plačiu tunelių tinklu, bet jaučiuosi kaip žiurkė dėžutėje. Kojos nelabai tvirtos, todėl kaire ranka vis prisilaikau gličios tunelio sienos. Patamsyje čia išnyra, čia išnyksta kažkokie juodi siluetai, siena šliaužioja vėdarėliai.

O dar pilna žiurkių. Jos cypauja pakampėse, laksto skersai bėgių baugiai caksėdamos nagais.

Nežinau, kiek laiko einame. Nesuprasi, kai niekas aplinkui nesikeičia, nei garsai, nei kvapai, kai neįsivaizduoji, kur judame – į rytus, į vakarus ar sukame ratu. Kartais pėdiname palei senus geležinkelio bėgius, kuriais kadaise važinėjo metro traukiniai. Nors baisu ir slegia nuovargis, vis tiek pasitaiso ūpas pagalvojus, kaip šitais painiais tunelių labirintais lakstė dundančios mašinos ir jomis laisvai važinėjo žmonės.

Kai kur tuneliai apsemti – kartais vanduo vos sruvena, o kartais telkšo iki kelių, dvokiantis ir pilnas šiukšlių, akivaizdu, jog čia pateko užsikimšus kanalizacijai. Vadinasi, ne per toli miestas.

Aš vis dažniau klupinėju. Jau kelios dienos be sotaus maisto, be to, kaklo vieta, kur maitėda bakstelėjo peiliu, skausmingai tvinksi. Džulianas tolydžio mane prilaiko, kad nepargriūčiau. Galų gale apkabina per pusiaują ir veda. Esu dėkinga, kad nesibodi fizinio artumo su manimi. Nebe taip sunku klumpinti nuolat ištempus ausis, ar per lašų kapsėjimą ir keistus tunelių aidus neišgirsiu artėjant maitėdų.

Nesustodami einame jau kelias valandas. Pagaliau tamsa virsta prieblanda, tada iš kažkur į tunelį ima plūsti sidabriška šviesa. Pasirodo, lubose net penkios grotelės. Pirmą sykį per šias dienas virš galvos išvystu dangų: tamsią debesų antklodę, nusagstytą žvaigždėmis. Nejučia aikteliu. Tokio grožio dar nesu mačiusi.

– Grotelės, – tariu. – Gal galėsime?..

Džulianas žengia pirmas. Pagaliau išdrįstame įjungti žibintuvėlį. Nukreipęs jį į viršų, Džulianas papurto galvą.

– Iš lauko prisukta varžtais, – paaiškina jis. Pasistiebęs pabando pakelti vienas groteles. – Nejuda.

Iš apmaudo netenku žado. Laisvė taip arti. Ją net užuodžiu – vėją ir erdvę, ir dar kažką. Lietų. Matyt, neseniai lijo. Nuo šito kvapo ištrykšta ašaros. Mūsų kelias baigėsi perone. Žemiau apsemti bėgiai, virš jų plūduriuoja iš viršaus įpūsti medžių lapai. Mums iš kairės sienoje niša. Atrodo, kažką bandyta kasti, bet darbai užmesti. Niša prikrauta medinių dėžių, o ant sienos nuostabiai išsilaikęs užrašas: ATSARGIAI – STATYBOS ZONA. VAIKŠČIOTI TIK SU ŠALMAIS.

Daugiau neturiu jėgų stovėti. Išslydusi iš po Džuliano rankos susmunku ant kelių.

– Ei, kas tau? – klausia Džulianas, pritūpęs šalia.

– Pavargau, – ištariu.

Susirietusi ant žemės pasidedu po galva ranką. Akys pačios merkiasi. Jas atvėrus žvaigždės danguje susilieja į vieną milžinišką švytintį rutulį, paskui vėl pažyra smulkiais žiburiukais.

– Pamiegok, – sako Džulianas. Nusiėmęs kuprinę atsisėda šalia.

– O jeigu pasirodys maitėdos? – klausiu.

– Aš pabudėsiu, – ramina mane Džulianas. – Visą laiką klausysiuos.

Po valandėlės jis atsigula aukštielninkas. Pro groteles pučia vėjas, nejučia susigūžiu.

– Šalta? – klausia Džulianas.

– Truputį, – atsakau vos išspausdama žodį. Regis, net gerklė užšalo.

Kurį laiką tylime, paskui Džulianas apsiverčia ant šono, apkabina mane viena ranka ir prisiglaudžia. Nugara jaučiu, kaip plaka jo širdis, keistu, nelygiu ritmu.

– Nejaugi nebijai karštinės? – klausiu.

– Bijau, – trumpai atsako jis. – Bet ir man šalta.

Netrukus jo pulsas išsilygina, mano prisiderina prie jo. Pamažu šaltis manyje ištirpsta.

– Lena? – kužda Džulianas.

Mėnulis, tiesiai virš mūsų, šviečia kaip galingas prožektorius, todėl guliu užsimerkusi.

– Ko?

Jaučiu, kaip Džuliano pulsas vėl tankėja.

– Nori, papasakosiu, kaip brolis mirė?

– Pasakok, – sakau, nors kažkokios jo balso gaidelės mane gąsdina.

– Brolis niekada nesutarė su tėvu, – ima pasakoti Džulianas. – Buvo labai užsispyręs. Neklaužada. Ir ūmaus būdo. Visi sakydavo, kad po procedūros pasitaisys. – Pauzė. – Augdamas darėsi vis atžagaresnis. Tėvai pradėjo galvoti, kaip procedūrą paankstinti. Brolio elgesys kenkė ABD ir visam reikalui. Jis visiškai neklausydavo tėvo, manau, net netikėjo, kad procedūra išgydo. Buvo vyresnis už mane šešeriais metais. Man... man buvo baisu dėl jo. Supranti, ką turiu galvoje?

Nepajėgdama ištarti žodžio tik linkteliu. Prisiminimai, kuriuos buvau palaidojusi, užmūrijusi tamsiame užkaboryje, išsiveržė lauk: nepaliaujamas lyg uodų zirzimas nerimas, kurį maža jausdavau žiūrėdama, kaip mama kvatoja, šoka, dainuoja pagal keistą muziką, sklindančią iš garsiakalbių mūsų name, siaubo atmieštas džiaugsmas, baimė dėl Hanos, baimė dėl Alekso, dėl mūsų visų.

– Prieš septynerius metus Niujorke irgi vyko didžiulis mūsų mitingas. Tada ABD ir tapo valstybine organizacija. Tai buvo pirmas mitingas, kuriame man leido dalyvauti. Turėjau vienuolika metų. Brolis kažkaip atsiprašė. Neprisimenu, ką sugalvojo, kad nereikėtų eiti.

Džulianas sujuda ir nejučia stipriau suspaudžia mane glėbyje, bet paskui truputį atsitraukia. Kažkaip suprantu, jog šitos istorijos niekam nėra pasakojęs.

– Buvo klaiku. Maždaug per vidurį mitingo į rotušę įsiveržė protestuotojai. Mes kaip tik ten buvome. Pusė jų buvo kaukėti. Kilo žiaurios muštynės, tada jų tramdyti atvyko policija. Kilo visiška suirutė. Aš pasislėpiau už tribūnos kaip mažas vaikas. Paskui buvo baisiai gėda. Vienas protestuotojų priėjo per arti scenos, per arti mano tėvo. Jis kažką šaukė, nesupratau ką. Rėkė nesavu balsu. Buvo užsimovęs slidininko kaukę. Kareivis jį parbloškė vienu lazdos smūgiu. Keista, bet prisimenu garsą, kaip trekštelėjo kelis, kaip žmogus susmuko. Tada tėvas ir pamatė pusmėnulio formos apgamą ant kairės protestuotojo rankos. Brolio apgamą. Tėvas nušoko nuo scenos, nuplėšė kaukę ir... tai buvo jis. Mano brolis gulėjo ant grindų sutrupintu keliu. Bet niekada nepamiršiu, kaip jis pažiūrėjo į tėvą. Visiškai ramiai, net nuolankiai, tarsi... tarsi žinodamas, kas bus. Pagaliau iš ten ištrūkome. Policija mus lydėjo iki pat namų. Brolis dejuodamas gulėjo furgono gale. Norėjau paklausti, kaip jaučiasi, bet žinojau, kad tėvas mane užmuštų. Jis vairavo, todėl tylėdamas žiūrėjo tik į kelią. Ką jautė mama, neįsivaizdavau. Gal ne kažin ką. Bet manau, jog jaudinosi. Juk „Ssilvos knygoje“ pasakyta, kad mūsų pareiga vaikams šventa, ar ne? „Gera motina savo pareigas užbaigs tik danguje“, – taip ten rašoma. Ji rūpinosi, kad brolį apžiūrėtų gydytojas, bet tėvas nenorėjo nė girdėti. Broliui kelis ištino, pasidarė vos ne kaip krepšinio kamuolys. Jis kentė baisius skausmus, jį pylė prakaitas. Aš norėjau jam padėti. Norėjau... – Džuliano kūnu perbėga drebulys. – Parvažiavus namo, tėvas įmetė brolį į pusrūsį ir užrakino. Nutarė parą palaikyti jį ten patamsyje, kad būtų pamoka.

Įsivaizduoju Tomą Fainemeną: išlygintas kostiumas, auksinės sąsagos, tikriausiai suteikiančios jam pasitikėjimo savimi, blizgantis laikrodis ir nepriekaištingai apkirpti plaukai. Švarutis, glotnutis, žmogus, kuris naktį visada gerai išsimiega. Aš tavęs nekenčiu, galvoju už Džulianą, nes jis net nemoka tokių žodžių, nežino, kokią jie teikia paguodą.

– Mes girdėjome, kaip brolis verkia. Girdėjome vakarieniaudami valgomajame. Tėvas niekam neleido nueiti nuo stalo. Niekada neatleisiu jam už tai, – pasakė jis jau pašnibždom.

Užčiuopusi jo ranką suspaudžiu. Mūsų pirštai susipina. Jis savo ruožtu spusteli man delną.

Ilgokai gulime tylėdami. Staiga viršuje išgirstame tylų šnaresį, šnaresys subyra į tūkstančius lietaus lašų, barbenančių į šaligatvį. Vanduo teka pro groteles, plonos jo srovelės ištykšta apačioje ant senų bėgių.

– Paskui verksmas nutilo, – paprastai taria Džulianas.

Ir aš prisimenu tą dieną Tyruose, kai su Juode pasikeisdamos vilgėme Mėlynei kaktą, kol medžių viršūnes nurausvino aušra, nors mergytė seniai buvo atšalusi po mūsų rankomis.

Džulianas kosteli.

– Vėliau mums buvo pasakyta, kad įvyko nelemtas atsitiktinumas: sužalotoje vietoje susidaręs trombas nukeliavo į smegenis. Viena galimybė iš milijono. Tėvas negalėjo to numatyti. Bet aš vis tiek... – Jis stabteli. – Tai va, po to visada buvau labai atsargus. Elgiausi pavyzdingai. Turėjau tapti idealiu sūnumi, organizacijos didvyriu. Net sužinojęs, kad gydymo procedūra mane gali nužudyti. Taip dariau ne vien tik iš baimės. – Staiga Džulianas ima kalbėti baisiai greitai, lyg bijodamas, kad nespės visko pasakyti. – Maniau, jeigu viską darysiu pagal taisykles, viskas pasikeis. Juk tai ir yra gydymo esmė, tiesa? Svarbu ne tik įveikti karštinę. Svarbiausia tvarka. Ji – visų žmonių kelias. Tik eik juo, ir viskas bus gerai. Tam ir įsteigta ABD. Šituo ir tikėjau... šituo privalėjau tikėti. Mat jeigu tai netiesa, gyvenimas virsta... chaosu.

– Ar tu jo pasiilgsti? – klausiu.

Džulianas neatsako, ir aš suprantu, kad niekas jo nėra šito klausęs.

– Tikriausiai, – pagaliau tyliai taria jis. – Ilgai man jo labai stigo. Mama... mama ramino, kad po procedūros pasidarys lengviau. Kad mažiau galvosiu apie brolį.

– Dar blogiau, – sakau aš. – Tada mirusieji galutinai išnyksta.

Lėtai skaičiuoju iki trijų. Girdžiu, kaip už nugaros plaka Džuliano širdis. Man jau nebešalta. Netgi karšta. Gulime taip arti, kūnas prie kūno, pirštai sunerti. Džulianas alsuoja man į pakaušį.

– Nebesuprantu, kas vyksta, – šnabžda jis. – Nieko nebesuprantu. Nežinau, kas bus toliau.

– Tu ir neturi žinoti, – sakau, ir tai tiesa: taip, tuneliai ilgi ir vingiuoti, ir tamsūs, bet vis tiek privalai jais eiti.

Tylime. Pirmas vėl prabyla jis.

– Man baisu, – sukužda beveik negirdimai, šiuos žodžius veikiau pajuntu sprandu, lyg rašomus jo lūpų.

– Žinau. Ir man baisu.

Daugiau nėra jėgų kovoti su miegu. Aš nuplaukiu per laiką ir prisiminimus, nuo šito lietaus prie seniau lijusių lietų, sakytum laipioju aukštyn žemyn įvijais laiptais. Džulianas mane apkabina, paskui Aleksas, paskui Juodė laiko mano galvą sau ant kelių, paskui mama dainuoja man dainelę...

– Su tavimi ne taip baisu, – taria Džulianas. O gal Aleksas, o gal šiuos žodžius tik susapnavau. Išsižioju norėdama kažką sakyti, bet negaliu kalbėti. Tada geriu vandenį, tada plaukiu, pagaliau tikrovė išnyksta, lieka tik takus ir gilus miegas.

tada

Mes palaidojame Mėlynę paupy. Sugaištame kelias valandas, kol sušalusioje žemėje iškasame reikiamo gilumo duobę. Paskui nuvelkame nuo jos striukę. Negalima prarasti šilto drabužio. Kai leidžiame ją į kapą, atrodo lengvutė kaip paukštelis.

Paskutinę akimirką prieš užkasant ją žemėmis prie duobės pripuola Juodė, isteriškai šaukdama:

– Ji sušals! Šitaip ji sušals!

Niekas nenori jai trukdyti. Juodė nusivelka megztinį, įčiuožia į duobę ir verkdama susupa į jį Mėlynę. Sutrikę nusisukame. Tik Lai žengia artyn.

– Juode, Mėlynė nesušals, ją apklos sniegas, – tyliai sako ji.

Juodė pakelia ašarotą veidą. Žiūri lyg mūsų nepažindama. Tada staigiai atsistoja ir išlipa iš duobės.

Gervas priėjęs vėl baudžiasi užkasti Mėlynės palaikus, bet Juodė jį sulaiko.

– Palik ją, – liepia garsiu ir nenormaliai aukštu balsu. – Lai teisi. Tuoj pradės snigti.

Snigti pradeda mums ruošiantis į kelią. Ir sninga visą dieną, kol mes ilga nelygia vora tylėdami velkamės per mišką. Šaltis virsta nuolatiniu skausmu, gelia krūtinę, rankų ir kojų pirštus, snaigės tarsi dygūs ledo kristalėliai, krinta ant veido degindamos kaip įkaitę pelenai. Bet aš įsivaizduoju, kad Mėlynei sniegas švelnesnis, apklos ją tarsi antklode ir laikys iki pat pavasario.

dabar

Rytą tebelyja.

Lėtai atsisėdu. Galva plyšta iš skausmo ir svaigsta. Džuliano šalia nėra. Lietaus vanduo ilgais susiraičiusiais kaspinais kliokia pro groteles, o po jais stovi Džulianas.

Jis stovi nugara į mane, nuogas, tik su išblukusiomis medvilninėmis trumpikėmis, kurias, matyt, rado maitėdų sandėlyje. Man užima kvapą. Žinau neturinti į jį žiūrėti, bet neprisiverčiu nusisukti. Lyg užhipnotizuota spoksau į lietaus sroveles, tekančias jo nugara (tokia pat raumeninga ir plačia kaip Alekso), rankų ir pečių kauburiais. Plaukai tamsūs nuo vandens, jis užverčia galvą ir išsižiojęs burna gaudo vandens čiurkšles.

Tyruose palengva pripratau matyti pusnuogius ir nuogus vyrus. Apsipratau su jų kūno ypatumais: susiraičiusių gyvaplaukių kuokšteliais ant krūtinės, kartais net ant pečių ir nugaros, kietais plokščiais pilvais ir klubikaulių lankais virš kelnių juosmens. Tačiau dabar viskas kitaip. Pilkšvoje ryto prieblandoje Džulianas tartum blausiai švyti – kaip skulptūra, išskaptuota iš balto akmens.

Jis nuostabiai gražus.

Džulianas kresteli galvą, ir nuo plaukų spindinčiu puslankiu pasipila vanduo. Nieko nejausdamas, jis patenkintas ima tyliai niūniuoti. Staiga man pasidaro baisiai gėda – juk aš vogčiomis spoksau į tokį asmenišką užsiėmimą. Garsiai kosteliu. Jis greit atsigręžia. Pamatęs, kad nebemiegu, strykteli iš po srovės, griebia nuo perono krašto drapanas ir prisidengia.

– Maniau, kad miegi, – sako ant šlapio kūno tempdamasis marškinėlius. Pataikęs galva į rankovę turi pradėti iš naujo. Juokčiausi, jeigu neatrodytų toks susirūpinęs.

Dabar, kai Džulianas nusiplovė nuo veido kraują, galiu gerai jį apžiūrėti. Akys jau neužtinusios, tik aplink violetinės kraujosruvos. Prakirsta lūpa ir žaizda kaktoje užsitraukusios šašais. Geras ženklas.

– Ką tik pabudau, – tariu. Pagaliau Džulianui pavyksta apsivilkti marškinėlius. – O tu ar nors kiek miegojai?

Dabar jis galynėjasi su džinsais. Marškinėlių apykaklė jau šlapia nuo varvančio vandens.

– Truputį, – kaltai atsako jis. – Nenorėjau užmigti, bet švintant nulūžau. Gal apie penktą. – Užsimovęs džinsus, Džulianas stebėtinai vikriai užšoka ant perono. – Pasiruošusi?

– Tuoj. Tik noriu nusiprausti. Kaip ir tu, po grotelėmis.

– Gerai, – taria jis, tačiau tebestovi vietoj. Jaučiu, kaip imu rausti. Jau seniai nesu jautusi tokio drovumo, kad į mane kas nors žiūri. Prarandu ryšį su naująja Lena, kietuole, Tyrų užgrūdinta kovotoja. Niekaip nepajėgiu sugrįžti į jos kūną.

– Man reikia nusirengti, – galų gale išpoškinu, jeigu jau Džulianas nesupranta užuominos.

– Aa... oi, gerai, – sumurma traukdamasis atatupstas. – Žinoma. O aš eisiu į žvalgybą.

– Aš greitai, – sakau. – Negalima čia ilgiau pasilikti.

Palaukusi, kol tunelio žiotyse nutyla Džuliano žingsniai, nusivelku drabužius. Akimirką net įsigudrinu pamiršti, kad kažkur tamsoje mūsų ieško maitėdos. Akimirką net pamirštu, ką padariau, ką buvau priversta padaryti. Pamirštu kraujo balą ant sandėlio grindų, maitėdos akis, nustebusias ir smerkiančias. Nuoga stoviu ant perono kraštelio ištiesusi rankas į šviesėjantį dangų, o vanduo tebeplūsta pro groteles, lyg dangus būtų ištirpęs ir sumanęs perbėgti į žemę. Nuo vėsos visa pašiurpstu. Pritūpusi nušoku nuo perono ant apsemtų bėgių. Basomis negera eiti per geležį ir medinius pabėgius. Brendu prie grotelių. Atlošiu galvą, ir veidą užlieja lietus, teka per plaukus, nugarą, sopančius pečius ir krūtinę.

Tokios palaimos dar nesu patyrusi. Iš džiaugsmo norisi šaukti ar dainuoti. Vanduo ledinis ir kvepiantis gaiva, sakytum sugėręs kelyje sutiktų šakų ir jaunučių kovo pumpurų kvapus.

Kai lietus nuplauna veidą, akis ir burną, pasilenkiu į priekį, ir vanduo ima teškenti į nugarą, atrodo, ja laksto tūkstančiai kojyčių. Iki tol gerai nesuvokiau, koks iškankintas mano kūnas. Visur skauda. Rankos ir kojos nusėtos tamsiomis mėlynėmis.

Žinau, kad jau nuploviau viską, ką buvo įmanoma nuplauti, bet vis tiek neprisiverčiu eiti iš po vandens, nors drebu nuo šalčio. Bet šitas šaltis geras, apvalantis.

Pagaliau vėl nubrendu prie perono. Užsiropščiu į viršų tik iš antro karto, tokia nusilpusi. Nuo manęs žliaugia vanduo, ant tamsaus betono palieku dideles šlapias pėdas. Išsigręžiu plaukus, ir net šitai teikia džiaugsmo – toks kasdieniškas, įprastas veiksmas. Tada apsimaunu džinsus, juosmenį atraitau, kad ne taip kristų, bet vis tiek nusmunka iki klubų.

Staiga už nugaros išgirstu žingsnius. Atsisuku delnais užsidengdama krūtinę.

Iš šešėlių išlenda Džulianas. Viena ranka prisidengusi, kita stveriu marškinėlius.

– Palauk! – šūkteli Džulianas. Jo balsas nekantrus ir beveik įsakmus, ir aš sustoju. – Palauk, – tyliau prašo jis.

Mudu skiria gal dvidešimt žingsnių, bet atrodo, lyg stovėtume veidas į veidą. Oda jaučiu jo žvilgsnį. Žinau turinti apsivilkti, bet neįstengiu pajudėti. Net kvėpuoti sunku.

– Niekada neteko matyti, – paaiškina Džulianas, žengdamas artyn.

Šviesa įkypai krinta ant jo veido, ir aš jo akyse išvystu švelnumą, matau, kaip jos apsimigloja, ir nuo šito žvilgsnio mane išmuša karštis, kūnas tirpsta apimtas stebuklingos šilumos ir ramybės. Tačiau giliai galvoje prabyla balsas: pavojus, pavojus, pavojus... ir kaip aidas atsiliepia: Aleksas, Aleksas, Aleksas...

Kadaise į mane šitaip žvelgdavo Aleksas.

– Kokia tu laiba, – vos girdimai taria Džulianas.

Prisiverčiu nusigręžti. Drebančiomis rankomis užsitraukiu sportinę liemenėlę, paskui marškinėlius. Vėl atsisukusi į Džulianą kažkodėl prisibijau į jį žiūrėti. Jis priėjo visai arti. Kvepiantis lietumi.

Jis mane matė nuogą iki pusės. Žiūrėjo į mane grožėdamasis.

– Ar geriau? – klausia jis.

– Aha, – burbteliu nuleisdama akis. Atsargiai paliečiu žaizdelę kakle. Ji gal pusės colio ilgumo ir jau apdžiūvusi.

– Parodyk, – sako Džulianas. Jis ištiesia ranką, bet jo pirštai sustingsta nepasiekę mano veido. Pakeliu akis. Jis tarsi nebyliai prašo leidimo. Linkteliu, ir jis švelniai kilsteli man smakrą, kad galėtų apžiūrėti įpjovimą. – Mums reikėtų aprišti.

Mums. Mes jau esame toje pačioje pusėje. Jis jau nepriekaištauja, kam jį apgaudinėjau ir kad esu neišgydytoji. Įdomu, kiek tai truks.

Džulianas eina prie kuprinės ir pasirausęs tarp medikamentų, kuriuos pavogėme iš sandėlio, atneša platų pleistrą, peroksido buteliuką, kažkokio baktericidinio tepalo ir keletą vatos tamponų.

– Aš pati galiu, – sakau, bet Džulianas purto galvą.

– Leisk man.

Pirmiausia jis gerai nuvalo žaizdą perokside pamirkytais vatos tamponais. Peroksidas siaubingai graužia, aš riktelėdama atšlyju. Jis kilsteli antakius.

– Liaukis, – sako šypsodamasis. – Negi taip skauda...

– Skauda, – sakau.

– Vakar kovojai su dviem maniakais, o dabar negali pakentėti?

– Tai visai kas kita. – Bandau jį perverti nuožmiu žvilgsniu. Jaučiu, jog jis iš manęs šaiposi, ir man tai nepatinka. – Vakar reikėjo likti gyvai.

Džulianas vėl kilsteli antakius, bet nieko nesako. Dar kartą prideda prie žaizdelės tamponą, ir dabar aš kenčiu sukandusi dantis. Tada ant pleistro išspaudžia tepalo ir atsargiai priklijuoja. Kadaise Aleksas man irgi suteikė pirmąją pagalbą. Tą naktį vyko reidas, policininkų šuo, suleidęs man dantis į koją, iškando gabalą blauzdos. Mums su Aleksu pavyko pasislėpti mažutėje pašiūrėje. Ilgą laiką neprisiminiau tos nakties, ir dabar, Džuliano rankoms liečiant kaklą, man ima stigti oro.

Ko gera, šitaip žmonės ir suartėja – gydydami vienas kitam žaizdas.

– Na va, kaip nauja. – Džulianas pasižiūri į pilką dangų virš grotelių. – Galėsi eiti?

Linkteliu, nors jaučiu silpnumą ir tebesvaigsta galva.

Džulianas spusteli man petį. Įdomu, ką mano prisiliesdamas prie manęs? Ar jaučia, kaip mano kūnu perbėga elektrinis virpulys? Jis nepratęs bendrauti su mergaitėmis, bet šitai, regis, jo nė kiek netrikdo. Jis peržengė ribą. Kaži ką darys, kai ištrūksime iš čia? Tikriausiai grįš prie savo senojo gyvenimo – su tėvu ir ABD.

Galbūt išduos mane valdžiai.

Man pasidaro silpna, svyruodama užsimerkiu.

– Tikrai įstengsi eiti?

Džuliano balse tiek švelnumo, kad širdis, atrodo, pažirs šimtais skeveldrėlių. Tai neįėjo į mano planus. Šito neturėjo įvykti.

Prisimenu žodžius, pasakytus jam vakar: Tu ir neturi žinoti. Žiauri, nepakeliama, graži tiesa.

– Džulianai... – Atsimerkiu trokšdama, kad balsas taip nedrebėtų. – Mes skirtingi. Esame priešingose pusėse. Juk supranti, ką?

Jo žvilgsnis pasidaro griežtesnis, įdėmesnis, net prieblandoje matau, kaip spindi mėlynos akys. Bet balsas, kai prabyla, toks pat švelnus ir ramus.

– Aš jau nebežinau, kieno pusėje esu.

Ir jis žingteli dar arčiau.

– Džulianai... – išlemenu.

Ir tada išgirstame – slopius šauksmus viename tunelių ir tylų trepsėjimą. Džulianas sustingsta, žiūrėdami vienas kitam į akis viską suprantame be žodžių.

Maitėdos grįžo.

Siaubas kaip smūgis po krūtine. Balsai sklinda iš tunelio, kuriuo vakar atėjome. Džulianas stveria kuprinę, aš įsispiriu į sportbačius, negaišdama laiko puskojinėms. Griebiu nuo betono peilį. Džulianas ima man už rankos ir pro medines dėžes tempia į kitą perono galą. Esame gal už šimto žingsnių nuo dėžių, o jau beveik nieko neįžiūriu. Mus vėl praryja tamsa. Jaučiuosi lyg pabaisos nasruose, bet stengiuosi nepasiduoti baimei. Žinau turinti dėkoti tamsai, nes tik ji gali mus paslėpti, tačiau mane persekioja mintis apie tai, kas gali joje slypėti: pasalūniški žingsniai, nuo vamzdžių karantys kūnai.

Perono gale prasideda tunelis, toks žemas, kad mudu su Džulianu turime susilenkti. Už keliolikos žingsnių atsiduriame priešais siaurus metalinius laiptelius, jais užlipame į platesnį tunelį, kuriuo eina bėgiai, bet, laimė, neapsemti. Kas keli žingsniai Džulianas stabteli, įsiklauso.

Ir štai jau aiškiai girdime: vyriškas balsas rikteli:

– Čia!

Nuo šito balso man užima kvapą. Blyškiaveidis. Mintyse iškeikiu save, kam įdėjau pistoletą į kuprinę, – kokia kvaiša, bet dabar tamsoje ir skubant nėra kaip jo išimti. Aš tvirčiau suspaudžiu peilį, glotni medinė jo rankena ir svoris šiek tiek nuramina. Bet aš nusilpusi, alkana, man sukasi galva, tad vargu ar įstengčiau apsiginti. Tyliai meldžiuosi, kad tik maitėdos tamsoje mus pamestų.

– Eikite čia!

Balsai jau garsesni, artimesni. Jau dunda metaliniai laipteliai, nuo šito garso man sustingsta gyslose kraujas. Tada ant sienų išvystu šliaužiojant geltonos šviesos zigzagus. Na, žinoma, jie pasišviečia žibintuvėliais. Nenuostabu, kad taip sparčiai juda. Maitėdoms nebaisu, kad juos kas išgirs ar pastebės. Jie plėšrūnai. O mes – jų grobis.

Pasislėpti – vienintelė mūsų viltis. Reikia kur nors slėptis.

Dešinėje arka, už jos tamsa dar juodesnė. Suspaudžiu Džulianui ranką ir tempiu ten, į kitą tunelį, truputį žemesnį už tą, kuriuo ėjome, bet jame telkšo dvokiančio vandens balos. Slenkame apgraibomis. Sienos abipus lygutėlės, jokių nišų ar dėžių, kur galėtum užlįsti, ir man darosi vis baisiau. Matyt, ir Džulianas jaučia tą patį, nes paslydęs plojasi į stovinčio vandens klaną. Garsus pūkštelėjimas.

Mes apmirštame.

Maitėdos taip pat. Negirdėt nei žingsnių, nei balsų.

Paskui į juodą arką įšliaužia žibintuvėlio spindulys ir lyg išbadėjęs žvėris ima uostyti žemę. Mudu su Džulianu nejudame. Jis spusteli man ranką ir paleidžia. Girdžiu, kaip nusiima kuprinę, ir suprantu, jog ieškos joje ginklo. Bėgti nebėra prasmės. Grumtis, beje, irgi... Na, nebent žūdami pasiimtume porą maitėdų.

Staiga akyse viskas susilieja, aš nusipurtau. Ašaros graužia akis, nusibraukiu jas atbula ranka. Galvoje tvinksi vienintelė mintis: Ne čia, ne taip, ne po žeme, ne su žiurkėmis.

Šviesos spindulys paplatėja – prisideda dar vienas žibintuvėlis. Dabar maitėdos žengia tyliau, bet jaučiu, kad jie tyčia neskuba, mėgaujasi. Taip nuščiūva sustingęs medžiotojas, įtempęs lanko templę. Paskutinės akimirkos prieš išlekiant mirtinai strėlei. Jaučiu netoliese blyškiaveidį. Tamsu, nieko nematyti, bet žinau, jog jis šypsosi. Mano delnas, gniaužiantis peilį, šlapias nuo prakaito. Šalia sunkiai alsuoja Džulianas.

Tik ne taip. Tik ne taip. Galvoje sukasi jausmų ir prisiminimų nuotrupos: svaigus sausmedžio kvapas vasarą; bičių dūzgimas; po sniego našta sulinkusios medžių šakos; priešais mane bėga Hana, juokiasi, ant nugaros plaikstosi šviesūs plaukai...

Keista, tačiau tą akimirką, kai jau neabejoju mirsianti, nusmelkia mintis – mano gyvenime daugiau nebus nė vieno bučinio. Meilės karštinė, visas skausmas, visi vargai, kuriuos dėl jos iškentėme, viskas, dėl ko kovojome, man jau baigėsi, visa tai nusineša gyvenimo atoslūgio banga.

Ir kai šviesos pluoštai virsta didžiuliais akinamais prožektoriais, o šešėliai už jų įgauna aiškias žmonių apybraižas, mane apima siutas. Nieko nematau, šviesos mane apakino, tamsa suskilo į ryškius spalvotus blyksnius. Aš puolu ir nieko nematydama švaistausi peiliu. Riksmai, aimanos, kriokimas muša krūtinėn, virpa dantyse lyg metaliniai ašmenys.

Aplinkui suirutė – karšti kūnai ir šniokštavimas. Kažkieno alkūnė niūkteli man į krūtinę, mane apglėbia galingos rankos, suspaudžia neduodamos kvėpuoti. Burnon lenda riebaluoti plaukai, šoną perveria skausmas, į veidą plūsta dvokiantis kvapas iš kažkieno burnos, kažkas kimiai rėkia. Neįsivaizduoju, kiek yra maitėdų – trys, keturi? – ir kur Džulianas. Pliekiu nežiūrėdama, grumiuosi dėl kiekvieno oro gurkšnio. Mane surakino kūnų žiedas, bėgti nėra kur. Smeigiu, duriu kur papuola, kapoju tuos kūnus, bet paskui kažkuris man užlaužia ranką ir peilį atima. Aš šaukiu.

Didžiulės plaštakos apčiuopia mano gerklę ir sugniaužia. Oro tūris plaučiuose susitraukia iki smeigtuko galvutės didumo. Išsižiojusi gaudau orą, bet nieko neįkvepiu. Aukštai virš galvos tamsoje plaukia mažytis šviesos ar oro burbulas, aš stiebiuosi į jį, bandau ištrūkti iš tirštos į savo gelmę mane traukiančios tamsos, bet plaučiai pilni dumblo ir aš imu grimzti.

Skęstu. Mirštu.

Girdžiu tylų ir tankų barbenimą, turbūt vėl lyja. Staiga aplinkui plyksteli ugnys, sukasi, lekia, šoka kaip gyvos. Ugnis...

Ūmiai mano gerklę suspaudęs geležinis kumštis atsileidžia. Oras plūsteli į gerklę tarsi šaltas vanduo. Godžiai gaudau jį net springdama. Paskui susmunku keturpėsčia ir akimirką pamanau sapnuojanti: aš klūpau mažų kūnelių tirštymėje, iš visų pusių lygus kailis.

Tada galva prasiblaivo ir aš suvokiu, kad tunelis pilnas žiurkių. Jų šimtai, žiurkės šokinėja viena per kitą, šmaižioja, laksto atsitrenkdamos į mano rankas, krimsčioja kelius. Pokšteli du šūviai, kažkas surinka iš skausmo. Virš manęs kažkokie siluetai susigrūmė su maitėdomis, jų rankose didžiuliai deglai, liepsnos dvokia nešvaria alyva. Savo deglais jie skinasi kelią tarsi pjautuvais. Ugnis trumpam nušviečia sustingusius vaizdus: susirietęs Džulianas, viena ranka prisilaikantis sienos, moteris maitėda klykia perkreiptu veidu, jos plaukai liepsnoja tarsi deglas.

Baisu, bet baimė jau kitokia. Klūpėdama nekrutu, o aplink knibžda žiurkės, daužosi į mane, šmirinėja per kūną, cypdamos plaka uodegomis. Baimė ir pasibjaurėjimas beveik paralyžiuoja.

Šį košmarą tikriausiai sapnuoju. Tai negali būti tikrovė.

Žiurkė užlipa man ant kelių. Gerkle pakyla šleikštulio banga, klykdama žiurkę nubloškiu. Ji dusliai trinkteli į sieną ir cypdama nubėga toliau su visa ruja. Man taip koktu, kad negaliu nė pajudėti. Pradedu inkšti kaip mažytė. Galbūt aš jau mirusi ir esu pragare, tai man bausmė už deliria ir visas baisybes, kurių esu pridariusi, ir dabar už neklusnumą mano gyvenimas virto bjaurastimi ir chaosu, kaip ir parašyta „Ssilvos knygoje“.

– Stokis.

Pakeliu galvą. Virš manęs stypso dvi pabaisos su deglais. Taip, dievaži, pabaisos – požemio padarai, tik pusiau žmonės. Vienas jų tikras milžinas, Žiurkių Valdovas. Viena akis aptraukta balta drumstimi, kita juoda ir žiba kaip laukinio žvėries.

Antra pabaisa su kupra, panašia į apverstą valtį. Neaišku, vyras ar moteris. Veidą dengia užkritę ilgi nešvarūs plaukai. Jis arba ji Džulianui laidu surišo rankas už nugaros. Maitėdos dingo.

Aš atsistoju. Pleistras ant kaklo atsiknojo, jaučiu, kad po juo šlapia.

– Žygiuok.

Žiurkių Valdovas deglu mosteli į tamsą man už nugaros. Matau, kad jis šiek tiek pasilenkęs į šoną ir laisvąja ranka susiėmęs dešinį šoną. Prisimenu šūvius ir kaip kažkas rėkė. Gal jis sužeistas?

– Paklausykite, – prabylu drebančiu balsu ir maldaudama sudedu rankas. – Nežinau, kas jūs esate ir ko norite, bet mes tik bandome išsigauti iš požemio. Mes beveik nieko neturime, bet galite viską pasiimti. Tik... tik paleiskite mus. Prašau. – Mano balsas nutrūksta. – Prašau, paleiskite mus.

– Žygiuok, – pakartoja Žiurkių Valdovas. Ir vėl beda į tamsą, tačiau taip arti, kad į mane tvoksteli karščiu.

Pažvelgiu į Džulianą. Jis kresteli galva. Jo akyse aiškiai parašyta: „O ką mes galime padaryti?“

Aš apsisuku ir imu eiti. Žiurkių Valdovas su deglu žengia paskui mane, priekyje į tamsą kurna šimtai žiurkių.

tada

Niekas nežino, ko tikėtis trečioje stovyklavietėje ir ar ji iš viso bus. Smigis su Medžiokliu taip ir negrįžo į sodybą, todėl neaišku, ar jiems pavyko užkasti atsargas netoli Hartfordo Konektikuto valstijoje, maždaug šimtas aštuoniasdešimt mylių nuo Ročesterio, o gal jiems kas nors atsitiko. Žiaurus speigas giliai suleido nagus į žemę ir laikysis iki pavasario. Mes pavargę, alkani ir nusiminę. Net Juodei nepavyksta apsimesti stipruole. Ji dūlina iš lėto, nuleidusi galvą, tylėdama.

Nežinau, ką darysime, jei trečiojoje stovyklavietėje nerasime maisto. Žinau, kad ir Juodė susirūpinusi, nors apie tai nekalba. Niekas apie tai nekalba. Mes tiesiog atkakliai miname į priekį.

Bet baimė neapleidžia. Pasiekę Hartfordą ir slinkdami tarp subombarduotų namų, panašių į sudžiūvusių vabzdžių išnaras, džiaugsmo nejaučiame. Tiktai kirba nerimas, jis gaudžia tarsi mus jungiantys elektros laidai, todėl medžiai aplinkui atrodo dar grėsmingesni, jie stirkso lyg juodos rankos. Tamsoje tyko pavojai, kiekvienas šešėlis – tai ilgas grūmojantis pirštas. Rytoj prieisime trečią stovyklavietę, jeigu jos esama. Jei ne, kas nors mirs iš bado, apsieis be kelionės toliau į pietus.

Ir dar – jeigu stovyklavietės nėra, galime nebespėlioti dėl Smigio ir Medžioklio, jie tikriausiai žuvę.

Rytas išaušta nedrąsiai, oras pritvinkęs keisto nervingumo, koks esti laukiant audros. Žengiame tylėdami, tik po kojų girgžda sniegas.

Pagaliau štai ji – vieta, kur turėtų būti trečioji stovyklavietė. Bet nematyti jokių žymių, kurias mums turėjo palikti Smigis su Medžiokliu: nei įkartų medžių kamienuose, nei skudurėlių, pririštų ant medžių šakų, nieko, kas mums paprastai tarnauja sutartiniais ženklais, rodančiais, kur užkastas maistas. Šito visi ir bijojome, tačiau vis tiek beveik fiziškai pajuntame, kaip žlugo paskutinė viltis.

Juodė kažką pasipiktinusi rėkauja, lyg būtų gavusi į ausį. Sara sėda tiesiai į sniegą ir be galo kartoja: „Ne ne ne, ne ne ne...“ – kol Lai liepia jai užsičiaupti. Man kažkas spaudžia krūtinę.

– Kažkas ne taip, – sakau nenormaliai garsiu balsu. – Tikriausiai paklydom, atėjom ne į tą vietą.

– Niekas nepaklydo, – tyliai taria Gervas. – Šita vieta.

– Ne, – nepasiduodu aš. – Kažkur mes ne ten pasukome. Arba Smigis rado geresnę vietą atsargoms.

– Patylėk, Lena, – meta Juodė, įnirtingai trindama smilkinius. – Man reikia pagalvoti.

– Mes turime surasti Smigį.

Suprantu, jog aš tik trukdau, jog mane tuoj įveiks isterija. Bet šaltis ir badas atbukino visas mintis, liko tik ši viena.

– Smigis turi mūsų maistą. Reikia jį surasti. Mums reikia...

– Šššš, – tildo mane Gervas, ir aš nutylu.

Sara pakyla nuo sniego. Staiga visi įsitempiame, suklūstame išgirdę, kaip kažkur trakšteli šaka, garsiai kaip šautuvo šūvis. Aš apsidairau. Mano draugai apmirė ištempę ausis. Prisimenu elnią, prieš porą dienų matytą miške, kaip jis sustingo prieš liuoktelėdamas į tankmę.

Miške niekas nejuda: nei nuogos šakos, atrodančios lyg juodi teptuko potėpiai baltame fone, nei sniegu padengtos trūnijančios išvartos.

Staiga matau, kaip viena išvarta, iš toli sakytum koks pilkšvai rudas rioglas, sujuda.

Suvokiu, kad kažkas baisiai blogai, noriu perspėti apie pavojų, tačiau tą akimirką aplinkui užverda pragaras. Iš visų pusių mus apsupa maitėdos, nusimetę maskuojamuosius apsiaustus ir kailius. Išvartos tampa žmonėmis, kurie puola mus peiliais ir ietimis, o mes klykdami sprunkame kas sau.

Jiems, aišku, to ir tereikia – kad persigandę išsisklaidytume. Taip lengviau mus išgalabyti.

dabar

Tunelis, kuriuo mes vedami, eina į pakalnę. Fantazuoju, kaip mes leidžiamės į Žemės centrą.

Priekyje blyksi ugnys, kažkas trinksi, rėkauja žmonės. Mano sprandas šlapias nuo prakaito, galva dar labiau sukasi. Aš vos laikausi ant kojų. Suklupusi vos ne vos atsitiesiu.

Žiurkių Valdovas priėjęs ima man už alkūnės. Bandau ištrūkti, bet jis tvirtai suspaudžia ranką ir veda mane. Nuo jo sklinda baisi smarvė.

Šviesa artėja, ir staiga iš tamsos išeiname į plačią aikštę su skliautu viršuje ir aukštais peronais abipus. Čia šviesu ir pilna žmonių. Ant peronų tokie patys pabaisos kaip ir tie, kurie mus čia atvarė, – purvini skarmaliai išblyškusiais veidais, slankiojantys tarp geležinių šiukšlių konteinerių, kai kuriuose jų dega ugnis, todėl oras trenkia dūmais ir perdegusia alyva. Plytelių sienos išterliotos užrašais ir apklijuotos išblukusiais reklaminiais plakatais.

Mums einant bėgiais, žmonės atsisukę spokso. Visi kaip nors raiši, sužaloti: bekojai ar berankiai, nudžiūvusiomis, plonomis it vaiko rankytėmis, su keistais gumbais ant veidų, kuproti ar šlubiai.

– Aukštyn, – įsako Žiurkių Valdovas, mostelėdamas į peroną. Peronas klaikiai aukštas.

Džulianui rankos tebėra surištos už nugaros. Du stambesnieji vyrai prieina prie perono krašto ir sugriebę jį už pažastų užtempia viršun. Kuprius juda stebėtinai vikriai. Spėju pamatyti stiprias rankas ir plonus, dailius riešus. Vadinasi, moteris.

– Aš... aš negaliu, – sumurmu. Žmonės ant perono nustojo maltis, stovi ir spokso į mudu su Džulianu. – Man per aukšta.

– Aukštyn, – pakartoja Žiurkių Valdovas.

Įdomu, jis moka dar kokių žodžių, be savo „stokis, eik, aukštyn, žemyn“?

Peronas mano akių aukštyje. Uždedu rankas ant betono ir bandau prisitraukti, bet neužtenka jėgų, krintu atgal.

– Ji sužeista! – sušunka Džulianas. – Nejau nematote? Dieve mano, mums tik reikia iš čia ištrūkti.

Maitėdoms mus susekus, jis prabyla pirmą kartą, jo balse girdžiu skausmą ir baimę.

Žiurkių Valdovas stumteli mane vėl prie perono. Šį kartą stebintieji lyg susitarę žengia mūsų pusėn ir pritūpę ant krašto tiesia į mane rankas. Noriu išsisukti, bet už nugaros stovintis Žiurkių Valdovas abiem rankom sugriebia per pusiaują.

– Liaukitės! – šaukia Džulianas, verždamasis iš jį laikančių gniaužtų. Du vyrai, užtempę jį ant perono, neketina jo paleisti. – Nelieskit jos!

Mane stveria daugybė rankų. Mirguliuojančių laužų šviesoje prie manęs palinksta siaubingos fizionomijos.

– Ar girdite? – tebešūkauja Džulianas. – Atstokite nuo jos! Paleiskite!

Per minią prie manęs artinasi moteris. Ji neturi pusės veido, burną perkreipusi šiurpi šypsena.

Noriu surikti: „Ne!“ , bet pabaisos mane užkelia ant perono. Aš spardausi, jie paleidžia, tada teškiuosi ant šono ir apsiverčiu aukštielninka. Moteriškė su puse veido pasilenkia tiesdama į mane rankas. Turbūt nori pasmaugti.

– Pasitrauk! – spiegiu ir mojuodama kumščiais bandau ją nuvaryti.

Tiek telaimiu, kad trenkiuosi galva į betoną ir akyse pažyra spalvotas fejerverkas.

– Gulėk ramiai, – sako moteris stebėtinai švelniu balsu, tokiu dainuojamos lopšinės. Skausmas prapuola, aš nustoju žviegti ir nugrimztu į rūką.

tada

Paklaikę iš siaubo lekiame nesirinkdami kelio. Neturime nei kada išsitraukti ginklų, nei jėgų kautis. Mano peilis kuprinėje, taigi visiškai nenaudingas. Negaliu sustoti ir jo išsiimti. Maitėdos greiti ir stiprūs, stambesni už normalius žmones, už visus, kurie bando išgyventi Tyruose.

– Čionai! Čionai!

Juodė bėga pirma manęs, tempdama už rankos Sarą. Sara taip išsigandusi, kad net nepajėgia šaukti, tik klupinėdama lapnoja paskui Juodę.

Iš siaubo širdis lipa pro gerklę. Mus vejasi trys maitėdos. Vienas su kirviu. Girdžiu, kaip jis kapoja orą. Man dega gerklė, su kiekvienu žingsniu vis sunkiau ištraukti iš sniego nuo įtampos drebančias kojas.

Užlipame ant kalno, ir staiga priešais mus išnyra uolienų atodanga – didžiulės uolos stūkso susigrūdusios krūvon lyg žmonės, besispiečiantys į būrį, kad būtų šilčiau. Uolos apledijusios, tarp jų susidariusios landos, tamsios žiotys, į kurias nepateko sniego. Jų nei apeisi, nei perlipsi. Mes čia būsime užspeisti kaip gyvuliai aptvare.

Juodė sustoja, visas jos kūnas perimtas siaubo. Ją puola maitėda, aš rikteliu. Atsipeikėjusi ji ima tempti Sarą tiesiai uolų link, nes daugiau nėra kur bėgti. Matau, kaip ji bando išsitraukti iš už diržo savo ilgąjį peilį. Bet sušalę pirštai jo nesugraibo. Ji niekaip neištraukia jo iš makštų, ir aš baisėdamasi suvokiu, jog ji ketina priešintis plikomis rankomis. Toks jos vienintelis planas: visi žūsime čia, mūsų kraują sugers sniegas.

Gerklę gniaužia rauda, akis graužia ašaros, šakos čaižo veidą. Mane jau baigia prisivyti maitėda, jis taip arti, kad girdžiu jį šnopuojant ir matau, kaip jo šešėlis bėga kartu su manimi, – kairėje ant sniego gula dvi figūros, – ir tą akimirką prisimenu Haną. Du šešėlius Portlando gatvėse, aukštai plieskiančią saulę, sutartinai minančias kojas.

Ir staiga nelieka kur bėgti.

– Bėk! – rikteli Juodė, stumdama Sarą į vieną tamsų urvą tarp uolų. Sara smulkutė, įlįs. Reikia tikėtis, kad maitėdos neįstengs jos iš ten iškrapštyti. Staiga maitėdos ranka griebia man už sprando ir parbloškia ant kelių. Dantimis grybšteliu ledo. Aš atvirstu aukštielninka per porą sprindžių nuo uolyno.

Milžinas išsiviepęs palinksta prie manęs. Iškelia kirvį, saulėje žybteli ašmenys. Iš siaubo negaliu nei pajudėt, nei šaukti, net alsuoti.

Jis sustingsta rengdamasis užsimoti.

Aš užsimerkiu.

Tylą perplėšia šūvis, paskui dar du. Atsimerkusi matau, kaip maitėda griūva ant šono, susmunka it marionetė nukirpus siūlą. Kirvis iškrinta ašmenimis į sniegą. Dar du maitėdas irgi švariai nukerta kulkos, jų kraujas nudažo baltą sniegą.

Ir tada išvystu juos – į mus atbėga Smigis ir Medžioklis su šautuvais, sulysę, išbalę, suvargę, bet gyvi.

dabar

Atsipeikėju aukštielninka ant purvinos marškos. Šalimais klūpo Džulianas, jo rankos atrištos.

– Kaip jautiesi?

Staiga prisimenu – žiurkes, pabaisas, moterį su puse veido. Bandau sėstis. Galvoje sproginėja skausmo fejerverkai.

– Atsargiau... – Džulianas apkabina man pečius ir pamažu pasodina. – Tu smarkiai prasiskėlei galvą.

– Kas atsitiko?

Mes sėdime užkaboryje už žemos pertvaros iš išardytų kartoninių dėžių. Ant perono tarp sulūžusių faneros lakštų ištemptos gėlėtos paklodės šiek tiek pridengia už jų prisiglaudusius žmones; sugriuvusiose kartono priedangose patiesti čiužiniai; iš sujungtų sulūžusių kėdžių ir trikojų stalų suręstos sienos ir tvoros. Oras tebėra karštas, dvokiantis pelenais ir alyva. Žiūriu, kaip skliauto viršuje rangosi dūmai ir išeina traukiami pro mažytę angą.

– Jie tave aptvarkė, – nepajėgdamas slėpti nuostabos tyliai sako Džulianas. – Jau maniau, kad nori... – Jis nutyla purtydamas galvą. – Bet paskui kažkokia moteris atnešė tvarsčių ir viso kito. Aprišo tau kaklą, nes vėl pradėjo bėgti kraujas.

Aš paliečiu kaklą. Užčiuopiu storą marlės sluoksnį. Tie žmonės pasirūpino ir Džulianu: nuvalė prakirstą lūpą, mėlynės apie akis mažiau patinusios.

– Kas jie tokie? – klausiu. – Kur mes esame?

– Nelegalai, – atsako Džulianas. Pamatęs, kaip susiraukiu, priduria: – Nežinau, kaip dar kitaip pavadinti juos. Ir tave.

– Mes ne tokie patys, – tariu žiūrėdama, kaip paliegusios luošių figūros šmižinėja aplink laužus. Užuodžiu, kad kažkas verda. Nesinori galvoti, kuo jie čia minta, kokių gyvūnų sumedžioja. Prisiminus žiurkes ima pykinti. – Nejau dar nesupranti? Visi mes skirtingi. Mūsų nevienodi tikslai. Mes nevienodai gyvename. Štai kas svarbiausia.

Džulianas nori kažką sakyti, bet pasirodo siaubūnė, nuo kurios bandžiau gintis ant perono krašto. Ji pastumia kartono užtvarą. Man topteli, kad jie ją surentė tikriausiai tam, kad mudu su Džulianu galėtume pabūti netrukdomi.

– Jau pabudai, – taria moteris.

Dabar, kai nebesu taip išsigandusi, matau, kad ji turi abi veido puses, tačiau dešinioji daug mažesnė už kairiąją, įdubusi, todėl veidas atrodo lyg nevykusiai sudurtas iš dviejų skirtingų kaukių. Apsigimimas, dingteli man, nors gyvenime esu mačiusi vos keletą apsigimėlių, ir tai tik vadovėliuose. Mokykloje buvome mokomi, kad neišgydytųjų vaikai tokie ir gimsta, vienaip ar kitaip nenormalūs. Kunigai aiškino, kad šitaip jų kūnais pasireiškia deliria.

Sveikiems, normaliems žmonėms gimsta sveiki ir normalūs vaikai. Deliria sergančiųjų kūdikiai kauluose ir kraujuje atsineša ligas.

Visi tie žmonės gimė luoši, su vienokiomis ar kitokiomis kliaudomis, todėl buvo priversti slėptis po žeme. Kaži kas būtų buvę, jeigu būtų likę viršuje? Prisimenu Juodės pasakojimą, kaip ji rado Mėlynę. Juk žinai, sakoma, kad deliria sergančiųjų kūdikiai jau gimsta užkrėsti. Ji tikriausiai būtų buvusi iš manęs atimta ir nužudyta. Net nepalaidota. Būtų buvusi sudeginta, o pelenai išmesti su šiukšlėmis.

Moteris atsiklaupia šalia manęs nelaukusi, kol jai ką nors atsakysiu. Mudu su Džulianu tylime. Noriu jai ką nors tarti, bet nerandu žodžių. Noriu nežiūrėti į jos veidą, bet nepajėgiu atplėšti akių.

– Dėkui, – pagaliau sumurmu.

Mudviejų žvilgsniai susiduria. Jos akys rudos, apipintos raukšlelių. Ji nuolat prisimerkusi, gal nuo gyvenimo šiame keistame prieblandos pasaulyje.

– Kiek jų buvo? – klausia ji. Tikėjausi, kad balsas bus tarsi veido atspindys, bet jis aukštas ir skaidrus. Gražus. Man tylint, ji priduria: – Įsibrovėlių. Kiek jų buvo?

Iškart suprantu ją kalbant apie maitėdas, nors ji juos vadina kitaip. Viskas aišku iš balso, kuriame susiliejo pyktis, baimė ir pasidygėjimas.

– Gerai nežinau. Mažiausiai septyni. Gal netgi daugiau.

– Jie pasirodė prieš tris sezonus. Gal keturis. – Mano veidas turbūt rodo nuostabą, nes ji paaiškina: – Tuneliuose sunku atsekti laiką. Neišlindęs į viršų nesuprasi, kiek praėjo dienų ar savaičių.

– O kiek laiko jau čia esate? – klausiu beveik bijodama išgirsti atsakymą.

Ji dar labiau primerkia savo rudas akis. Stengiuosi nežiūrėti į jos burną ir smakrą, kur apsigimimas ryškiausias, sakytum veidas riestųsi į vidų it vystantis gėlės žiedas.

– Aš visada čia buvau, – sako ji. – Ar beveik visada.

– Kaip?.. – Klausimas įstringa gerklėje.

Ji nusišypso. Bent aš manau, jog tai šypsena: viena burnos kertelė persikreipia aukštyn.

– Viršuje mūsų niekas nelaukia. Niekas, tik mirtis.

Vadinasi, neklydau. Įdomu, ar visų kūdikių, nepatekusių į požemį arba į sodybą Tyruose, toks likimas? Galbūt jie uždaromi į kalėjimus ar beprotnamius? Arba tiesiog nužudomi.

– Kiek prisimenu, tuneliai visada priklausė mums, – sako moteris. Man vis dar sunku patikėti, kad būdama tokio veido ji turi tokį balsą. Stengiuosi žiūrėt jai į akis: net padūmavusioje prieblandoje matau, jog jos sklidinos šilumos. – Žmonės ateina pas mus su kūdikiais. Čia jiems saugu. – Jos žvilgsnis nuslysta prie Džuliano, įsminga į jo švarų kaklą, paskui į mane. – Matau, jog esi išgydyta. Juk taip viršuje sakoma?

Aš linkteliu. Noriu jai paaiškinti, nuraminti, kad esu jų pusėje, bet, mano nuostabai, prabyla Džulianas:

– Mes nepriklausome prie įsibrovėlių. Niekam nepriklausome. Esame visai vieni.

Niekam nepriklausome... Žinau, jis nori ją nuraminti, bet jo žodžiai vis tiek mane padrąsina, padeda išsklaidyti baimę, susitvenkusią krūtinėje per visą buvimą požemyje.

Tada prisimenu Aleksą, ir man vėl pasidaro bloga. Verčiau niekada nebūtume išėję iš Tyrų! Verčiau nebūčiau prisidėjusi prie Pasipriešinimo.

– Kaip jūs čia atsidūrėt? – klausia moteris.

Iš ąsočio, stovinčio šalia manęs, ji kažko įpila į plastikinį puodelį ir paduoda man. Puodelis vaikiškas, jo krašteliu lekia pablukęs elnias. Kaip ir visi kiti daiktai požemyje, jis turbūt atkeliavo iš viršaus – išmestas kaip nereikalingas, nuslydo žemės plyšiais tarsi polaidžio vanduo.

– Mes buvom atvaryti, – paaiškina Džulianas jau žvalesniu balsu. – Mus pagrobė įsibrovėliai. – Jis dvejoja, ir aš žinau, kad galvoja apie ABD ženkliukus, kuriuos radome, ir apie mano matytą tatuiruotę. Jis nieko nesupranta, aš taip pat, bet žinau, jog tai ne vien maitėdų darbas. Jiems buvo sumokėta ar pažadėta sumokėti už tai, kad sukels riaušes. – Neaišku kodėl.

– Mes ieškome, kaip iš čia išeiti, – sakau ir staiga, prisiminusi ankstesnius moters žodžius, pajuntu vilties antplūdį. – Pala, sakėt, kad sunku atsekti laiką neišėjus į paviršių. Vadinasi, kažkur yra kelias?

– Aš niekada nevaikštau į paviršių, – atsako ji „paviršių“ ištardama kaip keiksmažodį.

– Bet gal kiti eina? – nepasiduodu aš. – Kas nors turi eiti.

Juk turi būti koks nors būdas viskuo apsirūpinti: paklodėmis ir puodeliais, kuru ir visomis tomis baldų lūženomis, kuriomis užgrioztas peronas.

– Taip, žinoma, – ramiai patvirtina ji.

– Ar jūs mus išvesite? – klausiu.

Man džiūsta burna. Norisi verkti vien pagalvojus apie saulę, dangų, žemę. Nežinau, kas mūsų laukia paviršiuje, bet šitą mintį nustumiu.

– Tu dar labai silpna, – kalba moteris. – Jums abiem reikia valgio ir poilsio.

– Nieko man nėra, aš galiu eiti, – sakau.

Bandau atsistoti, bet akyse viskas pajuoduoja. Vėl krintu aukštielninka.

– Lena...

Džulianas uždeda delną ant mano rankos. Jo akyse perskaitau: Pasikliauk manimi, bus gerai, nieko neatsitiks, jei truputį dar pabūsime čia. Nesuprantu, kas darosi, kaip mes pradėjome kalbėtis be žodžių ir kodėl šitai man taip patinka.

– Mes šiek tiek pailsėsim, – sako jis moteriškei. – O tada ar kas nors mums parodys kelią?

Moteris pasižiūri į Džulianą, į mane, vėl į jį. Pagaliau linkteli.

– Jūsų vieta ne čia, – pareiškia ir sunkiai atsistoja.

Staiga pasijuntu nesmagiai. Visi šie žmonės gyvena iš šiukšlynų, rankiodami visokias lūženas, tūnodami tamsoje, kvėpuodami dūmais. Tačiau jie mums padėjo. Padėjo, nors mūsų nepažinojo, be jokios priežasties, išskyrus viena – mokėjo padėti. Kažin ar aš irgi taip pasielgčiau. Nesu tikra.

Manau, Aleksas padėtų. Džulianas taip pat, staiga topteli man.

– Palaukit! – šūkteli jis moteriškei. – Mes nežinome jūsų vardo.

Jos veidu šmėkšteli nuostaba, ir ji vėl nusišypso savo kreiva šypsena.

– Vardą aš gavau tuneliuose, – sako ji. – Visi mane vadina Moneta.

Džulianas suraukia antakius, bet aš iškart susigaudau. Pravardė Nelegalų stiliaus: tiksliai apibūdinanti, lengva prisiminti, juokinga ir šiek tiek nenormali. Juk moneta turi dvi puses...

Moneta gerai sakė: tuneliuose prarandi laiko nuovoką, dar labiau negu uždarytas kameroje. Ten bent jau galėjome orientuotis pagal elektros šviesą – dieną įjungta, naktį išjungta. O čia kiekviena minutė prailgsta kaip valanda.

Abu su Džulianu sušveičiame po tris javainių batonėlius ir užkandame džiovintos jautienos iš maitėdų sandėlio. Tikra puota, bet nespėjus pavalgyt ima raižyti skrandį. Vis dėlto pavalgius ir išgėrus visą ąsotį vandens pasijuntu daug geriau, negu jaučiausi pastarąsias dienas. Paskui nusnaudžiame gulėdami taip arti vienas kito, kad Džuliano alsavimas judina man plaukus, o mūsų kojos beveik liečiasi, ir nubundame lyg susitarę. Prie mūsų vėl stovi Moneta. Vėl atnešė pilną ąsotį vandens. Džulianas aikteli susivokęs aplinkoje ir susigėdęs staigiai atsisėda. Jis persibraukia plaukus taip sušiaušdamas, jog man kyla noras juos suglostyti, kad nestyrotų į visas puses.

– Ar paeisi? – klausia Moneta. Aš linkteliu. – Surasiu žmogų, kuris jus išves į paviršių.

Ir vėl žodį „paviršius“ ji ištaria lyg nešvankybę ar keiksmažodį.

– Ačiū. – Žodžiai atrodo tokie bejėgiai. – Nereikėjo jums... Noriu pasakyti, mes labai dėkingi. Turbūt jau būtume negyvi, jeigu ne jūs ir... jūsų draugai.

Vos nelepteliu „jūsiškiai“, bet spėju susigriebti. Prisimenu, kaip pykau ant Džuliano už „taviškius“.

Valandėlę ji rimtai žiūri į mane, ir aš išsigąstu, ar nebūsiu jos užgavusi.

– Kaip jau sakiau, tavo vieta ne čia, – taria ji. Ir toliau kalba vis keldama balsą: – Kiekvienas gyvis ir žmogus turi savo vietą, supranti? Tie viršuje daro didelę klaidą. Jie įsitikinę, kad tik tam tikri žmonės turi vietą pasaulyje. Tik tam tikri žmonės turi teisę gyventi. Visi kiti šiukšlės. Tačiau net šiukšlės privalo turėti savo vietą. Antraip susikaupusios ims pūti ir gesti.

Jos kūnu perbėga lengvas drebulys, dešine ranka ji mėšlungiškai tampo savo purvinos suknelės šonus.

– Einu, surasiu jums vedlį, – staigiai, lyg susigėdusi, kad pasikarščiavo, taria ji ir nusisuka.

Mūsų pasiimti ateina Žiurkių Valdovas, jį pamačiusi vėl pajuntu šleikštulį ir galvos svaigimą, nors dabar jis vienas. Žiurkės sulindusios į savo urvus ir slėptuves.

– Moneta sakė, kad norit į viršų, – sako jis.

Tai ilgiausias sakinys, kokį esu iš jo girdėjusi. Mudu su Džulianu jau susiruošę. Džulianas paėmė kuprinę. Nors pasakiau, kad paeisiu, jis mane prilaiko už rankos. Atseit dėl visa ko, ir aš pamanau: kaip jis skiriasi nuo to vaikino, kurį mačiau Dževitso centro scenoje, tą šaltą atvaizdą ekrane, – sunku įsivaizduoti, jog tas pats žmogus. Įdomu, katras vaikinas yra tikrasis Džulianas, tasai susirinkime ar šitas? Ko gera, net neįmanoma žinoti.

Staiga man dingteli – aš net nežinau, kas yra tikroji Lena.

– Mes pasirengę, – sako Džulianas.

Atsargiai žengiame tarp šlamšto krūvų ir visokiausios rūšies priedangų. Kas žingsnį esame sekami šešėliuose susigūžusių žmogystų. Jos čia buvo atgintos, kaip ir mes buvom išginti į Tyrus – vis tvarkingos ir normalios visuomenės labui.

Kad visuomenė būtų sveika, nė vienas jos narys neturi būti ligonis. ABD filosofija siekia daug giliau, negu maniau. Pavojingi ne tik neišgydytieji nuo deliria, bet ir visi kitoniški, apsigimėliai, luošiai. Jie turi būti išnaikinti. Įdomu, ar Džulianas tai supranta, o gal visą laiką žinojo?

Normalumas turi būti reguliuojamas, purvas išvalomas. Fizikos dėsniai mus moko, kad visos sistemos linkusios į chaosą, todėl su chaosu reikia nuolat kovoti. Visuomenės valymo taisyklės net surašytos „Ssilvos knygoje“.

Perono gale Žiurkių Valdovas strykteli ant bėgių. Jis jau vaikšto gerai. Jei jam ir kliuvo per susidūrimą su maitėdomis, žaizda irgi buvo išvalyta ir sutvarstyta. Paskui jį nušoka Džulianas, tada, apkabinęs per liemenį, padeda nusikeberioti ir man. Nors jaučiuosi geriau, judu ne per vikriausiai. Per ilgai kenčiau be vandens ir maisto, be to, tebetvinksi galva. Nusileisdama ant žemės krypteliu kairę čiurną; susverdėjusi beduosi nosimi Džulianui į krūtinę, bet jo rankos mane tvirčiau apkabina.

– Neužsigavai? – klausia jis. Jaučiu, kaip arti jo kūnas, kokios karštos rankos. Širdis plaka, aš atsitraukiu.

– Viskas gerai.

Tada vėl reikia lįsti į tamsą. Aš delsiu, Žiurkių Valdovas pamano, kad bijau.

– Įsibrovėliai taip toli neateina, nesijaudink, – sako atsisukęs.

Jis neturi nei žibintuvėlio, nei deglo. Ko gera, tada ugnis buvo skirta maitėdoms pagąsdinti. Tunelio anga juoda kaip degutas, bet jis, atrodo, puikiai mato.

– Eime, – paragina Džulianas, ir aš su juo nuseku paskui Žiurkių Valdovą, paskui blausią jo rankose atsiradusio žibintuvėlio švieselę – į tamsybes.

Einame tylėdami, tik Žiurkių Valdovas retkarčiais stabteli ir pliaukši liežuviu tarsi šaukdamas šunį. Kartą atsitūpęs išsiima iš kišenės trupinių ir paberia tarp pabėgių. Iš visų tunelio kampų ima lįsti žiurkės, uosto jo pirštus, pešasi dėl trupinių, šokinėja į jo sudėtus delnus, laipioja jo rankomis ir pečiais. Baisu žiūrėti, bet nežiūrėti negaliu.

– Ar seniai čia esate? – klausia Džulianas, kai žmogus atsistoja. Aplinkui tik caksi dantys ir nagai, žibintuvėlis apšviečia vikriai nardančius šešėlius. Mane apima siaubas – atrodo, žiurkių pilna visur, net ant lubų.

– Nežinau, – atsako jis, – jau neskaičiuoju metų.

Ne taip kaip kiti žmonės, įsikūrę ant perono, jis neturi aiškių fizinių ydų, nebent kad viena akis aptraukta valkčiu. Nesusilaikiusi lepteliu:

– Kodėl čia patekote?

Žiurkių Valdovas staigiai atsigręžia. Valandėlę tyli, trise stovime troškioje tamsoje. Gerklę drasko vis tankėjantis kvėpavimas.

– Aš nenorėjau būti išgydytas, – pagaliau atsako jis.

Žodžiai tokie normalūs, iš manojo pasaulio žodyno, kad krūtinę užlieja palengvėjimas. Jis ne beprotis.

– O kodėl? – klausia Džulianas.

Vėl tyla.

– Jau sirgau, – taria Žiurkių Valdovas, ir jaučiu, jog jis šypsosi. Įdomu, ar Džulianas irgi nustebęs kaip aš...

Tada man dingteli, kad patys žmonės irgi yra tunelių labirintas, pilni vingiuotų tamsių kelių ir užkaborių. Neįmanoma jų visų pažinti. Neįmanoma net įsivaizduoti.

– Kas atsitiko? – neatlyžta Džulianas.

– Ji buvo išgydyta, – trumpai paaiškina Žiurkių Valdovas ir nusisukęs žygiuoja tolyn. – Ir aš pasirinkau... gyventi čia.

– Pala pala... – Džulianas tempia mane, kad prisivytume savo vedlį. – Nieko nesuprantu. Jūs kartu užsikrėtėt, o paskui ji buvo pagydyta?

– Taip.

– Tačiau pasirinkot šitą gyvenimą? – Džulianas kraipo galvą. – Būtumėt pamatęs... Noriu pasakyti, gydymas būtų numalšinęs skausmą.

Džuliano žodžiai nuskamba tarsi klausimas, ir aš matau, jog jis kovoja su savimi, tebesilaiko senųjų įsitikinimų, idėjų, kurios taip ilgai jį guodė.

– Aš jos nebemačiau. – Žiurkių Valdovas paspartina žingsnį. Jis turbūt atsimena visus tunelio posūkius ir nuolydžius. Mes su Džulianu vos spėjame. – Po to daugiau jos nemačiau.

– Nesuprantu, – taria Džulianas, ir man pasidaro jo gaila. Jis mano vienmetis, tačiau nežino tiek daug dalykų.

Žiurkių Valdovas sustoja. Į mudu nebežiūri, bet matau, kaip kilsteli ir nusileidžia pečiai – negirdimas atodūsis.

– Vieną kartą jie jau atėmė ją iš manęs, – tyliai sako jis. – Nenorėjau dar kartą jos netekti.

Man knieti uždėti delną jam ant peties ir pasakyti, jog suprantu. Bet nesąmonė. Neįmanoma suprasti kito žmogaus. Galime tik klaidžioti jo sielos tuneliais ieškodami šviesos.

– Atėjom, – staiga praneša jis, pasitraukdamas į šalį, ir žibintuvėlis išgriebia iš tamsos surūdijusias metalines kopėčias; nespėjus sugalvoti, ką jam pasakyti, jis užšoka ant apatinio skersinio ir ima lipti į paviršių.

Ir štai Žiurkių Valdovas jau klebina metalinį liuko dangtį. Pakelia jį, ir mane apakina plykstelėjusi šviesa, aš net aikteliu ir mirksėdama nusisuku, o akyse plaukia spalvoti ratilai.

Žiurkių Valdovas išlenda pro angą, tada ištraukia mane. Paskutinis išsiropščia Džulianas.

Mes atsiduriame dideliame atvirame perone. Žemiau guli bėgiai, bet išardyti, mėtosi sumaitota geležis ir medgaliai. Kažkur geležinkelio linija vėl prasmenga po žeme. Peronas apdergtas paukščių. Visur tupi karveliai: ant apsilaupiusių suolų, senose šiukšliadėžėse, tarp bėgių. Saulės išblukintoje ir vėjo nudrengtoje iškaboje kitados buvo stoties pavadinimas, dabar neįskaitomas, likusios tik kelios raidės – H, O, B, K. Sienos išrašinėtos senais šūkiais. Vienas skelbia: MANO GYVENIMAS – MANO PASIRINKIMAS. Kitas ragina – SAUGOK AMERIKĄ. Tai kovos tarp tikinčiųjų ir netikinčiųjų ženklai.

– Kokia čia vieta? – klausiu Žiurkių Valdovą.

Jis susirietęs prie angos į požemį. Gobtuvu užsidengęs akis nuo saulės ir, atrodo, nekantraujantis kuo greičiau grįžti į tamsą. Pirmą kartą gavau progą į jį įsižiūrėti. Matau, jog daug jaunesnis, negu maniau. Veidas lygus, tik akių kertelėse susimetusios smulkios raukšlelės. Oda blyški iki melsvumo, kaip liesas pienas, akys, nepratusios prie tokio šviesumo, į nieką nežiūri.

– Sąvartynas, – atsako rodydamas pirštu. Maždaug už šimto jardų ton pusėn matau aukštą grandininę tvorą, už jos – kalnus šlamšto ir metalo. – Už upės Manhatanas.

– Sąvartynas... – lėtai pakartoju. Na, žinoma: požemio gyventojams kažkur reikia apsirūpinti gyvenimui būtinais dalykais. Sąvartynas – ideali vieta: kalnai išmesto maisto, visokių buitinių daiktų, baldų. Suvokusi, kad vieta man pažįstama, atsistoju.

– Žinau, kur esame. Netoliese konspiracinis namas.

– Kas taip? – prisimerkęs klausia Džulianas, bet aš per daug susijaudinau. Bėgu peronu delnu prisidengusi akis nuo saulės, iš burnos virsta garas. Sąvartynas milžiniškas, Smigis sakė, kelių kvadratinių mylių, skirtas aptarnauti Manhatanui ir jo priemiesčiams, bet mes tikriausiai atsidūrėme šiauriniame jo gale. Nuo vartų vingiuoja žvyrkelis, einantis per seniai subombarduotų namų griuvėsius. Šis sąvartynas kitados irgi buvo miesto dalis. O mažiau negu už mylios yra tas namas. Juodė, Smigis ir aš jame gyvenome mėnesį, kol laukėme dokumentų ir galutinių Pasipriešinimo nurodymų dėl naujos gyvenamosios vietos ir įsiliejimo į naująjį gyvenimą. Name rasime maisto, vandens ir drabužių. Taip pat galimybę susisiekti su Juode ir Smigiu. Ten būdami naudojomės radijo signalais, o kai toks ryšys tapo per daug pavojingas, šalia sudegusios mokyklos iškeldavome sutartinių spalvų skudurus.

– Čia jus ir paliksiu, – sako Žiurkių Valdovas, jau iki pusės parlindęs į liuko angą. Aišku, nori kuo greičiau pabėgti nuo saulės ir grįžti į savo saugų tunelį.

– Dėkui, – tariu. Striukas, neiškalbingas žodis, bet geresnio nerandu.

Žiurkių Valdovas linkteli ir jau nori lipti apačion, bet Džulianas jį sulaiko.

– Mes nežinome jūsų vardo.

Mūsų vedlys šypteli.

– Aš neturiu vardo.

Džulianas apstulbsta.

– Kiekvienas turi vardą, – sako.

– Jau nebe, – taria Žiurkių Valdovas. – Vardai nieko nebereiškia. Praeitis mirusi.

Praeitis mirusi. Įprasta Juodės dainelė. Man išdžiūsta burna. Vis dėlto ne per labiausiai skiriuosi nuo šių požemio gyventojų.

– Būkit atsargūs, – įspėja Žiurkių Valdovas, vėl žiūrėdamas nežinia kur. – Jie visada stebi.

Ir jis dingsta skylėje. Po akimirkos užsivožia geležinis liuko dangtis.

Mudu su Džulianu tylėdami žiūrime vienas į kitą.

– Mums pavyko, – pagaliau sako jis, šypsodamasis man. Jis stovi už kelių žingsnių saulės nuauksintais plaukais. Danguje jam už nugaros pralekia paukštis – šešėlis mėlyname fone. Perono plyšeliuose stiebiasi baltos gėlytės.

Ir staiga aš pravirkstu. Kūkčioju iš dėkingumo ir palengvėjimo. Vis dėlto mes pabėgome, o saulė tebešviečia, pasaulis niekur neprapuolė.

– Ko tu dabar... – Džulianas prieina prie manęs. Padvejojęs ima glostyti nugarą. – Liaukis, Lena. Viskas gerai.

Aš purtau galvą. Noriu jam pasakyti žinanti, kad viskas gerai, todėl ir verkiu, bet neįstengiu kalbėti. Jis mane apkabina, ir aš verkiu įsikniaubusi jam į krūtinę, taip ir stovime dienos aky pasaulyje, kuriame šie dalykai neleistini. Aplink tyla, tik retkarčiais sučirpia koks paukštelis ar suburkuoja karvelis tuščiame perone.

Pagaliau atsitraukiu. Už jo nugaros tarsi kažkas šmėsteli – šešėliuose už vienų senųjų stoties durų, bet pagalvoju, kad man pasivaideno.

Saulės šviesa negailestinga. Neturiu supratimo, į ką aš dabar panaši. Nors požemio gyventojai išvalė ir patepė Džuliano žaizdas, veidas tebėra nusėtas visokios spalvos kraujosruvomis. Neabejoju ir pati ne gražiau atrodanti, gal netgi baisiau.

Požemyje mudu buvome sąjungininkai, draugai. Kas mes vienas kitam viršuje, nežinau, ir man dėl to nesmagu.

Laimė, jis išsklaido įtampą.

– Vadinasi, pažįsti šitą vietą? – klausia.

Aš linkteliu.

– Ir žinau, iš kur galime sulaukti pagalbos – iš maniškių.

Jis nė nemirkteli, garbė jam.

– Tai keliaujam, – taria.

Mes nulipame ant bėgių. Išbaidome tupinčius karvelius, ir jie skraido aplink mus, tikra plunksnų pūga. Kertame bėgius ir atsiduriame aukštoje žolėje, nubalintoje saulės ir apšarmojusioje. Žemė sušalusi, pasidengusi ledeliu, bet ir čia matyti pavasario ženklai: susiraitę šviežios žolės laiškeliai, kai kur purvynėj geltonuoja šalpusniai.

Sprandus kaitina saulė, bet vėjas ledinis. Gaila, kad neturiu šiltesnio drabužio. Šaltis skverbiasi per medvilnę iki kaulų.

Pagaliau matytas peizažas. Ant žemės krinta juodi aukštų it pamėklės griuvėsių šešėliai. Praeiname pro sulinkusią rodyklę, kadaise nukreipdavusią į Kolumbijos prospektą. Dabar iš Kolumbijos prospekto likę tik sudaužyti betono luitai ir sušalusi žolė, ir smulkių stiklo šukelių kilimas.

– Jau visai netoli, – sakau ir pasileidžiu bėgte. Namas ne toliau kaip už dvidešimties jardų, dar už vieno posūkio.

Tačiau galvoje kirba kita mintis, tyliai nuskamba vidinis pavojaus signalas. Patogu. Šitas žodis neduoda ramybės. Kaip patogu, kad iš požemio išlipome taip arti šito prieglobsčio; patogu, kad tuneliai ėjo kaip tik čia. Per daug patogu, kad būtų atsitiktinumas.

Stengiuosi apie tai negalvoti.

Pasukame už kampo, ir štai durys. Visą mano nerimą nušluoja džiaugsmas. Džulianas sustoja, bet aš atkutusi energingai drožiu prie durų. Dauguma sodybų, bent jau tų, kurias teko matyti, įkurtos visokiausiose lindynėse: rūsiuose, pusrūsiuose, slėptuvėse nuo bombų ir per „žaibišką karą“ išsilaikiusiose bankų saugyklose. Mes apnikome jas kaip skėriai.

Bet ši priebėga buvo įkurta praėjus daug metų po karo. Juodė sakė, tai viena pirmųjų sodybų ir pirmosios stichiškos Pasipriešinimo grupės buveinė; jos nariai, prisirankioję statybinių medžiagų, surentė namo parodiją – keistą dėlionę iš medžio, betono, akmenų ir metalo. Visas šitas frankenšteiniškas kūrinys kreivas šleivas, neaišku, kaip apskritai stovi. Tačiau stovi, ir gana.

– Na? – klausiu atsisukusi į Džulianą. – Eisi ar ne?

– Niekada nemaniau... Negali būti. – Džulianas purto galvą lyg norėdamas pabusti iš sapno. – Aš įsivaizdavau visai ką kita.

– Mes mokame statyti iš bet ko, iš atliekų, – sakau ir prisimenu, kaip Juodė man pasakė beveik lygiai tą patį iškart po pabėgimo, kai sirgau, gulėjau nusilpusi ir nežinodama, ko noriu, gyventi ar mirti. Tai buvo prieš pusmetį, kitame gyvenime. Man pasidaro liūdna: gaila už nugaros išnykusių horizontų, paliktų žmonių, savo senųjų „aš“ – tarsi mažų lėlyčių, kurias laikai, laikai, bet pagaliau užkasi.

Džuliano akyse atsispindi dangus. Atsisukęs sako:

– Dar prieš dvejus metus maniau, jog tai tik pasaka – Tyrai ir Nelegalai. – Jis žengia porą žingsnių, ir mes atsiduriame visiškai arti vienas kito. – Ir tu. Niekaip nebūčiau patikėjęs.

Mudu skiria keli coliai, bet atrodo, kad liečiamės. Tas tarpelis pulsuoja tarsi užpildytas elektra.

– Aš tikra, – sakau, ir toji elektra ima dilginti odą. Jaučiuosi pernelyg matoma. Čia per daug šviesu, per daug tylu.

– Vargu ar... nemanau, kad galėčiau ten grįžti, – taria Džulianas.

Jo akyse tamsi sietuvos gelmė. Noriu atitraukti žvilgsnį, bet nepajėgiu.

– Nesuprantu, apie ką tu kalbi, – lemenu.

– Noriu pasakyti, kad...

Į dešinę nuo mūsų kažkas dunksteli lyg koks nuspirtas daiktas. Džulianas krūpteli, suklūsta. Negalvodama stumiu jį už savęs, durų link, ir iš kuprinės išsitraukiu pistoletą. Apsidairau – vien bombų skeveldros ir akmenys, duobės ir užkaboriai, slėptis yra kur. Sprandas pašiurpo, visas kūnas persiėmęs pavojumi. Jie visada stebi...

Mes stovime įtemptai tylėdami. Sušalusia žeme vėjas ritina plastikinį maišelį. Tris kartus lėtai apsivertęs, jis sustoja prie seniai neveikiančio gatvės žibinto.

Staiga kairėje kažkas sujuda. Aiktelėdama atsigręžiu ton pusėn ir kiečiau suspaudžiu ginklą, bet iš už šlakbetonio blokelių krūvos liuokteli katė. Džulianas atsikvepia, aš atsipalaiduoju. Perkarusi, išplėstomis akimis katė stabteli, pasuka galvą į mus ir gailiai sukniaukia.

Džulianas abiem rankom lengvai paliečia man pečius, aš instinktyviai atšlyju.

– Einam, – sakau. Matau, kad jį užgavau.

– Norėjau kai ką pasakyti, – taria Džulianas.

Jaučiu, kaip jis stengiasi susidurti su mano akimis, bet aš jau prie durų, klibinu surūdijusią rankeną.

– Pasakysi vėliau, – metu užguldama duris. Pagaliau jos atsiveria, ir Džulianui telieka žengti paskui mane į vidų.

Man baisu, ką jis turi pasakyti, ką norės pasirinkti ir kur norės eiti. Bet baisiausia, ko noriu aš pati: dėl jo, bet blogiausia – iš jo.

Aš tikrai noriu. Net nelabai suvokiu ko, bet norą jaučiu, kaip pirma jaučiau pyktį ir neapykantą. Bokšto nebėra, jo vietoj gilių giliausia, bedugnė duobė. Ir mano sieloje atsiveria praraja.

tada

Smigiui su Medžiokliu nepavyko iš Ročesterio sodybos išgelbėti daug atsargų. Bombos ir gaisrai padarė savo. Tačiau tarp smilkstančių griuvėsių jie rado stebuklingai išsilaikiusių daiktų: skardinių su pupelėmis, keletą ginklų, spąstų ir, keisčiausia, nė trupučio neaptirpusią šokolado plytelę. Smigis reikalauja, kad ji liktų nesuvalgyta. Prisiriša ją prie savo kuprinės kaip talismaną. Kai leidžiamės į kelią, Sara ryja ją akimis.

Ir tikrai atrodo, kad šokoladas atnešė laimę, – o gal viskas pasikeitė, kad Smigis su Medžiokliu grįžo ir todėl pasitaisė Juodės nuotaika. Orai nesikeičia. Šalta, bet mes laimingi, kad šviečia saulė.

Pupelės suteikia energijos toliau žygiuoti, o po pusdienio miško tankmėje užeinam vienui vieną visiškai sveiką namą. Jis buvo pastatytas už kaži kiek mylių nuo didelio kelio ir atrodo kaip baravykas, išdygęs po lietaus: sienas apklėtusios rudos gebenių virkščios, storos kaip kailis, stogas žemas ir apskritas, užvožtas it kepurė. Seniai seniai, dar prieš „žaibišką karą“, tai galėjo būti kokio atsiskyrėlio buveinė – toli nuo visų žmonių. Nenuostabu, kad jis ir išsilaikė. Pilotai jo nepastebėjo, gaisrai taip toli nesiekė.

Jame apsigyvenę keturi Nelegalai. Jie pakviečia pernakvoti. Du vyrai ir dvi moterys, yra ir penki vaikai, neaišku, katrai porai priklausantys. Jie gyvena kaip viena šeima, pasakojo mums per vakarienę. Šiame name jie jau dešimt metų. Abi poros maloniai pavaišina mus tuo, ką turi: baklažanų ir kitokių daržovių konservais, aštriais nuo česnako ir acto, vytinta jautiena, visokia kitokia rūkyta mėsa – triušiena, fazaniena, voveriena.

Medžioklis su Smigiu visą vakarą eina mūsų pėdomis atgal ir daro medžių kamienuose įkartas, kad, kai kitais metais kelsimės į pietus, – jeigu kelsimės, – galėtume surasti namą baravyką.

Rytą, mums jau rengiantis eiti, vienas vaikas išbėga į lauką. Nors prisnigta, jis basas.

– Še, – murmteli atkišdamas man ryšulėlį. Į virtuvinį rankšluostį suvynioti keli kieti papločiai – viena moteris sakė, jie kepti iš sumaltų gilių, o ne iš miltų – ir šiek tiek vytintos mėsos.

– Ačiū, – padėkoju, bet vaikas kvatodamas jau kurna į trobą. Mane net suima pavydas: jis čia auga nieko nebijodamas, laimingas. Gal niekada net nesužinos apie pasaulį kitapus sienos, tikrąjį pasaulį. Jam tas pasaulis net neegzistuos.

Tačiau nebus ir vaistų, kai susirgs, visad vaikščios pusalkanis, o žiemą taip šals, kad stings širdis. Ir kada nors, jei Pasipriešinimui nepasiseks atkovoti šalies, jį susiras bombonešiai ir ugnis. Kada nors ir šiton pusėn atsisuks valdžios akis, lyg lazerio spindulys viską ryjanti savo kelyje. Kada nors bus nušluoti visi Tyrai, liks betoninis kraštovaizdis, dailių namų ir tvarkingų sodų, taisyklingų parkų ir miškų šalis, metalo ir visokių gudrių aparatų pasaulis su žmonėmis, lyg laikrodžiai tiksinčiais į mirtį.

Valgome taupiai ir pagaliau, po trijų dienų žygio, prieiname tiltą, žymintį, jog liko paskutinės trisdešimt mylių. Siaurą ir aukštą, sunarstytą iš storų plieno lynų ir sijų, apledėjusių ir pajuodusių nuo darganų. Jis man primena milžinišką vabzdį, išskėtusį virš upės sparnus, nariuotas kojas įmerkusį vandenin. Tiltas prieš daugelį metų uždarytas ir nuo tada nenaudojamas, juo tik keliasi Nelegalai. Lentos, kuriomis negrabiai užkaltas jo prieangis, jau beveik supuvusios.

Didelis žalias ženklas vienu galu nutrūkęs nuo metalinio rėmo, todėl jame parašyti žodžiai kabo statmenai. Praeidama perskaitau: TAPAN ZY TILTAS. Ženklas siūbuoja vėjuje, žiauriame vėjuje; tokioj pagairėj jis košia kiaurai, vaiduokliškai ūbaudamas varo iš akių ašaras.

Apačioje vanduo betono spalvos, bangos su baltomis keteromis. Aukštis svaiginantis. Kartą skaičiau, kad šokdamas iš tokio aukščio trenkiesi kaip į akmenį. Prisimenu, kaip per žinias buvo pranešta, kad viena neišgydytoji procedūros dieną nusižudė nušokdama nuo laboratorijų stogo, ir kažkodėl pasijuntu kalta.

Tačiau Aleksas būtų norėjęs, kad ant kaklo turėčiau randelį, stebuklingai gražiai užgijusį, kaip po tikros procedūros, kietus raumenis ir aiškų tikslą. Jis tikėjo Pasipriešinimu, dabar aš tikėsiu už jį.

Ir galbūt kada nors vėl jį sutiksiu. Gal tikrai po mirties yra rojus ir galbūt jis atviras visiems, ne tik išgydytiesiems.

Bet kol kas ateitis, kaip ir praeitis, nieko nereiškia. Kol kas konspiracinis namas, sukurptas iš visokio šlamšto, kėpsantis šalia miesto sąvartyno, mums pats tikriausias rojus, nes alkani ir sušalę jame rasime maisto ir vandens, ir sienas, ginančias nuo atšiauraus vėjo.

dabar

Karštas vanduo – rojus. Muilas – rojus.

Prieglobstis – taip visada vadinome šį namą – susideda iš keturių kambarių. Yra virtuvė, sandėlis, užimantis beveik pusę būsto, ir ankštas miegamasis (su negrabiai sukaltais varganais gultais).

Paskutinis kambarys skirtas maudymuisi. Ant grotuotos pakylos stovi kelios įvairaus didumo vonios, po jomis akmenų grindinys. Tebeguli nuodėguliai, užsilikę nuo žiemą kūrentos ugnies, kuri sušildydavo ir patalpą, ir vandenį.

Tamsoje sugraibiusi baterinį žibintuvėlį užkuriu malkas, kurių visą šūsnį radau sandėlio kertėje, o Džulianas su žibintu eina apžiūrėti namo. Tada prisemiu iš šulinio vandens. Man silpna, todėl pripylus pusę vienos vonios jau dreba rankos. Užteks ir tiek.

Iš sandėlio atsinešu gabalą muilo ir net randu tikrą rankšluostį. Oda niežti nuo purvo. Jį jaučiu visur, net po vokais.

Prieš nusirengdama šūkteliu:

– Džulianai!

– Ką? – Jo balsas prislopintas. Matyt, jis dabar miegamajame.

– Neik čia, gerai?

Maudymosi kambarys durų neturi. Jos nebūtinos, o Tyruose nestatoma, nedaroma ir nenaudojama nieko, kas nėra būtina.

– Gerai, – patylėjęs atsiliepia jis.

Įdomu, ką galvoja. Jo balsas plonas, įtemptas, nors gal jį taip iškreipia skardos ir faneros sienos.

Pasidedu pistoletą ant grindų, nusirengiu su malonumu klausydamasi, kaip džinsai sunkiai šlepteli ant grindų. Akimirką savas kūnas net pačiai atrodo svetimas. Buvo laikas, kai jis visas buvo dailiai apvalainas, nors šlaunys ir blauzdos – raumeningos nuo bėgiojimo. Pilvas nebuvo įkritęs, krūtys stangrios ir sunkios.

Dabar esu diržinga, kieta, jokio minkštimo. Iš krūtų liko du smailūs bumbulai. Oda nusėta mėlynėmis. Įdomu, ar Aleksui tebebūčiau graži. Įdomu, ar Džulianui atrodau bjauri.

Nuveju abi šias mintis – nereikalingos, nesvarbios.

Trinu kiekvieną kūno lopinėlį: panages, už ausų, ausis, tarpupirščius ir tarpkojį. Išmuilinu galvą, muilas bėga į akis, graužia. Kai pagaliau atsistoju slidi nuo muilo kaip žuvis, ant vonios šonų lieka purvo apvadas. Dar kartą pasidžiaugiu, kad šiuose namuose nėra veidrodžių. Mano atspindys vandens paviršiuje tamsus ir miglotas, tik šešėlis. Nenoriu aiškiau matyti, kaip atrodau.

Nusišluosčiusi švariai persivelku: užsimaunu treningines kelnes, storas puskojines, apsirengiu didelį megztinį. Vonia atgaivino, jaučiuosi turinti jėgų prisemti vandens Džulianui.

Jį randu sandėlyje. Tupintį priešais žemą lentyną. Kažkas paliko keliolika knygų, visos seniai uždraustos. Jis sklaido vieną jų.

– Tavo eilė, – sakau, jis krūpteli ir užverčia knygą. Atsistoja kaltu veidu. Tada jo akys persimaino, bet šitos jo išraiškos nesuprantu.

– Ko išsigandai? Čia gali skaityti ką tik nori.

– Aš... – prabyla jis ir vėl nutyla purtydamas galvą. Tebežiūrėdamas į mane vis tuo nesuvokiamu žvilgsniu. Man užkaista oda. Turbūt vonia buvo per karšta. – Aš prisimenu šitą knygą, – pagaliau taria jis, bet manau, jog iš pradžių norėjo pasakyti ką kita. – Ji buvo tėvo kabinete. Antrajame. Apie kurį pasakojau.

Linkteliu. Jis atkiša knygą. Čarlzo Dikenso „Didžiuosius lūkesčius“.

– Dar neskaičiau, – prisipažįstu. – Smigis vis kartodavo, kad viena jo mėgstamiausių... – Staigiai susigriebiu, kad neturėjau minėti Smigio. Džulianu aš pasitikiu, įsileidžiu į savo pasaulį, tačiau jis tebėra Džulianas Fainemenas, o juk Pasipriešinimo jėga – jo slaptumas.

Laimė, jis nieko neklausia.

– Mano brolis... – Kostelėjęs kalba toliau: – Kai mirė, šitą knygą radau tarp jo daiktų. Nežinau, kodėl juose rausiausi. Nežinau, ko ieškojau.

Kelio atgal, pamanau, bet garsiai nesakau.

– Aš ją pasilikau. – Džulianas kreivai šypteli. – Prakirpau čiužinį ir ją ten laikydavau, kad tėvas neužtiktų. Tą pačią dieną pradėjau skaityti.

– Ar gera? – klausiu.

– Pilna draudžiamų dalykų, – lėtai atsako Džulianas, tarsi pasverdamas kiekvieną žodį. Nuleidžia akis, stoja nejauki pauzė. Paskui jis vėl pakelia galvą ir nusišypso, plačiai, šviesiai. – Tačiau taip, knyga gera. Manau, net nuostabi.

Kažkodėl imu juoktis. Tai, kaip jis man atsakė, išsklaido kambaryje susitvenkusią įtampą, viskas atrodo lengva ir įmanoma. Mes buvome pagrobti, mušami ir gaudomi, mes nebeturime namų. Esame iš skirtingų pasaulių ir priklausome priešingoms pusėms. Bet viskas bus gerai.

– Aš tau pripyliau vonią, – tariu. – Vanduo jau tikriausiai karštas. Gali pasiimt švarių drabužių.

Mosteliu į lentynas. Drabužiai jose guli tvarkingai sudėti pagal skyrelius: VYRIŠKI MARŠKINIAI, MOTERIŠKOS KELNĖS, VAIKIŠKI BATAI. Be abejo, Juodės pasistengta.

– Ačiū. – Džulianas pastveria marškinius ir kelnes, padvejojęs „Didžiuosius lūkesčius“ padeda atgal į lentyną. Atsitiesia spausdamas drabužius prie krūtinės. – Žinai, čia visai neblogai.

Aš gūžteliu.

– Darome ką galėdami, – sumurmu, bet širdyje esu patenkinta.

Jis pasuka į maudymosi kambarį. Eidamas pro mane sustoja. Matau, kaip visą nukrečia drebulys, ir persigandusi pamanau: Dieve, jam priepuolis!

– Tavo plaukai... – staiga sako jis.

– Ką? – apstulbusi gargteliu.

Džulianas į mane nežiūri, bet jaučiu, koks įsitempęs, įsiaudrinęs jo kūnas, ir man nuo to dar droviau, negu būtų nuo jo žvilgsnio.

– Tavo plaukai kvepia rožėmis, – sako jis ir išpuola į koridorių man nespėjus nė išsižioti. Lieku stovėti virpančia širdimi.

Kol Džulianas maudosi, pataisau vakarienę. Neturiu jėgų kurti krosnies, todėl, kad tik nereikėtų virti, padedu pakelį traškučių, atidarau dvi skardinėles pupelių, po vieną skardinėlę grybų ir marinuotų pomidorų. Dar yra sūdytos jautienos. Paėmiau mažytį indelį, nors esu tokia alkana, kad viena gal praryčiau visą karvę. Tačiau turime taupyti kitiems. Tokia tvarka.

Prieglobstyje langų nėra, taigi tamsu. Žibintuvėlį išjungiu, kad be reikalo nesieikvotų baterijos. Bet surandu kelis storus žvakigalius ir juos sudėlioju ant grindų. Prieglobstyje nėra ir stalo. Kai čia gyvenau su Juode ir Smigiu, Medžiokliui su kitais iškeliavus dar toliau į pietus, į Delavero valstiją, šitaip valgydavom kas vakarą: palinkę prie bendros lėkštės, liesdamiesi keliais, ant sienų šokinėjant šešėliams. Pabėgus iš Portlando, man tai buvo laimingiausias laikas.

Maudymosi kambaryje girdžiu pliuškenantis ir niūniuojant. Ir Džulianas moka mažmožiuose įžvelgti rojų. Priėjusi praveriu lauko duris. Saulė jau leidžiasi. Dangus šviesiai melsvas, nusėtas rausvais ir auksiniais debesėliais. Metalo laužo ir bombų skeveldrų krūvos aplink Prieglobstį liepsnoja raudonai. Man pasirodo, kad kairėje kažkas krusteli. Galbūt slankioja ta pati katė.

– Ko ten žiūri?

Staigiai apsisuku netyčia trenkdama durimis. Negirdėjau, kaip Džulianas prisiartino. Jis stovi taip arti. Jo oda dvelkia muilu ir vis dar kažkuo berniukišku. Šlapių plaukų apačia užsirietusi.

– Šiaip sau, – atsakau. Jis tebestovi nenuleisdamas nuo manęs akių, todėl priduriu: – Atrodai beveik kaip žmogus.

– Ir jaučiuosi beveik kaip žmogus, – taria jis, pirštais persibraukdamas plaukus. Apsivilkęs paprastais baltais teniso marškinėliais, su tinkamo dydžio džinsais.

Džiaugiuosi, kad jis per daug neklausinėja apie šiuos namus, kas juose apsistoja ir kada pastatyti. Žinau, kad jam knieti paklausti. Uždegu žvakigalius, susėdame ant grindų, sukryžiuojame kojas ir kurį laiką valgom beveik nesikalbėdami. Bet paskui įsišnekame – Džulianas pasakoja, kaip augo Niujorke, ir klausinėja apie Portlandą. Pasisako norįs koledže studijuoti matematiką, aš giriuosi, kaip bėgiodavau krosą.

Nesikalbame nei apie gydymo procedūrą, nei apie ABD ar kas mūsų laukia rytoj, todėl tą valandą, kol sėdime ant grindų vienas priešais kitą, jaučiuosi, lyg būčiau radusi tikrą draugą. Jis lengvai prajuokinamas, kaip ir Hana. Moka kalbėti, dar labiau – klausytis. Man su juo keistai gera – netgi geriau, nei būdavo su Aleksu.

Neketinau lyginti, bet vis tiek nejučia tai darau, todėl staigiai atsistojusi per vidurį Džuliano pasakojimo nunešu lėkštes į kriauklę. Džulianas nutyla, žiūri, kaip aš plautuvėje tarškinu indus.

– Ar kas ne taip? – klausia.

– Nieko, – šiurkštokai atsakau. Tą akimirką savęs nekenčiu, taip pat kažkodėl nekenčiu Džuliano. – Tiesiog pavargau.

Bent šitai gryniausia tiesa. Staiga užėjo neregėtas nuovargis. Galėčiau miegoti amžinai, miegas galėtų mane užkloti kaip sniegas.

– Aš paieškosiu antklodžių, – sako Džulianas ir atsistoja. Jaučiu, kaip stoviniuoja man už nugaros, bet apsimetu užsiėmusi indais. Kol kas nedrįstu į jį pažvelgti.

– Klausyk, aš tau taip ir nepadėkojau, – kostelėjęs prabyla jis. – Tenai, tuneliuose, tu man išgelbėjai gyvybę.

Aš neatsisukdama tik gūžteliu. Ir taip suspaudžiu kriauklės kraštus, kad krumpliai pabąla.

– Ir tu man išgelbėjai gyvybę. Maitėda manęs vos nepasmaugė.

– Vadinasi, abu vienas kitą išgelbėjom.

Jaučiu, jog jis šypsosi.

Ir tada atsigręžiu, bet Džulianas, paėmęs žvakigalį, jau išėjo į koridorių, aš lieku su šešėliais.

Džulianas parinko du apatinius gultus ir juos kaip mokėdamas paklojo – užtiesė ne visai tinkamo ilgumo paklodes, atnešė plonus vilnonius pledus. Kuprinę padėjo prie mano gulto galo. Kambaryje keliolika gultų, bet jis parinko gretimus. Stengiuosi negalvoti, ką tai reiškia.

Jis sėdi ant savo gulto ir pasilenkęs maunasi puskojines. Kai įžengiu su žvake, pakelia akis, veidas sklidinas tokios laimės, kad vos neišmetu žvakigalio, ir liepsnelė užgęsta. Liekame patamsyje.

– Nepaklysi? – klausia jis.

– Ne.

Slenku jo balso pusėn prisilaikydama kitų gultų.

– Atsargiai.

Praeinant į savo vietą, jo delnas brūkšteli man per nugarą. Palendu po pledu. Patalas atsiduoda pelėsiais ir šiek tiek – pelių išmatomis, bet aš dėkinga už šilumą. Šiluma nuo ugnies maudymosi kambaryje taip toli nepasiekia. Iškvepiant į tamsą kyla šviesesni garo kamuoliai. Miegoti bus sunku. Po vakarienės užplūdęs nuovargis taip pat greit ir išgaravo. Kūnas budrus, raumenys virpčioja. Nepaprastai aiškiai girdžiu Džuliano alsavimą, juodoje tamsoje jaučiu jo ilgą kūną beveik šalia savęs. Jis, atrodo, irgi nemiega.

Po kiek laiko tyliu, kimoku balsu pašaukia:

– Lena?

– Ko?

Širdis daužosi, lipa per gerklę. Girdžiu, kaip Džulianas pasiverčia mano pusėn. Mudu skiria vos pora pėdų, taip tankiai sustatyti gultai.

– Ar tu kada nors galvoji apie jį? Vaikiną, kuris tave užkrėtė?

Tamsoje nušvinta vaizdai: lyg rudenio lapų liepsna šviesiai kaštoninių plaukų kupeta, siluetas, bėgantis šalia manęs, – mano sapnų svečias.

– Stengiuosi negalvoti, – atsakau.

– Kodėl? – labai tyliai taria Džulianas.

– Todėl, kad skaudu.

Džulianas kvėpuoja lygiai, ramiai.

– O tu ar prisimeni brolį? – klausiu.

Tyla.

– Visą laiką, – atsako Džulianas. – Man buvo sakoma, kad po procedūros palengvės. – Vėl tyla. – Nori, pasakysiu dar vieną paslaptį?

– Gerai.

Aš aukščiau užsitraukiu antklodę. Plaukai tebėra drėgni.

– Aš žinojau, kad nepavyks. Turiu galvoj procedūrą. Žinojau, kad ji mane pražudys. Aš... aš to norėjau. Iki tol niekam nesu šito sakęs.

Man norisi verkti. Noriu pasislinkusi sugriebti jam už rankos. Noriu pašnibždėt, kad viskas gerai, ir pajusti prie lūpų švelnią jo ausies kriauklę. Noriu prisiglausti prie jo, kaip būčiau prisiglaudusi prie Alekso, ir alsuoti jo šiltos odos kvapu.

Jis ne Aleksas. Tau nereikia Džuliano. Tau reikia Alekso. O Aleksas miręs.

Bet aš truputį meluoju. Man reikia ir Džuliano. Kūną smelkia geismas. Noriu, kad mane bučiuotų Džuliano lūpos, putlios ir švelnios, kad jo šiltos rankos mane apkabintų ir glostytų plaukus. Noriu paskęsti jame, ištirpti jo kūne, jausti, kaip mūsų oda susilieja.

Kietai užsimerkiu vydama šalin tokias mintis. Bet užsimerkus Džulianas ir Aleksas supanašėja. Jų veidai susilieja ir vėl atsiskiria, vėl supuola į viena lyg vaizdai, atspindėti upelio srovėje, plaukia užslinkdami vienas ant kito, kol nebesusigaudau, katro jų trokštu – šitam patamsyje ir savo galvoje.

– Lena? – dar tyliau pašaukia Džulianas.

Jo tariamas mano vardas skamba kaip muzika. Jis prislenka arčiau. Ten, kur išstumta tamsa, jaučiu ilgas jo kūno linijas. Nejučiomis ir aš slinkteliu artyn. Guliu ant paties kraštelio, visai prie jo. Bet neatsiversiu jo pusėn. Gulėsiu nejudėdama. Rankos ir kojos šąla, tegul sušąla ir širdis.

– Ko, Džulianai?

– Kaip tai atrodo?

Žinau, ką jis turi galvoje, bet vis tiek klausiu:

– Kas kaip atrodo?

– Deliria. – Jis nutyla. Girdžiu, kaip lėtai išslysta iš lovos. Atsiklaupia tarpe tarp mūsų gultų. Nepajėgiu nei pajudėti, nei įkvėpti. Jei pasuksiu galvą, mūsų lūpas skirs vos keli coliai. Dar mažiau. – Kaip atrodo būti užkrėstam?

– Nemoku apsakyti, – šiaip taip sumurmu.

Man trūksta kvapo. Jo oda kvepia laužo dūmu, muilu, rojumi. Įsivaizduoju, kaip pajuntu jo odos skonį, kaip krimsčioju jam lūpas.

– Aš noriu žinoti, – vos girdimai kužda jis. – Noriu sužinoti su tavimi.

Staiga jo pirštai nuslysta mano kakta, taip švelniai, švelniai – jo prisilietimas irgi lyg kuždesys, tykiausias atodūsis, o aš tebetysau paralyžiuota, atšalusi. Tada jie braukia per nosį, lūpas, trumpam stabtelėdami, – spėju užuosti sūroką odos prieskonį, pajusti pirštų minkštumą, – paskui per smakrą, skruostu pasiekia plaukus, ir manyje užsiplieskia balta karšta liepsna, ji prirakina mane prie gulto, neleidžia krustelėti.

– Jau sakiau... – garsiai prabyla Džulianas. – Kartą sakiau, kad mačiau, kaip du žmonės bučiavosi. Ar galima?..

Jis nebaigia klausimo. Nėra reikalo. Mano kūną sukaustęs ledas išnyksta; iš krūtinės išsiveržia baltas karštis, atrakina lūpas. Man telieka trupučiuką kryptelėti galvą, ir mūsų lūpos susitinka.

Mes bučiuojamės. Iš pradžių atsargiai, nes jis nemoka, o aš bučiavausi, regis, prieš amžinybę. Juntu druskos, cukraus ir muilo skonį; perbraukiu liežuviu per apatinę lūpą, jis akimirką apmiršta. Jo lūpos šiltos, putlios, nuostabios. Jis lyžteli man per lūpas, ir staiga abu atsikratome visų varžtų. Alsuojame vienas kitam į burną, jis suima delnais man veidą, mane iškelia gryno džiaugsmo banga, norisi šaukti iš laimės. Tvirta jo krūtinė prisiglaudžia prie manosios. Nejučiomis prispaudžiu jį prie savęs trokšdama, kad šitai nesibaigtų. Galėčiau amžinai jį bučiuoti, justi jo pirštus savo plaukuose, klausytis, kaip jis kužda mano vardą.

Pirmą kartą nuo Alekso mirties suradau kelią į tikrai laisvą erdvę, ji neaptverta sienomis, joje nėra vietos baimei. Tai tarsi skrydis.

Staiga Džulianas ištrūksta iš mano glėbio, atsitraukia.

– Lena, – šnibžda dusdamas, lyg po ilgų nuotolių bėgimo.

– Nieko nesakyk. – Man norisi verkti. Bučiniai ir kiti žmonės tokie trapūs. – Viską sugadinsi.

Tačiau Džulianas vis tiek klausia:

– Kas mūsų laukia rytoj?

– Nežinau.

Pritraukiu jo galvą ant pagalvės šalia savęs. Akimirką atrodo, kad netoliese tamsoje juda kažkokia figūra. Staigiai pasuku galvą į kairę. Nieko. Vaidenasi šmėklos. Prisimenu Aleksą.

– Dabar negalvok apie tai, – sakau tiek sau, tiek Džulianui.

Gultas labai siauras. Pasiverčiu ant šono nugara į Džulianą, o kai jis viena ranka mane apkabina, prisiglaudžiu visu kūnu. Taip jauku, mūsų kūnai lyg sukurti vienas kitam. Norisi pravirkti ir pabėgti. Noriu maldauti Aleksą atleidimo, kad ir kokiame pasaulyje jis būtų. Ir noriu vėl bučiuoti Aleksą.

Bet nieko šito nedarau. Tyliai guliu nugara girdėdama, kaip plaka Džuliano širdis. Paskui ir mano širdis nurimsta. Jo rankos nenustumiu, o prieš užmigdama meldžiuosi, kad niekada neateitų rytojus.

Tačiau rytas ateina. Pro plyšius faneriniame stoge ima skverbtis pilkšva šviesa, pamažėle išsklaidanti tamsą. Tik pabudusi pamanau gulinti šalia Alekso. Ne. Džulianas. Jo ranka mane apkabinusi, jo karštas alsavimas šildo man pakaušį. Naktį patalynę nuspardžiau į gulto galą. Koridoriuje kažkas šmėsteli. Matyt, katė vis dėlto pateko į vidų.

Ne, negali būti, staiga aiškiai suprantu. Vakar vakare gerai uždariau duris ir užrakinau. Širdį suspaudžia siaubas.

Atsisėdu.

– Džulianai...

Staiga viskas tarsi sprogsta. Jie įsiveržia pro duris, laužiasi per sienas, staugia, rėkia – policininkai ir reguliuotojai su dujokaukėmis ir pilkomis uniformomis. Vienas griebia mane, kitas ištempia iš lovos Džulianą. Jis šaukia mane, bet aš negirdžiu per triukšmą ir riksmą, turbūt sklindantį iš manęs. Stveriu kuprinę ir imu ja daužyti reguliuotoją, bet veltui – siauru tarpu tarp gultų artinasi dar trys reguliuotojai. Prisimenu pistoletą, gulintį maudymosi kambaryje, iš jo irgi jokios naudos. Kažkas tempia mane už apykaklės, ji spaudžia gerklę. Dar vienas reguliuotojas užlaužia man už nugaros rankas, surakina antrankiais ir kumšteli į nugarą. Jie nuvelka mane koridoriumi ir išstumia į skaisčią saulės šviesą. Priešais Prieglobstį stovi būrys policininkų ir specialiojo dalinio kareivių, visi ginkluoti ir su dujokaukėmis. Tylėdami laukia.

Pasala. Per paniką mano sąmonę pasiekia šis žodis. Pasala, ne kitaip.

– Mes juos paėmėme, – kažkas raportuoja per radijo siųstuvą.

Staiga orą sudrebina visokiausi garsai: žmonės mosikuodami kažką šūkauja vienas kitam; du policijos karininkai užveda motociklus, pasklinda išmetamųjų dujų smarvė; aplinkui traška ir burzgia nešiojamosios radijo stotelės.

– Dešimt keturi, dešimt keturi, mes juos paėmėme.

– Už dvidešimties mylių nuo reguliuojamosios teritorijos... lyg ir kokioje slėptuvėje.

– Penki šimtai aštuntas dalinys praneša štabui...

Džulianas už manęs, jį supa aštuoni reguliuotojai, jis irgi su antrankiais.

Girdžiu, kaip jis mane šaukia, bandau atsigręžti, bet reguliuotojas duoda niuksą į nugarą.

– Nestovėk, – sako jis.

Nustembu išgirdusi dujokaukės iškreiptą, bet vis dėlto aiškiai moterišką balsą.

Kelyje, kuriuo atėjome su Džulianu, stovi virtinė mašinų, dar daugiau policininkų ir kareivių. Vieni pilna mundiruote, bet dauguma civiliais drabužiais, jie stovi nerūpestingai atsišlieję į mašinas ir šnekučiuodamiesi iš plastikinių indelių siurbčioja kavą. Aš spyriojuosi velkama pro jų automobilius, o jie į mane nė nedirsteli. Iš pykčio nematydama kelio noriu spjauti jiems į veidą. Tai jų kasdienis darbas. Vakare jie grįš į savo tvarkingus namus, pas savo tvarkingas šeimas ir net neprisimins merginos, kuri spardėsi ir šaukė vedama pro juos veikiausiai mirti.

Matau juodą mašiną, siauras baltas Tomo Fainemeno veidas abejingai nulydi mane akimis. Jei galėčiau išlaisvinti ranką, smogčiau jam kumščiu per stiklą. Šukės sulįstų jam į tą veidą, pažiūrėčiau, kaip tada pasisektų išlikti ramiam.

– Ei, ei! – šaukia tolėliau stovintis policininkas ir radijo siųstuvu rodo į policijos furgoną.

Ant baltutėlio šono blizga juodi žodžiai: NIUJORKO PATAISOS, PERAUKLĖJIMO IR VALYMO SKYRIUS.

Portlande turėjome vieną kalėjimą – Kriptas. Jame buvo laikomi nusikaltėliai ir Pasipriešinimo dalyviai, taip pat pamišėliai, iš jų daugelis netekę proto po nepavykusios procedūros. Niujorke ir jo priemiesčiuose veikia visas įkalinimo įstaigų tinklas – PPVS.

– Čionai, čionai!

Dar vienas policininkas moja mums eiti prie kito furgono. Matyt, kažkoks nesusipratimas. Aplink viešpatauja suirutė, kokios nesu mačiusi nė per vieną reidą. Per daug žmonių, per daug mašinų, dūmijančių išmetamosiomis dujomis, per daug aparatų tarška vienu metu, per daug rėkavimo. Reguliuotojas ir specialiojo dalinio kareivis ginčijasi dėl kompetencijos.

Man plyšta galva, saulė žilpina akis, blizga metalinė mašinų ir motociklų upė, nuo išmetamųjų durų oras mirguliuoja lyg miražas.

Ūmiai mane apima panika. Nežinau, kas atsitiko Džulianui. Už manęs jo nebėra, nematau jo ir minioje.

– Džulianai! – klykiu, bet jis neatsiliepia, tik kažkoks policininkas atsisukęs palinguoja galva ir spjauna man prie kojų rusvų seilių gumulą. Aš vėl bandau ištrūkti iš mane laikančios moteriškės, bet, kuo labiau spurdu, tuo skaudžiau ji spaudžia man riešus.

– Džulianai, Džulianai!

Nieko. Panika virsta kietu kamščiu, užkemšančiu gerklę. Ne ne ne. Nenoriu vėl prarasti.

– Gana, žygiuok, – paragina mane dujokaukės iškreiptas moteriškas balsas. Ji stumia mane pro automobilių eilę. Priekyje stovintis reguliuotojas kažką burbuliuoja per radijo siųstuvą – aiškinasi su vyresnybe, kas turi mane pasiimti. Kai mes braunamės per minią, į mus beveik nežvilgteli. Aš iš paskutiniųjų grumiuosi su mane varančia moteriške, bet ji taip žiauriai spaudžia, kad skausmas nusmelkia ranką iki pat peties. Net jei ištrūkčiau, esu surakinta antrankiais, taigi vargu ar toli nubėgčiau.

Širdyje auga panika ir pasiryžimas. Privalau rasti Džulianą. Privalau jį išgelbėti.

Po šia mintimi vis aiškiau tvinksi seni žodžiai: Tik ne vėl, tik ne vėl.

– Džulianai!

Aš spiriu atgal ir pataikau moteriškei į blauzdą. Išgirstu ją nusikeikiant, akimirką jos gniaužtai susilpnėja, bet paskui ji taip užlaužia riešus, kad neišlaikiusi rikteliu.

Tada, kai žingteliu atgal, kad būtų laisviau rankoms ir galėčiau atgauti kvapą, moteris prisilenkia prie manęs, jos dujokaukė stukteli man į ausį.

– Lena, – taria ji, – prašau, aš nenoriu tavęs skaudinti. Esu kovotoja už laisvę.

Iš netikėtumo nustėrstu. Pastarieji žodžiai – prijaučiančiųjų ir Nelegalų slaptažodis. Aš nustoju plėštis iš moters rankų, ir ji taip nebespaudžia riešų. Tačiau varo tolyn, pro mašinų virtinę, žengdama taip tvirtai, kad niekas nė nemano jos stabdyti ir ko nors klausti.

Prieky pakelės griovyje stovi baltas furgonas. Ant jo šono irgi išrašytos raidės PPVS. Tačiau jos kažkokios ne tokios, lyg ir mažesnės, negu derėtų, bet šitai pastebima tik gerai įsižiūrėjus. Mes pasukame keliu, metalo laužo ir betono nuolaužų kalnas užstoja nuo policijos ir kareivių.

Staiga moteris paleidžia mano rankas. Prišokusi prie baltojo furgono iš kišenės išsitraukia raktų ryšulėlį ir atrakina užpakalines dureles. Tuščiame mašinos viduje tamsu, atsiduoda kažkokia rūgštimi.

– Lipk, – įsako ji.

– Kur tu mane veši? – klausiu.

Man bloga nuo savo bejėgiškumo. Jau kelios dienos nesusigaudau, kas čia darosi, neapleidžia jausmas, kad esu įtraukta į kažkokį painų žaidimą.

– Į saugią vietą, – atsako moteris, ir net per dujokaukę išgirstu, jog ji netenka kantrybės.

Man lieka tik patikėti ja. Padėjusi man įlipti į furgoną liepia pasisukti, kad galėtų nuimti antrankius. Tada įmeta į vidų mano kuprinę ir užtrenkia dureles. Spragteli užraktas, man suspaudžia širdį. Esu spąstuose. Vis dėlto geriau negu atsidurti reguliuotojų naguose. Prisiminus Džulianą pasidaro silpna. Kas jo laukia? Gal su juo nebus elgiamasi žiauriai, kai jo toks tėvas? Gal jie nutars, jog įvyko klaida?

Tai ir buvo klaida: bučiavimasis, jo apkabinimas.

O jeigu ne?

Furgonas rauna iš vietos, aš griūnu ant alkūnės. Mes važiuojame duobėtu keliu, furgono grindys kratosi ir dreba. Mintyse bandau nustatyti, kur važiuojame. Dabar tikriausiai esame netoli sąvartyno, pro senąją traukinių stotį sukame tunelio į Niujorką link. Po dešimties minučių mašina sustoja. Aš prišliaužiu prie priešakinės sėdynės, prispaudžiu ausį prie stiklo, skiriančio mane nuo vairuotojo vietos. Stiklas uždažytas juodai. Mane pasiekia moteriškas balsas. Paskui imu skirti dar vieną balsą, vyrišką. Ji veikiausiai kalbasi su pasieniečiu.

Laukti tikra kančia. Turbūt per SLS tikrinama jos tapatybės kortelė. Sekundės virsta minutėmis. Moteris tyli. Galbūt patikros sistema perkrauta. Nors furgone šalta, mane išpila prakaitas.

Ir vėl išgirstu vyro balsą. Jis šiurkščiai kažką sukomanduoja. Mašinos variklis išjungiamas, stoja gūdi tyla. Vairuotojo durelės atidaromos ir vėl užtrenkiamos. Furgonas susiūbuoja.

Kodėl ji išlipo? Karštligiškai svarstau visus variantus. Jeigu ji – Pasipriešinimo dalyvė, galėjo būti atpažinta ir suimta. Tada suras mane. Arba (netgi nežinau, kas blogiau) nesuras. Tada sėdėsiu čia užrakinta, kol mirsiu iš bado arba uždusiu. Staiga man jau ima stigti oro. Mašinos sienos spaudžia iš visų šonų. Prakaito karoliukai rieda sprandu, renkasi ant kaktos.

Tačiau tada atsiveria vairuotojo durelės, variklis atgyja ir furgonas pajuda. Aš atsidūstu ir vos neapsiverkiu. Juste pajuntu, kai mes įvažiuojame į Holando tunelį: šitą ilgą, tamsią, drėgną ir aidžią žarną. Įsivaizduoju virš mūsų pilkai mirguliuojančią upę ir prisimenu Džuliano akis, kaip jos mainosi it vanduo, atspindintis nevienodo ryškumo šviesą.

Mašinos ratas pataiko į duobę, skrandis siūbteli žemyn ir vėl aukštyn. Paskui imame važiuoti įkalnėn. Per metalines furgono sienas tarpais girdžiu eismo keliamą triukšmą: tolimą sirenos kauksmą, pravažiuojančių automobilių signalus. Vadinasi, esame Niujorke. Furgonas gali sustoti kiekvieną minutę. Vos tik jis sulėtina greitį, taip ir laukiu, kad atsidarys durelės ir moteris su dujokauke ištemps mane ir nuvarys į PPVS, nors tvirtino esanti mano pusėje. Bet praeina gal dvidešimt minučių, ir nieko neįvyksta. Nebesistengiu nustatyti, kur esame, susiriečiu ant purvinų grindų. Jos dreba po mano skruostu. Mane vis dar pykina. Furgone atsiduoda nepraustu žmogaus kūnu ir susenusiu maistu.

Pagaliau mašina ima riedėti lėčiau ir visiškai sustoja. Aš atsisėdu, širdis daužosi. Girdžiu, kaip moteris su kažkuo persimeta keliomis frazėmis, bet žodžių neskiriu. Tada kitas balsas sako:

– Viskas ramu.

Po to kažkas baisingai sugirgžda, lyg būtų atidaromos durys surūdijusiais vyriais. Furgonas pavažiuoja dar keliasdešimt metrų ir vėl sustoja. Variklis nutyla. Atsidaro vairuotojo durelės. Aš įsitempiu, viena ranka griebiu kuprinę ir pasirengiu muštis arba sprukti.

Užpakalinės durelės plačiai atsiveria. Aš atsargiai išsiropščiu laukan, žvalgausi. Gerklę sugniaužia nusivylimas. Tikėjausi išvysti kokių nors užuominų, galbūt atsakymą, kas ir kodėl mane pagrobė. Bet atsiduriu tuščioje patalpoje betoninėmis sienomis ir grindimis, su metalinėmis sijomis. Vienoje sienoje milžiniškos dvivėrės durys, pro jas lengvai įlindo mūsų furgonas; kitoje sienoje matau paprastas duris, bet geležines, irgi nudažytas nykiai pilka spalva, kaip ir viskas. Na, bet šviečia elektra, vadinasi, esame reguliuojamoje teritorijoje ar bent netoli tokios. Moteris nusiima dujokaukę, lieka juoda nailoninė kaukė su skylutėmis burnai, nosiai ir akims.

– Kokia čia vieta? – klausiu užsimesdama ant peties kuprinę. – Kas tu tokia?

Moteris neatsako. Įdėmiai žiūri į mane. Jos akys audringos jūros pilkumo. Staiga ji ištiesia ranką lyg norėdama paliesti man veidą. Aš puolu atatupsta, atsitrenkiu į mašiną. Moteris irgi žengia atgal, sugniaužia kumštį.

– Palauk čia, – liepia. Ir apsisukusi nori išeiti pro didžiąsias duris, bet aš sugriebiu jai už rankos.

– Noriu žinoti, ką visa tai reiškia, – sakau. Aš pavargau nuo plikų sienų ir uždarų kambarių, nuo kaukių ir paslapčių. – Noriu žinoti, kaip tu mane radai ir kas tave pasiuntė manęs pasiimti.

– Aš negaliu atsakyti į tau rūpimus klausimus, – sako ji, bandydama atsikratyti manęs.

– Nusimauk kaukę.

Man pasirodo, kad moters akyse šmėsteli baimė.

– Atstok nuo manęs, – tyliai, bet tvirtai taria ji.

– Gerai, tada pati nutrauksiu.

Siekiu kaukės, moteris šeria man per ranką, bet aš atplėšiu kaukės kraštelį. Nuo ausies iki peties eina smulkiai ištatuiruotas numeris – penki devyni devyni šeši. Tačiau, nespėjus patraukti kaukės aukščiau, moteris stveria man už rankos ir mane nustumia.

– Nereikia, Lena, – taria ji, ir vėl jos balse girdžiu nekantrą.

– Nustok vadinti mane vardu.

Tu neturi teisės tarti mano vardo. Sprogdama iš pykčio užsimoju ant jos kuprine, bet ji išsisuka. Nespėju užsimoti dar kartą, kai už nugaros atsidaro durys. Žaibiškai atsisuku – ir pamatau Juodę.

– Juode! – šaukiu lėkdama prie jos ir puolu ant kaklo. Mes niekada nesiglėbesčiuodavome, tačiau dabar ji leidžiasi apkabinama ir tik po kelių akimirkų šypsodamasi atsitraukia.

– Labas, mergaite. – Pirštu lengvai paliečia rėžį mano kakle, priekabiai nužvelgia veidą ieškodama daugiau žaizdų. – Atrodai sumautai.

Jai už nugaros, atsišliejęs į durų staktą, stovi Smigis. Irgi šypsosi. Vos susilaikau ir jam nepuolusi į glėbį, bet vis dėlto pasitenkinu tik paspausdama atkištą ranką.

– Sveika sugrįžusi, Lena, – šiltai taria jis.

– Nieko nesuprantu. – Man tarsi akmuo nuo pečių nusirito, iš laimės kilnojasi krūtinė. – Kaip jūs mane radote? Kaip sužinojote, kur ieškoti? Ji man nieko nesako, aš...

Atsisuku ten, kur turi stovėti kaukėtoji moteris, bet jos nebėra. Tikriausiai šmukštelėjo pro dvivėres duris.

– Tyliau, nusiramink, – juokdamasi tramdo mane Juodė ir uždeda ranką ant peties. – Pirma pavalgyk, gerai? Be to, turbūt esi pavargusi. Juk pavargusi?

Ji išveda mane pro atviras duris. Matyt, esame kokiame nors perdarytame sandėlyje. Per plonas vidines sienas girdžiu juokiantis ir šnekant.

– Aš buvau pagrobta, – sakau. Reikia viską papasakoti Juodei su Smigiu, jie supras, jie mokės viską paaiškinti ir surikiuoti. Ir aš prapliumpu: – Po mitingo nusekiau paskui Džulianą į senuosius tunelius. Ten buvo maitėdų būrys, jie mane užpuolė... Bet manau, kad buvo susimokę su ABD organizacija, ir...

Juodė susižvelgia su Smigiu.

– Paklausyk, Lena, – ramina mane Smigis. – Mes žinome, kiek tu iškentėjai. Tiesiog nusiramink, gerai? Tau jau niekas nebegresia. Pavalgyk, pailsėk.

Jie atveda mane į kambarį, kurio vidury stovi didelis metalinis sulankstomasis stalas. Ant jo valgiai, kurių nesu ragavusi visą amžinybę: švieži vaisiai, daržovės, duona, sūris. Gražesnio vaizdo neprisimenu. Kambaryje kvepia gera, stipria kava.

Bet aš negaliu sėstis ir kaip niekur nieko valgyti. Pirmiausia turiu viską sužinoti. Ir jie turi viską sužinoti: apie maitėdas, apie žmones, gyvenančius tuneliuose, apie rytinį reidą ir Džulianą.

Jie gali man padėt išgelbėti Džulianą. Ši mintis nušvinta lyg išsigelbėjimas.

– Bet... – žiopteliu, tačiau mane pertraukia Juodė:

– Smigis teisus, Lena. Tau reikia atgauti jėgas. Spėsim prisišnekėti kelyje.

– Kelyje? – perklausiu ir nieko nesuprasdama žiūriu čia į Juodę, čia į Smigį.

Jie man šypsosi, bet kažkodėl krūtinėje ima kirbėti nemalonus jausmas. Jų šypsena atlaidi – šitaip gydytojai šypsosi vaikams prieš darydami skaudžias injekcijas. Pažadu, vaikeli, kad tik trupučiuką gnybtelės...

– Mes traukiamės į šiaurę, – sako Juodė pernelyg žvaliu balsu. – Atgal į sodybą. Ne, ne į mūsų senąją – vasarą praleisime šalia Voterberio. Medžioklis išgirdo apie didelę sodybą netoli miesto sienos. Mieste daug prijaučiančiųjų ir...

Visai nieko nebesusigaudau.

– Mes išvykstame? – kvailai klausiu. Juodė su Smigiu vėl susižvelgia. – Betgi negalime dabar išeiti.

– Neturime kito pasirinkimo, – taria Juodė, ir pajuntu, kaip krūtinėje užverda pyktis. Ji kalba su manim tokiu balsu, lyg būčiau maža mergytė.

– Ne. – Sugniaužusi kumščius piktai purtau galvą. – Ne. Nejau nesuprantate? Man atrodo, maitėdos veikia kartu su ABD. Jie pagrobė mane ir Džulianą Fainemeną. Kelias dienas laikė įkalinę požemyje.

– Mes žinome, – burbteli Smigis, bet mane jau neša pykčio banga ir aš varau:

– Mes turėjome kovoti, kad ištrūktume. Jie manęs vos... vos nenužudė. Džulianas mane išgelbėjo. – Sunkumas skrandyje pakyla į gerklę. – Dabar Džulianą jie suėmė ir nežinia ką jam padarys. Gal iš karto nutemps į laboratorijas, o gal įmes į kalėjimą arba...

– Lena, nusiramink.

Juodė apkabina mane per pečius, bet aš nepajėgiu nurimti. Drebu iš susijaudinimo ir įniršio. Smigis su Juode turi, privalo suprasti.

– Reikia ką nors daryti. Turime jam padėti. Mes...

– Lena, – papurtydama mane jau griežčiau taria Juodė. – Mes žinome apie maitėdas, ar girdi? Ir žinome, kad jie veikia kartu su ABD. Mes viską žinome apie Džulianą ir tai, kas atsitiko požemyje. Mes tavęs laukėme prie visų tunelių angų. Tikėjomės, kad išsigausi gerokai anksčiau.

Šitie žodžiai mane pagaliau užčiaupia. Juodė su Smigiu nustoja šypsotis. Dabar žiūri į mane su gailesčiu.

– Ką čia dabar šneki?

Numetusi Juodės rankas sverdėdama klesteliu ant kėdės, kurią Smigis atitraukia nuo stalo. Man niekas neatsako, ir aš tariu:

– Nieko nesuprantu.

Smigis atsisėda priešais mane. Žiūrinėdamas savo rankas lėtai prabyla:

– Pasipriešinimas senokai žino, kad ABD moka maitėdoms. Jiems buvo sumokėta, kad sukeltų riaušes per tą mitingą.

– Tačiau kam? Nematau jokios prasmės.

Toks jausmas, lyg smegenys būtų užlietos klijais: mintys pinasi ir niekur neveda. Prisimenu riksmus, šūvius, ore švysčiojančius maitėdų peilius.

– Prasmė labai didelė, – sako Juodė. – Zombilande niekas nesuvokia, kuo maitėdos skiriasi nuo mūsų, kitų Nelegalų. Jiems mes visi vienodi. Taigi maitėdos užpuola ir elgiasi kaip žvėrys, o ABD visai šaliai paskelbia, kad visos tos baisybės – mūsų darbas, todėl būtina kuo greičiau visiems negydytiesiems atlikti procedūrą. Antraip pasaulis virs pragaru. Maitėdų elgesys tai patvirtina.

– Bet... – Prisimenu, kaip maitėdos įsiūčio perkreiptais veidais, siaubingai staugdami įsiveržia į minią. – Juk žuvo žmonių.

– Du šimtai, – ramiai taria Smigis, vis dar nežiūrėdamas į mane. – Du tuzinai policijos karininkų. Kiti – civiliai. Organizatoriai nesivargino maitėdoms aiškinti, ką žudyti. – Smigis patraukia pečiais. – Kartais visos tautos sveikatos labui būtina paaukoti pavienius asmenis.

Citata iš ABD brošiūros.

– Gerai, – murmteliu. Drebančiomis rankomis suspaudžiu kėdės kraštus. Vis dar negaliu blaiviai mąstyti. – Tebūnie. Ir ką gi mums daryti?

Juodė meta žvilgsnį į Smigį, bet jis nepakelia galvos.

– Lena, mes jau kai ką padarėme, – sako ji vis dar balsu, skirtu mažam vaikui, ir man vėl pasidaro neramu. Jie man kažko nesako, kažką slepia.

– Aš nesuprantu.

Valandėlę kambaryje tvyro sunki tyla. Tada Smigis atsidūsta ir per petį taria Juodei:

– Sakiau tau iš pat pradžių, kad nereikia nuo jos nieko slėpti. Sakiau, kad turime ja pasitikėti.

Juodė tyli, tik trūkčioja žandikaulio raumuo. Staiga prisimenu, kaip kelios savaitės iki mitingo nulipusi į rūsį mūsų bute nugirdau jų ginčą.

Tiesiog nesuprantu, kodėl negalime būti tarpusavyje atviri. Juk mes toje pačioje pusėje.

Smigi, pats supranti, kad neįmanoma. Taip geriausia. Privalai manimi pasitikėti.

Tu pati ir nepasitiki...

Jie ginčijosi dėl manęs.

– Ko nereikėjo slėpti nuo manęs?

Nerimas krūtinėje virsta skausmingais, aštriais širdies tvinksniais.

– Klok, – sako Juodė Smigiui. – Jeigu taip knieti jai papasakoti, prašau, – kandžiai meta ji, bet jos balse pajuntu baimę. Ji bijo manęs, bijo, kaip aš elgsiuos.

– Ką papasakoti?

Daugiau šito neištversiu... Mįslingų žvilgsnių, nesuvokiamų užuominų...

Smigis persibraukia kaktą.

– Gerai, klausykis. – Ir išpoškina lyg norėdamas kuo greičiau baigti pokalbį: – Tai, kad jus pagrobė maitėdos, nebuvo klaida, aišku? Viskas buvo suplanuota.

Man užkaista veidas. Lyžteliu lūpas.

– O kas suplanavo? – klausiu, nors ir taip aišku, kad ABD.

Tačiau Smigis susiraukęs sako:

– Mes.

Tyla. Aš mintyse skaičiuoju sekundes: viena, dvi, trys, keturios. Atsimerkiu.

– Ką?

Smigis net užrausta.

– Mes. Viską suplanavo Pasipriešinimas.

Vėl tyla.

– Aš... aš nesuprantu.

Smigis vėl vengia mano akių. Pirštų galais brauko stalo kraštą.

– Mes sumokėjome maitėdoms, kad jie pagrobtų Džulianą. Na, Pasipriešinimas sumokėjo. Vienas mūsų vadovų apsimetė ABD agentu. Bet nesvarbu. Maitėdos už pinigus ką nori padarys, o kad juos seniai šeria ABD organizacija, nereiškia, jog jų negali ir kiti nupirkti.

– Kad pagrobtų Džulianą... – pakartoju. Mano kūnas pamažu nutirpsta. – O kaip aš?

Smigis beveik iš karto atsako:

– Ir už tavo pagrobimą buvo sumokėta. Jiems buvo pasakyta, kad Džulianą seka viena mergina, todėl sučiupti reikia abu.

– Ir jie manė, kad išpirka jiems bus sumokėta už abu, – sakau. Smigis linksi. Mano balsas sklinda lyg iš baisios tolybės. Man trūksta oro. Šiaip taip ištariu:

– Kam?

Visą šį laiką Juodė stovi nejudėdama, nuleidusi akis. Staiga ji prapliumpa:

– Tau negrėsė jokio pavojaus. Tikrai ne. Maitėdos buvo įspėti, kad išpirkos negaus, jeigu tau kas nors atsitiks.

Prisimenu ginčą, nugirstą tuneliuose. Kažkas įkalbinėjo blyškiaveidį laikytis pradinio plano, tačiau kartu jie bandė išgauti iš Džuliano jo namų apsaugos kodus. Matyt, maitėdos ėmė netekti kantrybės. Norėjo greičiau gauti pinigus.

– Sakot, man nieko negrėsė? – tariu. Juodė irgi nežiūri į akis. – Bet aš vos nežuvau. – Krūtinėje pyktis išskečia ugninius čiuptuvus. – Mes badavome. Džulianas buvo vos ne mirtinai sumuštas. Mums teko kautis.

– Ir tau sekėsi. – Pagaliau Juodė pažvelgia į mane. Su siaubu matau, jog jos akys žiba iš džiaugsmo. – Tu pabėgai ir ištempei iš ten Džulianą.

Valandėlę nepajėgiu kalbėti. Pagaliau suvokus, kas iš tikrųjų įvyko, visas vidus degte dega.

– Visa tai... buvo išbandymas?

– Ne, – tvirtai atsako Smigis. – Ne, Lena. Turi suprasti. Išbandymas buvo tik dalis...

Aš atsistumiu nuo stalo, nusigręžiu nuo jo balso. Norisi susiriest į kamuoliuką. Norisi rėkti ar ką nors daužyti.

– Tai, ką padarei, yra daug daugiau. Tai, kuo mums padėjai. Ir mes būtume padarę viską dėl tavo saugumo. Tuneliuose turime savų žmonių. Jiems buvo liepta jūsų ieškoti.

Žiurkių Valdovas ir Moneta. Nenuostabu, jog jie mums padėjo. Juk už pinigus.

Daugiau neturiu jėgų kalbėti. Man sunku ryti. Visa energija sueina tik tam, kad išsilaikyčiau ant kojų. Pagrobimas, baimė, tunelyje nužudyti apsaugininkai – Pasipriešinimo kaltė. Mūsų kaltė. Išbandymas.

Prabyla Juodė – jos balsas švelniai atkaklus kaip prekeivio, kuris bando tave įkalbėti pirkti, pirkti ir pirkti.

– Lena, tu mums labai daug padarei. Net neįsivaizduoji, kaip padėjai Pasipriešinimui.

– Aš nieko nepadariau, – atkertu.

– Tu padarei viską. Džulianas ABD organizacijai nepaprastai svarbus. Jis simbolizuoja viską, dėl ko ji kovoja. Jis vadovauja jaunimo skyriui. O tai yra šeši šimtai tūkstančių dar negydytų jaunuolių. Dar neturinčių tvirtų įsitikinimų.

Kraujas mano gyslose sustingsta į ledą. Aš lėtai atsisuku. Juodė su Smigiu žiūri į mane su viltimi, tarsi tikėdamiesi, kad apsidžiaugsiu.

– Kuo čia dėtas Džulianas? – klausiu.

Juodė ir Smigis vėl susižvelgia. Šįsyk atspėju jų žvilgsnių prasmę: kad aš visai nenuovoki. Juk jau turėjau susigaudyti.

– Jis čia svarbiausias, Lena, – sako Juodė. Ji sėdasi prie stalo šalia Smigio. Ir sėdi abu kaip kokie kantrūs tėvai, o aš – neklaužada mergiūkštė. Tarsi aptartume nepasisekusį egzaminą. – Jeigu Džulianas bus pašalintas iš ABD...

– Dar geriau būtų, jeigu pats panorėtų išeiti, – įsiterpia Smigis.

Juodė skėsteli rankomis lyg sakydama, kad savaime aišku.

– Jeigu jis bus pašalintas arba pats panorės išeiti iš ABD, – kalba ji, – tai bus galingas stimulas visam negydytam jaunimui, kuris lygiavosi į jį kaip į vadą. Jie gali pakeisti nusistatymą, kai kurie tikrai apsigalvos. Yra galimybė, kad jie pereis į mūsų pusę. Pagalvok apie tai, Lena. To pakaktų, kad įgytume jėgų persvarą.

Smegenys dirba lėtai, lyg sukaustytos ledu. Šio ryto reidas buvo suplanuotas. Man toptelėjo, kad pasala, taip ir buvo. Šį reidą organizavo Pasipriešinimas. Papirko policiją ir reguliuotojus. Vien tam, kad įviliotų į spąstus Džulianą, išdavė vieną savo konspiracinių buveinių.

O aš padėjau jį įvilioti. Prisimenu jo tėvo veidą už juodojo automobilio lango: įsitempusį, niūrų, ryžtingą. Prisimenu vyresniojo Džuliano brolio istoriją. Kaip tėvas jį sužeistą užrakino pusrūsyje vieną ir paliko tamsoje numirti. Ir tik už tai, kad sūnus dalyvavo priešiškoje demonstracijoje.

Džulianas miegojo su manimi. Kas žino, kokios susilauks bausmės už tai?

Man darosi tamsu akyse. Užsimerkusi matau Alekso ir Džuliano veidus, jie susilieja ir vėl atsiskiria visai kaip mano sapne. Vėl pasikartos tas pats, ir vėl aš būsiu kalta.

– Lena? – Išgirstu atstumiamą kėdę, staiga prie manęs atsiduria Juodė. Apkabina pečius. – Kas tau yra?

– Gal tau ko atnešti? – susirūpina Smigis.

Aš nubloškiu Juodės rankas.

– Atsikabink.

– Lena, nustok, – ramina mane Juodė. – Eikš, atsisėk.

Ji vėl tiesia ranką į mane.

– Sakiau, atsikabink.

Aš traukiuosi nuo jos, bet susverdėjusi atsitrenkiu į kėdę.

– Atnešiu vandens, – pasisiūlo Smigis.

Atsistojęs nuo stalo išeina į koridorių, iš kurio tikriausiai patenkama į kitas patalpas. Girdžiu, kaip kažkas triukšmingai su juo sveikinasi, kalbasi, paskui stoja tyla.

Man taip dreba rankos, kad net negaliu sugniaužti kumščių. Jei galėčiau, trenkčiau Juodei į ausį.

Ji atsidūsta.

– Suprantu, kodėl taip niršti. Gal Smigis ir neklydo. Gal ir reikėjo viską tau papasakoti iš anksto, – pavargusiu balsu kalba ji.

– Jūs... jūs manimi pasinaudojote!

– Tu sakei norinti padėti, – ramiai sako Juodė.

– Ne, tik ne taip.

– Čia jau nepasirinksi. – Juodė vėl atsisėda, padeda ištiestas rankas ant stalo. – Mes taip dirbame.

Jaučiu Juodę norint, kad aš nusileisčiau, sėsčiau prie stalo ir jai pritarčiau. Bet aš negaliu ir nenoriu.

– O kaip Džulianas?

Prisivertusi pakelt į ją akis matau, kaip ji vos pastebimai krūpteli.

– Jis – ne tavo rūpestis, – jau griežčiau sako Juodė.

– Taip manai? – Prisimenu, kaip Džuliano pirštai glostė man plaukus, kaip šiltos jo rankos mane apkabino, kaip jis kuždėjo: „Aš noriu žinoti. Noriu sužinoti su tavimi.“ – O jeigu noriu, kad būtų mano rūpestis?

Mudviejų žvilgsniai susikryžiuoja. Juodės kantrybė baigiasi. Ji kietai sučiaupia lūpas.

– Tu nieko negali padaryti, – atšauna ji. – Nejau nesupranti? Lenos Morganos Džouns nebėra. Buvo, ir nebėr. Jai atgal kelio neliko. Ir tau neliko. Savo darbą padarei.

– Vadinasi, tegul jie Džulianą nužudo? Arba įmeta į kalėjimą?

Ir vėl Juodė sunkiai atsidūsta, lyg aš būčiau užsiaikštijęs vaikas.

– Džulianas Fainemenas – ABD organizacijos jaunimo skyriaus vadovas... – pradeda ji savo giesmelę.

– Visa tai žinau, – pertraukiu ją. – Pati privertei mane šitai įsiminti, prisimeni? Na ir kas? Paaukosime jį dėl kilnaus tikslo?

Juodė tylėdama žiūri į mane, vadinasi, taip ir yra.

Gerklę sugniaužia įniršis ir pasidygėjimas.

– Jūs ne geresni už juos, – tariu.

Kas nors turi mirti dėl visų gėrio – tai irgi ABD šūkis. Mes pasidarėme tokie patys.

Juodė atsistoja, eina į koridorių.

– Lena, tu neturi jaustis kalta. Juk vyksta karas.

– Nejau nesupranti? – kertu jai tais pačiais žodžiais, kuriuos ji man kalbėjo kadaise, mirus Mijako. – Tu negali nurodinėti, ką aš turiu jausti.

Juodė linguoja galvą, matau, jog jai manęs gaila.

– Tai jis tau patiko, ką? Džulianas?

Nepajėgdama atsakyti tik linkteliu.

Juodė pavargusiu mostu persibraukia kaktą ir vėl atsidūsta. Jau pamaniau, kad yra vilties. Ji sutiks man padėti. Bet kai pakelia galvą, jos veide neįžiūriu jokio jausmo.

– Rytoj iškeliaujame į šiaurę, – pasako, ir aš suprantu, jog pokalbis baigtas.

Dėl mūsų Džulianas eis į kartuves, o mes šypsosimės ir svajosime apie pergalę. Apie miglele apsitraukusią kraujo raudonumo pergalės aušrą.

Diena praeina kaip rūke. Slankioju iš kambario į kambarį. Į mane gręžiojasi žmonės, šypsosi tarsi kažko laukdami, bet, kai su jais nepasisveikinu, nusisuka. Matyt, Pasipriešinimo nariai. Atpažįstu tik vieną – Smigio metų vaikiną, kuris į prieglobstį mums atnešė naujas tapatybės korteles. Aš ieškau moters, kuri mane čia atvežė, bet nesutinku nė vienos, panašios į ją ar panašiai kalbančios.

Vaikštau po sandėlį ir klausausi. Iš visa ko sprendžiu, jog esame dvidešimt mylių nuo Niujorko, kiek į pietus nuo Vait Pleinso miesto. Tikriausiai prisijungėme prie jų elektros, nes turime šviesą, radiją, veikia net kavavirė. Vienas kambarys užverstas miegmaišiais ir palapinių ritiniais – Smigis su Juode pasirengė žygiui. Nežinau, kiek žmonių keliaus su mumis, kai kurie turbūt pasiliks. Be didžiojo sulankstomojo stalo, kėdžių ir lovelių miegamajame, kitokių baldų čia nėra. Radijas ir kavavirė stovi laidų raizgalynėje tiesiai ant cementinių grindų. Radijas įjungtas kiaurą dieną, kur tik einu, per plonas sienas mane pasiekia jo signalai.

Džulianas Fainemenas... „Amerika be deliria“ jaunimo skyriaus vadovas ir visos organizacijos prezidento sūnus...

...pats tapo ligos auka...

Visos radijo stotys kartoja tą patį.

...surastas šiandien...

...kol kas jam skirtas namų areštas...

Džulianas... išėjo iš pareigų ir atsisakė gydomosios procedūros...

Prieš metus apie visa tai išvis nebūtų buvę pranešta. Istorija būtų buvusi nutylėta, lygiai kaip po Džuliano brolio mirties iš visų viešų šaltinių buvo išimta informacija apie tai, kad toks apskritai gyveno. Bet po Incidentų daug kas pasikeitė. Juodė teisi dėl vieno: vyksta karas, ir kariaujančiosioms pusėms reikia simbolių.

...Neeilinis Niujorko reguliuotojų komiteto posėdis... skubus nutarimas... pasmerktas mirti suleidžiant nuodų injekciją rytoj dešimtą valandą...

...kai kurie žmonės tokį nuosprendį laiko pernelyg žiauriu... visuomenė protestuoja prieš ABD ir Niujorko reguliuotojų komitetą...

Mane apima baisi apatija, aš tarsi pakimbu laike ir erdvėje. Pyktis atslūgsta, su juo išnyksta ir kaltės jausmas. Ničnieko nebejaučiu. Rytoj Džulianas mirs. Ir aš prie to prisidėjau.

Viskas buvo suplanuota iš anksto. Neguodžia ir mintis, kad po procedūros jis tikriausiai irgi būtų miręs. Mano kūną sukausto ledas. Nors esu apsivilkusi megztiniu, turbūt kažkas davė, bet vis tiek nesušylu.

...oficialus Tomo Fainemeno pareiškimas...

...Komiteto sprendimą nulėmė ABD... Organizacijos nuomone, Jungtinės Valstijos atsidūrusios kritiškoje padėtyje, ilgiau negalime toleruoti tų, kurie mums kenkia... reikia sukurti precedentą...

ABD ir Jungtinės Amerikos Valstijos negali sau leisti atlaidumo prabangos. Pasipriešinimas pernelyg stiprus. Ir toliau stiprėja, plečiasi po žeme, jo dalyviai sulenda į tunelius ir urvus, į tamsias drėgnas lindynes, iš kur jų niekaip neiškrapštysi.

Taigi valdžia nutarė duoti mums kruviną pamoką – surengti egzekuciją.

Per vakarienę įsigudrinu užvalgyti. Matau, Juodė su Smigiu šitai supranta kaip susitaikymo ženklą, nors aš dar nepajėgiu žiūrėti į juos. Juodu dirbtinai juokiasi, keliems kitiems Pasipriešinimo dalyviams, sėdintiems prie stalo, per garsiai pasakoja anekdotus. Ir vis tiek radijo pranešėjo balsas prasiskverbia per sienas lyg nuodingos gyvatės šnypštimas.

Nei Džulianas, nei Tomas Fainemenas daugiau nieko nepareiškė...

Po vakarienės išeinu į lauką. Gal už šimto žingsnių, kitoje suskilinėjusio šaligatvio pusėje kėpso nedidelė pašiūrė. Pirmą kartą per visą dieną pasitaikė galimybė pakvėpuoti grynu oru ir apsidairyti. Mes esame užėmę kažkokį seną sandėlį. Jis stovi vingiuoto asfaltuoto kelio per mišką gale. Šiaurėje mirksi miesto žiburiai – tikriausiai Vait Pleinso. Pietų pusėje rausvame vakaro danguje matyti blausi pašvaistė, ši dirbtinės šviesos karūna kybo virš Niujorko. Dabar tikriausiai maždaug septinta, komendanto valanda ir privalomas elektros išjungimas dar toli. Kažkur tarp tų šviesų, žmonių ir pastatų knibždėlyne yra Džulianas. Ar jam baisu? Ar jis galvoja apie mane?

Vėjas šaltas, bet neša einančio pašalo ir jaunutės žolės, pavasario kvapus. Prisimenu mūsų butą Brukline – dabar turbūt užkaltą arba nusiaubtą reguliuotojų ir policijos. Lena Morgana Džouns mirusi, kaip Juodė ir sakė, jos vietą užims naujoji Lena; taip kas pavasarį medžiai ant senų šakų išskleidžia naujus pumpurus, ant negyvo ir atgyvenusio gimsta nauja gyvybė. Įdomu, kokia bus naujoji Lena?

Mane persmelkia liūdesys. Savo gyvenime jau tiek esu atsisakiusi, tiek kartų atsisveikinusi su savimi. Aš išaugau ant senųjų savo gyvenimų griuvėsių, ant daiktų ir žmonių, kuriuos mylėjau, – mamos, Greisės, Hanos, Alekso.

Dabar prie jų prisidėjo ir Džulianas.

Tokia Lena nenoriu būti.

Kažkur tirštėjančiose sutemose šaižiai suūkia pelėda. Jos ūkimas panašus į tolimą pavojaus sireną. Tą akimirką manyje randasi kietas lyg betono siena įsitikinimas – aš šito nenorėjau. Ne todėl pabėgau į Tyrus, Aleksas ne todėl norėjo, kad aš bėgčiau: ne tam, kad atsukčiau nugarą į mylimus žmones ir paskui juos laidočiau, kad be atodairos lipčiau per jų lavonus, kaip daro Juodė. Kaip daro zombiai.

Bet ne aš. Per daug visko užkasiau. Per daug atsisakiau. Gana.

Ir vėl suūkia pelėda, dar šaižiau ir arčiau. Pradedu viską suvokti aiškiau: nudžiūvusių šakų girgždėjimą, įvairiausius kvapus, atsklindančius oru, tolimą mašinos gaudesį ant plento, kuris priartėjęs vėl nutolsta.

Sunkvežimis. Iki tol klausiausi nieko negalvodama, tačiau dabar galvoje nuskaidrėja mintis, kad sandėlis ne per toliausiai nuo plento. Tikriausiai atvažiavome iš Niujorko, taigi turi būti kelias ir atgal į jį.

Man nereikia nei Juodės, nei Smigio. Ir jeigu jau Juodė buvo teisi dėl Lenos Morganos Džouns, – kad jos vis dėlto nebėra, – man jos irgi nereikia.

Grįžtu į sandėlį. Juodė prie stalo į drobinius maišelius krauna maistą. Nešime juos prisirišę prie kuprinių o naktį sukabinsime ant šakų, kad žvėrys nepasiektų.

Bent jau Juodė taip darys.

– Ei, ar pavalgei? – užkalbina ji mane, šypsodamasi pernelyg draugiškai.

Aš linkteliu.

– Aha, neprisimenu, kada taip sočiai valgiau.

Juodė susiraukia, bet aš nesusilaikiau neįgėlusi. Atsistoju prie stalo, kur ant patiestos šluostės džiūsta nedideli aštrūs peiliai.

Juodė pasideda koją ant kėdės krašto, prisitraukia kelį prie krūtinės.

– Paklausyk, Lena, atsiprašau, kad iš anksto visko tau nepasakėme. Aš maniau... na, maniau, kad šitaip bus geriau.

– Ir išbandymas bus aiškesnis.

Juodė pakelia akis. Aš atsiremiu į stalą, dedu ranką ant vieno peilio rankenos, pajuntu, kaip jos kontūrai įsirėžia į delną. Juodė atsidususi vėl nusuka žvilgsnį.

– Žinau, dabar tikriausiai mūsų nekenti, – prabyla ji, bet aš ją pertraukiu:

– Ant tavęs aš nepykstu.

Atsitiesdama vienu judesiu paslepiu peilį į užpakalinę kišenę.

– Tikrai?

Tą akimirką Juodė atrodo visai jaunutė.

– Tikrai, – patvirtinu, ir ji šypteli. Blausiu, bet nuoširdžiu šypsniu. Aš priduriu: – Nepykstu ant tavęs, bet ir nenoriu būti tokia kaip tu.

Šypsena išblėsta. Žiūrėdama į ją galvoju, kad, galimas daiktas, matau ją paskutinį kartą. Krūtinę perveria aštrus it peilis skausmas. Nežinau, ar Juodę mylėjau, bet ji mane išmokė gyventi Tyruose. Buvo man motina ir sesuo. Taigi ji – dar vienas žmogus, kurį turėsiu palaidoti.

– Kada nors viską suprasi, – taria Juodė.

Matau, ji tuo tiki. Žiūri į mane plačiai išplėtusi akis, lyg laukdama, jog aš suprasiu: žmones galima aukoti dėl užsibrėžto tikslo, grožį galima sukurti ant lavonų.

Bet ji dėl to nekalta. Juodė pasiklydusi, įklimpusi ir klimpsta vis giliau, ji irgi laidoja save. Visur mėtosi tikrosios Juodės dalelės. Širdis liko šalia šalto kūnelio paupy, pavasarį jį iškels pašalas ir nuneš patvinęs upės vanduo.

– Tikiuosi, ne, – kuo švelniau tariu aš. Šitaip su ja atsisveikinu.

Peilį įsikišu į kuprinę, patikrinu, ar tebėra tapatybės kortelės, kurias nugvelbiau iš maitėdų. Jos pravers. Ant vienos sulankstomosios lovelės guli striukė, ją pasiimu, o iš kažkieno plonos nailoninės kuprinėlės, parengtos rytdienai, ištraukiu kelis batonėlius javainių ir keletą buteliukų vandens. Mano kuprinė sunki, nors išėmiau nebereikalingą „Ssilvos knygą“, tačiau maistą pasilieku. Jei pavyks išlaisvinti Džulianą, turėsime bėgti greitai ir ilgai, neaišku, kada užeisime kokią sodybą.

Tyliai einu per sandėlį prie šoninių durų, už kurių yra automobilių aikštelė ir pašiūrė. Sutinku tik vieną žmogų, kažkokį ilgšį rudaplaukį, bet jis tik abejingai dirsteli į mane. Aš dar Portlande išmokau triuko, kaip susitraukti ir tapti nematoma. Skubiai neriu pro kambarį, kuriame dauguma Pasipriešinimo narių, kartu su Smigiu, susibūrę aplink radijo aparatą, juokiasi ir šnekučiuoja. Kažkas rūko suktinę. Kažkas maišo kortų malką. Pamačiusi Smigio pakaušį mintyse atsisveikinu su juo.

Tada vėl smunku į naktį. Aš laisva.

Pietų pusėje virš Niujorko tebešviečia dangus, vadinasi, dar yra laiko iki komendanto valandos ir elektros išjungimo. Elektros vartojimas neribojamas tik turtingiausiems žmonėms, dideliems valdininkams, mokslininkams ir tokiems kaip Tomas Fainemenas.

Ristele bėgu plento kryptimi, retkarčiais pasiklausydama, ar neišgirsiu mašinų. Bet aplinkui daugiausia tvyro tyla, kurią drumsčia tik pelėdų ūbavimas ir žvėrelių krebždesys tamsoje. Eismo plente beveik nėra. Neabejoju, kad juo važinėja tik krovininiai automobiliai.

Ir staiga prieš mane išnyra ilga plati betono upė, nusidabrinta patekėjusio mėnulio. Pasuku į pietus, bet žingsnį sulėtinu. Iš burnos virsta garo debesėliai. Tyras šaltas oras su kiekvienu įkvėpimu nutvilko plaučius. Bet jausmas geras.

Plentą palieku dešinėje ir einu stengdamasi prie jo neprisiartinti. Mat gali pasitaikyti patrulių postų, o toks susitikimas neįeina į mano planus.

Iki šiaurinės Manhatano sienos maždaug dvidešimt mylių. Sunku suvokti laiką, bet aukštą betono sieną tolumoje išvystu gal po kokių šešių valandų. Eiti greitai negalėjau. Žibintuvėlio neturiu, o mėnulį dažnai užstodavo storas šakų rezginys, panašus į sunertus pirštus. Kartais eidavau bemaž apčiuopomis. Laimė, plentas dešinėje šiek tiek atspindėjo šviesą, todėl galėjau orientuotis pagal jį. Antraip tikrai būčiau pasiklydusi.

Portlandą supo pigi grandininės vielos tvora, ja kartais būdavo leidžiama elektra. Niujorke dalis užtvaros yra betono siena su spygliuotos vielos kilpomis viršuje, su vienodais tarpais įsiterpusiais sargybos bokštais, nuo kurių tamsą skrodė prožektorių spinduliai, apšviečiantys medžių siluetus kitapus, Tyruose. Iki sienos dar liko keli šimtai žingsnių, pro medžius mirkčioja jos šviesos, bet aš plento link sėlinu susilenkusi, lėtai, klausydamasi, ar neišgirsiu ką judant. Abejoju, ar šioje sienos pusėje esama patrulių. Kita vertus, šiuo metu viskas keičiasi. Atsarga niekada gėdos nedaro.

Keliolika žingsnių nuo plento eina ilgas negilus griovys, jo dugną kloja supuvę pernykščiai lapai, šen ten švyti lietaus ir ištirpusio sniego balutės. Įlipusi į griovį atsigulu ir imu šliaužti pilvu. Net jei kas patruliuoja, eidami plentu manęs nepastebės. Treninginės kelnės kaipmat peršlampa, ir aš suprantu, jog prieš einant į Manhataną reikės susirasti kokių drabužių ir vietą, kur persirengti. Su tokia apranga kaip dabar negaliu rodytis miesto gatvėse, sukelsiu įtarimą. Bet apie tai pagalvosiu vėliau.

Tik praėjus gerokai laiko tolumoje išgirstu burzgiant sunkvežimį. Netrukus jo žibintai apšviečia rūko kamuolius virš plento. Pro mane pradunda didžiulis baltas furgonas su vieno prekybos tinklo logotipu ant šono. Artindamasis prie sienos, jis sulėtina greitį. Aš pasiremiu alkūnėmis. Plentas it ilgas blizgantis liežuvis įlenda pro tarpą betono sienoje. Įvažiavimas užtvertas sunkiais geležiniais vartais. Furgonui sustojus, iš sarginės išlenda dvi tamsios figūros. Prožektorių šviesoje tai tėra juodi šešėliai su šautuvais. Esu per toli, todėl negirdžiu, ką sargybiniai kalba, bet veikiausiai tikrina vairuotojo dokumentus. Vienas kareivis apeina mašiną, bet į vidų nelenda. Koks nerūpestingumas... Sargybos nerūpestingumas man į naudą.

Per kokią porą valandų pro sargybos postą pravažiuoja dar penki vilkikai. Kas kartą ritualas pakartojamas. Atidaroma ir stropiai patikrinama tik viena mašina – su EXXON logotipu. Laukdama planuoju veiksmus. Prišliaužiu arčiau plento, bet judu tik tada, kai plentas tuščias ir mėnuo pasislepia už žemų juodų debesų. Iki sienos likus keliasdešimčiai žingsnių vėl atsigulu laukti. Sargybiniai vis išlenda iš būdelės, apeina sunkvežimius. Esu taip arti, kad įžiūriu jų veidus ir girdžiu frazių nuotrupas. Jie liepia vairuotojams parodyti tapatybės kortelę, tikrina vairuotojo pažymėjimą ir mašinos pasą. Formalumas užtrunka maždaug tris minutes. Veikti reikės greitai.

Gaila, kad neužsivilkau ko šiltesnio. Na, bet šaltis nors neleidžia užmigti.

Kai pagaliau nusprendžiu, kad galima judėti, saulė jau teka iš už plunksninių debesų patalo. Prožektoriai tebedega, bet jų šviesa, prislopinta apyaušrio prieblandos, nebe taip akina.

Priešais geležinius vartus burgzdama sustoja šiukšliavežė su kopėčiomis ant vieno šono. Prisilenkusi prie žemės spaudžiu rankoj iš griovio pasiimtą akmenį. Rankos ir kojos sustingo nuo šalčio, turiu kelis kartus pagniaužyti kumščius, kad atitirptų pirštai.

Vienas sargybinis apeina mašiną laikydamas rankoj šautuvą. Kitas stovi prie vairuotojo langelio ir pūsdamas šąlančius pirštus klausinėja įprastų dalykų: iš kur važiuoja, koks kelionės tikslas.

Aš atsistoju ir greitai bėgu nardydama tarp medžių, taikydama ten, kur supuvę lapai virtę koše, nes ji slopina žingsnius. Širdis taip daužosi gale gerklės, kad sunku kvėpuoti. Sargybiniai gal už dvidešimties žingsnių į dešinę nuo manęs. Turiu tik tą vieną galimybę bandyti.

Atsidūrusi pakankamai arti sienos, kad pataikyčiau, užsimoju ir sviedžiu akmenį į vieną prožektorių. Pataikau, nuaidi tarsi mažytis sprogimas, pažyra stiklai. Aš iškart pasileidžiu atgal, sargybiniai atsigręžia.

– Kas per velniava? – piktinasi vienas jų ir nusiimdamas šautuvą lekia prie sudaužyto prožektoriaus.

Meldžiuosi, kad antrasis nusektų iš paskos, tačiau šis dvejoja, perima į dešinę šautuvą. Nusispjauna.

Nagi eik, eik, eik.

– Palauk čia, – sako jis vairuotojui ir nubėga paskui pirmąjį sargybinį.

Na štai – mano galimybė. Kol kareiviai tikrina, kas atsitiko prožektoriui, įtaisytam už keliasdešimties žingsnių nuo vartų, aš turiu pribėgti prie mašinos iš vairuotojo pusės. Susiriečiu trilinka, kad vairuotojas manęs nepamatytų šoniniame veidrodėlyje. Dvidešimt siaubingų sekundžių esu plente kaip ant delno, neužstoja nei medžiai, nei krūmai. Tuo metu prisimenu, kaip Aleksas pirmą kartą mane pasiėmė į Tyrus, kaip aš bijojau lipti per pasienio užtvarą, atrodė, jog man nudirta oda, perskrostas pilvas ir visi į mane spokso.

Dešimt žingsnių, penki, du. Tada pakimbu ant kopėčių, šaltas metalas nudegina pirštus. Užlipusi ant stogo prisispaudžiu prie surūdijusio, paukščių apdergto paviršiaus. Net metalas šleikščiai dvokia supuvusiomis šiukšlėmis, per daugelį metų šis kvapas įsigėrė į korpusą. Kad neimčiau kosėti, įsikniaubiu į striukės rankovę. Stogas truputį išgaubtas, bet aplinkui eina žemi turėklai, galėsiu laikytis, kai mašina pajudės. Tikiuosi, pajudės...

– Ei! – rikteli vairuotojas sargybiniams. – Praleisite ar ne? Man grafikas.

Atsakas nuskamba ne iš karto. Regis, praeina amžinybė, kol išgirstu artėjančius žingsnius ir vienas sargybinių sako:

– Gerai jau, važiuok.

Geležiniai vartai bildėdami atsidaro, mašina ima važiuoti. Jai didinant greitį slysteliu atgal, bet rankomis ir kojomis įsiremiu į turėklus. Iš aukštai turbūt esu panaši į jūrų žvaigždę, prilipusią prie šiukšliavežės. Vėjas čaižo veidą, graužia akis, su šalčiu neša Hadsono upės kvapus. Žinau, kad upė turi būti netoli. Kairėje pro šalį lekia miestas: reklamos skydai ir gatvių žibintai be lempų, bjaurūs daugiabučiai namai pilkšvai violetiniais fasadais, panašiais į sumuštas fizionomijas.

Mašina darda plentu, o aš iš paskutiniųjų stengiuos išsilaikyti, kad nešleptelėčiau nuo stogo. Šaltis nepakeliamas, tūkstančiai jo adatėlių bado veidą ir rankas, turiu užsimerkti, nes akys nepakenčiamai ašaroja. Išaušta apniukusi diena. Raudona aušra horizonte netrukus sudega, ją sugeria platus debesų apklotas. Pradeda krapnoti. Kiekvienas lietaus lašas krinta ant odos tarsi stiklo kruopelė, stogas pasidaro slidus, išsilaikyti vis sunkiau.

Laimė, šiukšliavežė išsuka iš plento ir sumažina greitį. Dar labai anksti, gatvėse tylu. Virš manęs dangų bado milžiniški dangoraižių pirštai. Pro atvirus langus plūsta gaminamo valgio kvapai, žibalo ir malkinių krosnių tvaikas. Aplinkui milijonai žmonių.

Laikas nulipti.

Mašinai sustojus priešais raudoną šviesą, aš nulipu kopėčiomis pirma apsidairiusi, ar niekas nemato, ir strykteliu ant šaligatvio. Kol trepsiu bandydama atgauti užtirpusius kojų pirštus ir pučiu rankas, šiukšliavežė nudarda savo keliu. Septyniasdešimt antroji gatvė. Džulianas sakė gyvenąs Čarlzo gatvėje, taigi pačiame centre, teks toli eiti. Pagal šviesą atrodo maždaug septinta valanda, nors, kai taip apniukę, sunku pasakyti. Sušlapusi ir purvina negaliu lipti į autobusą.

Aš pasuku atgal, Vest Saido plento pusėn, ir einu išpuoselėto parko, besidriekiančio palei Hadsoną iš šiaurės į pietus, takais. Čia lengviau išvengti žmonių. Vargu ar kas eis pasivaikščioti tokį ankstyvą ir darganotą rytą. Iš nuovargio dega akys, kojos kaip švino pripiltos.

Tačiau su kiekvienu žingsniu aš vis labiau priartėju prie Džuliano ir merginos, kokia pasiryžau tapti.

Per televizijos žinias teko matyti Fainemenų namą, todėl, priėjusi Vest Vilidžo gatvelių labirintą, tokį nepanašų į taisyklingą viso Manhatano gatvių tinklą, bematant jį randu. Tomas Fainemenas keistai pasirinko rajoną.

Lietus tebelyja, ir mano sportbačiai pradeda šliurpsėti. Fainemenų namo sunku nepastebėti – jis didžiausias kvartale ir vienintelis aptvertas aukšta akmenine siena. Pro rudomis gebenėmis apsivijusius geležinius vartus matau taką, vedantį prie durų, ir nedidelį ištryptą kiemą. Aš pereinu gatve apžiūrėdama namą, bet nepastebiu jokios veiklos, visi langai tamsūs. Jei Džulianui priskirti sargybiniai, jie tikriausiai viduje. Ant tvoros aerozoliniais dažais kažkas išpurškė užrašą: ŽUDIKAS. Man net šilčiau pasidaro. Juodė teisi: Pasipriešinimas kasdien vis labiau plečiasi.

Dar kartą apeinu kvartalą, dabar apžiūrinėju visą gatvę: ar nežiopso smalsūs kaimynai, ar yra pro kur pabėgti reikalui esant. Nors visa permirkusi, džiaugiuosi, kad lyja. Lietus palengvins užduotį. Bent jau sulaikys žmones namuose.

Pasuku prie Fainemenų vartų. Ausyse ūžia nuo įtampos, bet stengiuosi nekreipt į tai dėmesio. Kaip Džulianas ir sakė, ant vartų elektroninė spyna. Mažyčiame ekranėlyje nušvinta reikalavimas surinkti kodą. Nepaisydama lietaus ir jaudulio, valandėlę žaviuosi, kaip čia viskas gudriai įtaisyta. Dailių daikčiukų, gaudžiančios elektros ir nuotolinio valdymo pasaulis, kai pusė šalies skęsta tamsoje, gyvena susigrūdę, kęsdami šaltį ir karštį, misdami energijos trupiniais, kuriuos numeta valdžia. Man pirmą kartą ateina į galvą mintis, kad galbūt tai ir yra visų sienų ir užtvarų, net pačios procedūros esmė: vis kiečiau gniaužti kumštį. Šis gražus pasaulis skirtas tiems, kurie ir yra šis kumštis.

Krūtinėje užverda neapykanta. Ji taip pat pravers.

Džulianas pasakojo, kad jo šeima prie vartų palieka tam tikras užuominas, jei kuris namiškių pamirštų kodą.

Tris skaitmenis atspėju gana greitai. Virš vartų kažkas prikalė metalinę plokštelę, kurioje išraižyta citata iš „Ssilvos knygos“: LAIMINGI, KURIE TURI VIETĄ; IŠMINTINGI, KURIE EINA TIKRUOJU KELIU; PALAIMINTI, KURIE PAKLŪSTA ŽODŽIUI.

Tai garsi patarlė, beje, paimta iš „Magdalenos knygos“, kurią gerai žinau. Magdalena mano bendravardė. Aš dažnai skaitinėdavau tuos puslapius ieškodama mamos pėdsakų, slaptos žinios, kurią ji man galbūt paliko.

Devinta knyga, septyniolikta patarlė. Surenku 917. Jei pataikiau, liks tik vienas skaitmuo. Ketinu bandyti kaip papuola, bet staiga mano dėmesį patraukia kažkoks judėjimas kieme. Virš priebučio pakabinti keturi balti popieriniai žibintai su ABD logotipu. Jie siūbuoja vėjuje, o vienas, beveik nutrūkęs nuo siūlo, mataruoja bilsnodamas į duris. Jei ne ABD logotipas, šie žibintai būtų panašūs į kokio vaiko gimtadienio puošmenas. Čia, virš sunkaus akmeninio priebučio, šiame nykiame kieme, jie visai netinka.

Tai tikriausiai užuomina. Garantuotai.

9174. Užraktas spragteli, vartai atsiveria.

Mikliai įsmunku į kiemą, uždarau vartus. Penki aukštai, įskaitant cokolinį, užuolaidos užtrauktos, visur tamsu. Didžiąsias duris iš karto atmetu: jos bus užrakintos, o jei viduje yra apsauga, ji sėdės prieškambaryje. Aš smunku už kertės ir netrukus prieinu betoninius laiptus į apačią, jų apačioje persikreipusios medinės durys į pusrūsį. Būtų galima žvilgtelėt į vidų pro langelį mūro sienoje, bet jis iš vidaus uždarytas langinėmis. Teks lįsti aklai ir melstis, kad prie šių durų nebūtų sargybinio.

Šitos durys irgi užrakintos, bet rankenos burbulas senas ir išklibęs, turėtų būti lengva atidaryti. Atsiklaupusi išsitraukiu peilį. Kartą Smigis man rodė, kaip skustuvo galiuku atrakinti užraktą, bet jis neįtarė, jog mudu su Hana jau seniai įvaldžiusios šį meną. Jos tėvai podėlyje užrakindavo visus sausainius ir saldainius. Įkišu peilio smaigalį į plyšelį tarp durų ir staktos, kelis kartus pasukiojusi pajuntu, kaip užraktas pasiduoda. Įsikišusi peilį į striukės kišenę (dabar jį reikia turėti po ranka) žengiu į vidų.

Pusrūsyje tamsu. Pirmiausia į nosį trenkia skalbyklos kvapai: citrinų skalaujamojo skysčio ir išdžiovintų paklodžių. Tada pastebiu, kokia tyla. Atsišliejusi į duris laukiu, kad akys apsiprastų su tamsa. Pamažu daiktai įgauna aiškius kontūrus – skalbyklė ir džiovintuvas kertėje, palubėje ištiestos skalbinių virvės.

Ar čia buvo įkalintas Džuliano brolis? Ar čia jis mirė susirietęs ant šalto betono, alsuodamas padžiautų paklodžių drėgme?

Genu šitas mintis kuo toliau. Pyktis padeda, bet tik iki tam tikros ribos. Toliau jis virsta įniršiu, o įniršis bukina budrumą.

Aš tyliai atsidūstu. Čia daugiau nieko nėra, fiziškai jaučiu.

Lėtai einu per pusrūsio patalpą lankstydamasi po kabančiais vyriškais baltiniais. Topteli, kad jie gali būti ir Džuliano.

Ir kokių tik nesąmonių neateina į galvą...

Už skalbyklos yra sandėliukas, prikrautas visokių valymo priemonių, toliau – siauri mediniai laiptai į antrą aukštą. Patyliukais prisėlinu prie jų. Laiptai seni, numinti, tikriausiai girgždės.

Laiptų viršuje durys. Sustoju, įsiklausau. Namie tylu, mane apima bloga nuojauta, nugara perbėga šiurpas. Kažkas negerai. Per daug paprasta, taip negali būti. Namuose turi būti pilna kareivių ir reguliuotojų. Turėčiau girdėti žingsnius ir slopius balsus. Ką nori, tik ne šitą gūdžią tylą, užklojusią namus it stora antklode.

Vos įėjus į prieškambarį mane lyg fizinis smūgis pritrenkia suvokimas – visi jau išvažiavę. Aš pavėlavau. Jie išvežė Džulianą labai anksti rytą ir namai tušti.

Ir vis tiek jaučiu pareigą patikrinti visus kambarius. Panika vis labiau įsisiūbuoja, – per vėlu, jo nebėra, viskas veltui, – ir vienintelis būdas jai įveikti – toliau judėti, be garso slinkti minkštu koridorių kilimu iš kambario į kambarį ir žvilgčioti į kiekvieną spintą, tarsi Džulianas galėtų ten slėptis.

Svetainė kvepia baldų blizgikliu. Sunkios portjeros sandariai užtrauktos. Steriliai švari virtuvė ir oficialios išvaizdos valgomasis atrodo lyg niekada nenaudoti; vonioje aitriai trenkia levandomis; kone visą nedidelį poilsio kambarį užima milžiniškas televizoriaus ekranas, nė nemaniau, jog tokių esama. Kabinetas prikrautas ABD brošiūrų ir kitos literatūros apie gydomosios procedūros naudą. Toliau koridoriuje randu užrakintas duris. Prisimenu, ką Džulianas kalbėjo apie slaptąjį pono Fainemeno kabinetą. Turbūt čia ir yra uždraustųjų knygų kambarys.

Aukštu aukščiau trys miegamieji. Vienas nenaudotas, idealiai sutvarkytas ir atsiduodantis pelėsiais. Intuityviai jaučiu, jog tai Džuliano brolio miegamasis, po jo mirties čia niekas nebeužeina.

Džuliano kambaryje man ima stigti oro. Iškart suprantu, kad čia jo miegamasis. Užuodžiu jo kvapą. Jei čia jis ir buvo įkalintas, priešinimosi žymių nėra. Net lova paklota – ant paklodės žaliais ir baltais dryželiais nerūpestingai užtiesta minkšta mėlyna lovatiesė.

Mane suima noras įlipti į lovą, įsirausti į patalą ir vėl pajusti, kaip Prieglobstyje jis mane apkabino. Spintos durys praviros. Matau pablukusių džinsų prikrautas lentynas ir ant pakabų pedantiškai susagstytus marškinius. Šio vaizdo kasdieniškumas mane pribaigia. Net jei pasaulis apsiverčia ir viską aplinkui apsemia beprotystė, žmonės kabina drabužius, lanksto kelnes ir deda į lentynas, klojasi lovas.

Kitaip ir neįmanoma.

Kitas kambarys daug didesnis, kone visą jį užima dvi dvigulės lovos, tarp jų kelių žingsnių tarpas. Šeimininkų miegamasis. Akies kertele virš lovos kabančiame veidrodyje išvystu save ir pakraupstu. Kaži kadai nesu mačiusi savęs. Veidas išblyškęs, oda ir kaulai. Smakras purvinas, drabužiai išterlioti. Plaukai nuo lietaus smulkiai susisukę. Psichinės ligonės portretas.

Pasiraususi ponios Fainemen spintoje išsirenku minkštą kašmyro megztinį ir juodus džinsus. Man jie per platūs, bet su diržu visai nieko. Išsiimu iš kuprinės peilį ir suvynioju į marškinėlius, kad nepradurtų striukės kišenės. Savo drapanas susuku ir nugrūdu į patį spintos galą, už batų lentynos. Dirsteliu į laikrodį ant staliuko prie lovos. Pusė devynių.

Lipdama į apačią pastebiu koridoriaus nišoje knygų lentyną ir gaidžiuko statulėlę pačiame jos viršuje. Nemoku paaiškinti, kas man užėjo, bet staiga panūstu sužinoti, ar po šitiek metų Tomas Fainemenas joje tebelaiko antrojo kabineto raktą. Jis iš tokių žmonių, kurie turėtų taip daryti, nors slėptuvę ir aptiko sūnus. Jis turėtų tikėti, kad šiam atbaidyti užteko mušimo. Turėtų taip daryti norėdamas Džulianą išbandyti ir paerzinti, kad kas kartą pamatęs šį kvailą gaidžiuką prisimintų ir gailėtųsi.

Lentyna nėra labai aukšta, Džulianas tikrai ją lengvai pasiekia, bet man reikia atsistoti ant taburetės. Vos patraukiu porcelianinę figūrėlę prie savęs, jos viduje kažkas barkšteli. Atsuku gaidžiuko galvą ir išverčiu ant delno raktą.

Ir tada išgirstu duslius žingsnius, kažkas sako: „Taip, taip, tikrai.“ Man sustoja širdis – Tomo Fainemeno balsas. Koridoriaus gale matau, kaip sujuda lauko durų rankena, kai jis įkiša raktą.

Negalvodama strykteliu nuo taburetės tebespausdama saujoj raktą ir atsisuku į užrakintas duris. Raktą pasiseka įkišti ne iš karto, ir kaip tik tą akimirką spragteli anų durų užraktai, net du, aš nustėrstu iš siaubo, kai durys ima vertis.

– Po velnių, – staiga nusikeikia Fainemenas. Pauzė. – Ne, Mičai, ne tau sakau, čia man kažkas iškrito iš kišenės.

Jis kalba telefonu. Kol pasilenkęs paima iškritusį daiktą, spėju atrakinti duris ir įsmukti į uždraustąjį kabinetą. Užsidarau gal sekundę prieš užsiveriant lauko durims.

Žingsniai artėja koridoriumi. Aš atatupsta traukiuosi nuo durų, lyg Fainemenas galėtų mane užuosti. Kabinete prieblanda, pro nerūpestingai užtrauktų sunkių aksomo portjerų plyšį skverbiasi blausi šviesa. Iki pat lubų lyg spiralės formos totemai kyla knygų ir meno albumų šūsnys. Atsitrenkusi į stalą staigiai atsisuku ir dar spėju sugriebti krintantį sunkų odinį tomą. Fainemenas stabteli prie kabineto durų. Aš tuoj nualpsiu. Rankos dreba.

Net neprisimenu, ar užsukau gaidžiuko galvą.

Prašau, prašau, eik tolyn.

– Aha, – sako Fainemenas telefonu. Jo balsas kietas, aštrus, nė kiek nepanašus į žvalią ir ramią kalbėseną, kuria jis duoda interviu per radiją ir kalba ABD mitinguose. – Taip, tikrai. Lygiai dešimtą valandą. Galutinis sprendimas. – Patylėjęs priduria: – Na, kito pasirinkimo nėra. Kaip atrodytų, jeigu duočiau malonės prašymą?

Jo žingsniai ima kilti laiptais, ir aš lengviau atsikvepiu, nors pasijudinti nedrįstu. Bijau, kad vėl ko nors neužkliudyčiau ir nenuversčiau kalno knygų. Sustingusi laukiu, kol Fainemenas ima lipti žemyn.

– Supratau, – sako jis jau tylesniu balsu, vadinasi, eina prie durų. – Aštuonioliktoji aveniu, Šiaurės rytų medicinos laboratorijos, šeštas aukštas.

Išgirstu, kaip tyliai užsidaro lauko durys, ir mane vėl apgaubia tyla.

Palaukiu dar kelias minutes, pajudu tik įsitikinusi, kad Fainemenas negrįžta. Delnai taip suprakaitavę, jog knyga, kai dedu ją atgal, vos neišslysta iš rankų. Ant stalo šalia keliolikos vienodo formato knygų stovi neįprastai didelis tomas, nugarėlėje auksinės raidės. Manau, kokia nors enciklopedija, tačiau tada perskaitau pavadinimą: RYTINĖ PAKRANTĖ, NIUJORKAS. TERORISTAI, ANARCHISTAI, ATSKALŪNAI.

Man tarsi kas smogė po krūtine. Pasilenkusi atidžiau peržvelgiu knygas. Pasirodo, čia ne knygos, o registro žurnalai: juose pagal vietoves ir kalėjimų sistemas surašyti visi pavojingiausi įkalinti Jungtinių Valstijų nusikaltėliai.

Reikia nešdintis. Laikas eina, o man reikia surasti Džulianą, nors ir nespėčiau jo išgelbėti. Tačiau ne mažesnis noras surasti ją, pamatyti jos vardą. Noras įsitikinti, ar ji pateko į sąrašus, nors aišku, kad turi juose būti. Mano mama dvylika metų iškalėjo šeštame skyriuje, kur buvo pavojingiausių maištininkų ir politinių agitatorių vienutės.

Net nežinau, kodėl man taip svarbu. Mano mama iš kalėjimo pabėgo. Daugiau kaip dešimt metų ji kaip žvėris gremžė landą per akmeninę sieną. Ir dabar laisva, kažkur gyvena. Aš ją dažnai sapnuoju bėgančią per Tyrus, diena visada saulėta, miškas žalias ir pilnas valgomų daiktų.

Ir vis tiek noriu išvysti jos vardą.

Nesunkiai randu pavadinimą „Rytinė pakrantė, Meino ir Konektikuto valstijos“. Politinių kalinių, kalėjusių Kriptose per pastaruosius dvidešimt metų, sąrašas užima penkiasdešimt puslapių. Pavardės sudėtos ne abėcėlės tvarka, o pagal datas. Įrašai daryti ranka, nevienodai įskaitomi, knyga turbūt perėjusi per daugybę žmonių. Norėdama geriau įžiūrėti turiu prieiti prie lango. Rankos dreba, todėl knygą pasidedu ant ten stovinčio stalo kampo. Jis irgi apkrautas knygomis, uždraustais leidiniais iš tų laikų, kai dar nebuvo procedūros. Dabar man jie nerūpi, visas dėmesys skirtas sąrašui. Kiekvienas vardas – tai konkretus žmogus, kažkieno gyvenimas, įkalintas tarp akmeninių sienų. Šiek tiek lengviau žinant, kad po sprogimo Kriptose kai kurie tų žmonių pabėgo.

Lengvai randu mamos suėmimo metus – kai man sukako šešeri, kai ji neva mirė. Šiame skyriuje penki ar šeši puslapiai ir maždaug du šimtai pavardžių.

Nežinia ko baisiai jaudindamasi braukiu pirštu per puslapį. Juk žinau ją rasianti. Ir jau žinau, kad ji laisva. Ir vis tiek privalau pamatyti įrašą. Išblukusiu rašalu parašyta pavardė – dalelė mano mamos. Šis įrašas kadaise atėmė iš jos gyvenimą... ir iš manęs.

Ir štai pamatau. Man užima kvapą. Jos pavardė parašyta didelėmis dailiomis pasviromis raidėmis, tarsi tam, kas rašė, buvo smagu įmantriai jas raityti. „Anabelė Džils Helovėj. Kriptos. Šeštas skyrius, vienutė. 8 lygio agitatorė.“ Šalia šių duomenų – kalinio numeris. Aiškiai, rūpestingai išvedžiotas skaičius 5996.

Regėjimo laukas susiaurėja iki vienos eilutės, skaičių tarsi nutvieskia ryškus spindulys, visa kita praryja tamsa.

5996. Pablukusi žalsva tatuiruotė ant moters kaklo. Moters, kuri mane išvežė iš Prieglobsčio. Moters su kauke.

Mano mamos.

Bandau atkurti jos paveikslą, bet gabalėliai niekaip nedera, dėlionės neįmanoma sudėti. Jos balsas buvo tylus ir nekantrus, koks dar? Gal maldaujantis? Liūdnas? Ji siekė mano veido tarsi norėdama paliesti, bet aš atšokau. Kaip ji vis kartojo mano vardą... Ūgis. Prisimenu ją aukštą, bet, pasirodo, ji nedidelė kaip ir aš. Paskutinį kartą ją mačiau, kai man buvo šešeri. Aišku, tada ji atrodė aukšta.

Tarsi karštos rankos širdį suspaudžia du žodžiai: „neįmanoma“ ir „mama“. Mane drasko kaltė ir netikėjimas. Kaip galėjau jos neatpažinti! Visada maniau, kad pažinsiu. Įsivaizdavau, jog ji bus tokia, kokia buvo mano prisiminimuose, sapnuose – raudonplaukė kvatoklė. Įsivaizdavau, jog ji kvepės muilu ir citrinomis, rankos bus švelnios, minkštos nuo kremo.

Dabar, aišku, suprantu, kaip tai buvo kvaila. Daugiau nei dešimt metų ji išbuvo Kriptose, kalėjimo vienutėje. Pasikeitė, tapo šiurkštesnė.

Greitai užverčiu knygą, lyg tai padėtų, lyg jos vardas būtų koks vabzdys, pakliuvęs tarp lapų, ir aš galėčiau jį suplodama parvaryt į praeitį. Mama. Neįmanoma. Po šitiek metų laukimo, vilčių, ieškojimo ji buvo taip arti. Mes lietėme viena kitą.

Ji nepanoro man prisipažinti. Ir pabėgo savais keliais.

Gerkle kyla šleikštulys, nieko nematydama nusverdėju koridoriumi ir išeinu į dulksną. Galvoje tuščia, nėra kuo kvėpuoti. Tik už kelių kvartalų, pasiekus Šeštąją aveniu, žvarba prablaivo protą. Susizgrimbu tebespaudžianti delne raktą nuo Fainemeno slaptojo kabineto. Aš pamiršau jį užrakinti. Net nežinau, ar uždariau lauko duris, ko gera, taip ir palikau atviras.

Dabar jau nesvarbu. Niekas nesvarbu. Per vėlu padėti Džulianui. Per vėlu ką nors daryti, lieka tik žiūrėti, kaip jis miršta.

Kojos pačios nuneša į Aštuonioliktąją aveniu, kur Tomas Fainemenas stebės sūnaus egzekuciją. Einu nuleidusi galvą, kišenėje gniauždama peilį.

Gal dar ne per vėlu atkeršyti...

Šiaurės rytų medicinos laboratorijos – vienas gražesniųjų mano matytų kompleksų, akmeniniu fasadu ir užraitytais balkonėliais; tik kukli žalvarinė iškaba ir sunkios medinės durys rodo čia esant medicinos įstaigą. Kitados, dar tais laikais, kai žmonių išlaidos nebuvo ribojamos, kai jie laisvai susisiekdavo, pastate veikė bankas ar paštas. Jis gražus ir didingas. Kaipgi kitaip? Džulianui Fainemenui mirties bausmė negali būti įvykdyta kartu su prasčiokais, kokioje nors paprastoje miesto ar kalėjimo ligoninėje. Fainemenams viskas turi būti geriausia, net mirties bausmės vieta.

Lietus pagaliau liovėsi. Stabtelėjusi ties gatvės kampu neriu į gretimo pastato priebutį ir skubiai peržiūriu iš maitėdų pavogtas tapatybės korteles. Išsirenku Sarą Betą Miler, labai panašaus amžiaus ir išvaizdos, ir peiliu perrėžiu tą vietą, kur nurodytas jos ūgis – penkios pėdos ir šeši coliai, kad nebūtų galima įskaityti. Tada nuskutu asmens kodą po nuotrauka. Neabejoju, jog šis asmens kodas panaikintas, nebegalioja. O veikiausiai Sara Beta Miler jau negyva.

Susiglosčiusi plaukus žengiu pro didžiąsias laboratorijų duris melsdamasi, kad atrodyčiau nors šiek tiek žmoniškiau.

Laukiamasis apstatytas skoningai – raudonmedžio baldai, prabangus žalias kilimas. Ant sienos tyliai tiksi didžiulis laikrodis, senovinis ar dirbtinai pasendintas, jo švytuoklė ritmingai švytuoja. Prie didelio stalo sėdi medicinos sesuo. Už jos nugaros nedidelis kabinetas, ten stovi dar vienas stalas, su kavavire, ir kelios metalinės spintelės. Tačiau nei laikrodis, nei brangūs baldai, netgi šviežios kavos aromatas nepajėgia nustelbti įprasto laboratorijose dezinfekcinių priemonių kvapo.

Kambario dešinėje matau dvivėres duris su išlenktomis žalvarinėmis rankenomis. Už jų tikriausiai procedūriniai kabinetai.

– Kuo galiu padėti? – klausia seselė.

Einu tiesiai prie jos, uždedu abi rankas ant stalo stengdamasi atrodyti kuo ramesnė ir sakau:

– Man reikia su kai kuo pasikalbėti. Labai skubu.

– Ar medicinos klausimu?

Seselės ilgi nagai nudildyti tobulo ovalo forma, veidas kaip buldogo, nukarusiomis pažandėmis.

– Taip. Tai yra ne, ne visai, – ekspromtu kuriu. Jai susiraukus bandau kitaip: – Reikalas susijęs su medicina, bet ne su manimi. – Ir pašnibždomis priduriu: – Noriu pranešti apie draudžiamą veiklą. Aš įtariu... įtariu, kad mano kaimynai užsikrėtę.

Seselė pastuksena nagais į stalą.

– Jums geriausia kreiptis į policijos nuovadą, paduoti oficialų skundą. Dar galite eiti į bet kurią municipalinę reguliuotojų būstinę.

– Ne, – pertraukiu ją. Šalia manęs guli susegtų registracijos lapelių krūva. Ją tiesindama permetu akimis gydytojų ir ligonių pavardes, jų nusiskundimus (nemiga, sapnai, nuotaikos svyravimai, gripas) ir negalvodama pasirenku pavardę.

– Man būtina pasikalbėti su daktaru Brenšo.

– Ar jis jūsų gydytojas?

Ji vėl stuksena nagais. Aiškiai nuobodžiauja.

– Daktaras Brenšo žinos, ką daryti. Man labai pikta. Supraskite mane. Aš gyvenu po tų žmonių butu. O mano sesuo... dar neišgydyta. Aš susirūpinusi ir dėl jos, ne tik dėl savęs, aišku? Gal, sakau, esama kokios nors vakcinos, kurios daktaras Brenšo galėtų išrašyti?

Seselė atsidūsta ir, pakėlusi akis į monitoriaus ekraną, greit ima barškinti klavišais.

– Daktaras Brenšo šiandien visą dieną užimtas. Šiandien užimti visi mūsų specialistai. Išimtinis atvejis pareikalavo jų visų...

– Taip, žinau. Džulianas Fainemenas. Man žinoma.

Seselė nepatenkinta susiraukia. Jos akys įtarios.

– Iš kur sužinojote?

– Pranešė per visas žinias.

Pagaliau suradau tinkamą vaidmenį: dabar aš turtinga, išlepinta kokio politiko ar vieno ABD vadovų dukra. Mėgstanti savivaliauti panelė.

– Suprantu, kad viską norėjote atlikti patyliukais. Nenorite, kad užpultų žurnalistai. Nesijaudinkite, per žinias nepranešė, kur visa tai vyks. Bet aš turiu draugų, kurių draugai... Na, pati žinote, kaip tokie gandai sklinda... – Palinkstu prie seselės lyg prie geriausios draugės, lyg norėdama pašnibždėti paslaptį. – Apskritai manau, visa tai truputį kvaila, ar ne? Jeigu daktaras Brenšo būtų jį anksčiau pagydęs, kai gulėjo čia pirmą kartą, šitos bėdos lengvai buvo galima išvengti. Čia įpjovei, ten nugnybai, ir tvarka, juk šitaip viskas daroma? – Aš atšlyju. – Ir apie tai ketinu su juo pakalbėti, kai susitiksime.

– Daktaras Brenšo niekuo dėtas, – puola jo ginti seselė. – Jo negalite kaltinti.

Aš užverčiu akis visai kaip Hana, kai Andrėja Grengol per pamoką leptelėdavo kokią baisią nesamonę.

– Ką jūs! Visi žino, kad Džulianas – daktaro Brenšo ligonis.

– Džulianas – daktaro Hilebrendo ligonis, – pataiso ji mane.

Man pagreitėja pulsas, norėdama nuslėpti susijaudinimą vėl teatrališkai užverčiu akis.

– Tebūnie. Iškviesite daktarą Brenšo ar ne? – Susidėjusi ant krūtinės rankas priduriu: – Neišeisiu, kol su juo nesusitiksiu.

Seselė žiūri į mane su nebyliu priekaištu, lyg nuskriaustas gyvūnas. Aš sugadinau jai rytą, sudrumsčiau jos budėjimo tylą.

– Prašau parodyti tapatybės kortelę.

Ištraukiu iš kišenės Saros Betos Miler kortelę ir paduodu. Laikrodis ant sienos, regis, tiksi tolydžio garsiau, net virpa kambario oras. Galvoju tik apie tai, kaip kiekviena sekundė vis labiau priartina Džuliano mirtį. Kai seselė vėl susiraukusi pakelia galvą, iš paskutiniųjų apsimetu, jog esu rami.

– Neįskaitau asmens kodo, – sako ji.

– Pernai netyčia pakliuvo į džiovintuvą, – nerūpestingai paaiškinu. – Paklausykite, būčiau labai dėkinga, jeigu daktarui Brenšo praneštumėte, kad aš čia.

– Turėsiu užklausti apie jus SLS, – burbteli seselė, dar gailesniu žvilgsniu pažiūrėdama į kavavirę.

Po aplankų krūva pastebiu pakištą žurnalą. Seselė, be abejo, apgaili palaidotą jos ramų rytą. Ji sunkiai pakyla nuo stalo. Stambi moteriškė, laborantės chalatas vos sueina per biustą ir pilvą, regis, tuoj sprogs.

– Pasėdėkit. Užtruks kelias minutes.

Aš linkteliu, seselė praeina pro metalines spinteles ir dingsta. Girdžiu, kaip atsidaro durys, suskamba telefonas, sušneka balsai. Tada durys užsidaro ir vėl stoja tyla, tiktai tiksi sieninis laikrodis.

Aš puolu pro dvivėres duris į koridorių. Jo pinigai nepasiekė, čia vėl matau visose laboratorijose ir ligoninėse įprastą neaiškios spalvos grindų linoleumą ir apsilupinėjusias sienas. Man iš kairės kitos dvivėrės durys, virš jų užrašas AVARINIS IŠĖJIMAS. Per stiklą matyti siauri laiptai.

Skubiai žengiu koridoriumi, sportbačiai girgžda. Beveik visos durys uždaros, kai kurios atlapotos, bet už jų tamsu.

Į mane, sklaidydama aplanką, eina gydytoja su stetoskopu. Kai prasilenkiame, ji smalsiai mane nužvelgia. Aš nepakeliu akių. Laimė, ji manęs nesustabdo. Į džinsus nusišluostau suprakaitavusius delnus.

Pastatas nedidelis. Priėjusi koridoriaus galą įsitikinu, kad patalpos išdėstytos labai paprastai. Visu pastato ilgiu eina tik vienas koridorius, jo gale liftas, kuriuo galima pasikelti į kitus šešis aukštus. Jokio aiškaus plano neturiu, tik noriu surasti Džulianą, pamatyti jį. Pati nežinau, ko tikiuosi, bet peilis kišenėje ramina ir stiprina.

Pakylu į antrą aukštą. Čia gyvenimas jau judresnis: pypsi prietaisai, girdėti negarsūs pokalbiai, gydytojai laksto iš kabineto į kabinetą. Neriu pro pirmas duris dešinėje ir atsiduriu tualete. Giliai įkvėpusi bandau susikaupti, apsiraminti. Ant lentynėlės virš klozeto bakelio padėtas padėklas su plastikiniais indeliais šlapimo mėginiams. Griebiu vieną indelį, iki pusės prileidžiu vandens ir grįžtu į koridorių.

Priešais vieną kabinetą stovi dvi laborantės. Man artinantis nutyla; nors stengiuosi nesusidurti su jomis žvilgsniais, jaučiu, kaip jos į mane spokso.

– Gal jums padėti? – man praeinant klausia viena.

Abi moterys atrodo labai panašios, net palaikau jas dvynėmis. Tačiau tokį įspūdį sukelia vienodai aukštyn sušukuoti plaukai, baltutėliai chalatai ir vienoda ligoninių darbuotojoms būdinga abejinga išraiška.

Rodydama plastikinį indelį sakau:

– Aš tik nešu daktarui Hilebrendui šlapimą.

Laborantė žingteli atgal.

– Daktaro Hilebrendo padėjėja šeštame aukšte, – paaiškina ji. – Galite atiduoti jai.

– Ačiū.

Nueidama koridoriumi nugara jaučiu jų žvilgsnius. Oras sausas, per karšta, ryjant kas kartą suskausta gerklę. Koridoriaus gale praeinu pro stiklines duris, už jų keli ligoniai, vilkintys baltais vienkartiniais chalatais, žiūri televizorių. Jų rankos ir kojos pririštos prie krėslų.

Išeinu į laiptų aikštelę. Daktaras Hilebrendas veikiausiai vadovaus Džuliano egzekucijai, o jei jo padėjėja šeštame aukšte, labai galimas daiktas, kad daugiausia laiko jis praleidžia kaip tik ten. Kol nusikasu į šeštą aukštą, man dreba kojos, nežinau, nuo nervų ar miego stygiaus, ar nuo to ir to. Plastikinį indelį įmetu į šiukšlių dėžę ir sustoju atsikvėpti. Per nugarą žliaugia prakaitas.

Prašau, mintyse tariu neaišku kam. Pati nežinau ir ko noriu prašyti. Galimybės išgelbėti Džulianą. Ar bent galimybės jį pamatyti. Tegul žino, jog atėjau jo gelbėti.

Tegul sužino, jog tuneliuose aš jį pamilau.

Prašau...

Vos įžengusi į koridorių suprantu neprašovusi. Už keliasdešimties žingsnių, prie vieno kabineto durų, stovi Tomas Fainemenas su apsauga, rankas susidėjęs ant krūtinės tyliai kalbasi su gydytoju ir trimis laborantėmis.

Bet kurią akimirką kuris nors jų gali grįžtelėti, pamatyti mane ir pasidomėti, ką čia veikiu.

Jie šneka pusbalsiu, iš taip toli negirdžiu, apie ką. Man nutirpsta širdis – jau pamanau, viskas, Džulianas negyvas.

Tada gydytojas – daktaras Hilebrendas? – dirsteli į laikrodį ir jau garsiau ištaria vienui vieną žodį. Tas žodis koridoriaus tyloje nuskamba garsiai lyg šūksnis.

– Laikas.

Grupelė ima skirstytis, man duotos kelios sekundės baigiasi, ir aš smunku pro artimiausias duris. Nedidelis kabinetas, laimė, tuščias.

Nežinau, ką daryti toliau, mane apima panika. Džulianas čia, šalia, bet visiškai nepasiekiamas. Su Tomu Fainemenu buvo mažiausiai trys apsaugininkai, aišku, kad viduje jų dar daugiau. Pro juos nepraeisiu.

Atsišlieju į duris ir bandau susikaupti. Stoviu mažyčiame prieškambarėlyje. Kitos durys tikriausiai veda į operacinę, kur daromos su deliria susijusios operacijos.

Kone visą prieškambarėlį užima popieriumi užtiestas stalas, ant jo sulankstyti vienkartiniai chalatai ir padėklas su chirurginiais instrumentais. Atsiduoda chloru. Kambarys lygiai toks, kokiame persirengiau prieš įvertinimą, tą dieną, kai viskas ir prasidėjo. Aname prieškambaryje buvo starto linija, šitame finišuoju nauju kūnu, naujame gyvenime. Man net susisuka galva, turiu užsimerkti. Kai atsimerkiu, toks jausmas, lyg stovėčiau tarp dviejų veidrodžių ir būčiau stumdoma iš praeities į dabartį ir atgal. Užplūsta prisiminimai: per Portlando šutrą einu į laboratorijas, danguje suka ratus kirai; pirmą kartą pamatau Aleksą, jis stovi žiūrovų galerijoje ir juokiasi...

Žiūrovų galerija – štai ko man reikia! Tada Aleksas stovėjo galerijoje, einančioje visu operacinės ilgiu. Jeigu šita laboratorija suprojektuota kaip Portlande, į operacinę galiu patekti iš septinto aukšto.

Atsargiai vėl išsėlinu į koridorių. Tomas Fainemenas nuėjęs, liko tik vienas apsaugininkas. Net pagalvoju, ar nesurizikuoti ir nepulti jo, – sunkus peilis kišenėje taip ir stumia veikti, – bet staiga vyriškis pasuka į mane galvą. Jo akys, bespalvės ir šaltos kaip akmenys, nubloškia mane it kumščio smūgis.

Kol jis nespėjo manęs užkalbinti ir įsižiūrėti į mano veidą, smunku už kampo ir išpuolu ant laiptų.

Septintas aukštas tamsesnis už kitus. Visiška tyla: negirdėt nei pokalbių už uždarų durų, nei tolygaus prietaisų pypsėjimo ar laborančių baltų batelių čiukšėjimo linoleumu. Tokia tyla ir ramybė, tarsi čia niekas niekada neužeitų. Dešinėje koridoriaus pusėje durų eilė. Širdis krūpteli pamačius, kad ant pirmųjų lentelė su užrašu: STEBĖJIMO GALERIJA, A LOŽĖ.

Toliau tipenu pirštų galais. Šiame aukšte tikrai nieko nėra, tačiau tyla mane baugina. Uždarytos durys dvelkia neaiškia grėsme, oras karštas ir sunkus it vatinė antklodė. Neapleidžia šiurpus jausmas, kad mane seka kažkieno akys, kad visos durys – tai burnos, galinčios bet kurią akimirką išsižioti ir riksmu mane išduoti.

Paskutinės durys koridoriuje su lentele STEBĖJIMO GALERIJA, D LOŽĖ. Prakaituotais delnais vos įstengiu pasukti rankeną. Paskutinę akimirką dėl visa ko dar išsitraukiu iš kišenės peilį, išvynioju iš ponios Fainemen marškinėlių. Susilenkusi neriu į galeriją iki skausmo gniauždama peilį.

Didžiulėje galerijoje tamsu ir tuščia. Ji L raidės formos, iš viršaus juosia dvi operacinės sienas. Nuo salės ją skiria stiklo pertvara, į ją atsuktos keturios aukštėjančios kėdžių eilės. Kvapas kaip kino teatre – atsiduoda drėgnais kėdžių apmušalais ir kramtomąja guma.

Susirietusi atsargiai lipu žemyn, laimė, šviesa galerijoje išjungta, o žema tinkuota sienelė, į kurią įstatyti sunkūs stiklai, mane užstoja nuo apačioje esančių žmonių žvilgsnių.

Bet neįsivaizduoju, ką toliau daryti.

Operacinėje plieskia šviesos. Viduryje stovi metalinis stalas, aplink jį zuja dvi laborantės, kažką tvarko. Tomas Fainemenas ir vyriškiai, su kuriais jis buvo koridoriuje, suėję į gretimą patalpą, kuri irgi atitverta stiklo siena. Nors jiems atneštos kėdės, visi stovi. Įdomu, ką Fainemenas dabar mąsto. Prisimenu, jog Džulianas turi ir motiną. Kaži kur ji?

Džuliano nematyti.

Šviesos blyksnis. Sprogimas, pamanau, manyje viskas susitraukia, noriu bėgti, tačiau kertėje staiga pastebiu žmogų su fotoaparatu ir žurnalisto ženkleliu, prisegtu prie kaklaraiščio. Jis fotografuoja pasirengimą egzekucijai; blykstės atspindžiai šokinėja sienomis ir metaliniais paviršiais.

Na, aišku, reikėjo susivokti, kad bus pakviesti žurnalistai. Jie turi viską užfiksuoti ir perduoti žinių tarnyboms, antraip ši mirties bausmė neturės jokios prasmės.

Siūbteli neapykantos banga, su ja atplūsta įniršis. Kad jie visi sudegtų!

Salės kertėje, kurią nuo manęs užstoja galerija, kažkas ima judėti. Matau, kaip Tomas Fainemenas ir kiti pasisuka ton pusėn. Džuliano tėvas nosine šluostosi kaktą – pirmas ženklas, kad jam nejauku. Fotografas irgi pasisuka. Du akinami blyksniai iš eilės.

Ir tada į operacinę įžengia Džulianas. Eina nevedamas, nors iš šonų lydi du reguliuotojai. Iš paskos pasirodo vyriškis juodu kostiumu ir aukšta balta dvasininko apykakle. Prieš save jis laiko auksu įrištą „Ssilvos knygą“ – lyg talismaną, turintį apginti nuo šio pasaulio purvo ir siaubo.

Neapykanta smaugia kaklą kaip virvė.

Džuliano rankos surakintos priekyje antrankiais, jis vilki tamsiai mėlyna striuke, džinsai tvarkingai išlyginti. Įdomu, jo toks pasirinkimas, o gal buvo priverstas taip apsirengti savo mirties bausmės proga? Žiūriu jam į nugarą mintimis prašydama atsigręžti ir pažvelgti aukštyn. Jis turi žinoti, kad aš čia. Turi žinoti, kad nėra vienas. Negalvodama braukiu delnu per stiklą. Norisi jį sudaužyti, nušokti žemyn ir atimt iš jų Džulianą. Bet nieko neišeitų. Nubėgčiau kelis žingsnius, o paskui būtų dviguba egzekucija.

Bet šito aš nebijau. Man jau nieko neliko, grįžti neturiu pas ką.

Reguliuotojai sustoja prie stalo. Balsai garsėja. Džulianas sako:

– Aš nesutinku gultis.

Iš tokio aukščio ir per stiklą žodžius vos suprantu, bet nuo jo balso man norisi rėkti. Visas kūnas pulsuoja troškimu ką nors daryti, bet stoviu kaip suakmenėjusi.

Vienas reguliuotojų priėjęs nuima jam antrankius. Džulianas pasisuka, ir aš matau jo veidą. Raukydamasis jis sukioja nutirpusius riešus. Reguliuotojas nelaukdamas dešinę jo ranką prirakina prie stalo kojos ir stumteli Džulianą, tas priverstas atsisėsti. Nė karto nežvilgteli į tėvą.

Kambario kampe gydytojas plaunasi rankas. Vanduo baisiai garsiai teška į metalą. Salėje tyla. Neįmanoma patikėti, kad mirties bausmė būtų įvykdyta čia, tokioje tyloje ir taip plieskiant šviesai. Gydytojas nusišluosto rankas, užsimauna chirurgines pirštines.

Dvasininkas žengia žingsnį į priekį ir pradeda skaityti. Per stiklą jo balsas skamba dusliai ir monotoniškai.

– „Izaokas užaugo, tapo seno tėvo pasididžiavimu ir tobulu jo valios įsikūnijimu...“

Jis skaito Abraomo knygą. Aišku, ką gi daugiau... Joje Viešpats įsako Abraomui nužudyti vienatinį sūnų Izaoką, nes tas užsikrėtė deliria. Ir Abraomas nužudo. Užkopia su sūnumi į kalną ir ten suvaro jam į krūtinę peilį. Galbūt pats ponas Fainemenas liepė paskaityti šitą ištrauką. Juk Abraomo knyga mus moko klusnumo Dievui, saugumo siekiui ir gamtos nustatytai tvarkai.

– „Pamatęs, jog Izaokas susitepęs, Abraomas ėmė melsti Dievą, kad parodytų kelią...“

Aš vos susilaikau nešūktelėjusi Džulianui: „Pažiūrėk į mane!“

Gydytojas žengia prie jo su dviem laborantėmis. Jo rankoje švirkštas. Jis spragteli pirštu švirkšto šoną, laborantė atraitoja Džulianui rankovę.

Tą akimirką iš apačios mane pasiekia kažkoks triukšmas. Jis ribuliais nuvilnija per salę. Džulianas staigiai kilsteli galvą, gydytojas pasitraukia nuo jo ir padeda švirkštą ant padėklėlio laborantės rankoje. Tomas Fainemenas susiraukęs pasilenkia ir kažką sako apsaugininkui, bet į salę įlekia dar viena laborantė. Ką ji kalba, nesuprantu. Ant veido chirurginė kaukė, chalatas keliais dydžiais per platus, bet suprantu, jog moteris, nes ant nugaros maskatuoja kasa. Ji susijaudinusi gestikuliuoja.

Kažkas pairo.

Prisispaudusi prie stiklo bandau išgirsti, ką ji šneka. Galvoje sukasi kažkokia mintis, bet negaliu jos sugauti. Toji laborantė kažkuo pažįstama – rankų mostais, kaip energingai ji rodo gydytojui į duris. Purtydamas galvą, jis nusimauna pirštines, susuka ir įsikiša į kišenę. Prieš išeidamas į koridorių kažką šūkteli, ir viena laborantė išseka paskui jį.

Tomas Fainemenas klebina duris į operacinę. Džulianas išbalo, net iš čia matau, kaip jį išpylė prakaitas. Aukštesniu nei visada balsu jis klausia:

– Kas čia darosi? Ar kas gali pasakyti?

Laborantė su kasa pripuolusi atrakina Fainemenui duris. Kai jis, raudonas iš pykčio, įsiveržia į operacinę, ji įkiša ranką į kišenę.

Ir kai galvoje pagaliau viskas susideda, – kasa, rankos, Juodė, – kažkas pokšteli. Tomas Fainemenas išsižioja, susverdi atbulas ir griūna aukštielninkas. Ant baltos marškinių krūtinės išsiskleidžia raudona kraujo gėlė.

Akimirką viskas sustingsta lyg sustabdytas kadras: Tomas Fainemenas, tysantis ant grindų kaip skudurinė lėlė; išbalęs Džulianas; žurnalistas, pridėjęs prie akies fotoaparatą; dvasininkas kampe; reguliuotojai šalia Džuliano, dar neišsitraukę ginklų; ir Juodė su pistoletu rankoje.

Blyksnis.

Ima klykti tikroji laborantė. Prasideda suirutė. Salėje aidi šūviai. Reguliuotojai šaukia:

– Gultis! Visi ant grindų!

Šūvis. Kulka cvakteli į storą stiklą man virš galvos, nuo skylutės pasklinda sutrūkusio stiklo voratinklis. Man to tereikia. Griebiu kėdę, užsimoju ir iš visų jėgų paleidžiu į stiklinę pertvarą. Tikiuosi, Džulianas suspės pasilenkti.

Trenksmas baisus, paskui vėl stojusioje tyloje tik girdėti, kaip pasipila aštrių stiklo šukių krioklys. Aš liuokteliu per betono sienelę ir nušoku ant grindų apačioje. Paslydusi per šukes griūvu ant rankos, ir ji iškart nusidažo krauju.

Pajuda Juodė. Išsisukusi nuo reguliuotojo pistoleto rankena vožia jam per kelį. Reguliuotojas susilenkia, ji spiria jam į užpakalį, ir jis galva trenkiasi į metalinį kriauklės kraštą. Juodė žaibiškai atsisuka į duris, už kurių likę Fainemeno apsaugininkai, ir į rakto skylutę įkiša siaurą metalinį skalpelį. Užraktas užblokuotas. Kad būtų tikriau, Juodė dar užremia duris sunkiu metaliniu vežimėliu. Apsaugininkai rėkaudami iš visų jėgų daužo duris, nuo vežimėlio laksto instrumentai, tačiau durys nepasiduoda. Bent kol kas.

Aš gal už dešimties žingsnių nuo Džuliano. Šūksniai, šūviai, o dar ima staugti pavojaus sirena. Pripuolu prie jo, stvarstau už rankų, pečių – paprasčiausiai noriu pajusti jį, įsitikinti, kad gyvas.

– Lena!

Džulianas tampo ranką bandydamas atsikratyti antrankio, kuris jį laiko prirakinęs prie operacinio stalo kojos. Žiūri į mane spindinčiomis dangaus mėlynumo akimis.

– Kaip tu...

– Nėra laiko, – sakau. – Pasilenk.

Lekiu prie reguliuotojo, kuris tebetyso šalia kriauklės. Neaiškiai girdžiu riksmus ir duslius šūvius. Juodė be atvangos sukiojasi, nardo švaistydamasi smūgiais, iš tolo atrodo, lyg šoktų. Žurnalistas išnykęs, matyt, paspruko.

Reguliuotojas dar neatgavęs sąmonės. Priklaupusi šalia nupjaunu diržą, griebiu raktus ir dumiu atgal prie stalo. Dešinys delnas pasruvęs krauju, bet skausmo beveik nejaučiu. Raktą pataikau tik iš antro karto. Kai pagaliau Džulianą išvaduoju, jis stveria mane į glėbį.

– Atėjai, – ištaria.

– Negalėjau neateiti.

Šalia išdygsta Juodė.

– Maunam, – liepia.

Nepraėjo nė minutės, o Tomas Fainemenas guli negyvas, operacinėje sąmyšis, bet mes pagaliau laisvi.

Įbėgę į prieškambarį už nugarų išgirstame dūžtant stiklą, žvangant metalą ir garsiai rėkaujant – aišku, kad apsaugininkai ištrūko. Smunkame į koridorių, bet jame jau aidi sirena, o laiptuose trepsi daugybė kojų.

Juodė kresteli galva rodydama į duris su užrašu: IŠĖJIMAS ANT STOGO. TIK EVAKUACIJOS ATVEJU. Tylėdami šokame pro duris ir metaliniais laiptais vienas paskui kitą nudundame žemyn. Juodė išsineria iš savo milžiniško chalato, nusitraukia chirurginę kaukę ir viską sukiša į šiukšliadėžę po laiptais. Įdomu, kur ji juos gavo, bet suprantu prisiminusi moteriškę galingu biustu iš ligoninės laukiamojo.

– Čionai, – striukai meta Juodė.

Kai ji pasuka galvą, pastebiu, kad skruostas ir kaklas subraižyti, matyt, kliudė stiklo šukelės.

Mes atsiduriame kiemelyje su surūdijusiais sodo baldais ant šiurkščios rudos žolės. Jis aptvertas žema vieline tvora, Juodė lengvai ją perlipa. Man tai sunkiau padaryti, todėl Džulianas iš užpakalio kilsteli. Perpjauta ranka tvinksi, o viela slidi, nes vėl įsilijo.

Kitapus tvoros dar vienas kiemelis, beveik pirmojo kopija, ir dar vienas rusvas pastatas. Juodė įbėga pro duris, paspirtas plytgaliu, kad neužsitrenktų, ir skubame tamsiu koridoriumi. Abipus uždarytos durys su auksinės spalvos lentelėmis. Jau išsigąstu, ar tik nebūsime vėl pakliuvę į laboratorijas, bet galų gale prieiname didelį vestibiulį, irgi tamsų. Vestibiulis papuoštas dirbtinių augalų vazonais, ant sienų rodyklės rodo kelią pas ESKVAIRĄ EDVARDĄ VU ir NIUJORKO AIŠKIAREGIŲ ASOCIACIJĄ. Per sukamąsias stiklines duris matome blausų gatvės vaizdą: pro šalį skubančius su skėčiais ir besistumdančius žmones.

Juodė drožia tiesiai prie tų durų, tik dar pagriebia kuprinę, turbūt iš anksto užkištą už vieno vazono. Atsisukusi Džulianui ir man pamėtėja po skėtį, pati užsivelka geltoną lietpaltį ir užsismaukia gobtuvą, kad nebūtų matyti suraižyto veido.

Tada išeiname į gatvę ir susiliejame su beveide minia, judančių kūnų mase. Dar niekada Manhatanas manęs taip nedžiugino savo apetitais ir mastais – jis mus praryja, mes tampame niekuo, bet kuo: tiesiog eina moteris geltonu lietpalčiu, nedidukė mergaitė raudona striukele ir vaikinas, prisidengęs didžiuliu skėčiu.

Einame Aštuntąja aveniu, paskui pasukame kairėn, į Dvidešimt ketvirtąją gatvę. Bet mes atsiskyrėme nuo minios, aplink tuščia, namų langai užtraukti, langinės uždarytos dėl lietaus. Už plonyčių užuolaidų virš mūsų galvų blausiai dega žiburiai – kambariai atsuko nugaras gatvei. Mes einame vieni per šitą pilką šlapią pasaulį, niekas mūsų nepastebi, niekas neseka. Nutekamaisiais grioveliais su vandens srautais plaukia šiukšlės, laikraščių skiautės ir nuorūkos. Džuliano ranką aš paleidau, bet jis žengia šalia taikydamasis prie mano žingsnio, tad mes beveik liečiamės pečiais.

Prieiname automobilių aikštelę, ji tuščia, tik stovi man jau pažįstamas baltas furgonėlis su PPVS logotipu. Vėl prisimenu mamą, bet dabar nėra laiko klausinėti apie ją. Juodė atidaro dvivėres dureles furgonėlio užpakalyje ir nusismaukia gobtuvą.

– Lipkit, – liepia.

Džulianas dvejoja. Matau, kaip jo akys slysta žodžiais – NIUJORKO PATAISOS, PERAUKLĖJIMO IR VALYMO SKYRIUS.

– Viskas gerai, – sakau ir įlipusi turkiškai atsisėdu ant purvinų grindų.

Džulianas įsiropščia iš paskos. Juodė patenkinta linkteli ir užtrenkia dureles. Girdžiu, kaip ji atsisėda į kabiną keleivio pusėje. Ir vėl tylu, tik į ploną skardinį furgono stogą barbena lietus. Šio garso ritmu man ima drebėti visas kūnas. Sušalau.

– Kas... – nori klausti Džulianas, bet aš pridedu prie lūpų pirštą, ir jis nutyla.

Mums tebegresia pavojus. Tol nenusiraminsiu, kol neišvažiuosime iš miesto. Striukelės skvernu nusišluostau kraują, tada juo prispaudžiu žaizdą.

Lauke girdėti žingsniai, atsidaro vairuotojo durelės, žemas Smigio balsas klausia:

– Paėmei juos?

Juodė atkerta:

– Argi kitaip čia būčiau?

– Tau bėga kraujas.

– Tik įbrėžimai.

– Tai važiuojam.

Furgonėlio variklis suūžia, man norisi šaukti iš džiaugsmo. Juodė su Smigiu grįžta į senas vėžes – šneka vis apsižodžiuodami, kaip visada darė ir darys. Jie atvažiavo manęs, ir dabar keliausime į šiaurę. Ir vėl esame toje pačioje barikadų pusėje. Grįšime į Tyrus, ir aš vėl pamatysiu Medžioklį, Sarą ir Lai.

Mes užsisklęsime savyje, kaip papartis suskliaudžia lapus šalnoms užėjus. Paliksime Pasipriešinimą su jo ginklais ir planais, maitėdas – jų tuneliuose, ABD – su savo gydymu, o visą pasaulį – su savo ligomis ir aklumu. Tegul sau virsta griuvėsiais. Mes būsime saugūs miško glėbyje, susisuksime ten lizdus kaip paukščiai.

Ir aš turiu Džulianą. Aš jį suradau, jis keliauja su manimi. Prieblandoje tylėdama sugraibau jo rankas. Mūsų pirštai susipina, ir, nors jis nekalba, jaučiu, kaip tarp mūsų pulsuoja šiluma ir energija, kaip vyksta nebylus pokalbis. Ačiū, sako jis, ir aš jam tariu: Aš tokia laiminga, tokia laiminga, negalėjau leisti, kad tu mirtum.

Tikiuosi, jis mane girdi.

Nemiegojau visą parą, todėl, nors mašina krato ir stogą kapoja lietus, vienu tarpu užmiegu. Pabundu Džuliano tyliai pašaukta vardu. Mano galva guli jam ant kelių. Staigiai atsisėdu, susigėdusi trinu akis.

– Mes sustojome, – sako jis, nors ir taip aišku. Lietus jau vos teškena. Trinkteli furgono durelės, Smigis su Juode garsiai šūkauja. Aišku, kad sėkmingai pervažiavome sieną.

Atsiveria durelės, ir štai išsišiepusi Juodė, už jos Smigis, susidėjęs rankas, labai patenkintas savimi. Iš sutrūkinėjusio aikštelės asfalto atpažįstu ano sandėlio aplinką, Smigiui už nugaros pamatau mažąją pašiūrę.

Juodė paduoda man ranką, padeda išlipti. Pavojaus nebėra, ji šypsosi linksmai ir nerūpestingai.

– O kur stebuklingas žodis? – sako, vos mano kojos atsistoja ant asfalto.

– Kaip tu mane radai?

Žinau, ji nori, kad padėkočiau. Bet nedėkoju. Ir neprivalau. Ji spusteli man ranką, ir aš matau: ji supranta, kokia esu dėkinga.

– Tu galėjai būti tik vienoje vietoje, – atsako ji, žvilgtelėdama į Džulianą man už nugaros, tada į mane.

Suvokiu, jog šitaip ji su manim susitaiko ir pripažįsta buvusi neteisi.

Džulianas dairosi išplėtęs akis, išsižiojęs. Jo plaukai tebėra šlapi, galiukai užsirietę.

– Nebijok, – raminu jį.

Ir paimu už rankos. Vėl užplūsta džiaugsmas. Čia niekas nedraudžia laikytis už rankų, glaustis vienam prie kito, kad būtų šilčiau, o naktį miegoti susispaudus.

– Einam! – ragina Smigis ir net pasišokinėdamas skuba į sandėlį. – Kraunamės ir keliaujam. Ir taip jau praradom dieną. Medžioklis su kitais laukia Konektikute.

Juodė pasitaiso ant nugaros kuprinę, mirkteli.

– Pati žinai, Medžioklio geriau nepykdyti, – sako. – Taigi pasiskubinkime.

Jaučiu, kad Džulianas sutrikęs. Mūsų nevaržomas tarškėjimas, keistos pravardės, aplinkui miškas, o ne prižiūrimi, nugenėti miesto medžiai – viso to jam per daug. Bet aš jį pripratinsiu, ir jis viską pamėgs. Galvoje praplaukia ramūs, jaukūs žodžiai: mokysis ir pamėgs, ir pamėgs mokytis. Dabar viskam užteks laiko.

– Palauk! – šūkteliu ir pasileidžiu paskui Juodę. Kad Džulianas negirdėtų, tyliai klausiu: – Tu... tu žinojai? – Nors nubėgau gal dvidešimt žingsnių, jau uždusau. – Žinojai apie mano mamą?

– Tavo mamą? – suglumsta Juodė.

– Tyliau...

Kažkodėl nenoriu, kad Džulianas nugirstų: tai per daug svarbu, per daug slaptinga, per daug netikėta.

Juodė purto galvą.

– Moteris, kuri mane išsivežė iš Prieglobsčio, – aiškinu nepaisydama Juodės nuostabos. – Jai ant kaklo tatuiruotė, skaičius – penki devyni devyni šeši. Tai mano mamos numeris Kriptose. Toji moteris – mano mama.

Juodė tiesia ranką lyg norėdama mane paliesti, bet apsigalvoja.

– Atleisk, Lena, nežinojau, – neįprastai švelniai taria ji.

– Turiu su ja pasikalbėti prieš išvykstant. Man reikia... reikia jai kai ką pasakyti.

Iš tikrųjų noriu tik paklausti vieno dalyko, vien pagalvojus apie tai ima plakti širdis. Kodėl, kodėl, kodėl? Kodėl leidaisi, kad jie tave išvežtų? Kodėl leidai man tikėti, jog esi mirusi? Kodėl pabėgusi manęs nepasiėmei? Kodėl manęs nebemyli?

Vos įsileidi žodį „meilė“, jis išsikeroja tavyje, prasiskverbia į slapčiausias ir tamsiausias tavo kerteles, su juo apninka klausimai, baimės, jau niekada neduosiantys ramybės. Dėl šito ABD veikėjai tikrai nemeluoja.

Juodė susiraukia.

– Jos nebėra, Lena.

Man išdžiūva burna.

– Ką čia kalbi?

Juodė gūžteli.

– Išėjo šį rytą kartu su kitais. Jų lygis aukštesnis negu mano. Nežinau, kur jie pasuko. Neturiu teisės klausti.

– Vadinasi, ji priklauso Pasipriešinimui? – klausiu, nors ir taip akivaizdu.

Juodė linkteli.

– Viena vadovų, – sako ji tokiu balsu, lyg man nuo šitos žinios palengvėtų, ir skėsteli rankomis. – Daugiau nieko nežinau.

Nusisukusi kramtau lūpą. Pietuose debesys sklaidosi, jų properšose jau mėlynuoja dangaus lopai.

– Kone visą gyvenimą laikiau ją mirusia.

Nežinau, kam tai sakau, kas nuo to pasikeis.

Ir tada Juodė paliečia man alkūnę.

– Šiąnakt kažkas atvyko iš Portlando. Bėglys. Pabėgo iš Kriptų po teroro akto. Nelabai kalbus, net vardo nepasisakė. Nežinau, kas ten jam padaryta, bet... – Juodė patyli. – Na, bet vis tiek gali ką nors žinoti apie tavo mamą. Bent apie tą laiką, kai ji ten kalėjo.

– Gerai, – murmteliu.

Nusivylimas prislegia kaip akmens plokštė, atbukina jausmus. Neketinu Juodei pasakoti, kad mama visą laiką kalėjo vienutėje, be to, man ne taip jau rūpi, kokia ji buvo tada. Noriu žinoti, kokia dabar.

– Labai gaila, – taria Juodė, ir matau, jog ji kalba nuoširdžiai. – Tačiau dabar žinai, kad ji tikrai laisva, ar ne? Laisva, jai niekas negresia. – Juodė santūriai šypteli. – Kaip ir tau.

– O taip.

Ji teisi. Akmeninė nusivylimo plokštė įskyla. Esame saugūs ir laisvi – aš, Juodė, Smigis, mama. Viskas susitvarkys.

– Pažiūrėsiu, gal Smigiui reikia padėti, – įprastu, kasdienišku tonu taria Juodė. – Šįvakar išeisime.

Aš linksiu. Nepaisant visko, kas nutiko, gera kalbėtis su Juode ir matyti ją nusiteikusią tolimam žygiui. Taip ir turi būti. Juodė įeina į sandėlį. Aš lieku stovėti. Užsimerkusi traukiu šaltą orą, kvepiantį šlapia žeme ir įmirkusia žieve, lietumi ir atsinaujinimu. Mums viskas bus gerai. Ir galų gale vis tiek rasiu savo mamą.

– Lena? – tyliai pašaukia Džulianas.

Atsisuku. Jis stovi šalia furgono, lyg bijodamas žengti pirmą žingsnį į naująjį pasaulį.

– Viskas gerai?

Aplinkui stūkso tamsi medžių siena, vėjas dangumi gena debesis, o jis čia... Mane vėl užlieja džiaugsmas. Aš pribėgu ir puolu ant kaklo vos jo nepargriaudama.

– Taip, – sakau, – gerai. Viskas gerai. – Nusijuokiu. – Dabar jau viskas bus gerai.

– Tu mane išgelbėjai, – šnibžda Džulianas.

Jaučiu jo lūpas ant kaktos, ir nuo šio prisilietimo visu kūnu pasklinda šiluma.

– Negalėjau patikėti... nemaniau, kad ateisi.

– Negalėjau neateiti.

Atsilošiu, kad matyčiau jo akis, bet iš glėbio nepaleidžiu. Jis apkabina mane. Nors Tyruose esu jau senokai, vis dar negaliu apsiprasti su stebuklu, kad galima šitaip stovėti su žmogumi. Niekas negali uždrausti, negali mūsų sustabdyti. Mes pasirinkome vienas kitą, ir visas pasaulis gali eiti skradžiai.

Džulianas nubraukia man nuo akies plaukų sruogą.

– Ką toliau darysime? – klausia.

– Viską, ko tik panorėsime, – atsakau pasirengusi džiaugsmo sparnais pakilti į patį dangų.

– Viską?

Šypsena nušviečia jo veidą.

– Taip, viską.

Mudu žengtelime kaip susitarę ir susiliečiame lūpomis. Iš pradžių jis nerangiai baksi nosimi man į lūpas, paskui susiduriame smakrais. Bet jis šypsosi – skubėti nėra kur, ieškome bendro ritmo. Aš lengvai glusteliu lūpomis prie jo lūpų, liežuviu paliečiu liežuvį. Jis sukiša pirštus man į plaukus. Jo oda kvepia gaivumu ir mišku, muilo kvapas sumišęs su pušų spyglių. Bučiuojamės lėtai ir švelniai, nes dabar turime visą pasaulio laiką; turime ir laiko, ir vietą, kur galime nevaržomi pažinti vienas kitą ir bučiuotis iki soties. Gyvenimas vėl prasideda.

Džulianas atšlijęs žiūri į mane. Pirštu kilsteli man smakrą.

– Atrodo... atrodo, jau mane užkrėtei, – taria šiek tiek uždusęs. – Deliria.

– Meile, – sakau ir tvirčiau apkabinu jo liemenį. – Pakartok.

Džulianas abejoja gal sekundę.

– Meile, – kartoja su šypsena. – Regis, man patiks.

– Tikrai patiks. Patikėk.

Aš pasistiebiu, ir Džulianas bučiuoja man nosies galiuką, tada jo lūpos nuslysta per skruostus, pakutena ausį, apiberia bučiniais kaktą.

– Pažadėk, kad niekada nesiskirsime. – Jo akys ir vėl skaisčiai mėlynos kaip idealiai tyro ežero vanduo. Galėtum jomis plaukti, kol paskęstum. – Būsime tik tu ir aš.

– Pažadu.

Už mūsų girgždėdamos atsidaro durys, grįžteliu tikėdamasi išvysti Juodę, ir kažkieno balsas perskrodžia orą:

– Netikėk ja.

Pasaulis aplinkui susiveria, akimirką mane užlieja juoda tamsa.

Aš krintu į prarają. Ausyse ūžia. Mane traukia tunelio gelmė, chaosas. Galva tuoj sprogs.

Jis pasikeitęs. Daug liesesnis, veidą nuo antakio iki žandikaulio kerta randas. Ant kaklo už kairės ausies randelį, kuris mane taip ilgai kvailino ir vertė tikėti, jog jam padaryta procedūra, juosia ištatuiruoti smulkūs skaičiukai. Jo akys, kadaise tokios geros, sirupo spalvos, dabar neįžvelgiamos, akmeninės.

Tik plaukai tokie patys, kaip liepsnojančių rudenio lapų vainikas.

Negali būti. Užsimerkiu, vėl atsimerkiu. Priešais stovi vaikinas iš mano sapnų, iš mano buvusio gyvenimo. Prisikėlęs iš mirusiųjų.

Aleksas.

Content

Оливер Лорен Pandemonium