Оливер Лорен

Requiem

Lauren Oliver

REQUIEM

Knygos „Delirium. Meilės karštinė“

ir „Pandemonium“ tęsinys

Romanas

Iš anglų kalbos vertė

Zita Marienė

Versta iš: Lauren Oliver

REQUIEM

Harper, an Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2013

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys.

Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės

vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė.

Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis

yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 9786090109892

Copyright © 2013 by Laura Schechter

Cover photograph © 2013 by Michael Frost

Cover design by Erin Fitzsimmons

© Vertimas į lietuvių kalbą, Zita Marienė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Zita Marienė

Redaktorė Bronė Balčienė

Viršelio nuotraukos autorius Michael Frost

Viršelio dizaino autorius Erin Fitzsimmons

Viršelį lietuviškam leidimui pritaikė Deimantė Rybakovienė

E. knygą maketavo Jurga Morkūnienė

Maiklui, nugriovusiam sienas

Lena

Aš vėl sapnuoju Portlandą.

Nuo tos dienos, kai Aleksas grįžo, – prisikėlęs, tačiau

pasikeitęs, šiurpus lyg pabaisa iš vaikystėje girdėtų pasakų apie vaiduoklius, kuriomis vieni kitus gąsdindavome, – praeitis pamažu grįžta. Man užsimiršus skverbiasi pro tikrovės plyšius, siekia manęs godžiais savo pirštais.

Visus tuos metus buvau dėl to perspėjama: dėl krūtinę prislėgsiančio sunkumo, dėl košmarų, kurie persekios net nemiegant.

Aš tave įspėjau, galvoje sako man teta Kerolė.

Mes tau sakėme, taria Reičelė.

Verčiau būtum pasilikusi. Tai Hanos balsas, per tirštus prisiminimų sluoksnius ataidintis iš laiko tolumos, tiesiantis man besvorę ranką, bet aš vis tiek juose skęstu.

Iš Niujorko į šiaurę patraukė apie dvidešimt mūsiškių: Juodė, Smigis, Džulianas ir aš, taip pat Deinė, Gordas ir Lydys, be to, gal penkiolika kitų, kurie mielai niekur nesikiša ir daro kaip liepiami.

Ir Aleksas. Tačiau ne anas, ne mano Aleksas, o svetimas žmogus, kuris niekada nesišypso, nesijuokia ir beveik nekalba.

Kiti, sandėlį prie Vait Pleinso miestelio naudoję kaip prieglobą, išsibarstė kas į pietus, kas į vakarus. Šiuo metu sandėlis tikriausiai nusiaubtas ir apleistas. Po Džuliano išgelbėjimo ten jau nesaugu. Džulianas Fainemenas – svarbus simbolis. Jį vaikysis zombiai. Jie norės šitą simbolį pakarti, kad kitiems būtų pamoka.

Turime būti itin atsargūs.

Medžioklis, Gervas, Lai ir dar keli iš sodybos netoli Ročesterio mūsų laukia šiek tiek į pietus nuo Pekipsio. Tam atstumui įveikti mums prireikia kone trijų dienų, nes esame priversti plačiu lanku apeiti keliolika Legaliųjų miestų.

Ir štai kelio galas: miškas tiesiog užsibaigia priešais milžinišką betono plotą, visą išraižytą plačių plyšių; dar galima įžiūrėti vos vos baltuojant automobilių statymo ribas. Aikštelėje tebestovi nemažai mašinų, surūdijusių, be padangų, nuplėštomis metalinėmis dalimis. Jos atrodo mažytės ir truputį juokingos, lyg vaiko pamesti senamadiški žaislai.

Senoji automobilių aikštelė srūva į visas puses lyg pilkas vanduo ir pagaliau atsimuša į platų plieno ir stiklo bloką – seną prekybos centrą. Paukščių apdergta iškaba pasvirusiomis raidėmis skelbia: EMPIRE STATE PLAZA MALL.

Susitikimas džiugus. Smigis, Juodė ir aš pasileidžiame bėgte. Gervas su Medžiokliu irgi bėga. Susitinkame aikštės vidury. Kvatodama puolu Medžiokliui ant kaklo, jis mane stveria į glėbį ir iškelia. Visi šūkauja ir kalba vienas per kitą.

Pagaliau Medžioklis mane pastato, aš apkabinu jį viena ranka tarsi bijodama, kad nedingtų. Kita ranka griebiu Gervą, spaudžiantį ranką Smigiui, ir galų gale šokinėdami ir klykaudami visi sulimpam į krūvą. Skaisčiai šviečia saulė.

– Nagi, nagi... – Mes pasileidžiame ir atsisukę pamatom ateinant Lai. Jos antakiai pakelti iš nuostabos. Užsiauginusi plaukus, pasileidusi ant pečių. – Tik pažiūrėkit, kokie svečiai!

Seniai bebuvau tokia laiminga.

Per tuos kelis mėnesius Medžioklis ir Gervas labai pasikeitė. Keista, bet Gervas priaugęs svorio. Medžioklio akių kertelėse susimetusios smulkios raukšlelės, nors šypsena tokia pat berniukiška.

– Kaip Sara? – tariu. – Ji čia?

– Sara pasiliko Merilande, – paaiškina Medžioklis. – Sodyboje trisdešimt žmonių, ir jai nereikės niekur kraustytis. Pasipriešinimas bando susisiekti su jos seserimi.

– O kaip Tėvukas ir kiti? – klausiu dusdama iš susijaudinimo.

Gervas susižvelgia su Medžiokliu.

– Tėvukas neištempė, – atsako Medžioklis. – Palaidojome už Baltimorės.

Juodė grįžtelėjusi nusispjauna.

– Kiti sveiki, – skubiai priduria Gervas. Jis paliečia mano netikrą procedūros randelį, kurį pats ir padėjo padaryti, kad būčiau priimta į Pasipriešinimą. – Gražiai atrodo, – mirktelėjęs pagiria.

Nutariame čia nakvoti. Netoli senojo prekybcentrio randame švaraus vandens, o namų ir biurų griuvėsiuose – šiokių tokių naudingų dalykų: keletą skardinių maisto, surūdijusių įrankių, netgi šautuvą, kurį Medžioklis rado gulintį tarp nušauto elnio kanopų, po nukritusio tinko luitais. Tokia Henlė iš mūsų grupės, nedidukė tyki moteris ilga žilstelėjusių plaukų kasa, turi karščio. Taigi galės pailsėti.

Vakare kyla ginčas, kur keliauti toliau.

– Galėtume skirtis, – sako Juodė, tupėdama prie duobutės, kurioje kūrenasi laužas. Apdegusiu lazdos galu ji pamaišo ugnį.

– Kuo didesnė grupė, tuo saugiau, – ginčijasi Smigis.

Jis nusivilkęs kailinius, likęs tik su marškinėliais, tad matyti išsišovę rankų raumenys. Pamažu dienos eina šiltyn, miškai atgyja. Jaučiame, kaip bunda pavasaris, – tarsi imtų krutėti žvėris, savo guolyje šnopuojantis karštu kvapu.

Bet šiuo metu šalta, saulė žemai, Tyrus užklojo ilgi violetiniai šešėliai. Naktys tebėra žvarbios.

– Lena, – prabyla Juodė. Aš krūpteliu. Spoksojau į ugnį, besiraitančią apie pušų spyglius, šakaliukus ir sudžiūvusius lapus. – Eik pažiūrėti, kaip sekasi statyti palapines. Tuoj sutems.

Juodė užkūrė lauželį negilioje lomoje, kuria kadaise turbūt tekėjo upelis, taigi vis šiokia tokia užuovėja. Ji nenorėjo, kad stovyklavietė būtų per arti prekybos centro ir jo aikštelės. Centro pastatas stūkso virš medžių – susilanksčiusio juodo metalo griaučiai tuščiomis akiduobėmis, sakytum kosmoso ateivių laivas, nukritęs ant žemės.

Lomos viršuje driekiasi kiemai. Džulianas padeda statyti palapines. Jis nusigręžęs nuo manęs. Irgi tik su marškinėliais. Trys dienos Tyruose jį labai pakeitė. Plaukai susivėlę, už kairės ausies užsikabinęs medžio lapas. Atrodo liesesnis, nors dar nebuvo kada sublogti. Tai todėl, kad visą laiką ore, kad vilki griuvėsiuose surankiotais per dideliais drabužiais, o aplinkui laukinė gamta, nuolat primenanti, koks trapus mūsų gyvenimas.

Jis riša prie medžio virvę, įtempia. Mūsų palapinės senos, nežinia kiek kartų lopytos. Pačios nestovi. Jas reikia paramstyti ir ištempti tarp medžių, kaip bures vėjuje.

Šalia stoviniuoja Gordas, pritariamai žiūri į Džulianą.

– Gal padėti? – klausiu sustojusi už kelių žingsnių.

Džulianas su Gordu atsisuka.

– Lena!

Džulianas nušvinta, bet supratęs, jog arčiau neprieisiu, vėl apsiniaukia. Atsivedžiau jį į šitą svetimą vietą, o dabar nieko negaliu jam duoti.

– Susitvarkysime, – sako Gordas. Jo plaukai raudoni. Ne vyresnis už Smigį, bet užsiauginęs barzdą iki pusės krūtinės. – Jau baigiam.

Džulianas atsitiesia, nusišluosto delnus į džinsų užpakalį. Neryžtingai lipa žemyn, prie manęs, užsikiša už ausies plaukų sruogą.

– Šalta, – taria sustojęs atokiau. – Ko nebūni prie laužo?

– Nesušalsiu, – murmteliu, bet rankas susikišu į striukės rankoves. Šaltis lindi manyje. Kas iš to, kad sėdėsiu prie ugnies? – Palapinės normalios.

– Ačiū, atrodo, jau išmokau.

Jo šypsena akių nepasiekia.

Trys dienos, trys nesmagių pašnekesių ir tylėjimo dienos. Žinau, jis nesuvokia, kas pasikeitė, ir klausia save, ar galima viską vėl atkeisti. Suprantu, jog jį skaudinu. Yra klausimų, kurių jis prisiverčia neklausti, ir dalykų, kurių stengiasi neištarti.

Džulianas man duoda laiko. Jis kantrus ir švelnus.

– Vakaro žaroj tu tokia graži.

– Gal apžlibai?

Norėjau pajuokauti, bet frazė nuskamba šiurkščiai.

Džulianas susiraukęs purto galvą, nusigręžia. Plaukuose už ausies tebestirkso ryškiai geltonas lapas. Tą valandėlę beprotiškai noriu jį nuimti, pirštais perbraukti per plaukus ir kartu pasijuokti. Pasakyti: Štai kokie Tyrai. Ar bent įsivaizdavai? Jis suners savo pirštus su mano, spustelės ir paklaus: Ką be tavęs daryčiau?

Bet aš neįstengiu pasijudinti.

– Tavo plaukuose lapas.

– Kas?

Džulianas krūpteli lyg pažadintas iš sapno.

– Lapas. Plaukuose.

Džulianas nekantriai brūkšteli per plaukus.

– Lena, aš...

Pokšt!

Nuo šūvio abu pašokame. Iš medžio už Džuliano nugaros pakyla paukščių būrys, staiga užtemdydamas dangų, ir pažyra pavienėmis dėmėmis. Kažkas keikteli:

– Velnias!

Iš už medžių išlenda Deinė ir Aleksas. Abu su šautuvais per petį. Gordas atsitiesia.

– Elnias? – paklausia. Tuoj visai sutems. Alekso plaukai atrodo beveik juodi.

– Per didelis, kad būtų elnias, – atsako Deinė, stambi plačiapetė moteriškė aukšta lygia kakta ir įkypomis akimis. Ji man primena Mijako, kuri mirė žiemą, prieš mums pasitraukiant į pietus. Mes ją sudeginome šaltą dieną prieš pat pirmąjį sniegą.

– Tai gal lokys? – klausia Gordas.

– Galbūt, – tarsteli Deinė. Ji kietesnė už Mijako – Tyrai ją užgrūdino kaip plieną.

– Ar pataikei? – klausiu pernelyg karštai, nors atsakymą žinau. Noriu, kad Aleksas pažvelgtų į mane, ką nors pasakytų.

– Ko gera, kliudžiau, – atsako Deinė. – Sunku pasakyti. Bet nesustabdžiau.

Aleksas tyli, lyg manęs nė nebūtų. Pasuka tarp palapinių pro mudu su Džulianu praeidamas taip arti, jog tariuosi jį užuodusi: senąjį žolės ir saulėj išdžiūvusio medžio kvapą, Portlando kvapą, nuo kurio norisi verkti ir įsikniaubus jam į krūtinę juo alsuoti.

Jis lipa šlaitu į lomą. Mus pasiekia Juodės balsas:

– Vakarienė gatava! Paskubėkit, arba neliks!

– Eime.

Džulianas ima man už alkūnės. Kantriai ir švelniai.

Kojos pačios apsisuka ir neša mane pakalnėn, prie pagaliau įsidegusio laužo, prie vaikino, kuris šalia jo, dūmų debesyje, virto šešėliu. Aleksas dabar toks ir yra – šešėlis, iliuzija.

Tris dienas jis neištarė man nė žodžio ir net nepažvelgė.

Hana

Norite sužinoti mano didžiąją, tamsią paslaptį? Sekmadieninėje mokykloje aš nusirašinėdavau per kontrolinius.

Net vaikystėje nepajėgiau atsiversti „Ssilvos knygos“. Vienintelis mane šiek tiek dominęs skyrius buvo „Legendos ir raudos“, pridėtas istorijų apie pasaulį prieš išrandant gydymą nuo meilės karštinės. Mano mėgstamiausia buvo „Sakmė apie Saliamoną“. Štai kokia:

Vieną kartą, dar tais laikais, kai žmonės sirgdavo, pas karalių atėjo dvi moterys su kūdikiu. Abi tvirtino, kad kūdikis priklausąs tik jai. Nė viena nesutiko atiduoti jo kitai, abi ginčijosi iki užkimimo ir prisiekinėjo mirsiančios iš sielvarto, jeigu kūdikis atiteks kitai.

Karalius, vardu Saliamonas, jas išklausęs pagaliau tarė radęs teisingą sprendimą.

– Mes šitą kūdikį perkirsime, ir abi gausite po pusę.

Moterys sutiko, kad sprendimas teisingas. Buvo atvestas budelis, jis kirviu ir perkirto vaikelį perpus.

Kūdikis nespėjo nė aiktelėti. Motinos žiūrėjo į jį. Po to dar tūkstantį metų ant rūmų grindų laikėsi kraujo dėmė, jokiais būdais nenuvaloma ir neišimama...

Man gal buvo aštuoneri ar devyneri, kai pirmą kartą perskaičiau tą sakmę, bet ji padarė didžiulį įspūdį. Dienų dienom nėjo iš galvos vargšo kūdikėlio vaizdas. Taip ir regėjau jį gulintį perkirstą ant grindų plokštės, lyg drugelį, prismeigtą po stiklu.

Štai kuo nepaprasta ta istorija. Ji tikroviška. Noriu pasakyti: net jei iš tikrųjų to nebuvo, – vis dar ginčijamasi, ar „Legendos ir raudos“ istoriškai tikslios, – pasaulį ji vaizduoja teisingai. Prisimenu, jaučiausi lyg tas kūdikis: plėšiama perpus dviejų jausmų – paklusnumo ir savo troškimų.

Toks yra apkrėstasis pasaulis.

Toks jis buvo ir man prieš išgydymą.

Lygiai po dvidešimt vienos dienos ištekėsiu.

Mama, regis, tuoj pravirks, beveik tikiuosi, jog taip ir atsitiks. Du kartus gyvenime mačiau ją verkiant: kai susilaužė čiurną ir pernai, kai išėjusi į kiemą išvydo, kad perlipę vartus protestuotojai nusiaubė mūsų veją ir sudaužė jos gražutėlį automobilį.

Pagaliau ji taria:

– Hana, atrodai žavinga. – Ir priduria: – Bet per liemenį truputį platoka.

Ponia Kilegan („Vadinkite mane Ana“, – dirbtinai šypsodama pasakė ji per pirmąjį prisimatavimą) tyliai slenka aplink mane taisydama ir smaigstydama audeklą. Aukšta, išblukusiais šviesiais plaukais ir sopulingu veidu, sakytum per visus siuvėjavimo metus netyčia būtų prisirijusi visokiausių smeigtukų ir adatų.

– Ar tikrai nori be rankovių?

– Tikrai, – sakau, o mama sunerimsta:

– Manote, per daug mergaitiška?

Ponia Kilegan – Ana – iškalbingai mosteli ilga kaulėta ranka.

– Visas miestas žiūrės, – paaiškina.

– Visa šalis, – pataiso mama.

– Man patinka be rankovių, – tariu ir vos susilaikau neleptelėjusi: „Vestuvės juk mano.“ Bet šitai jau netiesa – nuo pat sausio Incidentų ir mero Hargrouvo mirties. Mano vestuvės jau priklauso visai tautai. Jau kelios savaitės tik tai ir girdžiu. Vakar mums paskambino iš Nacionalinės žinių tarnybos, klausė, ar nebūtų galima įsigyti filmuotos medžiagos arba pasiųsti į santuokos ceremoniją filmavimo grupės.

Dabar, labiau nei kada nors iki tol, šaliai reikia simbolių.

Mes stovime priešais trišonį veidrodį, taigi susirūpinęs mamos veidas atsispindi trimis kampais.

– Ponia Kilegan teisi, – sako mama, paliesdama man alkūnę. – Pažiūrėkime, kaip atrodytų trijų ketvirčių rankovės, gerai?

Ginčytis neverta. Sinchroniškai linkteli trys atspindžiai, trys vienodos merginos vienodai supintais šviesiais plaukais ir trim vienodom baltom iki žemės suknelėm. Jau vos atpažįstu save. Šita suknelė, ryški siuvyklos šviesa mane visiškai pakeitė. Visą gyvenimą buvau Hana Teit. Tačiau mergina veidrodyje nėra Hana Teit. Tai Hana Hargrouv, būsimoji būsimojo mero žmona, simbolizuojanti viską, kuo geras išgydytasis pasaulis.

Ji – kelias, kuriuo dera žengti kiekvienam.

– Pažiūrėkime, ką turiu sandėlyje, – sako ponia Kilegan. – Aprengsime tave kitokiu stiliumi, kad galėtum palyginti.

Ji nuplaukia per ištryptą pilką kiliminę dangą ir dingsta užpakalinėse patalpose. Pro praviras duris matau karant ant pakabų daugybę suknelių su plastikiniais apvalkalais.

Mama atsidūsta. Mes čia jau dvi valandos, ir aš pradedu jaustis kaip kaliausė: prikimšta šiaudų, badoma ir dygsniuojama. Mama sėdi šalia veidrodžių ant išblukusio suolelio kojoms pasidėti, rankinę manieringai laiko ant kelių, kad tik neprisiliestų grindų dangos.

Ponios Kilegan vestuvinių suknelių parduotuvė Portlande visada buvo gražiausia, bet ir jai atsiliepė Incidentų pasekmės, taip pat po jų vyriausybės įvestos sugriežtintos saugumo priemonės. Visiems stinga pinigų, ir tai matyti. Viena lemputė palubėje perdegusi, parduotuvėje atsiduoda pelėsiais, lyg ji būtų senokai valyta. Ant vienos sienos nuo drėgmės atsiknojęs tapetas, o pirma dryžuotame vieno minkštasuolio apmušale pamačiau didelę rudą dėmę. Pastebėjusi, kad žiūriu, ponia Kilegan nerūpestingai užmetė ant dėmės šaliką.

– Hana, tikrai atrodai gražuolė, – sako mama.

– Ačiū.

Pati žinau, kad atrodau gražuolė. Gal ir skamba savanaudiškai, tačiau tiesa.

Ir šitai pasikeitė po gydomosios procedūros. Kai buvau negydyta, net jei žmonės man kartodavo, kad esu graži, tokia nesijaučiau. Bet po gydymo manyje tarsi nusileido siena. Dabar matau, jog taip, paprasčiausiai ir neginčijamai esu gražuolė.

Bet man nuo to nei šilta, nei šalta.

– Na štai. – Ponia Kilegan grįžta iš sandėlio užsimetusi ant rankos keletą plastiku apgaubtų suknelių. Aš atsidūstu, bet per lėtai. Ponia Kilegan uždeda delną man ant rankos. – Nesijaudink, mieloji, surasime tau tobulai tinkančią suknelę. Juk šito nori, tiesa?

– Žinoma, – tariu nutaisydama šypsenėlę, ir gražuolė veidrodyje daro tą patį.

Tobula suknelė. Tobula pora. Tobulai laimingas gyvenimas.

Tobulumas yra pažadas ir patikinimas, kad mes teisūs.

Ponios Kilegan parduotuvė yra Senajame uoste. Išėjusi į gatvę iškart įkvepiu pažįstamus jūros dumblių ir senos medienos kvapus. Diena giedra, bet nuo įlankos pučia šaltas vėjas. Vandenyje sūpuojasi vos kelios valtys, daugiausia žvejų laiveliai. Iš toli paukščių apdergti švartavimosi stulpeliai atrodo tarsi vandenyje išaugusios nendrės.

Gatvėje tuščia, tik stoviniuoja du reguliuotojai ir Tonis, mūsų apsaugininkas. Iškart po Incidentų, kai buvo nužudytas Fredžio Hargrouvo tėvas, miesto meras, mano tėvai pasisamdė apsaugą ir nutarė, jog turiu mesti koledžą ir kuo greičiau ištekėti.

Dabar mus visur lydi Tonis. Kai jam išeiginės, jį pakeičia jo brolis Rikas. Tik po mėnesio ėmiau juos skirti. Abu storais striukais sprandais ir blizgančiomis plikėmis. Abu nekalbūs, o jeigu prabyla, nieko įdomaus nepasako.

Procedūros labiausiai bijojau štai dėl ko: kad ji manęs kaip nors neišjungtų, neatimtų gebėjimo mąstyti. Bet išėjo priešingai. Dabar mąstau kur kas aiškiau. Iš dalies net ir jaučiu aiškiau. Seniau jausdavau kaži kaip karštligiškai, kamuojama panikos, susirūpinimo ir prieštaringiausių troškimų. Būdavo naktų, kai beveik neužmigdavau, dienų, kai širdis lipdavo pro gerklę.

Aš buvau užkrėsta. Dabar užkrato nelikę.

Tonis atsišliejęs į automobilį. Įdomu, ar jis stovėjo tokia poza visas tris valandas, kurias praleidome pas ponią Kilegan? Mums artinantis jis atsitiesia ir atidaro mamai dureles.

– Ačiū, Toni, – sako mama. – Buvo kokių nesklandumų?

– Ne, ponia.

– Gerai.

Ji atsisėda užpakalyje, aš klesteliu šalia jos. Šią mašiną, kuri pakeitė senąją, suniokotą, turime tik du mėnesius. Praėjus kelioms dienoms, kai ją įsigijome, išėjusi iš parduotuvės mama ant jos pamatė išbraižytą žodį „kiaulė“. Slapčia manau, kad mama pasamdė Tonį tik norėdama apsaugoti naująjį automobilį.

Toniui užtrenkus dureles, pasaulis viduje, už užtemdytų langų, tampa tamsiai mėlynas. Jis įjungia radiją, Nacionalinės žinių tarnybos stotį. Pažįstami komentatorių balsai ramina.

Atsilošiu ant sėdynės ir žiūriu, kaip pasaulis ima judėti. Portlande gyvenu visą savo gyvenimą, prisimenu kone kiekvieną gatvę, kiekvieną kampelį. Bet ir miestas dabar atrodo nutolęs, saugiai paskendęs praeityje. Kažkokiame kitame gyvenime aš sėdėdavau ant suolelių su Lena ir duonos trupiniais viliodavau kirus. Mes kalbėdavomės, kad būtų gera nuskristi. Kad būtų gera pabėgti. Vaikiškos šnekos, kaip ir tikėti vienaragiais ar burtais.

Niekada nemaniau, jog ji ims ir pabėgs.

Man ima mausti skrandį. Suvokiu nuo pusryčių nieko nevalgiusi. Matyt, išalkau.

– Sunki savaitė, – sako mama.

– Aha.

– Ir nepamiršk, kad šįvakar „Post“ nori gauti iš tavęs interviu.

– Nepamiršau.

– Dabar lieka surasti suknelę Fredžio inauguracijai, ir bus viskas. O gal nusprendei eiti su ta geltona, kurią aną savaitę matėme „Lava“ parduotuvėje?

– Dar nežinau, – atsakau.

– Kaip suprasti – dar nežinau? Hana, inauguracija po penkių dienų. Visi į tave žiūrės.

– Tada tebūnie geltonoji.

– Aišku, ir pati dar nežinau, kuo vilkėsiu...

Įvažiavome į Vest Endą, kur seniau gyvenome. Iš Vest Endo kilę daug aukštųjų dvasininkų ir mokslininkų: Naujosios Tvarkos bažnyčios kunigų, valdininkų, laboratorijų gydytojų ir tyrėjų. Be abejo, tik dėl to po Incidentų šį rajoną riaušininkai taip ir nusiaubė.

Riaušės buvo greitai numalšintos. Vis dar nesutariama, jos atstovavo konkrečiam sąjūdžiui ar jomis tik prasiveržė neaiškus pyktis ir aistros, kurias taip stengiamės išnaikinti. Vis dėlto daugumai atrodė, kad Vest Endas per arti komercinio centro, per arti kai kurių neramių rajonų, kur slapstosi prijaučiantieji ir maištininkai. Daugelis tokių šeimų kaip mūsų išsikėlė iš pusiasalio.

– Nepamiršk, Hana, pirmadienį turime kalbėtis su tiekėjais.

– Žinau, žinau.

Denforto gatve įvažiuojame į Voną, mūsų senąją gatvę. Pasilenkusi akimis ieškau buvusių namų, bet juos beveik užstoja visžalės Andersonų gyvatvorės, šmėsteli tik žalias dvišlaitis stogas. Mūsų namas, kaip ir Andersonų šalimais, kaip Ričardsų – kitoje gatvės pusėje, tuščias, tikriausiai taip ir liks stovėti. Bet nematyti nė vienos iškabos, kad parduodama. Niekas neturi už ką pirkti. Fredis sako, ekonomikos sąstingis užtruks kelerius metus, kol padėtis stabilizuosis. Kol kas vyriausybė privalo stiprinti kontrolę. Žmonės neturi pamiršti, kur jų vieta.

Galbūt į mano senąjį kambarį jau įsigraužė pelės, nubarstė išmatomis išblizgintas parketo grindis, galbūt kertėse vorai pradėjo pinti voratinklius... Netrukus namas atrodys kaip Brukso 37 – nykus, beveik aptriušęs, palengva graužiamas termitų.

Dar viena permaina: apie Brukso 37, Leną ir Aleksą galiu galvoti jau ramiai, ašaros nebegniaužia gerklės.

– Garantuotai taip ir neperžiūrėjai svečių sąrašo, kurį palikau tavo kambaryje?

– Neturėjau laiko, – atsainiai metu žiūrėdama į lekiančius už lango vaizdus.

Įsukame į Kongreso gatvę. Čia jau kitokios apylinkės. Tuoj pravažiuojame pro vieną iš dviejų Portlando degalinių, apsuptą šautuvais ginkluotos reguliuotojų sargybos, paskui parduotuves „Už vieną dolerį“, savitarnos skalbyklą su oranžine stogine ir kažkokią varganą kulinariją.

Staiga mama palinksta į priekį, uždeda ranką ant Tonio sėdynės atlošo.

– Pagarsink, – liepia.

Jis pasuka rankenėlę. Radijas prabyla garsiau.

– Po neramumų Voterberyje, Konektikuto valstijoje...

– Dieve, nejaugi vėl... – ištaria mama.

– ...visiems miestelėnams, ypač gyvenantiems pietryčių kvartaluose, primygtinai patariama persikelti į laikinus būstus kaimyniniame Betlihemo mieste. Bilas Ardjuris, Ypatingųjų pajėgų vadas, susijaudinusius piliečius nuramino. „Padėtis kontroliuojama, – kalbėjo jis per kreipimąsi, trukusį septynias minutes. – Valstijos ir municipalinis karinis kontingentas kartu stengiasi ligą lokalizuoti, užtikrinti, kad užkrėstoji vietovė būtų kuo skubiau atitverta ir išvalyta. Nėra jokio pagrindo bijotis užkrato plitimo...“

– Gana, – atsilošdama piktai meta mama. – Nebegaliu klausytis.

Tonis sukioja nustatymo rankenėlę. Dauguma stočių tik šnypščia. Praėjusį mėnesį sukėlė sensaciją vyriausybės paskelbta žinia, esą išaiškinta, kad kai kuriomis bangomis naudojasi Nelegalai. Mums pavykę perimti ir iššifruoti keletą itin svarbių pranešimų. Po šių veiksmų Čikagoje surengtas pergalingas reidas ir suimta keletas Nelegalų vadovų. Vienas jų aną rudenį organizavo sprogimą Vašingtone, per kurį žuvo dvidešimt septyni žmonės, tarp jų moteris ir vaikas.

Džiaugiausi, kai tiems Nelegalams buvo įvykdyta mirties bausmė. Kai kurie žmonės skundėsi, kad mirtina injekcija buvusi per daug humaniška nuteistiesiems nusikaltėliams, bet aš manau, jog tuo paskelbta itin svarbi žinia: mes nesame blogieji. Mes vadovaujamės sveiku protu ir užuojauta. Giname teisingumą, valstybės struktūrą ir organizuotumą.

Kita pusė, neišgydytieji, kelia sumaištį.

– Tikrai nepakenčiama, – taria mama. – Jeigu būtume pradėję bombarduoti, kai tik prasidėjo pirmieji... Toni, atsargiai!

Tonis staigiai nuspaudžia stabdžius. Žviegia padangos. Inercija mane bloškia į priekį, vos nežiebiu kaktos į priekinės sėdynės atlošą, bet saugos diržas trūkteli atgal. Kažkas dusliai dunksteli. Pasmirsta svylančia guma.

– Velnias, – niršta mama. – Velnias! Kur, po galais, žiūrėjai?!

– Atleiskite, ponia, nepamačiau jos. Išpuolė iš už šiukšlių konteinerių...

Atsirėmusi į automobilio gaubtą stovi mergaitė. Siauras liesas veidas, netvarkinga plaukų ševeliūra, didžiulės išgąstingos akys. Atrodo kažkur matyta.

Tonis nuleidžia lango stiklą. Į mašinos vidų plūsteli salsvas puvėsių tvaikas, sklindantis nuo konteinerių eilės. Mama ima kosėti ir užsiima nosį.

– Ar sveika? – iškišęs galvą šaukia Tonis.

Mergaitė neatsako. Sunkiai alsuoja, beveik dūsta. Jos akys nuo Tonio nukrypsta į mamą, tada į mane. Aš pašiurpstu.

Dženė. Lenos pusseserė. Nuo pernai vasaros nesu jos mačiusi. Tokia sunykusi. Ir atrodo kur kas vyresnė negu iš tikrųjų. Tačiau neabejotinai ji. Atpažįstu išplėstas šnerves, išdidžiai atkištą smakrą ir akis.

Ji taip pat mane atpažįsta. Matau. Nespėjus man išsižioti, ji atšoka nuo mašinos ir neria per gatvę. Jai ant nugaros sena, rašalo dėmėm išmarginta kuprinė – nešiota Lenos ir dabar atiduota jai. Ant vienos kišenės riebiomis juodomis raidėmis išrašyti Lenos ir mano vardai. Jas išvedžiojome tušinuku septintoje klasėje per vieną pamoką, kai pasidarė nuobodu. Tą dieną sugalvojome ir mūsų optimistinį slaptažodį, kuriuo vėliau viena kitą drąsindavome bėgdamos krosą. Halena. Mudviejų vardų samplaika.

– Dievaži, atrodytų, tokio amžiaus mergaitė jau turėtų žinoti, kad negalima išlėkti priešais mašiną. Vos negavau širdies smūgio.

– Aš ją pažįstu, – negalvodama leptelėjau. Negaliu pamiršti didžiulių tamsių Dženės akių, išbalusio liesučio veido.

– Kaip suprasti „pažįstu“? – šoko mama.

Užsimerkiu ir stengiuosi galvoti apie ramius dalykus. Užutėkį. Mėlyname danguje sklandančius kirus. Švarutėlio balto audeklo upes. Bet regiu Dženės akis, aštrius skruostikaulius ir smailų smakrą.

– Ji vardu Dženė. Lenos pusseserė...

– Galvok, ką šneki, – pertraukia mama. Per vėlai susigriebiu, kad reikėjo tylėti. Mūsų šeimoje Lenos vardas blogiau už keiksmažodį.

Daug metų mama didžiavosi mano draugyste su Lena. Jai tat buvo jos tolerantiškumo įrodymas. Mes jos nesmerkiame, nors ji iš tokios šeimos, sakydavo ji, kai svečiai prabildavo šia tema. Liga nėra perduodama genetiškai, tai jau pasenusi teorija.

Tai, kad Lena užsikrėtė šia liga ir net pabėgo nespėjus jos pagydyti, mamai buvo tarsi asmeninis įžeidimas, sakytum Lena būtų tyčia norėjusi ją pastatyti kvailės vieton.

Visus tuos metus mes įsileisdavome ją į savo namus, nei iš šio, nei iš to tardavo ji pirmomis dienomis po Lenos pabėgimo. Nors žinojome, koks pavojus gresia. Visi mus įspėjo... Ką gi, matyt, reikėjo klausyti žmonių.

– Ji atrodė tokia sumenkusi, – pasakiau.

– Namo, Toni.

Mama vėl atsišlieja į atkaltę ir užsimerkia. Suprantu, jog pokalbis baigtas.

Lena

Vidurnaktį mane prižadina košmaras. Jame Greisė įstrigusi po grindimis mūsų senajame miegamajame tetos Kerolės namuose. Apačioje kilo riksmas – gaisras! Kambarys pilnas dūmų. Bandau Greisę pasiekti, išgelbėti, bet jos ranka vis išslysta iš mano delno. Man dega akys, dūmai dusina, suprantu, kad mirsiu, jei nepabėgsiu. Tačiau ji verkia ir šaukia man – gelbėk, gelbėk...

Atsisėdu. Galvoje kartoju Juodės mantrą: praeitis mirusi, jos nebėra, bet nepadeda. Negaliu atsikratyti jausmo, kaip smulki Greisės rankelė, šlapia nuo prakaito, slysta iš mano pirštų.

Palapinė sausakimša. Man prie šono prisispaudusi Deinė, už jos guli dar trys moteriškės.

Kol kas Džulianas turi atskirą palapinę. Mandagumo mostas. Jam duodama laiko prisitaikyti, kaip buvo duota ir man, kai pabėgau į Tyrus. Reikia laiko, kad priprastum prie ankštumo, prie nuolatinio stumdymosi. Tyruose privatumo nėra, kaip nėra ir drovumo.

Galėjau miegoti Džuliano palapinėje. Žinau, jog po visko, ką patyrėme po žeme, – po pagrobimo, bučinių, – jis manęs laukė. Vis dėlto aš jį čia atvedžiau. Jį išgelbėjau ir įtraukiau į naująjį gyvenimą, laisvės ir jausmų gyvenimą. Niekas negali man uždrausti miegoti šalia jo. Išgydytieji – zombiai – sakytų, jog mes jau užkrėsti. Voliojamės bjaurastyje, kaip kiaulės voliojasi srutose.

Kas žino, gal jie ir teisūs... Gal tie jausmai varo mus iš proto. Gal meilė tikrai liga ir be jos būtų ramiau gyventi.

Bet mes pasirinkome kitokį kelią. Galų gale svarbiausias pabėgimo rezultatas tai, kad esame laisvi rinktis.

Netgi esame laisvi klaidingai rinktis.

Dabar jau greit neužmigsiu. Man trūksta oro. Išsiropštusi iš po miegmaišių ir antklodžių kalnų, patamsyje sugraibau palapinės atvartą. Šliaužte iššliaužiu laukan stengdamasi kelti kuo mažesnį triukšmą. Viduje Deinė per miegus spardosi murmėdama kažką nesuprantama.

Naktis žvarbi. Dangus giedras, nė debesėlio. Mėnuo tarsi arčiau nei visada, visą žemę nužeria sidabro dulkėmis – nelyginant plonyčiu sniego sluoksneliu. Valandėlę stoviu gerdama tylą ir ramybę. Žvelgiu į mėnesienos nubaltintas palapinių viršūnes, nusvirusias šakas su jau brinkstančiais pumpurais, klausausi tolumoje retai ūbaujančios pelėdos.

Vienoje šių palapinių miega Džulianas.

O kitoje – Aleksas.

Einu tolyn nuo jų. Pasuku lomos link, pro laužavietę, kurioje liko tik keli nuodėguliai ir tebesmilksta viena kita žarija. Oras silpnai atsiduoda degančiu metalu ir pupelėmis.

Nežinau, kur einu, kvaila nutolti nuo stovyklos – Juodė milijoną kartų mane perspėjo. Naktį Tyruose viešpatauja žvėrys. Lengva pasiklysti tarp medžių ir krūmų. Bet man nerimsta kraujas, o naktis tokia giedra, puikiai matau, kur eiti.

Nušoku į išdžiūvusią senvagę, ji pilna akmenų, lapų, pasitaiko ir senojo gyvenimo liekanų: sulankstyta limonado skardinėlė, plastikinis maišelis, vaikiškas batukas. Tolokai paeinu pietų pusėn, paskui kelią užkerta milžiniška ąžuolo išvarta. Kamienas toks storas, kad jo viršus beveik siekia man krūtinę; platus šaknų tinklas kyla į dangų tarytum vėjo malūnėlio formos fontano čiurkšlė.

Už manęs kažkas sukrebžda. Staigiai atsisuku. Krusteli šešėlis, virsta kūnu, ir man apmiršta širdis – esu bejėgė, neturiu jokio ginklo, nieko, kuo galėčiau nuvyti alkaną žvėrį. Tada tamsus pavidalas žengia artyn. Vaikinas.

Mėnesienoje neįmanoma įžiūrėti, kad jo plaukai visiškai rudens lapų spalvos: rusvai auksiniai, su raudonomis gijomis.

– Aa, tai tu, – sako Aleksas.

Per keturias dienas pirmi jo žodžiai man.

Noriu jam pasakyti tūkstantį dalykų.

Prašau mane suprasti. Prašau atleisti.

Kasdien meldžiausi, kad būtum gyvas, kol viltis tapo nepakeliama.

Nereikia manęs nekęsti.

Aš tave tebemyliu.

Tačiau tik sumiksiu:

– Negalėjau užmigti.

Aleksas tikriausiai prisimena, kad aš nuolat sapnuodavau košmarus. Mudviejų vasarą Portlande apie tai daug kalbėdavomės. Praėjusią vasarą – mažiau nei prieš metus. Sunku įsivaizduoti, kokį kelią nuėjau per tą laiką, kokie plotai mudu atskyrė.

– Ir man nesinori miego, – taria Aleksas.

Nuo šitų paprastų žodžių, nuo to, kad jis apskritai su manim kalba, manyje kažkas atsileido. Noriu jį apkabinti, išbučiuoti kaip seniau.

– Maniau, tu žuvęs, – sakau. – Vos nenumiriau iš skausmo.

– Tikrai? – abejingai klausia jis. – Labai jau greit atsigavai.

– Ne, tu nesupranti. – Mane smaugia ašaros. – Neužteko jėgų kasdien tikėtis, o rytą pabudus įsitikinti, jog tavęs nėra. Aš... aš buvau per silpna.

Jis tyli. Per tamsu, neįžiūriu jo išraiškos. Jis vėl stovi šešėlyje, bet jaučiu, kad žiūri į mane. Pagaliau taria:

– Atsidūręs Kriptose maniau, kad būsiu nužudytas. Bet jie nesivargino. Tiesiog paliko mirti. Įmetė į kamerą ir užrakino duris.

– Aleksai...

Ašaros ne tik smaugia gerklę, bet jau plėšia krūtinę, pati nepajuntu, kaip apsiverkiu. Žengteliu prie jo. Noriu glostyti plaukus, bučiuoti kaktą ir akis – nutrinti visus baisius prisiminimus. Tačiau jis atsitraukia.

– Aš nenumiriau. Nesuprantu, kaip tai atsitiko. Juk turėjau mirti. Netekau daug kraujo. Jie stebėjosi ne mažiau už mane. Paskui prasidėjo savotiškas žaidimas: kiek aš ištversiu. Norėjau pamatyti, kiek jie turės stengtis, kad aš...

Staiga jis nutyla. Daugiau nieko negirdžiu, nenoriu žinoti, nenoriu, kad būtų tiesa, neištversiu minties, ką jie jam tenai darė. Žengiu artyn ir tamsoje uždedu rankas ant krūtinės. Jis manęs neatstumia. Bet ir neapkabina. Stovi ramus ir šaltas kaip statula.

– Aleksai... – kartoju jo vardą lyg maldą, lyg burtažodį, kuris viską atitaisys. Mano rankos pakyla iki jo smakro. – Aš gailiuosi. Labai labai gailiuosi.

Ūmiai jis atšlyja, sugriebęs už riešų prispaudžia mano rankas man prie šonų.

– Buvo dienų, kai norėjau, kad jie mane nudobtų. – Mano rankų nepaleidžia, kietai suspaudžia neleisdamas pajudėti. Jo balsas tylus, bet susijaudinęs ir toks sklidinas pykčio, kad skaudina labiau negu jo gniaužtai, spaudžiantys man riešus. – Buvo dienų, kai atsigulęs prašydavau to... melsdavau. Tik tikėjimas, kad vėl tave pamatysiu, kaip nors surasiu... tik viltis mane palaikė. – Jis mane paleidžia, žengia atatupstas. – Taigi ne. Nesuprantu tavęs.

– Aleksai, prašau...

Jis sugniaužia kumščius.

– Nustok kartoti mano vardą. Tu manęs nebepažįsti.

– Ne, pažįstu. – Aš tebeverkiu tramdydama kūkčiojimą, gaudydama kvapą. Tai tik baisus sapnas, aš tuoj pabusiu. Kažkokia siaubo pasaka, jis grįžo pas mane kaip pabaisa, paskubom sudurstytas, palūžęs ir pritvinkęs neapykantos, bet aš pabusiu ir vėl išvysiu jį tokį, koks buvo, sveiką ir priklausantį man. Užčiuopusi jo rankas susikabinu su juo pirštais, nors jis stengiasi ištrūkti. – Čia aš, Aleksai. Lena. Tavo Lena. Prisimeni? Prisimeni Brukso trisdešimt septynis ir pledą, kurį pasitiesdavom užpakaliniame kieme...

– Nereikia, – iškošia jis.

– Ir aš visada tave įveikdavau žaidžiant žodžių loto, – sakau. Turiu kalbėti, užlaikyti jį, priversti, kad prisimintų. – Todėl, kad vis leisdavai man laimėti. O prisimeni, kaip kartą išsirengėm iškylauti, bet podėlyje radome tik konservuotų makaronų skardinę ir žirnelių? Ir tu liepei viską sumaišyti...

– Nereikia.

– Mes ir sumaišėme, buvo visai nieko. Sušveitėme visą tą kvailą skardinę, taip buvom išalkę. Kai ėmė temti, tu parodei į dangų ir pasakei, kad ten yra žvaigždė kiekvienam dalykui, dėl kurio aš tau patinku.

Žiopčioju tarsi skęsdama, aklai suspaudžiu jo marškinių apykaklę.

– Nutilk. – Jis stveria man už pečių. Prikiša veidą, tačiau neatpažįstamą – tai žiaurumo perkreipta kaukė. – Nutilk. Daugiau nė žodžio. Baigta, aišku? Viskas baigta.

– Aleksai, prašau...

– Gana! – rikteli jis balsu, kietu it antausis. Paleidęs mane svirduliuoja atbulas. – Aleksas miręs, girdi? Visa tai, ką jautėme, kas buvo, – nieko nebėra, aišku? Palaidota. Prapuolę.

– Aleksai!

Jis pasileidžia bėgte, tačiau pašauktas dar atsisuka. Mėnesiena baltai apšviečia įtūžusį veidą – dabar tai tarsi blykstės nutviekstas vaizdas pro fotoaparato objektyvą.

– Lena, aš tavęs nemyliu. Ar girdi? Niekada nemylėjau.

Nebeturiu kuo kvėpuoti. Nieko nebeturiu.

– Netikiu!

Verkiu taip, kad nepajėgiu žodžio ištarti.

Jis žengia žingsnį artyn. Dabar visai neatpažįstamas. Virto svetimu žmogumi.

– Tai buvo melas. Aišku? Viskas buvo melas. Beprotybė, kaip visada sakė anie. Pamiršk. Pamiršk, kas kada buvo.

– Prašau... – Nežinau, kaip laikausi ant kojų, kaip nesubyru į dulkes, kodėl širdis dar plaka, nors šitaip noriu, kad sustotų. – Nedaryk šito, Aleksai.

– Nustok kartoti mano vardą!

Staiga abu išgirstame: už mūsų traška šakos, čeža lapai, taigi per mišką eina kažkas didelis. Alekso veidas persimaino. Pyktis dingsta, jį pakeičia kažkas kita – sustingusi įtampa. Jis lyg elnias, užuodęs priešą.

– Nejudėk, Lena, – tyliai sako, bet balse nerimas.

Nereikia nė atsisukti, jaučiu už nugaros stambų pavidalą, girdžiu šnopuojant žvėrį. Jis alkanas.

Lokys.

Įsirioglinęs į lomą stovi už kokių dešimties žingsnių. Juodasis lokys, susivėlę jo gaurai nusidabrinti mėnesienos. Didžiulis, penkių ar šešių pėdų ilgumo, net keturpėsčias bus beveik man iki peties. Jis žiūri čia į Aleksą, čia į mane. Akys kaip onikso sagos, blausios, negyvos.

Man topteli iš karto dvi mintys. Lokys sulysęs, išbadėjęs po sunkios žiemos. Ir jis mūsų nebijo.

Mane perveria baimė, nustelbdama skausmą, nustelbdama visas kitas mintis, išskyrus vieną: Reikėjo pasiimti šautuvą.

Lokys žengia pirmyn mataruodamas didžiulę galvą, nenuleisdamas nuo mūsų akių. Šaltame ore iš nasrų kamuoliais virsta garas, barkšo smailūs mentikauliai.

– Klausyk, – taip pat tyliai taria Aleksas. Jis stovi už manęs, jaučiu, koks įsitempęs jo kūnas. – Jokių staigių judesių, judam pamažu. Labai lėtai. Mes atsitrauksime atbuli, aišku? Ramiai ir lėtai.

Jis žingteli atgal, ir nuo šito menko judesio lokys pritupia rengdamasis šuoliui, iššiepia dantis, tie mėnesienoje akinamai blyksteli. Aleksas vėl apmiršta. Lokys ima urgzti. Jis taip arti, kad jaučiu jo milžiniško kūno karštį, užuodžiu iš nasrų rūgštų išbadėjusio žvėries kvapą.

Reikėjo pasiimti šautuvą. Nepasisuksi ir nenubėgsi pasiimti, bėgdami taptume grobiu, o lokys tik ir ieško grobio. Kvaiša. Geležinė Tyrų taisyklė: turi būti didesnis, stipresnis ir ištvermingesnis. Turi pats pulti, jei nenori būti užpultas.

Nesiliaudamas urgzti, lokys dar paslenka pirmyn. Kiekvienas mano raumenėlis, įsitempęs iš baimės, šaukia bėgti, bet aš stoviu kaip įkasta, net nekrustelėdama.

Lokys žiūri dvejodamas. Aš kažkodėl nebėgu. Taigi gal ir ne grobis...

Žvėris per sprindį atsitraukia – jau pranašumas, šiokia tokia nuolaida.

Aš ja pasinaudoju.

– Ei tu! – rikteliu visa gerkle aukštai iškeldama rankas, kad atrodyčiau kuo didesnė. – Ei, eik iš čia! Eik sau, eik! Eik.

Lokys dar atsitraukia, suglumęs, nustebintas.

– Sakiau, eik!

Pasilenkusi spiriu į artimiausią medį, lokio pusėn pasipila žievės pleišenos. Lokys dar dvejoja, nesiryžta bėgti, nors sutrikęs jau neurzgia, todėl aš sugraibau nuo žemės akmenį ir plačiai užsimojusi iš visų jėgų sviedžiu. Akmuo bumbteli žvėriui po kairiu petimi. Lokys unkšdamas šlepsi atatupstas. Tada apsisukęs nušuoliuoja į miško tankmę, tik šmėsčioja juoda dėmė.

– Kad tave plynios! – išsprūsta Aleksui. Jis giliai ir lėtai iškvepia, susilenkia, vėl atsitiesia. – Kad tave kur...

Adrenalino antplūdis, paskui atslūgusi įtampa privertė jį užsimiršti: trumpam naujoji kaukė nuslydo ir išvydau buvusį Aleksą.

Gerkle kyla šleikštulys. Neina iš galvos liūdnos, alkanos lokio akys ir akmens trinktelėjimas į petį. Bet neturėjau ko daryti.

Tokia Tyrų taisyklė.

– Tikra beprotybė. Tu išprotėjai, – sako Aleksas. – Anoji Lena būtų pasipusčiusi padus.

Turi būti didesnis, stipresnis ir ištvermingesnis.

Mane sustingdo šaltis, nes krūtinėje ima kilti akmens siena. Jis manęs nemyli.

Niekada nemylėjo.

Viskas tebuvo melas.

– Anoji Lena irgi mirusi, – kertu ir nežiūrėdama į jį per lomą einu į stovyklą. Kiekvienas žingsnis vis sunkesnis, kojos lyg švino pripiltos.

Turi pats pulti, jei nenori būti užpultas.

Aleksas neseka paskui mane, aš ir nesitikiu. Man nerūpi, kur jis eina, gal pernakt tūnos miške, gal iš viso negrįš į stovyklą.

Kaip jis sakė, viskas baigta, visa ta meilė.

Tik pamačiusi palapines vėl apsiverkiu. Ašaros pasipila upeliais, sustojusi susiriečiu. Norėčiau, kad su jomis ištekėtų visi jausmai. Man net dingteli, kaip būtų lengva perlipti sieną į kitą pusę, nužygiuot į laboratorijas ir pasiduoti chirurgams.

Jūs buvote teisūs, o aš klydau. Išnaikinkit ją.

– Lena?

Pakeliu galvą. Iš palapinės išlindo Džulianas. Matyt, jį prižadinau. Plaukai juokingai pasišiaušę, stirkso lyg ratų stipinai, kojos basos.

Atsitiesiu, megztinio rankove nusibraukiu nosį.

– Viskas gerai, – sakau žagsėdama pro ašaras. – Man nieko neatsitiko.

Jis valandėlę stovi, žiūri, mato, kad verkiu, ir mane supranta, taigi bus gerai. Jis išskečia rankas.

– Eikš čia, – tyliai taria.

Aš griūte griūnu į jo glėbį. Jis mane tvirtai apkabina, priglaudžia prie krūtinės, ir aš vėl praskystu, raudu pasikūkčiodama. Jis stovi su manimi kažką kuždėdamas man į plaukus, bučiuoja viršugalvį. Leidžia apverkti kitą vaikiną, vaikiną, kurį mylėjau labiau.

– Atleisk, – be paliovos murmu jam į krūtinę. – Atleisk.

Jo marškiniai atsiduoda laužo dūmais, samanomis ir pavasario želmenimis.

– Nieko, nieko... – šnabžda jis.

Kai aprimstu, Džulianas ima man už rankos. Pro tamsią angą įsiveda į palapinę, kvepiančią kaip ir jo marškiniai, tik stipriau. Atsigulu ant jo miegmaišio, jis išsitiesia greta, priglusdamas kaip geldelė prie geldelės. Susiriečiu palapinės ankštumoje, saugioje, šiltoje, ir lieju paskutines ašaras dėl Alekso; karštos jos ritasi skruostais, kapsi ant žemės ir susigeria į ją.

Hana

– Hana! – Mama priekaištingai žiūri į mane. – Fredis prašė perduoti žirnelių.

– Atsiprašau, – burbteliu dirbtinai šyptelėdama. Naktį beveik nemiegojau. Netgi kažką sapnavau, vaizdų nuotrupas, kurios pradingdavo nespėjus jų suvokti.

Paimu glazūruotą molinį dubenėlį, gražų kaip ir viskas Hargrouvų namuose, nors Fredis ir pats gali jį pasiekti. Toks ritualas. Tuoj tapsiu jo žmona, ir mes kasvakar šitaip sėdėsime, atliksime gražiai pastatytą šokį.

Fredis nusišypso.

– Pavargai? – klausia.

Pastaruosius kelis mėnesius mes daug valandų praleidome kartu; sekmadienio vakarienė tėra vienas iš daugelio būdų, kuriais pradėjome pratintis prie bendro gyvenimo.

Ilgai stebėjau jo bruožus norėdama nuspręsti, ar jis patrauklus, ir pagaliau nutariau: į jį malonu žiūrėti. Nėra toks gražus kaip aš, bet protingesnis, man patinka jo tamsūs plaukai ir kaip jų sruoga užkrinta ant dešinio antakio, jeigu neturi laiko jos nubraukti.

– Tikrai atrodo pavargusi, – sako ponia Hargrouv.

Fredžio motina dažnai kalba apie mane, lyg manęs nebūtų kambaryje. Aš neužsigaunu, ji su visais taip elgiasi. Fredžio tėvas buvo meru tris kadencijas. Ponui Hargrouvui mirus, Fredis rengiamas užimti jo postui. Nuo pat sausio Incidentų jis nepailsdamas jo siekė, ir pastangos nenuėjo veltui. Vos prieš savaitę specialus laikinasis komitetas jį paskyrė naujuoju meru. Kitos savaitės pradžioje bus viešai prisaikdintas.

Ponia Hargrouv pratusi būti svarbiausia moterimi kambaryje.

– Jaučiuosi puikiai, – tariu. Lena visada sakydavo, kad aš meluodama galėčiau ištrūkti net iš pragaro.

Iš tikrųjų puikiai nesijaučiu. Man neramu, kad niekaip negaliu nesijaudinti dėl Dženės ir jos sulysimo. Neramu, jog ir vėl prisimenu Leną.

– Aišku, pasirengimas vestuvėms labai vargina, – įsiterpia mano mama.

Tėvas sumurma:

– Ne tu išrašinėji čekius.

Ši frazė visus prajuokina. Staiga kambarį nušviečia blyksnis iš lauko: kažkoks žurnalistas, įlindęs į krūmokšnį tiesiai už lango, mus nufotografavo, o nuotrauką parduos vietos laikraščiams ir televizijos stotims.

Ponia Hargrouv susitarė su paparacais, kad šįvakar bus čia. Fotografams ji pranešė, ir kur turėjo vykti Fredžio organizuota Naujųjų metų sutikimo vakarienė. Fotoreportažai rūpestingai režisuojami, kad publika galėtų sekti mūsų sėkmės istoriją ir matyti, kokie tapome laimingi, kai šitaip tobulai suporuoti.

Su Fredžiu aš tikrai laiminga. Mes gerai sutariame. Mums patinka tie patys dalykai, turime apie ką šnekėtis. Štai kodėl man neramu: viskas nueis šuniui ant uodegos, jeigu gydomoji procedūra nepavyko.

– Girdėjau per radiją, kad evakuota dalis Voterberio, – prabilo Fredis. – Ir kai kurie San Fransisko rajonai. Kiekvieną savaitgalį kur nors kyla riaušės.

– Prašau, Fredi, – sako ponia Hargrouv. – Nejau vakarieniaujant būtina apie tai kalbėti?

– Kas iš to, jeigu nekreipsime dėmesio? – atsisukęs į ją tarė Fredis. – Taip tėtis elgėsi. Pažiūrėkite, kas atsitiko.

– Fredi... – Ponios Hargrouv balsas pavargęs, bet ji stengiasi šypsotis. Klik. Valgomojo sienas vėl nutvieskia fotoaparato blykstė. – Tikrai ne laikas...

– Daugiau negalima apsimetinėti. – Fredis apžvelgia sėdinčiuosius tarsi kreipdamasis į kiekvieną. Aš nuleidžiu akis. – Pasipriešinimas veikia. Jis gal net plečiasi. Virsta epidemija, štai kaip.

– Kariuomenė apsupo didžiąją dalį Voterberio, – sako mano mama. – Neabejoju, jog taip bus padaryta ir San Fransiske.

Fredis papurto galvą.

– Pavojų kelia ne tik užkrėstieji, štai kur bėda. Veikia visa prijaučiančiųjų sistema, paramos tinklas. Aš neseksiu tėčio pavyzdžiu, – staiga tūžmingai pratrūksta jis. Ponia Hargrouv tyli kaip žemė. – Ne vienus metus sklido kalbos, kad esama Nelegalų, kad jų netgi daugėja. Tu tai žinai. Ir tėtis žinojo, bet nenorėjo patikėti.

Sėdžiu pasilenkusi prie lėkštės. Avienos gabaliukas guli nepaliestas šalia žirnelių ir šviežių mėtinių drebučių. Hargrouvai valgo tik tai, kas geriausia. Kad tik žurnalistai nesusigalvotų dabar mūsų nutraukti – žinau, kad mano veidas raudonas. Visi prie šio stalo žino, kaip mano buvusi geriausia draugė norėjo pabėgti su Nelegalu, ir jie žino ar bent įtaria, jog aš jai padėjau.

– Kai susitaikė su šia mintimi, kai jau rengėsi veikti, buvo per vėlu, – ramesniu balsu sako Fredis. Lyg ir siekia motinos rankos, bet ji griebia šakutę ir vėl ima valgyti taip įnirtingai badydama žirnelius, jog šakutės dantys garsiai kaukši į lėkštę.

Fredis kosteli.

– Na, aš nesutinku žiūrėti kiton pusėn. Visiems laikas pažvelgti pavojui į akis.

– Tik nesuprantu, kodėl apie tai reikia kalbėtis per vakarienę, – taria ponia Hargrouv. – Kai taip maloniai sėdime...

– Galima atsiprašyti? – per aštriai paklausiu.

Visi nustebę atsigręžia. Klik. Galima tik įsivaizduoti, kaip atrodys šita nuotrauka: aš išsižiojusi, ponia Hargrouv susiraukusi, tėvas kelia prie burnos avienos kąsnelį.

– Kaip suprast „atsiprašyti“? – pykteli mama.

– Matai, tu sugadinai Hanai nuotaiką, – atsidūsta ponia Hargrouv.

– Ne ne, visai ne. Tiesiog... Jūs teisi, aš prastokai jaučiuosi, – sakau. Suglamžau servetėlę, numetu ant stalo, bet pamačiusi motinos žvilgsnį dailiai padedu šalia lėkštės. – Man skauda galvą.

– Tikiuosi, nesusigriebei kokio viruso, – sunerimsta ponia Hargrouv. – Nevalia susirgti prieš inauguraciją.

– Ji nesusirgs, – skubiai pažada mama.

– Aš nesusirgsiu, – pakartoju kaip papūga. Gerai nežinau, kas man darosi, tačiau galvoje sproginėja skausmo taškai. – Turbūt reikia pagulėti.

– Pašauksiu Tonį.

Mama nori keltis nuo stalo.

– Ne, prašau. – Labiausiai noriu vienumos. Pastarąjį mėnesį, kai mama su ponia Hargrouv nusprendė, jog vestuvės turi būti prašmatnios, atitinkančios Fredžio naująjį statusą – mero, man atrodo, viena būnu tik užsidariusi tualete. – Mielai pareisiu.

Visi pasibaisėja. Ir vienas per kitą kažką aiškina. Tėtis pareiškia:

– Negali būti nė kalbos.

Mama sako:

– Įsivaizduok, kaip tai atrodys.

Fredis pasilenkęs į ausį šnibžda:

– Dabar nesaugu, Hana.

– Turbūt karščiuoji, – nusprendžia ponia Hargrouv.

Galų gale tėvai nutaria, jog Tonis mane parveš ir vėliau grįš paimti jų. Normalus kompromisas. Bent jau reiškia, kad namuose nors kiek pabūsiu viena. Atsistojusi nunešu savo lėkštę į virtuvę, nors ponia Hargrouv nepatenkinta, tai namų šeimininkės darbas. Subraukiu valgį į šiukšlių dėžę. Staiga prisimenu vakarykštę konteinerių smarvę, kaip iš už jų išniro Dženė.

– Tikiuosi, pokalbis tavęs nenuliūdino.

Atsisuku. Į virtuvę atsekė Fredis. Stovi pagarbiu atstumu.

– Nenuliūdino.

Neturiu jėgų daugiau įtikinėti. Noriu namo, daugiau nieko.

– Karščio neturi? – Fredis įdėmiai žiūri į mane. – Tokia išbalusi.

– Aš tik pavargau.

– Gerai. – Fredis susikiša rankas į kišenes. Kelnės tamsios, stropiai išlygintos kaip ir mano tėvo. – Jau išsigandau, ar tik nebūsiu gavęs defektyvios.

– Ką? – Kratau galvą pamaniusi, jog blogai išgirdau.

– Juokauju, – nusišypso Fredis. Jo kairiame skruoste duobutė, gražūs dantys, man patinka. – Iki greito pasimatymo. – Pasilenkęs į priekį, jis pakšteli man į skruostą. Nejučia atšlyju. Dar nepripratau prie jo prisilietimų. – Pamiegok.

– Būtinai.

Bet jis jau eina atgal į valgomąjį, kur netrukus bus patiektas desertas su kava. Po trijų savaičių jis bus mano vyras, šita virtuvė bus mano, namų šeimininkė irgi mano. Ponia Hargrouv turės klausyti manęs, aš kasdien parinksiu valgius ir stengsiuosi, kad nieko nestigtų.

Nebent Fredis teisus. Nebent tikrai esu defektyvi.

Lena

Toliau ginčijamės, kur eiti, ar nereikėtų išsiskirstyti.

Kai kurie nori vėl grįžti į pietus, kur, kalbama, sėkmingai veikia Pasipriešinimas ir ramiausiai klesti didelė Nelegalų stovykla. Kiti nori pasiekti net Keip Kodą, beveik negyvenamą, todėl saugų. Vienas kitas, pirmiausia Gordas, veržiasi toliau eiti į šiaurę ir per JAV sieną prasiveržti į Kanadą.

Mokykloje visada buvome mokomi, kad kitas šalis, kuriose neįvestas gydymas, nusiaubė liga, pavertė jas dykumomis. Bet šitai, kaip ir kiti dalykai, kurių buvome mokomi, tikriausiai melas. Iš kailinių žvėrelių medžiotojų ir žvejų Gordui teko girdėti apie Kanadą. Kaip jis nupasakoja, ten tiesiog rojus iš „Ssilvos knygos“.

– Siūlau Keip Kodą, – spiriasi Lydys. Net baltais nuo šviesumo plaukais, negailestingai nuvarytais iki pat odos. – Jei vėl prasidėtų bombardavimas...

– Jei vėl prasidės bombardavimas, niekur nebus saugu, – pertraukia jį Smigis. Lydys su Smigiu amžinai riejasi.

– Kuo toliau nuo didmiesčių, tuo saugiau, – ginčijasi Lydys. Jeigu Pasipriešinimas virs atviru sukilimu, valdžia žaibiškai griebsis represijų. – Ir turėsime daugiau laiko.

– Kam? Perplaukti vandenynui? – bamba Smigis. Jis tupi šalia Juodės, taisančios žabangus. Nuostabu, kokia ji patenkinta sėdėdama purvyne po sunkaus dienos žygio, po medžioklių; daug labiau patenkinta, negu buvo tada, kai, apsimetę išgydytaisiais, kartu gyvenome Brukline, gražiame bute su tviskančiais indais ir nublizgintais baldais. Ten ji buvo panaši į moteris, apie kurias girdėjome per istorijos pamokas: susivaržiusias korsetais, jų taip suspaustas, kad vos gali kvėpuoti ir šnekėti, išbalusias, pridususias. – Klausykit, nuo to niekur nepabėgsime. Verčiau prisidėti prie Pasipriešinimo jėgų, vis bus daugiau.

Smigis sugauna mano žvilgsnį. Nusišypsau. Nežinau, kiek Smigis su Juode iššifravo mano ir Alekso istoriją, nes man nieko nesakė, tačiau abu švelnesni negu visada.

– Aš su Smigiu, – sako Medžioklis.

Jis išmeta į orą kulką, sugauna ją plaštakos viršumi ir įsimeta į delną.

– Galėtume išsiskirti, – šimtąjį kartą siūlo Juodė. Akivaizdu, jog ji nemėgsta nei Lydžio, nei Deinės. Šiame naujai susidariusiame būryje viršenybė nėra taip aiškiai nubrėžta, todėl Smigio ir Juodės žodžiai savaime netampa šventi.

– Nieko mes nesiskirsime, – nukerta Smigis, bet ištraukęs jai iš rankų spąstus taria: – Duokš, padėsiu.

Toks jau Smigio ir Juodės stilius: juodviem vieniem tesuprantama atstūmimo ir susigrąžinimo, ginčų ir nuolaidų kalba. Kai žmonės išgydyti, santykiai visada vienodi, taisyklės ir lūkesčiai griežtai nustatyti. Kai neišgydyti, santykius kiekvieną dieną reikia kurti iš naujo, kūno ir žodžių kalbą nuolat aiškintis.

Laisvė vargina.

– Kaip manai, Lena? – klausia Juodė. Lydys, Deinė ir kiti sužiūra į mane. Kai jau išlaikiau Pasipriešinimo egzaminą, mano nuomonė tapo svari. Jaučiu ir Alekso žvilgsnį iš šešėlio.

– Keip Kodas, – sakau užmesdama ant ugnies šakalių. – Kuo toliau nuo didmiesčių, tuo geriau, o nors koks pranašumas geriau negu jokio. Be to, ten rasime kitų sodybų, kitų grupių, prie kurių galėsime prisijungti.

Mano balsas skardžiai aidi laukymėje. Įdomu, ar Aleksas pastebėjo šitą permainą: kad aš kalbu garsiau ir tvirčiau.

Stoja tyla. Juodė susimąsčiusi žiūri į mane. Staiga grįžteli per petį.

– Kaip tau atrodo, Aleksai?

– Voterberis, – iškart atsako jis.

Man pasidaro negera. Žinau, kad kvaila, nes kalbama ne apie mudu, bet vis tiek apima pyktis. Žinoma, jis nesutiks su manimi. Žinoma.

– Joks pranašumas būti atkirstiems nuo ryšių ir informacijos, – kalba jis. – Juk vyksta karas. Galime neigti, galime kišti galvas į smėlį, tačiau tai tiesa. Ir karas vis tiek mus galų gale susiras. Verčiau einam jo pasitikti.

– Jis teisus, – prabyla ir Džulianas.

Nustebusi atsisuku į jį. Vakarais prie laužo jis beveik neprasižioja. Manau, jam dar nesmagu. Tebėra naujokas, pašalinis, dar blogiau – perbėgėlis iš kitos pusės. Džulianas Fainemenas, velionio Tomo Fainemeno, ABD organizacijos steigėjo ir vadovo, mūsų didžiausio priešo, sūnus. Nesvarbu, kad Džulianas atsuko nugarą savo šeimai ir tėvo idėjai, vos neprarado gyvybės, kad būtų čia su mumis. Matau, kai kurie žmonės juo nepasitiki.

Džulianas prabyla patyrusio oratoriaus intonacija:

– Beprasmiška rinktis vengimo taktiką. Šitai šiaip sau nepraeis. Jei Pasipriešinimas stiprės, valdžia ir kariuomenė viską darys, kad jį sustabdytų. Mes galėsime geriau gintis patekę į įvykių sūkurį. Antraip būsime kaip tie triušiai urvelyje, lauksime, kol kas iškrapštys.

Nors Džulianas pritaria Aleksui, stengiasi žiūrėti tik į Juodę. Džulianas ir Aleksas niekada nesikalba, net nepažvelgia į kits kitą, o būrys stengiasi apie tai nekalbėti.

– Ir aš siūlau Voterberį, – sako Lai. Aš nustembu. Pernai ji visiškai nenorėjo prasidėti su Pasipriešinimu. Norėjo dingti Tyruose, įsikurti kuo toliau nuo Legaliųjų miestų.

– Ką gi, gerai. – Juodė pakyla, nusibraukia džinsų užpakalį. – Tebūnie Voterberis. Kas nors prieštarauja?

Valandėlę tylime žvalgydamiesi į šešėliuose skendinčius vieni kitų veidus. Džulianas, matydamas, kad aš sprendimu nepatenkinta, spusteli man kelį.

– Tada nutarta. Rytoj galėsime...

Ją pertraukia kažkokie riksmai, klegesys. Visi nejučia pašokame.

– Kas per velniava? – klausia Smigis, užsimesdamas ant peties šautuvą ir naršydamas akimis mus supančią medžių šakų ir vynuogienojų sieną. Miškas vėl nutyla.

– Šššš... – kilsteli ranką Juodė.

– Žmonės, padėkit! – staiga kažkas rikteli. Ir priduria: – Velnias...

Visi lengviau atsidūsta – atpažįstame Žvirblio balsą. Prieš kiek laiko jis išėjo į mišką savais reikalais.

– Ateinam, Žvirbli! – šūkteli Lydys. Kelios figūros pasileidžia medžių link. Išėjusios iš siauro šviesos rato aplink laužą iškart virsta šešėliais. Mudu su Džulianu liekame sėdėti. Pastebiu, kad Aleksas irgi. Girdžiu šurmulį, balsus: „Kojas, laikyk jos kojas!“ Pagaliau į laukymę išlenda Žvirblis, Smigis, Lydys ir Deinė, abi poros tempia kažką sunkaus. Iš pradžių manau, kad velka į brezentą susuktus nušautus žvėris, bet laužo šviesoje pamatau nukarusią baltą ranką, ir man apmiršta širdis. Žmonės...

– Vandens, atneškit vandens!

– Juode, nešk vaistinėlę, ji kraujuoja.

Valandėlę negaliu pajudėti. Smigis su Lydžiu abu kūnus nuleidžia ant žemės netoli laužo. Matyti du veidai. Vienas senas, tamsus, nugairintas vėjo. Tai moteris, galbūt visą gyvenimą praleidusi Tyruose. Lūpų kertelėse puškuliuoja seilės, kvėpavimas šiurkštus, su karkalais.

Kitas veidas pasirodo esąs labai gražus. Mergaitė gal mano amžiaus arba jaunesnė. Oda švelniai kreminė, ilgi tamsiai kaštoniniai plaukai šluoja žemę. Nenorom prisimenu savo pabėgimą į Tyrus. Juodė su Smigiu tikriausiai ir mane rado tokią – leisgyvę, susidaužiusią ir susidraskiusią.

Smigis apsisukęs pamato, kaip aš žiūriu.

– Padėk, Lena, – piktai liepia. Jo balsas mane prižadina iš transo. Priėjusi atsiklaupiu šalia pagyvenusios moters. Juodė, Lydys ir Deinė rūpinasi mergaite. Džulianas trepsi man už nugaros.

– Kuo galiu padėti? – klausia jis.

– Reikia švaraus vandens, – nepakeldamas akių atsako Smigis.

Peiliu jis perpjauna jai palaidinę. Kai kur audeklas atrodo suaugęs su oda. Staiga pasibaisėju pamačiusi, kad apatinė kūno dalis smarkiai nudegusi, kojos vien pūlingos žaizdos. Neištvėrusi užsimerkiu ir tik stengiuosi nesusivemti. Džulianas paliečia man petį ir nueina ieškoti vandens.

– Rupūže, – burbteli Smigis, atidengęs dar vieną žaizdą: ilgą nelygiais kraštais pjūvį, gilų ir užpūliavusį. – Velnias... – Moteris sugargaliavusi nutyla. – Tik jau nenusistagaruok prie manęs, – sako jis ir nusiplėšia striukę. Ant kaktos blizga prakaitas: mes esame prie laužo, o kiti jį vis kursto.

– Man reikia vaistinėlės. – Smigis stveria rankšluostį ir įgudusiais judesiais mikliai suplėšo juostomis. Bus turniketams. – Kas nors atneškit prakeiktą vaistinėlę!

Šalimais karščio siena. Tamsūs dūmai užstoja dangų. Jie rangosi ir į mano mintis iškreipdami įspūdžius, kurie nejučia darosi panašūs į sapną: balsai, judesiai, karštis ir kūnų tvaikas, viskas pasklida ir beprasmiška. Nesuvokiu, kiek laiko klūpau, kelias minutes ar valandas. Vienu tarpu pargrįžta Džulianas, nešinas karšto vandens kibiru. Paskui nueina ir vėl grįžta. Aš padedu valyti moters žaizdas; po kiek laiko jos kūną regiu jau ne kaip odą ir raumenis, bet kaip kažkokį išsiklaipiusį keistą daiktą, tarsi pajuodusį rąstigalį, kokių kartais užeiname miške.

Smigis sako man, ką daryti, aš ir darau. Reikia daugiau vandens, dabar šalto. Švarios skepetos. Aš keliuosi, einu, imu man duodamus daiktus ir vėl juos grąžinu. Slenka minutės, o gal valandos.

Kai vėl pakeliu akis, šalia išvystu ne Smigį, o Aleksą. Jis siuva žaizdą moters petyje – paprasta adata ir ilgu juodu siūlu. Iš įtampos net išbalęs, bet judesiai greiti ir sklandūs. Aiškiai turi patirties. Man dingteli, kad aš baisiai daug apie jį nežinau: jo praeities, vaidmens Pasipriešinime, jo gyvenimo Tyruose prieš atsiduriant Portlande, ir man pasidaro skaudu nors verk – ne dėl to, ko netekau, bet kokias galimybes praleidau.

Mūsų alkūnės susiliečia. Jis atsitraukia.

Dūmai skverbias į gerklę, darosi sunku ryti. Oras atsiduoda pelenais. Aš toliau valau moteriai kojas ir kūną, lyg būtų iš medžio, rūpestingai ir lėtai, visai kaip kartą per mėnesį padėdama tetai blizginti raudonmedžio stalą.

Paskui Alekso nelieka, šalimais vėl Smigis. Jis suima man pečius ir švelniai atitraukia nuo moters.

– Gerai jau, gana. Daugiau tu jai nereikalinga.

Pamanau: „Mums pavyko ją išgelbėti.“ Tačiau kai Smigis mane veda palapinių link, laužo šviesoje išvystu jos veidą, baltą, vaškinį, aklai žvelgiančiom į dangų akimis, ir suprantu, jog ji mirė, visas mūsų triūsas nuėjo perniek.

Juodė tebeklūpo prie mergaitės, bet darbuojasi jau ne taip karštligiškai, nes girdžiu, kad ligonė alsuoja lygiai.

Džulianas jau palapinėje. Esu pervargusi, žengiu kaip lunatikė. Jis pasitraukia padarydamas man vietos, ir aš tiesiog susmunku prie klaustuku susirietusio jo kūno. Mano plaukai pasmirdę dūmais.

– Kaip jautiesi? – šnibžda Džulianas, tamsoje suradęs mano ranką.

– Gerai, – atsakau.

– Kaip ji?

– Mirė, – tariu.

Džulianas įkvepia, jo kūnas įsitempia.

– Kaip gaila, Lena.

– Visų neišgelbėsi. Taip nebūna.

Šitaip sakytų ir Smigis. Žinau, jog tai tiesa, bet vis tiek širdies gilumoje iki galo tuo netikiu.

Džulianas suspaudžia mane glėbyje, bučiuoja pakaušį, ir aš panyru į miegą nutoldama nuo dūmų smarvės.

Hana

Antrą naktį iš eilės į mano miego miglą įsiskverbia dvi akys, atplaukusios iš juodos tamsumos. Staiga jos tampa šviesos skrituliais, į mane nukrypsta automobilio žibintai, ir aš sustingstu vidury kelio šiukšlių ir išmetamųjų dujų tvaiko debesyje... neįstengdama pajudėti karštyje nuo kriokiančio variklio...

Prieš vidurnaktį pabundu išpilta prakaito.

Šito negali būti. Tik ne man.

Atsikėlusi šlepsiu į vonią, užsigaunu blauzdą į vieną neišpakuotų dėžių. Nors įsikraustėme sausio pabaigoje, daugiau kaip prieš du mėnesius, išėmiau tik būtiniausius daiktus, daugiau nesivarginau. Mažiau nei po trijų savaičių būsiu ištekėjusi ir vėl reikės kraustytis. Be to, mano senieji lobiai – pliušiniai žaislai, knygos ir juokingos porceliano figūrėlės, kurias vaikystėje rinkau, – jau nelabai berūpi.

Vonioje šaltu vandeniu apsišlakstau veidą stengdamasi nuvyti tų lyg žibintų, lyg akių vaizdą, atsikratyti krūtinę slegiančio sunkumo, siaubingo jausmo, jog esu pervažiuojama. Raminu save, jog tai dar nieko nereiškia, gydymas kiekvieną veikia vis kitaip.

Mėnulio pilnatis už lango neįtikimai skaisti. Prispaudžiu nosį prie stiklo. Anapus gatvės stovi lygiai toks kaip mūsų namas, šalia jo – dar vienas toks pat. Taip ir rikiuojasi į eilę dešimtys tikslių kopijų vienodais šlaitiniais stogais, naujų, bet susendintų pastatų.

Man norisi judėti. Seniau, reikalaudamas bėgimo, kūnas tiesiog užniždavo. Po procedūros esu bėgiojusi gal vieną ar du kartus, bet jausmas jau ne tas ir netgi šią valandėlę tokia mintis per daug nevilioja. Tačiau noriu ką nors daryti.

Apsimaunu senu treningu, užsivelku tamsų megztinį. Užsimaunu beisbolo kepurę, priklausiusią tėvui: kad paslėpčiau šviesius plaukus ir kad būčiau neatpažįstama, jei ką nors sutikčiau. Formaliai turiu teisę vaikščioti gatvėmis po komendanto valandos, bet nejaučiu noro atsakinėti į tėvų klausimus. Hanai Teit, netrukus tapsiančiai Hana Hargrouv, nedera taip elgtis. Nenoriu, kad jie sužinotų, kaip neramiai miegu. Negalima sukelti jiems įtarimo.

Susirišu sportbačius ir sėlinu prie miegamojo durų. Aną vasarą dažnai pabėgdavau iš namų. Sandėlyje už „Otrimbos dažų“ vyko uždraustos išgertuvės, o Dieringo aukštumoje – nelegalus vakarėlis, kuris buvo išvaikytas; o kur dar vakarai Saulėlydžio parko paplūdimyje ir neleistini pasimatymai su neišgydytais vaikinais... Tą kartą Galiniame užutėkyje Stivenui Hiltui leidau įkišti ranką tarp šlaunų, ir laikas tarsi sustojo.

Stivenas Hiltas: tamsios blakstienos, tiesūs dantys, pušų spyglių kvapas. Kai tik pažvelgia, širdis apsąla.

Prisiminimai atrodo lyg svetimo gyvenimo nuotraukos.

Nulipu laiptais bemaž be jokio garso. Lauko durų rankeną suku po milimetrą, kad negirgžtelėtų atitraukiama velkė.

Žvarbus vėjas šnarina bugienio krūmus, nuo vartų patvoriu juosiančius mūsų kiemą. Šie krūmai būdingi Vudkouv Farmso rajonui. Kaip rašė nekilnojamojo turto agentūros reklaminis lankstinukas, jie teikia saugumo ir privatumo jausmą.

Sustoju, klausausi, ar neartėja patrulis. Nieko. Tačiau jie negali būti labai toli. Vudkouvas giriasi, kad jame visomis savaitės dienomis kiaurą parą budi savanoriai. Tačiau rajonas didelis, daugybė skersgatvių ir aklagatvių. Galgi pasiseks nesusidurti su sargybiniais.

Nulipu nuo priebučio, akmens plokščių taku einu prie geležinių vartų. Per pilnaties skritulį praskrieja juodų šikšnosparnių būrys, veja nubėga jų šešėliai. Aš sudrebu. Judėti nebeknieti. Jau galvoju, gal grįžt į lovą, įsiraust į minkštą patalą, vos vos dvelkiantį skalbimo priedais, ir rytą išsimiegojus sukirsti didelį omletą.

Garaže kažkas trinkteli. Staigiai atsisuku. Garažo durys praviros.

Pirmiausia topteli, gal koks fotografas. Galbūt jis peršoko vartus ir pasislėpė kieme. Bet greitai atmetu tokią versiją. Ponia Hargrouv rūpestingai surežisavo visas mūsų galimybes patekti į spaudą, ir kol kas žurnalistams aš rūpiu tik tada, kai esu su Fredžiu.

Kita mintis – degalų vagis. Pastaruoju metu, vyriausybei įvedus apribojimus, visame Portlande, ypač vargingesniuose rajonuose, kilo įsilaužimų epidemija. Blogiausia buvo žiemą: ištuštinamos centrinio šildymo krosnys ir automobilių bakai, apiplėšiami ir nusiaubiami namai. Vien vasarį įvyko du šimtai įsilaužimų – didžiausias nusikaltimų skaičius nuo tada, kai prieš keturiasdešimt metų įvestas privalomas gydymas.

Svarstau, ar neiti į vidų ir neprižadinti tėčio. Tačiau jis ims klausinėti, o aš turėsiu aiškintis.

Taigi pasuku prie garažo nenuleisdama akių nuo pravirų durų, ar kas nesujudės. Žolė rasota, sportbačiai kaipmat sušlampa. Visas kūnas pašiurpsta. Kažkas mane stebi.

Už nugaros trakšteli šakelė. Žaibiškai atsisuku. Tai tik vėjas įsisuko į bugienio krūmą. Giliai atsidususi vėl einu garažo link. Širdis daužosi gale gerklės, nemalonus ir nepažįstamas jausmas. Nesu nieko išsigandusi, bent jau rimtai, nuo pat procedūros ryto, kai rankos taip drebėjo, kad nepajėgiau atsirišti ligoninės chalato diržo.

– Kas ten? – pašnibždomis klausiu.

Vėl šnaresys. Garaže tikrai kažkas yra. Stoviu keli žingsniai nuo durų visa pastirusi iš siaubo. Kvaila. Visiškai kvaila. Eisiu vidun ir pažadinsiu tėtį. Pasakysiu išgirdusi triukšmą, o į klausimus atsakysiu vėliau.

Ir staiga tylus kniaukimas. Pro durų plyšį sublizga katės akys.

Aš iškvepiu. Benamė katė, štai ir visas baisumas. Portlande jų devynios galybės. Kaip ir šunų. Žmonės įsigyja gyvūną, paskui nebeturi už ką jo išlaikyti arba tiesiog atsibosta ir išmeta į gatvę. O jie kasmet dauginasi. Girdėjau, Dieringo aukštumoje klaidžioja ištisos benamių šunų gaujos.

Lėtai žengiu artyn. Katė žiūri. Plačiau praveriu garažo duris.

– Eikš, – šaukiu. – Lįsk iš ten.

Katė neria į garažo gilumą. Skuosdama pro mano senąjį dviratį užkliudo stovą. Dviratis ima svyruoti, puolu vidun ir sugriebiu jį, kol neparvirto. Rankenos apaugusios dulkėmis.

Viena ranka laikau dviratį, kita graibau jungiklio. Įjungiu šviesą palubėje. Iškart garažas ima atrodyti normaliai: automobilis, šiukšlių dėžės, kertėje žoliapjovė, dažų skardinės ir tvarkingai piramide sukrauti benzino bakeliai. Katė tūno tarp jų. Ji bent atrodo palyginti švari, neapsiseilėjusi ir nenušašusi. Bijoti nėra ko. Žengiu dar žingsnį, ji šauna pro automobilį ir išlekia į kiemą.

Atremiu dviratį į garažo sieną. Ant vienos rankenos pastebiu užmautą pablukusią violetinę gumutę plaukams. Mūsų su Lena dviračiai buvo vienodi, bet ji mane erzindavo, kad jos greitesnis. Numetusios ant žolės ar smėlio amžinai dviračius netyčia susikeisdavome. Užšokusi ant sėdynės, Lena vos pasiekdavo pedalus, o aš, užlipusi ant jos dviračio, susiriesdavau trilinka, ir šitaip važiuodavome namo beprotiškai kvatodamos. Vieną dieną dėdės krautuvėlėje ji nupirko dvi gumutes plaukams, man violetinę, sau mėlyną, ir pareikalavo, kad užmautume jas ant rankenų, tada daugiau nepainiosime dviračių.

Gumutė prisigėrusi purvo. Nuo anos vasaros nesu važinėjusis dviračiu. Šis pomėgis, kaip ir Lena, liko praeityje. Kodėl mudvi su Lena buvome geriausios draugės? Apie ką šnekėdavomės? Juk neturėjome nieko bendra. Nei abiejų mėgstamų valgių, nei muzikos. Net ir tikėjome skirtingais dalykais.

Tada ji pabėgo, o man vos neplyšo iš skausmo širdis. Jei ne procedūra, nežinia ką būčiau pasidariusi.

Dabar galiu prisipažinti Leną tikriausiai mylėjusi. Ne Nenormaliuoju būdu, tačiau vis tiek mano jausmai jai turbūt buvo kažkokie liguisti. Kaip kitas žmogus galėtų tave visiškai sugniuždyti – o panorėjęs prikelti?

Noras kur nors eiti visiškai dingo. Traukia tik griūti į lovą.

Išjungusi šviesą rūpestingai uždarau garažo duris.

Grįždama į vidų pamatau ant žolės gulintį popieriaus lapelį, jau sudrėkusį. Prieš kelias minutes jo nebuvo. Matyt, kažkas įstūmė jį po vartais, kol buvau garaže.

Kažkas mane tikrai stebėjo – gal ir dabar seka.

Lėtai einu per kiemą. Regiu save pakeliant lapelį. Atsišaukimą.

Popieriuje nespalvota nuotrauka, turbūt atspausta iš originalo, joje bučiuojasi vyras ir moteris. Moteris atsilenkusi atgal, jos pirštai panirę į vyriškio plaukus. Jis šypsosi net ją bučiuodamas.

Atsišaukimo apačioje išspausdinti žodžiai: MŪSŲ DAUGIAU, NEGU JŪS MANOTE.

Negalvodama lapelį suglamžau. Fredis buvo teisus: maištininkų pilna, jie įsiskverbę tarp mūsų. Jiems prieinami kopijuokliai, popierius, pasiuntiniai.

Tolumoje trinkteli durys, aš pašoku. Staiga naktis atgyja. Paknopstom pasileidžiu į priebutį, smunku pro duris ir pamiršusi visą atsargumą tris kartus pasuku užraktą. Stoviu prieškambaryje tebegniauždama suglamžytą lapelį, kvėpuodama tokiu įprastu baldų blizgiklio ir „Cloroxo“ kvapu.

Virtuvėje popiergalį įmetu į šiukšliadėžę. Bet apsigalvojusi įkišu į atliekų smulkintuvą. Jau nebijau prižadinti tėvų. Aš tik noriu atsikratyti tos nuotraukos, atsikratyti žodžių, be abejo, grasinamų. Mūsų daugiau, negu jūs manote.

Karštu vandeniu nusiplovusi rankas nudūlinu į miegamąjį. Net nesivarginu nusirengti, tik nusispiriu sportbačius, nusimaunu kepurę ir įlendu po antklode. Nors šildymo sistema ūžia, man nešilta.

Kaklą suima ilgi tamsūs pirštai. Aksominėmis pirštinėmis rankos, minkštos ir iškvepintos, sugniaužia gerklę, o kažkur toli Lena kužda: Ką tu padarei? Laimė, pirštai atsigniaužia, ranka nuslysta, aš nugrimztu į gilų ir besapnį miegą.

Lena

Kai atsimerkiu, palapinė užlieta žalsvumos – plonas audeklas šitaip pakeičia saulės šviesą. Po manimi šiek tiek drėgna, rytais visada taip esti: žemė garuoja, kratosi nakties šaltumo. Girdžiu balsus ir puodų žvangėjimą. Džuliano nėra.

Neprisimenu, kada taip kietai miegojau. Net neprisimenu, kad būčiau sapnavusi. Įdomu, ar išgydytas žmogus taip ir jaučiasi – pabunda atsigavęs, lyg naujai gimęs, neiškankintas ilgų tamsių pirštų, siekiančių tavęs miegančios.

Lauke netikėtai šilta. Miškas aidi nuo paukščių giesmių. Melsvu dangumi lengvai skrieja debesys. Tyrai narsiai skelbia pavasarį, visai kaip pirmosios išdidžios, papurusiomis krūtinėlėmis liepsnelės, pasirodančios kovo mėnesį.

Einu prie upelio, iš kurio semiam vandenį. Deinė ką tik išlipo nusimaudžiusi, stovi nuoga ir marškinėliais šluostosi plaukus. Seniau nuogumas mane gąsdino, dabar jo beveik nepastebiu. Ar Deinė, ar saulėje besipurtanti ūdra... Bet aš nubrendu toliau nuo jos, nusivelku marškinius, apsipilu veidą, pažastis ir paneriu galvą. Aiktelėjusi ištraukiu. Vanduo tebėra ledinis, pasinerti visa nesiryžtu.

Grįžusi į stovyklą matau, kad moters lavono nebėra. Reikia tikėtis, jie rado, kur ją užkasti. Prisimenu Mėlynę, kaip mes turėjome ją palikti sniege apledėjusiomis blakstienomis, ir Mijako, kurią sudeginome. Tai vis vaiduokliai, šešėliai iš mano sapnų. Turbūt niekada jų neatsikratysiu.

– Labas rytas, saule, – sako Juodė, nepakeldama akių nuo lopomos striukės. Lūpomis suspaudusi kelias adatas, kalba jų neišsiimdama. – Gerai miegojai? – Atsakymo nelaukia. – Ant ugnies yra valgymo, čiupk, kol Deinė neatėjo pakartoti.

Vakar išgelbėta mergaitė jau atsikėlusi, sėdi netoli laužo apsigaubusi raudonu pledu. Net gražesnė, negu tada atrodė. Akys ryškiai žalios, oda skaisti ir švelni.

– Labas, – tarsteliu eidama prie laužo. Ji man šypteli, tačiau nieko nesako. Pajuntu jai užuojautą. Prisimenu, kaip buvo baisu pabėgus į Tyrus ir atsidūrus tarp Juodės, Smigio ir kitų. Įdomu, iš kokio ji krašto ir kokių baisybių prisižiūrėjusi.

Laužo pakraštyje į pelenus įstatytas puodas. Jame nuo vakar vakaro likę avižinių dribsnių ir rudųjų pupelių troškinio. Prisvilusio ir beskonio. Įsikraunu į skardinį puodelį ir prisiverčiu greitosiomis suvalgyti.

Baigiant pusryčiauti, iš miško išlenda Aleksas, nešinas plastikiniu indu su vandeniu. Nejučia pasižiūriu, ar nežvilgtelės į mane, bet jo akys įsmeigtos į tolį man virš galvos.

Praėjęs pro mane sustoja prie naujosios mergaitės.

– Štai, – taria. Jo balsas švelnus, senojo Alekso balsas, Alekso, kokį prisimenu. – Atnešiau vandens. Nebijok, švarus.

– Ačiū, Aleksai, – dėkoja ji. Jos lūpose vardas nuskamba nei šiaip, nei taip. Pasijuntu suglumusi, panašiai jausdavausi maža, kai per Braškių šventę Rytinėje promenadoje nueidavau į veidrodžių kambarį atrakcionų paviljone: viskas atrodydavo iškreipta.

Tuoj po Alekso, alkūnėmis skindamiesi kelią per šakas, iš miško atpluošia Smigis, Lydys ir kiti. Paskutinis pasirodo Džulianas, atsistojusi nepajuntu, kaip pasileidžiu bėgte ir puolu jam ant kaklo.

– Opa! – juokiasi jis, sverdėdamas atatupstas. Apglėbia mane aiškiai nustebęs ir patenkintas. Dieną, ir dar kitiems matant, niekada jam nebūnu tokia meili. – Už ką jau taip?

– Pasiilgau tavęs, – sakau nežinia ko uždususi. Įremiu kaktą į jo raktikaulį, uždedu delną ant krūtinės. Jo širdies plakimas mane nuramina: Džulianas tikras ir dabar yra čia.

– Apėjome didžiulį ratą, – sako Smigis. – Trijų mylių spinduliu. Viskas atrodo gerai. Maitėdos tikriausiai pasuko kažkur kitur.

Džulianas įsitempia. Atsigręžiu į Smigį.

– Maitėdos? – klausiu.

Smigis neatsakydamas dėbteli į mane. Sustoja priešais naujokę. Aleksas tebesėdi šalia jos. Jų rankas skiria vos keli coliai.

– Neprisimeni, kurią dieną jie atėjo? – klausia jis mergaitę. Matau, kad nekantraudamas. Iš pažiūros Smigis aštrus kaip dagys, antra Juodė. Todėl jie taip gerai ir sutaria.

Mergaitė prikanda lūpą. Aleksas paliečia jai ranką, švelniai, padrąsinamai, ir staiga mane užplūsta šleikštulys.

– Sakyk, Koral, – ragina jis. Koral... Aišku, tokia ir turi būti vardu Koral. Graži, trapi, paslaptinga.

– Aš... aš neprisimenu.

Balsas žemas kaip vaikino.

– Pasistenk, – taria Smigis. Juodė pašnairuoja į jį. Jos veidas sako: Nespausk.

Mergaitė pasitaiso ant pečių pledą. Kosteli.

– Jie atėjo prieš kelias dienas... tris, keturias. Tiksliai nežinau. Mes radome visiškai sveiką daržinę... Apsinakvojome. Mūsų buvo nedaug. Deividas, Tigas ir Nena. – Balsas sudreba, ji atsidūsta. – Ir kiti, iš viso aštuoni. Laikėmės būryje nuo tada, kai atsiradau Tyruose. Mano senelis buvo vienos senųjų religijų dvasininkas. Atsisakė pereiti į Naująją Tvarką ir buvo nužudytas. Nuo tada mano šeima pateko į valdžios akiratį. O paaiškėjus, kad teta prijaučiančioji... Na, pakliuvom į juodąjį sąrašą. Negalima gauti darbo, negalima gauti poros. Bostone nebuvo šeimininko, kuris būtų sutikęs išnuomoti mums butą. Nors mes ir neturėjome kuo mokėti.

Jos balsas skamba vis pikčiau ir tvirčiau. Matau, kad ji atrodo trapi tik dėl patirtos traumos. Normaliomis aplinkybėmis ji vadovauja – kaip ir Juodė. Kaip Hana.

Matant, kaip Aleksas į ją žiūri, smilkteli pavydas.

– Maitėdos, – primena Smigis.

– Gana, Smigi, – įsiterpia Juodė. – Ji dar negali kalbėti.

– Ne ne, galiu. Tik beveik neprisimenu. – Ji vėl papurto galvą, tačiau dabar iš nuostabos. – Nenai skaudėdavo sąnarius. Nemėgo patamsyje viena eit į lauką savo reikalu. Bijodavo pargriūti. – Ji prisispaudžia prie krūtinės kelius. – Mes ją paeiliui lydėdavome. Tą vakarą buvo mano eilė. Tik todėl aš ir...

– Vadinasi, kiti negyvi? – kimiai klausia Smigis.

Ji linkteli. Deinė sumurma: „Velnias“ ir spiria į kupstą.

– Sudegė, – atsako mergaitė. – Miegodami. Mes matėme. Maitėdos apsupo pastatą ir padegė. Daržinė užsiliepsnojo kaip degtukas. Nena visai neteko galvos. Klupinėdama pasileido gaisro pusėn. Ėmiau ją vytis... Daugiau neprisimenu. Man atrodė, jog ji užsidegė... Paskui prisimenu, kad atsipeikėjau griovyje, lijo lietus... paskui jūs mus radote...

– Velnias, velnias, velnias, – kartoja Deinė, sulig kiekvienu žodžiu spirdama į kupstą.

– Iš to jokios naudos, – subara ją Juodė.

Smigis atsidūsta ir pasitrina kaktą.

– Jie išsinešdino iš šito krašto, – sako jis. – Mums tai gera žinia. Reikia tikėtis, kad nesusidursime su jais.

– Kiek jų buvo? – klausia Lydys. Koral papurto galvą. – Penki? Septyni? Tuzinas? Nagi, turi mums duoti už ko nors užsikabinti...

– Įdomu, kodėl, – įsiterpia Aleksas.

Nors prakalbo tyliai, visi nuščiūva. Kaip aš tuo žavėjausi: jo mokėjimu valdyti žmones nepakeliant balso, laisvumu ir pasitikėjimu, kuriais jis visada spinduliuodavo.

Dabar turėčiau nieko nejausti, todėl galvoju vien apie tai, kad už nugaros Džulianas, vos per sprindį; apie tai, kad Alekso ir Koral keliai liečiasi ir jis neatsitraukia, tarsi nepastebi.

– Kurių galų buvo pulti? Kam supleškinti daržinę? Jokios logikos, – kalba Aleksas. – Visi žinome, kad Maitėdos grobia ir plėšikauja. Čia buvo žudynės, ne apiplėšimas.

– Maitėdos dirba kartu su ABD, – taria Džulianas. Lyg niekur nieko, nors jam tikriausiai sunku ištarti tokius žodžius. „Amerika be deliria“ buvo jo tėvo organizacija, jo šeimos viso gyvenimo tikslas. Vos prieš kelias savaites, kai mudu likimas suvedė, – ir Džuliano viso gyvenimo tikslas.

– Taigi kad. – Aleksas atsistoja. Nors vėl tarsi kalbasi su Džulianu, bet mūsų pusėn nė nežiūri. Žvelgia į Juodę ir Smigį. – Vadinasi, jiems jau nereikia kovoti dėl būvio. Jie gauna atlygį. Didesnis pelnas, kitokie tikslai.

Jam niekas neprieštarauja. Visi žino, jog jis teisus. Maitėdoms niekad nerūpėjo gydymas. Jie pasitraukė į Tyrus, nes nepritapo prie normalios visuomenės arba buvo iš jos išstumti. Atėjo niekam nejausdami palankumo ar artumo, be garbės jausmo ar idealų. Ir nors visada buvo žiaurūs, jų antpuoliai paprastai turėdavo aiškų tikslą – jie plėšikaudavo, grobdavo maisto atsargas ir ginklus ir tai darydami nesibodėjo žudyti.

Tačiau žudyti be tikslo ir naudos...

Čia visai kas kita. Užsakytas žudymas.

– Jie mus galabija, – lėtai taria Juodė, tarsi tik dabar supratusi. Atsigręžia į Džulianą. – Jie ketina mus medžioti kaip žvėris, tiesa?

Dabar visi sužiūra į jį – vieni smalsiai, kiti atšiauriai.

– Nežinau, – užsikirsdamas atsako jis. – Jie negali leisti mums gyventi.

– O dabar jau galima sakyti „velnias“? – kandžiai klausia Deinė.

– Bet jeigu ABD ir reguliuotojai naudojasi Maitėdomis mums naikinti, tai įrodymas, jog Pasipriešinimas įgauna galios, – protestuoju aš. – Mes jiems atrodome pavojingi. O tai gerai.

Kaži kiek metų Tyruose gyvenančius Nelegalus vyriausybė iš esmės saugojo, mat jos oficiali nuostata buvo tokia: amor deliria nervosa liga per žaibišką karą išrauta su šaknimis, o visi užkrėstieji išnaikinti. Meilės neliko. Pripažinti, jog esama Nelegalų bendruomenių, būtų buvęs pralaimėjimas.

Bet šiuo metu propaganda nebeveikia. Pasipriešinimas tapo pernelyg platus ir matomas. Mūsų jau negalima nepastebėti, negalima apsimesti, jog mūsų nėra, – taigi dabar jie bando mus nušluoti nuo žemės paviršiaus.

– Cha, pažiūrėsime, kaip bus gerai, kai Maitėdos iškeps mus miegančius, – atkirto Deinė.

– Gana! – Juodė atsistoja. Juoduose plaukuose pirmą kartą pastebiu baltą giją – įdomu, šviežia ar jau seniai yra? – Reikės tik būti atsargesniems. Atidžiau rinksimės stovyklavietes, naktimis įvesime budėjimą. Aišku? Jeigu jie mus gaudo, turėsime būti greitesni ir gudresni. Ir darbuotis sutartinai. Mūsų kasdien daugėja, aišku? – Ji įdėmiai pasižiūri į Lydį ir Deinę, tada atsisuka į Koral. – Ar turėsi jėgų eiti?

Koral linkteli.

– Manau, taip.

– Tada gerai, – taria Smigis. Jis akivaizdžiai nenustygsta. Jau turbūt mažiausiai dešimt valandų. – Dar viską apeikim, patikrinkim spąstus ir baikim krautis daiktus. Tada iškart keliaujam.

Smigis su Juode jau nėra vienvaldžiai būrio vadovai, bet vis tiek moka žmones išjudinti, dabar irgi niekas neprieštarauja. Netoli Pekipsio praleidome beveik tris paras. Kad jau nutarėme, kur žygiuosime, visi norime kuo greičiau pasiekti tikslą.

Būrys išsiskirsto, pasklinda tarp medžių. Kartu keliaujame gal tik savaitę, bet kiekvienas jau turi savo pareigas. Smigis ir Lydys medžioja, Juodė, Deinė, Aleksas ir aš paeiliui spendžiame žabangus, Lai prineša vandens ir jį virina. Džulianas viską supakuoja, paskui iškrausto ir vėl pakuoja prieš kelionę. Kiti taiso drabužius ir lopo palapines. Gyvenimas Tyruose reikalauja tvarkos.

Dėl šito sutaria tiek išgydytieji, tiek negydytieji.

Aš seku paskui Juodę, kopiančią įkalnėn, kur riogso subombarduoto kvartalo griuvėsiai. Likę tik pamatai. Atrodo, čia esama meškėnų.

– Ji eis su mumis? – neištvėrusi klausiu.

– Kas?

Juodė, regis, nustemba išvydusi mane šalia.

– Mergaitė, – kuo abejingiau atsakau. – Koral.

Juodė kilsteli antakius.

– Vargu ar ji turi iš ko rinktis. Arba eina su mumis, arba lieka ir badauja.

– Bet... – Nemoku paaiškinti, kodėl ja nereikėtų pasitikėti. – Mes apie ją nieko nežinome.

Juodė sustoja, atsisuka į mane.

– Nė apie vieną nieko nežinome. Dar nesupratai? Tu nė velnio nežinai apie mane, ir aš nė velnio nežinau apie tave. Net apie save nė velnio nežinai.

Galvoju apie Aleksą – apie tą keistą akmeninį vaikiną, kurį tariausi pažįstanti. Gal jis taip smarkiai ir nepasikeitė. Gal tik aš jo iš tikrųjų nepažinojau.

Juodė atsidūsta, delnais perbraukia sau per veidą.

– Klausyk, jau sakiau: jeigu kartu į šitai įklimpom, niekur nedingsi, turime ir veikti kartu.

– Suprantu, – murmteliu. Atsigręžiu į stovyklą. Iš toli raudonas pledas, gaubiantis Koral pečius, rėžia akis tartum kraujo klanas ant parketo.

– Abejoju, – atšauna Juodė. Ji žengteli man prieš nosį priversdama žiūrėti jai į akis. O jos kone juodos iš pykčio. – Svarbiausia, kas dabar vyksta. Čia ne žaidimas, ne juokas. Tai karas. Svarbesnis už tave ar mane. Svarbesnis už visus mus krūvoj. Mes tik šapeliai. – Švelniau ji priduria: – Prisimeni, ką visada tau sakiau? Praeitis mirusi.

Tada suvokiu, jog ji kalba apie Aleksą. Ašaros suspaudžia gerklę, bet nenoriu, kad Juodė matytų mane verkiant. Niekada nebeverksiu dėl Alekso.

Juodė žengia pirmyn.

– Eik, padėk Džulianui sukrauti palapines, – grįžtelėjusi paliepia.

Dirsteliu per petį. Džulianas jau išardė pusę palapinių. Štai suglaudžia dar vieną, ji subliūkšta.

– Jis ir vienas susitvarkys, – sakau. – Manęs ten nereikia.

Ir bandau sekti paskui ją.

– Patikėk, jam tavęs reikia, – atkerta Juodė, staigiai atsisukusi ir švystelėdama juodais plaukais.

Valandėlę žiūrime viena į kitą. Juodės akyse šmėsteli nesuvokiama išraiška. Galbūt įspėjimas. Tada ji kreivai šypteli.

– Žinok, aš dar esu vadė. Turi manęs klausyti.

Taigi apsigręžiu ir drožiu pakalnėn į stovyklavietę, pas Džulianą, kuriam reikia manęs.

Hana

Rytą pabudusi nesusigaudau: kambarį užliejusi saulė. Tikriausiai pamiršau užtraukti portjeras.

Atsisėdu, antklodę nuspiriu galukojin. Lauke klykauja kirai. Išlipusi iš lovos matau, kad atokaitoje žolė skaisčiai žalia.

Rašomojo stalo stalčiuje susirandu vieną kelių daiktų, kurių nepatingėjau išimti iš dėžių: storą žinyną „Poprocedūrinis laikotarpis“, kuris, pasak įžangos, „atsako į paprasčiausius – ir sudėtingiausius! – klausimus apie gydomąją procedūrą ir jos padarinius“.

Greit susirandu skyrių apie sapnavimą, permetu akimis kelis puslapius, nuobodžiais moksliniais terminais aiškinančius apie netyčinį gydymo poveikį – miegą be sapnų. Tada randu sakinį, dėl kurio norisi priglausti knygą prie krūtinės: „Kaip jau ne sykį pabrėžėme, žmonės skirtingi, todėl, nors procedūra sumažina temperamentų ir asmenybių skirtumus, jos poveikis kiekvienam vis kitoks. Apie penkis procentus išgydytųjų sakosi vis tiek sapnuoją.“

Penki procentai... Nedaug, bet ir ne taip jau niekingai mažai.

Pasijuntu geriau, negu jaučiausi pastarosiomis dienomis. Užvertusi knygą staiga apsisprendžiu.

Šiandien dviračiu nuvažiuosiu prie Lenos namų.

Jau kelis mėnesius nesu lankiusis Lenos gatvėje Kamberlande. Šituo atiduosiu duoklę mudviejų buvusiai draugystei ir numaldysiu nesmagų jausmą, kirbantį nuo tada, kai pamačiau Dženę. Na, taip, Lena pasidavė ligai, bet iš dalies kalta ir aš.

Turbūt todėl ją vis dar prisimenu. Procedūra nenuslopina visų jausmų, todėl toji kaltė vis dar prasiveržia į paviršių.

Pravažiuosiu pro senuosius jos namus, pažiūrėsiu, ar viskas gerai, ir pasijusiu smagiau. Kaltė reikalauja atleidimo, o aš sau dar neatleidau už tai, kuo prisidėjau prie jos nusikaltimo. Gal netgi, pamanau, nuvešiu šiek tiek kavos. Jos teta Kerolė buvo tokia kavos mėgėja.

Po to grįšiu prie savo gyvenimo.

Nusiprausiu veidą, apsimaunu džinsus, užsivelku mėgstamą multino palaidinę, minkštutėlę nuo tiek metų daužymo džiovintuve, plaukus susuku į palaidą mazgą. Lena raukydavosi pamačiusi mane tai darant. Kokia neteisybė, sakydavo. Man tokia šukuosena atrodytų kaip varnų lizdas ant galvos.

– Hana, viskas gerai? – iš koridoriaus susirūpinusi šaukia mama. Atidarau duris.

– Kuo puikiausiai. O kas yra?

Ji dėbteli į mane.

– Man pasigirdo ar tu tikrai dainavai?

Ko gera, nejučia ėmiau niūniuoti. Pasidaro gėda.

– Bandžiau prisiminti vienos dainos žodžius, ją man grojo Fredis, – mikliai sumojau atsakymą. – Galvoj likę vos keli žodžiai.

Mamos veidas atsileidžia.

– Garantuotai gali rasti sankcionuotos muzikos kataloge, – sako ji. Kilstelėjusi mano smakrą priekabiai žiūri. – Išsimiegojai?

– Puikiai.

Ir nueinu.

Apačioje tėtis vaikšto po virtuvę pasirengęs važiuoti į tarnybą, tik be kaklaraiščio. Vien iš jo plaukų aišku, kad klausėsi žinių. Nuo pernai rudens, kai vyriausybė pirmą kartą pranešė pripažįstanti, jog esama Nelegalų, jis reikalauja, kad visada būtų įjungtos žinios, net prieš pat išeinant iš namų. Žiūrėdamas per televizorių žinias, jis taršo plaukus.

Ekrane moteris oranžinėmis lūpomis sako: Šį rytą policijos nuovadą Valstybės gatvėje užplūdo pasipiktinę piliečiai, reikalaujantys paaiškinti, kaip Nelegalai galėjo laisvai slankioti mieste ir mėtyti lapelius su grasinimais...

Prie virtuvės stalo sėdi ponas Rotas, mūsų kaimynas, ir sukioja tarp delnų puodelį kavos. Jis jau nuolatinis svečias mūsų namuose.

– Labas rytas, Hana, – taria neatitraukdamas akių nuo ekrano.

– Labas, pone Rotai.

Nors Rotai gyvena kitapus gatvės, o ponia Rot amžinai giriasi, kokių naujų drabužių pripirkusi savo vyresniajai dukrai Viktorijai, žinau, jog jie vargsta. Nė vienas jų vaikas negavo geros poros kilus triukšmui dėl Viktorijos; šnekama, jog jai priverstinai paankstinta procedūra, nes buvo sučiupta mieste po komendanto valandos. Pono Roto karjera sustojo, akivaizdūs finansinių sunkumų ženklai: jie nebevažinėja automobiliu, nors jis nublizgintas tebestovi kieme už geležinių vartų. Ir šviesos anksti išjungiamos, matyt, taupoma elektra. Įtariu, ponas Rotas pas mus užsuka taip dažnai todėl, kad jų televizorius neveikia.

– Labas, tėti, – sakau nerdama pro stalą.

Jis kažką burbteli tampydamas ir sukiodamas plaukų kuokštą. Pranešėja kalba: Atsišaukimai buvo išmėtyti įvairiuose rajonuose, net vaikų žaidimų aikštelėse ir pradžios mokyklose.

Toliau reportaže rodoma protestuojanti minia, susirinkusi ant rotušės laiptų. Jų plakatai reikalauja: GRĄŽINKITE MUMS MŪSŲ GATVES ir: AMERIKA BE DELIRIA. Aną savaitę nužudžius ABD vadovą Tomą Fainemeną, ši organizacija susilaukė daugybės naujų rėmėjų. Jis jau laikomas kankiniu, visoje šalyje iškilo paminklai.

Kodėl niekas nieko nedaro, kad mus apgintų? – kalba į mikrofoną vyriškis. Tiksliau – šaukia bandydamas perrėkti kitus protestuotojus. Policija turėtų mus apsaugoti nuo tų bepročių. O jie užplūdo gatves.

Prisimenu, kaip vakar vakare stengiausi kuo greičiau sunaikinti lapelį, tarsi tai būtų galėję reikšti, jog jo nė nebuvo. Nelegalai, aišku, grasino ne konkrečiai mums.

– Siaubinga! – rikteli tėtis. Tik du ar tris kartus gyvenime mačiau jį pakeliant balsą, o netenkant žado – vos vieną: kai buvo skelbiamas sąrašas žmonių, žuvusių per teroristų išpuolius, ir jis išgirdo Frenko Hargrouvo, Fredžio tėvo, pavardę. Svetainėje visi žiūrėjome televizorių, staiga tėtis atsisukęs paleido į sieną stiklinę. Buvo toks netikėtumas, abi su mama tik išpūtėm akis ir tylėjom. Niekada nepamiršiu jo žodžių tą vakarą: Amor deliria nervosa – ne meilės, o savanaudiškumo liga. – Kokia nauda iš Valstybės saugumo komiteto, jeigu...

– Liaukis, Ričai, prisėsk. Per daug nervinies, – įsikiša ponas Rotas.

– Žinoma, nervinuos. Tie tarakonai...

Sandėliuke stovi dėžučių su kruopomis ir kavos maišelių eilės. Pasikišu vieną po pažastimi ir sulyginu eilę, kad neliktų plyšio. Tada griebiu riekę duonos, užsitepu riešutų sviesto, nors televizijos žinios visiškai atėmė apetitą.

Grįžtu per virtuvę ir jau esu koridoriuje, kai tėtis atsisukęs sušunka:

– Kur išeini?

Atsistoju taip, kad nesimatytų kavos maišelio.

– Sugalvojau pasivažinėti dviračiu, – linksmai tariu.

– Pasivažinėti dviračiu? – pakartoja tėtis.

– Vestuvinė suknelė trupučiuką spaudžia, – paaiškinu duonos rieke vaizdingai mostelėdama į šoną. – Turbūt pripratau užvalgyti įtampą.

Bent jau po procedūros nepasikeitė melavimo įgūdžiai.

Tėtis susiraukia.

– Tik nevažiuok į centrą, gerai? Vakar vakare buvo Incidentas...

– Vandalizmas, daugiau nieko, – sako ponas Rotas.

Dabar televizija rodo reportažą apie teroristų išpuolius sausio mėnesį: grūdėtas, rankine kamera filmuotas vaizdas, kaip sugriūva rytinė Kriptų pusė; iš sustabdytų autobusų pasipilantys ir paniškai bėgantys žmonės; užutėkyje susigūžusi moteris vėjo plaikstoma suknele, šaukianti, jog atėjo teismo diena; per miestą slenkantis dulkų debesis, viską nudažantis kreidos baltumu.

– Tai tik pradžia, – griežtai sako tėtis. – Tie lapeliai tikriausiai buvo įspėjimas.

– Nieko jie nepadarys, nes neorganizuoti.

– Ir pernai visi taip kalbėjo, bet baigėsi tuo, kad Kriptų sienose skylė, meras nužudytas, o miestas pilnas psichopatų. Ar žinai, kiek kalinių tą dieną pabėgo? Trys šimtai.

– Nuo tada sustiprintos saugumo priemonės, – ginčija ponas Rotas.

– Saugumo priemonės vakar vakare Nelegalams nesutrukdė paversti Portlando milžinišku paštu. Kas žino, kas dar gali atsitikti? – Atsidusęs jis pasitrina akis. Atsisuka į mane. – Nenoriu, kad mano vienturtė duktė ištikštų gabalais.

– Tėti, aš nevažiuosiu į centrą, – sakau. – Nebūsiu pusiasalyje, gerai?

Linktelėjęs vėl įbeda akis į televizorių.

Verandoje sustoju, viena ranka kemšu burnon duoną, kita po pažastim laikau kavos maišelį. Susigriebiu, jog baisiai noriu gerti. Bet į vidų nebegrįžtu.

Priklaupusi įdedu kavą į savo seną kuprinę, vis dar atsiduodančią braškių guma, kurią taip mėgau kramtyti, į uodegą surištus plaukus susibruku po beisbolo kepuraite. Užsidedu tamsius akinius. Nebijau, kad mane pastebės fotografai, bet nenoriu susidurti su kokiu pažįstamu.

Išsivedu dviratį iš garažo į gatvę. Sakoma, kad važiuoti dviračiu išmoksti visam gyvenimui, bet aš užsėdusi baisiai svirduliuoju, lyg besimokantis važiuoti vaikiukas. Kelias sekundes pasverdėjusi pagaliau atgaunu pusiausvyrą, pasuku už kampo ir imu leistis pakalnėn – Braitono sarginės ir Vudkov Farmso pusėn.

Dviračio ratų čežėjimas į grindinį, į veidą pučiantis stiprokas gaivus vėjas savotiškai ramina. Jausmas ne visai toks kaip bėgiojant, bet pajuntu pasitenkinimą lyg po ilgos dienos įlindus į švarų patalą.

Diena puiki – giedra ir stebėtinai šalta. Tokią dieną neįmanoma įsivaizduoti, kad pusę šalies siaubia maištininkai, kad Nelegalai, pasklidę tarsi nuotekos kanalizacijos vamzdžiais, sėja Portlande neapykantą ir smurtą. Neįmanoma įsivaizduoti, kad apskritai pasaulyje kas nors blogai. Pravažiuojant tarsi pritardama man linksi našlaičių lysvė. Aš pasileidžiu smarkiau. Nestabtelėdama maunu pro geležinius vartus ir sarginę, tik pasisveikindama paskubomis mosteliu sargybiniui, nors vargu ar Solas mane atpažįsta.

Išvažiavus už Vudkouv Farmso, vaizdas staigiai keičiasi. Valstybiniai sklypai įsiremia į apleistas dykvietes; aš pravažiuoju tris iš eilės namelių ant ratų parkus, pristatytus grotelinių keptuvų, išduobėtus laužaviečių, apgaubtus dūmų ir pelenų šydo, nes čia gyvenantys žmonės elektra beveik nesinaudoja.

Braitono prospektas mane išveda į pusiasalį, faktiškai anapus sienos, į Portlando centrą. Tačiau rotušė, savivaldybės įstaigos ir laboratorijų kompleksas, kur žmonės rinkosi protestuoti, tebėra už kelių mylių. Pastatai, taip nutolę nuo Senojo uosto, yra vos kelių aukštų, gatvių kampuose kiūkso įsimaišiusios kulinarijos krautuvėlės, pigios savitarnos skalbyklos, apgriuvusios bažnytėlės ir seniai uždarytos degalinės.

Bandau prisiminti, kada paskutinį kartą buvau Lenos namuose, o ne ji lankėsi pas mane, bet galvoje tik susimaišo metai ir vaizdai, konservuotų raviolių ir pieno miltelių kvapai. Lena gėdijosi savo ankštų namų ir savo šeimos. Žinojo, ką žmonės kalba. Bet man visada patiko vaikščioti pas ją. Nežinau kodėl. Manau, tuo laiku mane žavėjo netvarka: viršutiniuose kambariuose viena prie kitos sustatytos lovos, niekada normaliai neveikiantys elektros prietaisai, nuolat iššokantys saugikliai, surūdijusi nenaudojama skalbyklė, kurioje vasarą laikomi žieminiai drabužiai.

Nors praėjo aštuoni mėnesiai, kelią į Lenos namus randu nesunkiai, net prisimenu, kad galiu jį sutrumpinti pasukdama per automobilių aikštelę Kamberlando pakraštyje.

Sustoju kelios durys nuo Tidlių namų jau suprakaitavusi. Nusimaunu kepurę, susiglostau plaukus, kad atrodyčiau nors kiek tvarkingesnė. Tolėliau trinkteli durys, į priebutį, užverstą sulūžusiais baldais, tarp kurių kažkodėl riogso net rūdimis išmargintas klozetas, išlenda moteris. Jos rankose šluotražis, ji pradeda šluoti, brūžina ir brūžina tas kelias pėdas nenuleisdama nuo manęs akių.

Gatvė atrodo daug nykiau negu kadaise. Pusė namų užkaltais langais. Vesdamasi dviratį jaučiuosi lyg naras su nauju povandeniniu laivu, slenkantis pro nuskendusio laivo griaučius. Languose sujuda užuolaidos, jaučiu mane sekant neregimas akis ir pyktį, susitvenkusį visuose tuose liūdnuose namukuose įlinkusiais stogais.

Pasijuntu baisiai kvailai. Kam aš čia atsibeldžiau? Ką sakysiu? Ką galiu pasakyti?

Bet kad jau esu taip arti, negaliu nuvažiuoti nepamačiusi senojo Lenos namo, du šimtai trisdešimt septinto numerio. Priėjusi prie vartų iškart suprantu, kad namas jau senokai apleistas. Stoge trūksta kelių čerpių, langai užkalti rudomis lentomis. Ant priekinių durų kažkas išrašė didelę raudoną X raidę, reiškiančią, kad šis namas užkrėstas liga.

– Ko tau reikia?

Atsisuku. Moteris nustojo šluoti. Laikydama rankoj šluotą kitos delnu prisidengia nuo saulės.

– Aš ieškau Tidlių šeimos, – atsakau.

Tuščioje gatvėje mano balsas nuaidi per garsiai. Moteris tebespokso į mane. Nenoromis veduosi dviratį į kitą gatvės pusę, jos vartų link, nors kažkas manyje tam priešinasi, liepia neiti. Čia ne tavo vieta.

– Tidliai išsikėlė aną rudenį, – sako moteris ir vėl ima šluoti. – Jie čia tapo nepageidaujami. Po viso to... – Staiga ji nutyla. – Ką gi, nežinau, kas jiems atsitiko, ir nenoriu žinoti. Dėl manęs gali sau nors supūti toje Aukštumoje. Užteršė gatvę, padarė neįmanomą gyventi...

– Vadinasi, jie išsikėlė į Dieringo aukštumą?

Iškart matau, kad mano klausimas jai pasirodė įtartinas.

– O koks tavo reikalas? Gal priklausai Jaunimo gvardijai, ar ką? Šitas namas padorus, šitas namas švarus. – Ji baksi šluotražiu priebučio grindis lyg norėdama priploti nematomus vabzdžius. – Kasdien skaitau „Knygą“, perėjau visus patikrinimus, kaip ir visi kiti... Bet vis tiek visokie slankioja, landžioja, nori prišaukt nemalonumų...

– Aš nesu iš ABD, – bandau ją raminti. – Ir nenoriu prišaukti nemalonumų.

– Tai ko tada čia reikia? – Ji žiūri prisimerkusi, matau, kad pradeda atpažinti. – Ei, ar tik nesi čia kada lankiusis?

– Ne, – skubiai atsakau ir užsimaukšlinu kepurę. Aišku, jog čia daugiau pagalbos nesulauksiu.

– Kažkur tu man matyta, – bamba moteriškė.

Greit užsėdu ant dviračio. Žinau, jai netrukus toptelės: ogi šita mergiotė suporuota su Fredžiu Hargrouvu.

– Negali būti, – tariu ir išsuku į gatvę.

Išmesti iš galvos. Žinau, kad reikia išmesti iš galvos. Tačiau dar labiau knieti vėl pamatyti Lenos šeimą. Man reikia sužinoti, kas įvyko jai pabėgus.

Dieringo aukštumoje nesu buvusi nuo pernai vasaros, kai su Aleksu ir Lena slėpdavomės Brukso gatvės trisdešimt septintame name, viename iš daugybės apleistų. Šiame name Leną ir Aleksą sučiupo reguliuotojai. Dėl šios priežasties jie mėgino paskutinę minutę, deramai nepasirengę, pabėgti iš miesto.

Dieringo aukštuma irgi dar nykesnė, negu prisimenu. Prieš kelerius metus rajonas buvo apleistas, mat po kelių policijos reidų pasklido gandas, jog jis užkrėstas. Kai buvau maža, vyresnieji vaikai pasakodavo istorijas apie negydytųjų, mirusių nuo amor deliria nervosa, šmėklas, klaidžiojančias jo gatvėmis. Mes kurstydavom vieni kitus nueiti į Aukštumą ir paliesti kokį apgriuvusį namą. Delną reikėdavo išlaikyti visas dešimt sekundžių: kaip tik tiek laiko reikia, kad liga įsiskverbtų per pirštų galiukus.

Kartą tai darėme kartu su Lena. Ji pabūgo jau po keturių sekundžių, bet aš išlaukiau visas dešimt, skaičiuodama lėtai ir garsiai, kad girdėtų mudvi sekančios mergiotės. Dvi savaites buvau antros klasės didvyre.

Praėjusią vasarą policijos reidas užgriuvo uždraustą vakarėlį Dieringo aukštumoje. Aš ten buvau. Leidau Stivenui Hiltui prisiglausti ir kuždėti man į ausį.

Baigus mokyklą tai buvo mano ketvirtas toks vakarėlis. Prisimenu, kaip būdavo šiurpu slinkti gatvėmis seniai po komendanto valandos, kaip daužydavosi širdis, o paskui susitikusios su Andželika Marston juokdavomės, kad ir vėl pavyko pasprukti. Šnibždėdavomės apie bučiavimąsi, grasindavome viena kitai pabėgti į Tyrus – lyg mažos mergytės, kalbančios apie Stebuklų šalį.

Štai kur šuo pakastas: visa tai buvo vaikiški užsiėmimai, didelis susifantazuotas žaidimas.

Niekas netikėjo, jog tai gali nutikti man, Andžei ar dar kuriai. Ir jau tikrai neturėjo nutikti Lenai.

Po ano reido rajonas oficialiai sugrįžo Portlando nuosavybėn ir daugelis namų buvo nugriauta. Planuota pastatyti naują nebrangių kooperatinių namų kvartalą savivaldybės darbuotojams, bet statybos nutrūko po teroristinių išpuolių, ir dabar įsukusi į Aukštumą matau vien tik griuvėsius ir statybviečių liekanas: duobes, išrautus medžius, gulinčius šaknimis į viršų, išmaltą žemę ir surūdijusius metalinius ženklus, skelbiančius, jog statybų aikštelėse būtina dėvėti šalmus.

Taip tylu, jog net mano dviračio padangų čežėjimas atrodo nedovanotinai garsus. Netikėtai galvoje švysteli mintis: Tyliai eiki per kapus, nes numirėliai pabus... Mažos būdamos šitaip gąsdindavomės, kai reikėdavo eiti pro kapines.

Dieringo aukštuma šiuo metu tikrai primena kapines.

Nulipu nuo dviračio, atremiu jį į seną gatvės rodyklę, nukreipiančią į Klevų prospektą, dar vieną gilių duobių ir išrautų medžių gatvę.

Kurį laiką einu jausdamasi kvailokai. Niekur jokio žmogaus. Aišku, kad visur tuščia. O juk Dieringo aukštuma – didelis rajonas, tikras gatvelių ir aklagatvių labirintas. Net jei Lenos šeima prisiglaudusi kuriame nors name, nebūtinai ją rasiu.

Bet kojos pačios žengia, tarsi valdomos ne smegenų, o kokios kitos jėgos. Tuščius sklypus ramiai šukuoja vėjas, oras atsiduoda puvėsiais. Praeinu senus apirusius pamatus, jie man kažkuo primena rentgeno nuotraukas, kurias rodydavo dantistas: tokia pati pilkų dantų eilė, tarsi atverta ir padėta ant žemės žiauna.

Tada užuodžiu – silpną, tačiau tikrai medžio dūmų kvapą, prasiskverbiantį pro visokią smarvę.

Kažkas kūrena laužą.

Kitoje sankryžoje pasuku Vinvudo gatve. Vaizdas toks, kokį prisimenu iš anos vasaros. Čia namai nebuvo griaunami. Niūrūs ir tušti teberiogso už vešlių senų pušų.

Gerklė čia susigniaužia, čia atsileidžia. Atrodo, visai netoli Brukso 37. Man pasidaro baisu, kad netrukus galiu jį išvysti.

Nutariu: jei dabar prieisiu Brukso gatvę, tai bus ženklas, jog laikas grįžti. Parvažiuosiu namo ir pamiršiu šitą kvailą žygį.

– Mama, mamyte, parvesk į namus...

Monotoniškas balsas mane sustabdo. Valandėlę stoviu nejudėdama, sulaikiusi kvapą, stengdamasi suvokti, kurioje pusėje jį išgirdau.

– Baugu man klajoti po tamsius miškus...

Tai senas vaikiškas eilėraštis apie pabaisas, neva gyvenančius Tyruose. Vampyrus. Vilkolakius. Nelegalus.

Tačiau paaiškėjo, kad Nelegalų ten tikrai esama.

Žengiu iš grindinio į žolę tarp medžių, kuriais apsodinta gatvė. Einu lėtai, pirštų galais, nes balsas toks silpnas, toks tylus.

Už kampo pamatau mergaitę, tupinčią vidury gatvės, dideliame saulėkaitos lopinyje, šiurkštūs plaukai nukarę ant veido. Vien oda ir kaulai. Kelių girnelės lyg smailios burės.

Vienoj rankoj murzina lėlė, kitoj – lazdelė nudrožtu galu. Lėlės plaukai iš geltonų vilnonių siūlų, akys – juodos sagos, bet likusi tik viena. Lūpas žymi raudonos vilnos siūlelis, bet jau tuoj atsiknosiantis.

– Į kelią išlindo sukriošęs vampyras...

Užsimerkusi prisimenu tolesnes eilutes:

Mama, mamyte, guldyk mane čia,

Namų nepasieksiu, mirtis nepėsčia.

Dailus Nelegalas kerais apžavės

Ir meiliai šypsodamas širdį išplėš.

Kai vėl atsimerkiu, ji pakelia galvą badydama orą savo nusmailinta lazdele – tarsi gindama šalin vampyrą. Akimirką manyje viskas sustingsta. Greisė, jaunesnioji Lenos pusseserė. Lenos numylėtoji pusseserė.

Greisė, per šešerius metus, kai ją matydavau, nė sykio niekam neištarusi nė žodelio.

– Mama, mamyte, guldyk mane čia...

Nors po medžiais vėsu, jaučiu tarp krūtų srūvant prakaitą.

– Dailus Nelegalas kerais apžavės...

Dabar lazdele ji ima baksnoti lėlei už ausies tarsi atlikdama procedūrą.

– Saugumo, sveikatos ir laimės... – uždainuoja jau garsiau, panašiai kaip lopšinę. – Ššš... Būk gera mergytė. Prižadu, kad nė trupučio neskaudės.

Daugiau neturiu jėgų žiūrėti. Ji tebebaksnoja lankstų lėlės kaklą, ir galva kresčioja lyg pritariamai linksėdama. Aš išlendu iš už medžių.

– Greise! – pašaukiu. Nejučia atkišu ranką tartum artindamasi prie laukinio žvėrelio.

Ji suakmenėja. Atsargiai žengteliu dar žingsnį. Ji taip suspaudžia savo lazdelę, jog net krumpliai pabąla.

– Greise, čia aš, Hana. Draugė... buvau tavo pusseserės Lenos draugė.

Ji staigiai atsistoja ir nubėga palikusi ir lėlę, ir lazdelę. Negalvodama pasileidžiu ją vytis.

– Palauk! Aš tau nieko nepadarysiu.

Greisė skuta kaip kiškis. Jau kaži kur nukurnėjo. Šmukšteli už kampo, o kai pribėgu, jos jau nėra.

Sustoju. Širdis skausmingai plaka gale gerklės, burnoje bjaurus skonis. Kepure nusibraukiu nuo kaktos prakaitą jausdamasi baisiai kvailai.

– Kvaiša, – garsiai sakau. Pasijuntu geriau, todėl dar garsiau pakartoju: – Kvaiša.

Kažkur už nugaros išgirstu krizenant. Atsisuku, bet nieko nepamatau. Man pašiurpsta nugara; staiga pajuntu, jog esu sekama, tada dingteli: jeigu čia gyvena Lenos šeima, tikriausiai yra ir kitų šeimų. Pastebiu, kad namo kitapus gatvės langai uždengti dušo užuolaidomis, o kiemas nuklotas visokiu plastikiniu šlamštu: žaislais, dubenimis ir statybinėmis kaladėlėmis, bet viskas tvarkingai sudėta, tarsi kas būtų neseniai žaidęs.

Pasijutusi nesmagiai pasitraukiu po medžiais ir stoviu nenuleisdama akių nuo gatvės, ar kas nors nepasirodys.

– Žinok, mes turime teisę čia būti, – sušnibžda balsas tiesiai man už nugaros.

Grįžteliu taip apstulbusi, jog akimirką netenku žado. Iš už medžių pasirodo mergaitė. Žiūri į mane rudomis akimis.

– Vilou? – suvapu.

Ji sumirksi. Jei mane ir pažino, neparodo. Tačiau tikrai ji – Vilou Marks, mano klasiokė; tėvai nedavė jai pabaigti mokyklos, atsiėmė, kai ėmė sklisti kalbos, kad po komendanto valandos buvusi užtikta Diering Oukso parke su kažkokiu negydytu vaikinu.

– Mes turime teisę, – pakartoja ji taip pat neramiai šnibždėdama ir grąžydama rankas. – Kiekvienam atviras kelias... Tai garantuoja gydymas...

– Vilou... – Vos nesuklupdama žengteliu atgal. – Vilou, čia aš. Hana Teit. Pernai kartu lankėme matematiką. Pono Filmoro klasėje. Prisimeni?

Jos blakstienos virpteli. Plaukai ilgi ir beviltiškai susivėlę. Ji juos dažydavosi įvairių spalvų sruogelėmis. Mano tėvai visada sakė, kad ji prisidirbs bėdos. Liepė laikytis nuo jos atokiau.

– Filmoras, Filmoras... – kartoja ji. Pamatau, jog ji turi tritaškį procedūros randelį, ir prisimenu, kaip staigiai buvo paimta iš mokyklos likus keliems mėnesiams iki egzaminų. Visi šnekėjo, kad tėvai privertė ją darytis paankstintą procedūrą. Susiraukusi ji purto galvą. – Nežinau... Nelabai...

Ji prikiša pirštus prie burnos, ir matau, kad nagai nukramtyti iki gyvuonies.

Man darosi bloga. Reikia iš čia nešdintis. Kurių galų atvažiavau...

– Buvo malonu susitikti, Vilou, – tariu. Ir lėtai apeinu ją, nors rūpi dumti iš čia, kiek kojos neša.

Staiga Vilou puola, viena ranka apkabina man kaklą ir pasilenkia lyg norėdama pabučiuoti. Riktelėjusi muistausi, bet ji nepaprastai stipri.

Kitos rankos pirštais ji pamažu braukia man per veidą liesdama skruostus ir smakrą – lyg aklas žmogus. Jos nagai skrebena odą tarsi pelės.

– Paleisk! – O siaube, aš beveik verkiu. Gerklę suspaudžia baimės spazmas. – Prašau, paleisk mane.

Jos pirštai užčiuopia mano randelį. Staiga ji sakytum subliūkšta. Akimirką žvelgia į mane protingai, ir aš išvystu aną Vilou: gudrią, atkaklią, o šiuo metu – įveiktą.

– Hana Teit, ir tu jiems pakliuvai, – sako ji.

Tada paleidžia, ir aš nubėgu.

Lena

Koral mus gaišina. Kokių nors sužeidimų nematyti, išsimaudžiusi, visokios žaizdelės aptvarstytos, bet ji aiškiai nusilpusi. Pradeda atsilikti vos mums pajudėjus, ir Aleksas jos nepalieka. Nors stengiuosi nekreipti dėmesio, per kitų balsus mane retkarčiais pasiekia jų pokalbio nuotrupos. Kartą išgirstu, kaip Aleksas kvatoja.

Pavakary prieiname didelį ąžuolą. Jo kamienas suraižytas, subraižytas. Vos pamačiusi šūkteliu, nes atpažinau ženklą: trikampis, skaičius ir primityvi strėlė. Tai Gervo peilio palikta žymė; pernai keliantis iš sodybos šiaurėje, šitais simboliais jis žymėjo mūsų kelią, kad pavasarį grįždami nepasiklystume.

Šį ženklą prisimenu ypač gerai, nes jis rodo, kaip pasiekti namą, kurį užėjome pernai, sveiką ir apgyventą Nelegalų šeimos. Juodė ženklą tikriausiai irgi atpažino.

– Tai bent laimėjimas, – šypsosi ji. Ir šaukia grupei: – Kelias į pastogę!

Visi linksmai šūkauja. Savaitę pabuvę be civilizacijos užsinori paprasčiausių dalykų: namo su stogu ir sienomis, ir su karšto vandens vonia. Muilo.

Iki to namo viena mylia. Pamačius dvišlaitį stogą, apaugusį susivijusių rudų gebenių gaurais, man suspurda širdis. Tyruose, tokiuose plačiuose ir permaininguose, tokiuose klaidžiuose, visada trokšti ko nors pažįstamo.

– Pernai rudenį čia nakvojome, – puolu aiškinti Džulianui. – Keliaudami nuo Portlando į pietus. Vienas langas buvo išdaužytas – matai, kaip užtaisė lentgaliais? O akmeninį kaminą matai?

Bet pastebiu, kad namas atrodo labiau apšiuręs, negu buvo prieš tą pusmetį. Priekinė akmenų siena patamsėjusi nuo gličių juodų pelėsių, įsigėrusių į tinką. Aikštelė aplink namą, kur pernai pasistatėme palapines, užkermėjusi aukšta parudavusia žole ir usnimis.

Iš kamino nekyla dūmai. Viduje tikriausiai šalta, kai nekūrenama krosnis. Pernai rudenį, vos pasirodėme kieme, mūsų pasitikti išlėkė vaikai. Jie visą laiką būdavo lauke, žaisdavo kvatodami ir rėkaudami, erzindami vienas kitą. Dabar tylu ramu, tik dūsauja gebenėse vėjas.

Man pasidaro neramu. Kiti irgi pajuto, kad kažkas ne taip. Paskutinę mylią žygiavome sparčiai, vienu darniu būriu, genami vilties gauti tikro valgio, pabūti troboje, pasijusti žmonėmis. Tačiau dabar visi tyli.

Pirmoji prie durų pribėga Juodė. Pastovi iškėlusi kumštį, pagaliau pabeldžia. Garsas duslus ir aidus tokioje tyloje. Jokio atsako.

– Gal išėję į mišką ko nors pasirinkti, – tariu.

Stengiuosi nepasiduoti stiprėjančiai panikai, aštriam baimės jausmui, kuris visada užplūsdavo Portlande bėgant pro kapines. Verčiau paskubėk, sakydavo Hana, nes negyvėliai pastvers už kojų.

Juodė nieko man nesako, pasuka rankeną. Durys atsidaro.

Ji atsigręžia į Smigį. Jis nusiima nuo peties šautuvą ir pirma jos žengia į vidų. Juodė, regis, tuo patenkinta. Išsitraukusi iš už diržo peilį įseka iš paskos. Visi kiti irgi sueiname.

Kvapas siaubingas. Tamsą kiek praskiedžia šviesa, sklindanti pro atviras duris ir pro tarpelius tarp lentgalių, kuriais užkaltas langas. Neaiškiai įžiūrime baldų kontūrus, dauguma jų išvartyti arba sulaužyti. Kažkas aikteli.

– Kas čia atsitiko? – sušnibždu.

Tamsoje Džulianas spusteli man ranką. Niekas neatsako. Smigis su Juode žengia į kambario gilumą, jiems po kojų traška stiklai. Smigis šautuvo buože trenkia per lango lentgalius, jie lengvai atšoka ir kambaryje pasidaro šviesiau.

Nenuostabu, kad taip dvokia: apverstas pilnas valgio varinis puodas. Man einant artyn, į kertes pasipila vabalai. Stengiuosi nesusivemti.

– Dieve, – murma Džulianas.

– Aš pažiūrėsiu viršuje, – sako Smigis normaliu garsumu, ir aš net pašoku.

Kažkas įjungia žibintuvėlį, spindulys nušliaužia šiukšlinomis grindimis. Prisiminusi, jog irgi turiu žibintuvėlį, lendu į kuprinę jo ieškoti.

Su Džulianu einu į virtuvę atkišusi žibintuvėlį, lyg jis galėtų mus apginti. Ir čia matome grumtynių pėdsakus – kelis sudaužytus stiklainius, pūvantį maistą. Užsidengiu nosį rankove ir kvėpuoju per ją. Apšviečiu podėlio lentynas. Jose dar nemažai atsargų: stovi stiklainiai su marinuotomis daržovėmis ir troškinta mėsa, greta guli džiovinta jautiena. Ant stiklainių užklijuotos dailia rašysena užrašytos etiketės, nurodančios, kas yra viduje. Staiga man susvaigsta galva – prisimenu moterį ugniniais plaukais, su tušinuku palinkusią prie stiklainio ir sakančią: Beveik neliko jokio popieriaus. Tuoj reikės spėlioti, kas kur sudėta.

– Nieko nėra, – praneša Smigis. Girdime, kaip jis dunda į apačią. Džulianas trumpu koridorėliu nuveda mane į pagrindinį kambarį, kur susirinkusi visa grupė.

– Ir vėl Maitėdos? – kimiai klausia Gordas.

Smigis persibraukia plaukus.

– Jie neieškojo maisto, – tariu. – Podėlis neliestas.

– Gal vis dėlto čia buvo ne Maitėdos, – suabejoja Gervas. – Gal šeima tiesiog išsikraustė?

– Ką? Ir prieš išeidama viską nusiaubė? – Smigis paspiria skardinį puodelį. – Be to, paliko maisto atsargas?

– Galbūt jie labai skubėjo, – nenusileidžia Gervas. Bet matau, jog ir pats tuo netiki: name tvyro baisus slogumas, visi jaučiame, jog turėjo įvykti kažkas labai blogo.

Žengiu pro duris į verandą, įkvepiu švaraus, gryno oro, kvepiančio erdve ir bundančia augalija. Verčiau nebūtume čia atėję.

Pusė grupės pasklido aplink namą. Deinė lėtai eina per kiemą ranka praskirdama žoles (neįsivaizduoju, ko ieško), tarsi bristų vandeniu. Už namo išgirstu šūkaujant, paskui viską perrėkia Juodė:

– Grįžkit, grįžkit atgal! Neikite tenai. Sakiau, neikite!

Man suspaudžia širdį. Ji kažką rado.

Uždususi atbėga pasieniu. Akys dega pykčiu.

– Aš juos radau, – ištaria. Nėra reikalo aiškinti, kad šeima negyva.

– Kur? – gargteliu.

– Pakalnėj, – atsako ji ir drožia į vidų. Nesinori grįžt į trobą, į tą smarvę, tamsą ir daiktus, padengtus plonu mirties dulkių sluoksneliu, bet grįžtu. Štai, pasirodo, ką reiškia toji blogio nuojauta, toji šiurpi tyla...

– Ką suradai? – klausia Smigis, tebestovintis vidury kambario. Visi kiti supa jį pusračiu, stovi tylūs, sustingę ir prieblandoje, kai praveriu duris, atrodo lyg statulos.

– Laužavietę, – atsako Juodė ir tyliau priduria: – Ir kaulus.

– Aš supratau, – aukštu balsu, kiek isteriškai prabyla Koral. – Jie čia buvo. Iškart supratau.

– Bet ne Maitėdos.

Visi atsisukame. Tarpdury Aleksas. Jo rankoj tabaluoja kažkas raudona – kaspinas ar audeklo atraiža.

– Juk sakiau tenai neiti, – užsipuola jį Juodė. Piktai sužaibuoja akimis, bet jose spėju išvysti ir baimę.

Lyg neišgirdęs jis žengia į kambarį iškėlęs savo radinį, kad visi pamatytų – ilgą raudono plastiko juostą. Vienodais tarpais joje atspausta kaukolė su sukryžiuotais kaulais ir žodžiais: ATSARGIAI – BIOLOGINIS UŽKRATAS.

– Ką tai reiškia? – klausia Lydys.

Tyruose jis nuo mažų dienų. Beveik nieko nenutuokia apie gyvenimą atitvertuose miestuose: apie reguliuotojus ir gydomąsias procedūras, apie karantinus ir kalėjimus, apie baimę užsikrėsti.

Aleksas atsigręžia į jį.

– Užkrėstieji nelaidojami kapinėse. Užkasami kalėjimų kiemuose arba sudeginami. – Alekso akys slysteli mano veidu. Esu vienintelis žmogus, žinantis, kad jo tėvas užkastas ankštame Kriptų kiemelyje, jo kapas niekaip nepažymėtas; aš vienintelė žinau, kad metų metus Aleksas lankė tą kapelį ir juodu žymekliu ant akmens vis rašė tėvo vardą, kad nebūtų užmirštas. Atleisk, bandau perduoti jam, bet jo akys jau žiūri kitur.

– Tai tiesa, Juode? – griežtai klausia Smigis.

Ji žiojasi atsakyti, bet susičiaupia. Jau manau, jog paneigs. Bet pagaliau prislėgtu balsu taria:

– Matyt, reguliuotojai.

Visi aikteli.

– Šūdas, – burbteli Medžioklis.

– Netikiu, – sako Lydys.

– Reguliuotojai... – pakartoja Džulianas. – Tačiau tai reiškia, kad...

– Kad Tyruose jau nesaugu, – užbaigiu jo mintį. Krūtinėje suspurda panika. – Tyrai jau mums nepriklauso.

– Dabar patenkintas? – klausia Aleksą Juodė, perverdama jį tūžmingu žvilgsniu.

– Jie turėjo sužinoti, – atšauna jis.

– Gerai. – Smigis kilsteli rankas. – Nusiraminkite. Niekas nepasikeitė. Mes jau žinojome, kad kažkur slankioja Maitėdos. Tiesiog reikės būti budriems. Nepamirškite, kad reguliuotojai Tyrų nepažįsta. Jie nepratę prie laukinės gamtos ar didžiulių plotų. Ši žemė mūsų.

Suprantu, Smigis stengiasi mus nuraminti, bet jis klysta dėl vieno: kai kas pasikeitė. Vienas dalykas – bombardavimas iš dangaus. Tačiau dabar reguliuotojai peržengė ribas, tikras ir įsivaizduojamas, kurios atskyrė mūsų pasaulius. Jie prasiveržė per šitiek metų mus dengusį neregimąjį šydą.

Staiga prisimenu, kaip sykį grįžusi namo radau įsibrovėlį meškėną, jis išdraskė visus kruopų pakelius, pribarstė jų visus kambarius. Užspeitėme jį vonioje ir dėdė Viljamas jį nušovė pasakęs, kad jis tikriausiai platina ligas. Kruopų radau ir savo patalynėje, vadinasi, meškėno būta ir mano lovoje. Tris kartus išskalbiau paklodę, tik tada galėjau vėl ant jos miegoti, tačiau dar ilgai sapnuodavau, kaip aštrūs nagučiai sminga man į odą.

– Bent kiek apsikuopkime, – pasiūlo Smigis. – Kiek tilps, galės miegoti viduje. Kitiems teks nakvoti lauke.

– Mes čia apsistosime? – ištrūksta Džulianui.

Smigis įduria į jį akis.

– Kodėl gi ne?

– Todėl, kad... – Džulianas bejėgiškai žvalgosi į kitus. Niekas nežiūri į jį. – Čia buvo nužudyti žmonės. Kažkaip... negerai.

– Negerai būtų grįžti į Tyrus, kai čia turime pastogę, pilną podėlį maisto ir spąstus, geresnius už tą šlamštą, kurį iki tol naudojome, – atkerta Smigis. – Reguliuotojai čia atbuvo ir negrįš. Atliko savo darbą pirmu atėjimu.

Ieškodamas paramos, Džulianas atsisuka į mane. Bet aš per daug gerai pažįstu Smigį ir pažįstu Tyrus, todėl tik papurtau galvą. Nesiginčyk.

– Smarvė greičiau išsivėdins, jeigu atplėšime daugiau langų, – sako Juodė.

– Už namo yra priskaldyta malkų, – praneša Aleksas. – Galiu užkurti laužą.

– Ką gi, tvarka, – burbteli Smigis, nežiūrėdamas į Džulianą. – Nutarta – nakvojame čia.

Lūženas ir šiukšles išnešame pro užpakalines duris. Stengiuosi per daug nespoksoti į dubenų šukes, sulaužytas kėdes ir negalvoti, kad prieš pusmetį ant jų šiltai sėdėjau ir valgiau.

Grindis išplauname spintelėse surastu actu, Juodė kieme pripeša sausos žolės ir jos kuokštus padega kertėse. Pagaliau išvejame salsvą, dusinantį puvėsių tvaiką.

Juodė pasiunčia mane į mišką su nedidukais spąstais, Džulianas pasišauna lydėti. Turbūt ieško dingsties išeiti iš namo. Matau, kad net išvalius visus kambarius jam negera čia būti.

Kurį laiką tylėdami einame per apžėlusį kiemą į medžių tankumyną. Dangus žioruoja rausva ir violetine spalva, šešėliai tiršti lyg teptuko potėpiai ant žemės. Tačiau oras tebėra šiltas, kai kurių medžių viršutinės šakos jau apsipylusios žaliais pumpurais.

Man patinka šitokie Tyrai: liesi, nuogi, dar be pavasariško drabužio. Bet jau justi, kaip visa auga, stiebiasi į saulę trokšdami jos šilumos, ir kasdien šis troškimas po truputį vis labiau patenkinamas. Dar praeis kiek laiko, ir Tyrai suvešės – apsvaigę, virpantys iš laimės.

Džulianas padeda man minkštoje žemėje paslėpti spąstus. Gera justi šiltą dirvą, Džuliano pirštus.

Kai paspendžiame visus trejus spąstus ir virvutėmis aprišame juos supančius medžius, Džulianas sako:

– Dar nesinori ten grįžti.

– Gerai.

Atsistoju, nusišluostau į džinsus rankas. Man irgi nesinori grįžti. Ne tik dėl namo. Dėl Alekso. Netraukia ir visa grupė, susiskaldžiusi ir nesutarianti, apimta apmaudo ir slapto priešiškumo. Taip nepanašu į žmones, kuriuos radau senojoje sodyboje, vos atvykusi į Tyrus. Ten visi atrodė kaip viena šeima.

– Prisimeni, kaip pirmą kartą susitikome? – staiga klausia Džulianas.

– Kai Maitėdos... – bandau pasitikslinti, bet jis mane pertraukia:

– Ne ne. Anksčiau. Per ABD susirinkimą.

Linkteliu. Vis dar keista įsivaizduoti, kad vaikinas, kurį pamačiau tą dieną, – plakatinis organizacijos berniukas, korektiškumo įsikūnijimas, – galėtų būti kaip nors susijęs su šiuo Džulianu, kuris eina greta užkritusiais ant kaktos rudais it karamelė plaukais, vėjo nugairintu veidu.

Nuostabiausia, kad žmonės kasdien keičiasi. Niekada nestovi vietoj. Nuolatos turi juos atrasti, ir jie patys turi atrasti save.

– Tu tada palikai pirštinę. Atėjusi jos pasiimti radai mane žiūrintį vaizdus...

– Prisimenu. Žvalgybos nuotraukas, taip? Sakei, kad ieškai Nelegalų stovyklų.

– Aš melavau. Man paprasčiausiai... patiko žiūrėti, kaip viskas atvira. Kokios plačios erdvės. Bet niekada neįsivaizdavau, net svajodamas apie Tyrus ir neaptvertas teritorijas... nemaniau, kad gali šitaip būti.

Spustelėjau jam ranką.

– Supratau, kad meluoji.

Šiandien Džuliano akys šviesiai mėlynos, vasaros spalvos. Kartais jos esti audringos, tamsiai pilkos kaip vandenynas auštant, o kai kada – žydros lyg ryto dangus. Pamažu mokausi jų atspalvių.

Jis vienu pirštu perbraukia man palei skruostą.

– Lena...

Žvelgia į mane taip įdėmiai, jog pasidaro neramu.

– Kas yra? – tariu neva nerūpestingai.

– Nieko. – Jis paima man už rankos. – Nieko nėra. Noriu tau kai ką pasakyti.

Nereikia, prašau mintyse, bet neištariu, žodį nustelbia krizenimas, isteriškas juokas, koks užeidavo prieš egzaminus. Džulianas išsitepęs veidą, ir aš juokiuosi.

– Ko? – graudžiai klausia jis.

Pradėjusi juoktis negaliu sustoti.

– Išsiterliojai, – atsakau paliesdama jam skruostą.

– Lena! – ištaria jis taip įsakmiai, kad pagaliau nutylu. – Noriu tau kai ką pasakyti, aišku?

Valandėlę tylėdami žiūrime vienas į kitą. Kažkodėl nuščiūva ir Tyrai. Sakytum medžiai sulaikė kvapą. Džuliano akyse regiu savo atspindį – šešėlį, vien formą be turinio. Įdomu, kaip aš jam atrodau.

Džulianas giliai atsidūsta. Ir staiga išpoškina:

– Aš myliu tave.

Norėčiau atsakyti jam tuo pačiu. Ir aš norėčiau ištarti: Aš myliu tave. Bet šie žodžiai uždaryti mano krūtinės narve.

– Džulianai, žinok, man tu labai patinki.

Siekiu jo, bet jis atšlyja.

– Nereikia.

Ir nusisuka. Tarp mūsų tyvuliuoja tyla. Kas minutę vis labiau temsta. Oras papilkęs kaip senas, pradėjęs teptis piešinys anglimi.

– Viskas dėl jo, tiesa? – pagaliau sako jis, vėl žiūrėdamas į mane. – Dėl Alekso.

Iki tol Džulianas nebuvo ištaręs jo vardo.

– Ne, – atsakau per daug ryžtingai. – Ne dėl jo. Tarp mūsų nieko nebėra.

Jis purto galvą. Matau, jog netiki.

– Prašau... – Vėl siekiu jo, dabar jis leidžia mano rankai paliesti skruostą. Pasistiebusi pabučiuoju jį, vieną kartą. Jis neatsitraukia, bet ir nebučiuoja. – Tik neskubink manęs.

Pagaliau jis pasiduoda. Paimu jo rankas ir uždedu sau ant liemens. Jis bučiuoja man į nosį, kaktą, nuo ten jo lūpos nuslysta prie ausies.

– Nežinojau, kad bus šitaip, – šnibžda jis. – Man baisu.

Per abiejų drabužius jaučiu, kaip plaka jo širdis. Tiksliai nežinau, ką jis turi galvoje, – Tyrus, pabėgimą, buvimą su manimi, meilę, – tačiau tvirtai jį apkabinusi padedu galvą ant krūtinės.

– Žinau. Man irgi baisu.

Staiga tolumoje išgirstu plyšaujant Juodę:

– Valgyt! Paskubėkit, arba neliks!

Jos balsas išgąsdina būrį paukščių. Klykaudami jie pakyla į dangų. Ūžteli vėjo gūsis, ir Tyrai vėl sučeža, sušnara, sutraška – nepabaigiama tuščia jų šneka.

– Eime, – sakau ir parvedu Džulianą į negyvus namus.

Hana

Sprogimai sudrebina dangų. Vienas, kitas, paskui jau keliolika, traškių lyg šautuvo šūviai; pilkšvą vakaro dangų užkloja dūmai, šviesos pluoštai ir spalvų puokštės.

Kai virš terasos išsiskleidžia paskutinis fejerverkas, visi ima ploti. Man zvimbia ausyse, dūmai graužia nosį, bet vis tiek ploju.

Fredis oficialiai tapo Portlando meru.

– Hana!

Fredis šypsodamasis eina prie manęs, aplink jį švysčioja fotoaparatų blykstės. Prasidėjus saliutui, kai visi plūstelėjo į Uosto užmiesčio golfo klubo terasas, mes atsiskyrėme. Dabar jis griebia man už rankų.

– Sveikinu, – sakau. Aparatai vėl spragsi, plieskia blykstės – lyg mažyčiai fejerverkai. Mirksint po vokais sproginėja spalvoti ratilai. – Aš taip džiaugiuosi dėl tavęs.

– Nori pasakyti – dėl mudviejų, – pataiso jis.

Jo plaukai, taip stropiai sutepti ir sušukuoti, per vakarą pamažu užslinko ant kaktos, neklusni garbana jau lindo į dešinę akį. Malonus jausmas: mano gyvenimas, mano vieta čia, šalia Fredžio Hargrouvo.

– Tavo plaukai... – sušnibždu. Jis negalvodamas susiglosto plaukus.

– Ačiū, – sako.

Prie Fredžio prisigretina moteris, atrodo, dirbanti „Portland Daily“.

– Mere Hargrouvai, – kreipiasi ji. Man smagu girdėti jį taip vadinant. – Visą vakarą bandau su jumis pasikalbėti. Gal rastumėte minutę?..

Nelaukusi jo atsakymo, ji nutempia jį nuo manęs. Jis grįžteli ir per petį lūpomis pasako: „Atleisk.“ Pamojuoju rodydama, jog suprantu jį.

Pasibaigus saliutui, žmonės vėl ima plaukti į salę, kur toliau vyks pokylis. Visi juokiasi, garsiai šneka. Gražus vakaras, iškilmingas, įkvepiantis viltį. Savo kalboje Fredis pažadėjo atkurti mieste tvarką ir stabilumą, išnaikinti prijaučiančiuosius ir maištininkus, kurių prisiveisė tarp mūsų – kaip termitų, pasakė jis, kurie po truputį griauna mūsų visuomenės ir vertybių struktūrą.

Daugiau nepakęsime, pareiškė jis, ir visi plojo.

Šitaip atrodo ateitis: laimingos poros, šviesios salės, graži muzika, skoningos užuolaidos ir malonūs pašnekesiai. Vilou Marks ir Greisė, pelijantys Dieringo aukštumos namai ir kaltė, vakar išvariusi mane iš namų ir užsodinusi ant dviračio, – visa tai atrodo it blogas sapnas.

Prisimenu, kaip liūdnai į mane žiūrėjo Vilou sakydama: Ir tu jiems pakliuvai.

Aš jiems nepakliuvau, reikėjo atkirsti. Jie mane išgelbėjo.

Išsisklaidė paskutinės dūmų sruogelės. Žalias golfo aikštyno kalveles užklojo violetiniai šešėliai.

Aš dar stoviu terasoje gėrėdamasi pasaulio tvarkingumu: nupjauta veja, gražiai suplanuotu parku, nuolatine dienos ir nakties kaita, nuspėjama ateitimi, gyvenimu be skausmo.

Sumažėjus žmonių, žvilgsniu susiduriu su kitoj pusėj stovinčiu vaikinu. Jis nusišypso. Lyg ir pažįstamas, nors akimirką nesusigaudau, kas jis. Bet kai ima eiti artyn, širdis krūpteli.

Stivas Hiltas. Sunku patikėti.

– Hana Teit, – taria jis. – Atrodo, dar negalima vadinti Hargrouv?

– Stivenai...

Aną vasarą vadinau jį Stivu. Dabar atrodo nederama. Jis pasikeitęs, todėl ir neatpažinau iš karto. Kai jis pasilenkia prie padavėjos statydamas ant padėklo tuščią taurę, pamatau, jog išgydytas.

Ir ne tik tai: pasidaręs apkūnesnis, po marškiniais pūpso pilvukas, pažandės gula ant apykaklės. Plaukai sušukuoti aukštyn, kaip ir mano tėčio.

Bandau prisiminti, kada jį mačiau paskutinį kartą. Galbūt tą naktį, kai Aukštumoje vyko reidas. Į vakarėlį ėjau tik todėl, kad tikėjausi pamatyti jį. Prisimenu, kaip stovėjau pusrūsio prieblandoje, nuo muzikos ritmo po kojomis dundėjo grindys, sienos rasojo nuo prakaito ir drėgmės, į vieną debesį susiliejo alkoholio, kremo nuo saulės ir kūnų kvapai. Jis spaudėsi prie manęs, tada dar toks liesas, aukštas, įdegęs, o aš leidausi, kad jis uždėtų rankas man ant liemens, pakištų po marškinėliais, tada palinkęs prigludo prie mano lūpų ir liežuviu jas praskėtė.

Įsivaizdavau, jog jį myliu. Įsivaizdavau, jog ir jis mane myli.

O tada – riksmas.

Šūviai.

Šunys.

– Gražiai atrodai, – sako Stivenas.

Net jo balsas kitoks. Ir vėl nenoromis prisimenu tėtį, ramų žemą suaugusio vyro balsą.

– Ir tu, – pameluoju.

Jis pakreipia galvą ir pažvelgia į mane, lyg sakydamas: „Ačiū“ ir: „Pats žinau.“ Nejučia šiek tiek atsitraukiu. Negaliu patikėti, jog pernai vasarą jį bučiavau. Negaliu patikėti, jog dėl šito berno rizikavau apsikrėsti, susirgti.

Tačiau ne. Tada jis buvo kitoks.

– Na, ir kada gi laimingoji data? Kitą šeštadienį, ar ne?

Jis susikiša rankas į kišenes ir siūbuoja ant kulnų.

– Kitą penktadienį. – Kostelėjusi klausiu: – O tu? Ar jau suporuotas?

Aną vasarą nesusiprotėjau paklausti.

– Žinoma. Su Selija Brigs. Pažįsti? Dabar mokosi Portlando universitete. Kol nebaigs mokslų, nesituoksime.

Taip, Seliją Brigs pažįstu. Ji lankė Naujųjų draugų vidurinę, Šv. Onos mergaičių vidurinės konkurentę. Kumpa nosis, garsus, tarškus juokas, atrodydavo, lyg jai būtų ryklės uždegimas.

Tarsi atspėjęs mano mintis, Stivenas sako:

– Ne gražuolė, bet padori. O jos tėvas – Reguliuotojų komiteto pirmininkas, taigi viskas eis kaip per sviestą. Iš jo gavome kvietimą ir į šitas linksmybes. – Jis nusijuokia. – Turiu pasakyti, visai nieko.

Nors terasoje esame tik dviese, staiga man pasidaro ankšta.

– Atsiprašau, turiu grįžti pas svečius. Bet buvo smagu susitikti.

– Man taip pat, – sako mirktelėdamas. – Linksmo vakaro!

Aš įstengiu tik linktelėti. Eidama pro stiklines terasos duris suknelės apačia užsikabinu už slenksčio atplaišos. Nesustodama trūkteliu suknelę ir išgirstu plyštant audeklą. Spraudžiuosi per svečių grupeles: turtingiausius ir įtakingiausius Portlando visuomenės atstovus, išsikvepinusius, išsipudravusius ir išsipusčiusius. Skindamasi kelią per salę girdžiu pokalbių nuotrupas:

– Žinot, meras Hargrouvas turi ryšių su ABD.

– Ne viešai.

– Kol kas ne.

Susitikimas su Stivenu Hiltu kažkodėl mane išmušė iš vėžių. Kažkas į ranką įspraudžia taurę šampano, greitai, negalvodama išgeriu. Burnoje šnypščia burbuliukai, vos susilaikau nesučiaudėjusi. Seniai negėriau jokio alkoholio.

Žmonės sukasi po salę aplink orkestrą, šoka dvižingsnį valsą, rankos sustingusios, žingsniai grakštūs ir tikslūs, net galva svaigsta žiūrint į besikeičiančias šokio figūras. Spraudžiuosi pro dvi aukštas moteris, jos mane nužvelgia išdidžiais paukščių grobuonių žvilgsniais.

– Labai daili mergaitė. Sveikai atrodanti.

– Nežinau. Girdėjau, jai pridėjo balų. Manau, Hargrouvas galėjo gauti geresnę...

Moterys žengia tarp šokėjų, ir jų balsų jau negirdžiu. Juos užgožia kiti.

– Kiek vaikų jiems numatyta?

– Nežinau, bet atrodo, ji galėtų pagimdyti visą pulką.

Širdis plaka, skruostai užrausta. Žmonės apkalba mane.

Dairausi tėvų arba ponios Hargrouv, bet nematau. Fredžio irgi nematau. Man pasidaro baisu – esu viena tarp svetimų.

Tada ir suvokiu nebeturinti draugų. Galbūt pavyks susidraugauti su Fredžio bičiuliais, mūsų luomo žmonėmis, turinčiais panašių interesų. Tokiais kaip šioje salėje.

Stengdamasi nusiraminti imu giliai alsuoti. Neturėčiau šitaip jaustis. Reikėtų būti drąsiai, pasitikinčiai savimi ir nerūpestingai.

– Regis, pernai prieš procedūrą dėl jos buvo kažkokių problemų. Ėmė reikštis požymių...

– Daugybei taip esti, sakysit, ne? Štai kodėl taip svarbu, kad naujasis meras lygiuotųsi į ABD. Visus reikėtų gydyti jau vystykluose. Tokia mano nuomonė.

– Markai, prašau tave, liaukis apie tai...

Pagaliau kitoje salės pusėje pamatau Fredį, apsuptą būrelio žmonių ir dviejų fotografų. Bandau prisibrauti prie jo, bet minia neleidžia, žmonių vis daugėja. Man į šoną kumšteli kažkieno alkūnė, susverdėjusi užkliudau moterį su didele taure raudonojo vyno.

– Atsiprašau, – sumurmu sprausdamasi toliau. Girdžiu aiktelėjimą ir nervingą kikenimą, bet neatsisuku pažiūrėti, kas taip patraukė jų dėmesį.

Staiga prie manęs prisiiria mama. Sugriebia už alkūnės.

– Kas tavo suknelei? – sušnypščia ji.

Pasižiūriu – ant krūtinės didelė raudona dėmė. Apima idiotiškas noras juoktis: atrodo, lyg būčiau pašauta. Laimė, juoką sutramdau.

– Kažkokia moteris apipylė. Kaip tik einu į tualetą.

Taip pamelavus pasidaro lengviau: tualete galėsiu pailsėti.

– Ką gi, paskubėk, – sako ji, priekaištingai kraipydama galvą, lyg aš būčiau kalta. – Jau greitai Fredis skelbs tostą.

– Paskubėsiu, – pažadu.

Koridoriuje daug vėsiau, žingsnius sugeria pliušinis takas. Pasuku į moterų tualetą palenkusi galvą, kad akimis nesusidurčiau su keliais svečiais, irgi išėjusiais į koridorių. Vyriškis garsiai, demonstratyviai kalbasi mobiliuoju telefonu: atseit visi čia esantys tokie pinigingi.

Kvepia aromatiniu mišiniu ir vos vos – cigaro dūmais.

Priėjusi tualetą įeinu ne iš karto. Viduje girdžiu balsus ir juoką. Kažkokia moteris garsiai sako:

– Ji bus tinkama žmona. Gerai, kai pagalvoji, kas atsitiko Kesei.

– Kam?

– Kesei O’Donel. Jo pirmajai žmonai. Neprisimeni?

Stoviu įsitvėrusi durų rankenos. Kesė O’Donel. Fredžio pirmoji žmona. Man niekas apie ją nieko nesakė. Sulaikau kvapą tikėdamasi dar ką nors išgirsti.

– Žinoma, žinoma. Kada tai buvo? Gal prieš porą metų?

– Prieš trejus.

Dar vienas balsas:

– Žinot, mano sesuo su ja lankė pradinę mokyklą. Tada ji buvo vadinama antruoju vardu – Melanija. Argi ne kvailas vardas? Sesuo sako, buvo tikra raganiūkštė. Vis dėlto turbūt už viską atsiėmė...

– Dievo pirštas...

Artinasi žingsniai. Žengteliu atgal, bet per vėlai. Durys atsilapoja. Tarpduryje moteris. Gal keleriais metais vyresnė už mane, dideliu nėščiosios pilvu. Iš netikėtumo ji atsitraukia praleisdama mane.

– Norėjote į vidų? – maloniai klausia. Nė ženklo nesmagumo ar gėdos, nors tikriausiai įtaria, kad aš nugirdau jų pokalbį. Jos akys nukrypsta į mano dėmę.

Už jos dvi moterys stovi priešais veidrodį, smalsiai ir pašaipiai žiūri į mano atspindį.

– Ne, – tarsteliu ir apsisukusi nudrožiu koridoriumi. Įsivaizduoju, kaip šitos moteriškės šaipydamosi susižvalgo.

Už kampo negalvodama pasuku į kitą koridorių, dar tylesnį ir vėsesnį už aną. Nereikėjo gerti šampano, nes sukasi galva. Einu prisilaikydama sienos.

Apie Kesę O’Donel, Fredžio pirmąją žmoną, per daug negalvojau. Visi žino, kad jie išgyveno susituokę septynerius metus. Matyt, atsitiko kas nors baisaus, nes šiaip žmonės jau nesiskiria. Nėra reikalo. O ir neleistina.

Galbūt ji negalėjo turėti vaikų... Jeigu ji biologiškai nevisavertė, tai galėjo būti skyrybų priežastis.

Prisiminiau Fredžio žodžius: jau išsigandau, ar nebūsiu gavęs defektyvios. Koridoriuje vėsu, aš sudrebu.

Pamatau ženklą, nukreipiantį taku užtiestais laiptais žemyn, kur esama kitų tualetų. Ant laiptų visiška tyla, tik gaudžia elektra. Įsitveriu storų turėklų, kad nesuklupčiau su aukštais kulneliais.

Nulipusi sustoju. Šitas koridorius niekuo neišklotas ir tamsus. Klube esu buvusi vos du kartus, ir abu – su Fredžiu ir jo motina. Mano tėvai niekada nebuvo jo nariai, nors dabar tėvas ketina stoti. Fredis sako, kad pusė šalies reikalų tvarkoma tokiuose golfo klubuose, ne veltui kone prieš trisdešimt metų Susivienijimas golfą paskelbė nacionaline sporto šaka.

Idealus golfo žaidėjas nepadaro nė vieno nereikalingo judesio: tvarka, tiksli forma ir veiksmingumas yra šio žaidimo skiriamasis ženklas. Visa tai sužinojau iš Fredžio.

Praeinu pro kelias banketų sales, visose tamsu, jos turbūt naudojamos tik privačiai, bet atpažįstu erdvią klubo kavinę, kurioje su Fredžiu sykį pietavome. Pagaliau randu moterų tualetą: rausvą patalpą, tarsi kokią milžinišką iškvepintą pagalvėlę smeigtukams.

Susikeliu plaukus ir popieriniais rankšluosčiais apsišluostau veidą. Dėmės juk neišimsiu, todėl tik nusijuosiu juostą, užsimetu ant pečių ir susirišu ant krūtinės. Ne žavingiausias vaizdas, tačiau bent jau pakenčiamas.

Susigaudžiusi, kur esu, matau, kad galiu grįžti į pokylio salę trumpesniu keliu: iš tualeto pasukusi ne į dešinę, o į kairę, kur yra liftai. Eidama koridoriumi išgirstu tylų murmesį ir televizoriaus trukdžių traškesį.

Už pravirų durų išvystu virtuvės parengiamųjų darbų patalpą. Priešais nedidelį televizorių susispietė keletas padavėjų atpalaiduotais kaklaraiščiais, prasisegę marškinius, nusijuostas prijuostes numetę ant stalo. Vienas užsikėlęs kojas ant spindinčio metalinio stalviršio.

– Pagarsink, – liepia viena virtuvės darbininkių, ir jis, nukėlęs kojas nuo stalo, bambėdamas pasilenkia ir pasuka garso rankenėlę. Jam vėl atsidrėbus ant kėdės, pamatau vaizdą ekrane: liulanti žalia masė, išmarginta rudų dūmų sruogomis. Mane it elektra nukrečia, ir aš nejučia sustoju.

Tyrai. Tikriausiai.

Pranešėjas sako: Užsibrėžę išnaikinti paskutinius ligos židinius, reguliuotojai ir vyriausybės karinės pajėgos skverbiasi į Tyrus...

Vaizdas: vyriausybės sausumos pajėgų kareiviai maskuojamosiomis uniformomis važiuoja plentu mojuodami ir šypsodamiesi filmavimo kameroms.

Kol Susivienijimas tariasi dėl šių neapibrėžtų teritorijų ateities, prezidentas pasakė neplanuotą kalbą spaudos atstovams, kuria pasižadėjo suimti visus išlikusius Nelegalus ir juos nubausti arba išgydyti.

Vaizdas: prezidentas Soubelis savo bjauriu įpročiu užsikvempęs ant tribūnos, lyg norėtų ją sviesti į fotoaparatais spragsinčią publiką.

Reikės daug laiko ir karinės jėgos. Reikės bebaimiškumo ir kantrybės. Bet šitą karą mes laimėsime...

Ankstesnysis vaizdas: dėlionė iš žalumos ir pilkumos, iš dūmų ir medžių, ir dvišakų ugnies liežuvių. Paskui kitoks kraštovaizdis – vėl medžiai, tarp pušų ir gluosnių vingiuojanti siaura upė. Tada kitokia upė, tekanti vietove, kurioje visi medžiai išdeginti iki pašaknių.

Tai, ką dabar matote, yra nuotraukos, darytos iš oro po visą šalį, kur tik mūsų kariuomenė pasiųsta likviduoti paskutinių ligos paplitimo židinių...

Pirmą kartą man dingteli, kad Lena tikriausiai žuvusi. Buvo kvaila iki tol nepagalvoti. Žiūriu, kaip nuo medžių rangosi dūmai, ir įsivaizduoju su jais nuskrendant pelenais virtusias Lenos kūno daleles: nagus, plaukus, blakstienas...

– Išjunkit, – išsprūsta man.

Visi keturi padavėjai atsisuka kaip pagal komandą. Paskubom pristumia kėdes, susiveržia kaklaraiščius, marškinius susikamšo į juodas aukštu liemeniu kelnes.

– Kuo galime padėti, panele? – mandagiai klausia vienas jų, pagyvenęs vyriškis. Kitas išjungia televizorių. Netikėtai stoja gūdi tyla.

– Ne, aš... – murmu purtydama galvą. – Aš tik ieškau kelio į pokylio salę.

Vyresnysis padavėjas abejingu veidu sumirksi. Išėjęs į koridorių rodo liftų pusėn.

– Pasikelkite vienu aukštu, panele. Salė bus koridoriaus gale. – Turbūt laiko mane kvaiša, bet vis tiek maloniai šypsosi. – Gal norite, kad palydėčiau?

– Ne, – atžeriu, – pati rasiu.

Pasileidžiu koridoriumi beveik bėgte. Jaučiu padavėjo žvilgsnį. Gerai, kad tuoj pat atvažiuoja lifto kabina. Durims už nugaros užsivėrus lengviau atsidūstu. Įremiu kaktą į vėsią kabinos sieną ir giliai įkvepiu.

Kas man darosi?

Lifto durims atsidarius, siūbteli balsai, plojimų audra. Pasukusi už kampo įžengiu į ryškiai apšviestą salę. Tūkstantinė minia kartoja:

– Už jūsų būsimą žmoną!

Scenoje matau Fredį su išsilydžiusio aukso spalvos šampano taure rankoje. Tūkstantis džiugių išpurtusių veidų atsisuka į mane lyg mėnuliai. Visi laiko šampano taures.

Iškėlusi ranką moju. Šypsausi.

Nauji plojimai.

Važiuojant iš pokylio namo Fredis tyli. Jis pareiškė norįs pabūti su manimi vienas, todėl savo motiną ir mano tėvus parsiuntė pirma, su kitu vairuotoju. Maniau, turi ką nors pasakyti, bet kol kas nekalba. Rankas susidėjęs ant krūtinės, smakrą nuleidęs. Atrodo kaip miegantis. Bet aš pažįstu šitą pozą, paveldėtą iš tėvo. Vadinasi, jis galvoja.

– Manau, vakaras pavyko, – tariu, kai tyla pasidaro nepakeliama.

– Hmm...

Jis pasitrina akis.

– Pavargai? – klausiu.

– Nė trupučio. – Jis kilsteli smakrą. Staiga pasilenkęs pabeldžia į stiklą, skiriantį mus nuo vairuotojo. – Sustok, Tomai, gerai?

– Ką mes... – bandau klausti, bet Fredis atsisukęs pertraukia:

– Prisimeni, kai tau aiškinau golfo taisykles?

Mane taip nustebina griežtas jo balsas ir keistas klausimas, jog tiktai linkteliu.

– Aš tau minėjau, koks svarbus yra golfo patarnautojas. Visada per žingsnį tau už nugaros – nepastebimas sąjungininkas, slaptas ginklas. Be gero patarnautojo net geriausias žaidėjas gali pralaimėti.

– Na taip.

Automobilio salone per ankšta ir per karšta. Fredžiui iš burnos trenkia alkoholiu. Mėginu praverti langą, bet, aišku, negalima: variklis išjungtas, langai užrakinti.

Fredis susijaudinęs persibraukia plaukus.

– Štai ką noriu pasakyti – tu esi mano patarnautoja. Ar aišku? Man reikia, kad šimtu procentų dengtum mano užnugarį.

– Aš ir dengsiu, – sakau ir kostelėjusi pakartoju: – Dengsiu.

– Tikrai? – Prisilenkęs arčiau uždeda delną man ant šlaunies. – Visada mane remsi, kad ir kas atsitiktų?

– Taip. – Širdyje sukirba abejonė, dar giliau – baimė. Tokio rimto Fredžio dar nesu mačiusi. Jo pirštai taip suspaudžia koją, jog manau, liks mėlynė. – Tam ir yra pora.

Fredis valandėlę žiūri į mane. Ir staiga paleidžia.

– Gerai, – tarsteli. Atsainiai vėl pabeldžia į stiklą, Tomas įjungia variklį ir ima važiuoti. Fredis kaip niekur nieko atsilošia. – Džiaugiuosi, kad vienas kitą suprantame. Kesė niekada manęs nesuprato. Neklausydavo, ką jai sakau. Iš to kilo visos bėdos.

– Kesė? – pakartoju. Širdis daužosi į šonkaulius.

– Kasandra. Mano pirmoji žmona.

Fredis kreivai šypteli.

– Nesuprantu, – sakau.

Valandėlę jis tyli. Paskui staiga klausia:

– Žinai, kokia buvo mano tėvo silpnybė? – Matau, jog jis nesitiki atsakymo, bet vis tiek papurtau galvą. – Jis tikėjo žmonėmis. Tikėjo, kad, jeigu žmonėms parodysi teisingą kelią, būdą, kaip palaikyti sveikatą ir tvarką, kaip išsivaduoti iš liūdesio, jie pasirinks juo eiti. Paklus. Jis buvo naivuolis. – Fredis vėl atsisuka į mane. Jo veidas skendi tamsoje. – Jis nesuprato, kad žmonės užsispyrę ir kvaili. Veikia neprotingai. Pragaištingai. Tam ir yra gydymas. Kad žmonės daugiau negriautų sau patiems gyvenimo. Kad šito nedarytų. Supranti?

– Taip.

Prisimenu Leną ir liepsnojančių Tyrų vaizdus. Įdomu, ką ji dabar veiktų, jei būtų pasilikusi mieste. Kietai miegotų normalioje lovoje, o rytoj atsikeltų saulei kylant virš užutėkio.

Fredis nusisuka į langą, plieniniu balsu kalba:

– Mes per daug paleidome vadžias. Per daug laisvės, per daug galimybių maištauti. Tai turi liautis. Aš šito nebeleisiu. Nesėdėsiu žiūrėdamas, kaip mano miestą, mano šalį iš vidaus graužia kirminas. Baigta.

Nors dabar Fredį ir mane skiria tarpas, man jo baisu kaip ir tada, kai spaudė šlaunį. Tokio jo irgi dar nesu mačiusi – tokio žiauraus ir svetimo.

– Ką planuoji daryti? – klausiu.

– Reikalinga sistema. Mes skatinsime žmones, kurie paklūsta taisyklėms. Principas toks pat kaip ir dresuojant šunį.

Galvoje šmėsteli anos moters žodžiai: Atrodo, ji galėtų pagimdyti visą pulką.

– O neklusniuosius bausime. Aišku, ne fiziškai. Čia civilizuota šalis. Ketinu Daglą Finčą paskirti energijos ministru.

– Energijos ministru? – pakartoju. Neteko girdėti tokių pareigų.

Privažiuojame šviesoforą, vieną iš nedaugelio, tebeveikiančių centre. Fredis neaiškiai mosteli ton pusėn.

– Energija nėra nemokama. Ją reikia užsidirbti. Elektra – šviesa ir šiluma – bus tiekiama tiems, kurie jos nusipelnė.

Valandėlę neišmanau, ką sakyti. Tam tikru nakties laiku elektros ir taip neleidžiama naudoti, o vargingesniuose rajonuose, ypač dabar, daugelis šeimų paprasčiausiai apsieina be indaplovių ir skalbyklių. Per brangu.

Tačiau visada visi turėjo teisę gauti elektrą.

– Kaip? – pagaliau burbteliu.

Fredis atsako tiksliai:

– Iš tikrųjų labai paprasta. Energetinė sistema veikia, šiuo metu viskas kompiuterizuota. Pakanka keliais klavišų spustelėjimais surinkti duomenis, tada paspaudi – sultys bėga, paspaudi – išjungiamos. Finčas bus už tai atsakingas. Maždaug kas pusmetį galėsime tinklelį peržiūrėti.

– Kils riaušių, – tariu.

Fredis gūžteli.

– Manau, iš pradžių susidursime su šiokiu tokiu pasipriešinimu. Štai kodėl taip svarbu, kad būtumei mano pusėje. Matai, kai mus rems reikalingi žmonės, įtakingi žmonės, visi kiti prisitaikys. Niekur nesidės. – Fredis spusteli man ranką. – Jie supras, kad maištavimas ir priešinimasis tik blogina padėtį. Turime įdiegti nulinės tolerancijos politiką.

Man sukasi galva. Nebus elektros – nebus šviesos, neveiks šaldytuvai ir orkaitės. Neveiks elektriniai židiniai.

– Kaip žmonės šildysis? – išsprūsta man.

Fredis atlaidžiai nusijuokia, lyg būčiau šunytis, ką tik išmokęs naują triuką.

– Jau tuoj vasara. Vargu ar bus vargo dėl šildymo.

– Bet kas bus, kai pasidarys šalta? – neatlyžtu aš. Meino valstijoje žiema dažnai trunka nuo rugsėjo iki gegužės. Pernai iškrito aštuoniasdešimt colių sniego. Pagalvoju apie Greisę kaulėtomis alkūnėmis, mentikauliais tarsi sparneliai. – Ką jie tada darys?

– Turbūt įsitikins, kad laisvė nešildo, – atsako jis, ir jo balse išgirstu šypseną. Pasilenkęs vėl pabeldžia vairuotojui. – Gal paieškok muzikos? Užsinorėjau muzikėlės. Kokios nors smagios. Kaip sakai, Hana?

Lena

Naktis ateina greitai, o su ja – šaltis.

Mes pasiklydome.

Ieškome seno plento, kuris mus išvestų Voterberio kryptimi. Lydys mano, kad per toli nusigrūdome į šiaurę, Juodė – kad į pietus. Einame beveik aklai, naudodamiesi kompasu ir senais planais, perėjusiais per rankas daugybei prekeivių ir Nelegalų, kurie vis ką nors pridurdavo, todėl dabar turime nemažai pažymėtų orientyrų: tai upės, išardyti keliai ir senų miestų, subombarduotų per žaibišką karą, griuvėsiai; legaliųjų miestų sienos, kad jų išvengtume, tarpekliai ir nepereinamos vietos. Kryptis, kaip ir laikas, yra abstrakti sąvoka, neturinti nei ribų, nei sienų. Kol ją nusistatai, tenka nuolatos vis iš naujo aiškintis ir taisyti sugrįžus.

Kol Lydys su Juode ginčijasi, sustojame atsipūsti. Man paskaudo pečius. Nusiėmusi kuprinę atsisėdu ant jos ir gurkšteliu vandens iš gertuvės, prisirištos prie diržo. Džulianas trepsi Juodei už nugaros – įraudęs, nuo prakaito patamsėjusiais plaukais, striukę susirišęs per juosmenį. Bando pažvelgti jai per petį, į planą Lydžio rankose. Kasdien darosi vis liesesnis.

Nuošaliau nuo grupės sėdi Aleksas, irgi ant kuprinės. Koral – taip pat, priešais jį, abiejų keliai liečiasi. Per tas kelias dienas juodu tapo tiesiog neišskiriami.

Net ir nenorėdama nepajėgiu atplėšti nuo jo akių. Nesuprantu, apie ką jie su Koral kalbasi. O kalbasi – ir žygio metu, ir ruošdami stovyklavietę. Kalbasi valgydami, susėdę kokioje kertėje toli nuo visų. Su kitais jis beveik nesišneka, man nėra ištaręs žodžio nuo pat ano susidūrimo su lokiu.

Ji turbūt kažko paklausė, nes jis purto galvą.

Staiga abu lyg susitarę žvilgteli į mane. Skubiai nusisuku jausdama, kaip kraujas suplūsta į skruostus. Taigi jie kalbėjosi apie mane. Neabejoju. Įdomu, ko ji klausė.

Ar pažįsti tą mergaitę? Ji taip spokso į tave.

Ar tau Lena graži?

Taip sugniaužiu kumštį, kad nagai susminga į delną, ir giliai kvėpuodama stengiuosi nuvyti tokias mintis. Man nerūpi Aleksas ir jo nuomonė apie mane.

– Sakau, kad prie senosios bažnyčios reikėjo sukti į rytus. Plane pažymėta.

– Ten ne bažnyčia, – atšauna Juodė ir atima iš jo žemėlapį. – Medis, kurį pirma praėjome. Žaibo perskeltas. Vadinasi, reikėjo toliau eiti į šiaurę.

– Sakau tau, ten pažymėtas kryžius...

– Kodėl mums nepasiuntus žvalgų? – įsiterpia Džulianas.

Iš nuostabos nutilę, jie atsigręžia į jį. Juodė susiraukia, Lydys į jį žiūri su atviru priešiškumu. Man neramu, mintimis siunčiu jam prašymą: Tik nesikišk. Tik neleptelėk ko nors kvailo.

Tačiau Džulianas ramiai sako:

– Visa grupe žygiuojame lėčiau, o pasukus klaidinga linkme be reikalo švaistoma laikas ir energija. – Aš vėl trumpai išvystu, kaip į paviršių išplaukia anas Džulianas, konferencijų ir plakatų herojus, savimi pasitikintis ABD organizacijos jaunimo skyriaus vadovas. – Todėl siūlau dviem žmonėms eiti į šiaurę...

– Kodėl į šiaurę? – piktai klausia Lydys.

Džulianas nė nemirkteli.

– Arba į pietus, bet kur. Paėjės pusę dienos ieškodami plento, jeigu neras, suks kita kryptimi. Bent geriau susipažinsime su vietove. Mes galime padėti grupei orientuotis.

– Mes? – pakartoja Juodė.

Džulianas žiūri į ją.

– Aš siūlausi būti žvalgu. Reikia dar vieno.

– Tai pavojinga! – stodamasi šūkteliu. – Patruliuoja Maitėdos, gal ir reguliuotojai. Turime laikytis krūvoj. Antraip tapsime lengvu grobiu.

– Ji gerai sako, – taria Juodė Džulianui. – Pavojinga.

– Aš jau esu susidūręs su Maitėdomis, – nepasiduoda Džulianas.

– Ir vos nežuvai, – metu jam.

– Bet nežuvau, – nusišypso jis.

– Aš eisiu su juo. – Smigis išspjauna ant žemės tabako gumulą ir atbula ranka nusišluosto burną. Piktai šnairuoju į jį, bet jis nepaiso. Ir nė nemano slėpti, kad, jo manymu, nereikėjo gelbėti Džuliano, vienas vargas su juo. – Šaudyt moki?

– Ne, – atsakau. – Nemoka.

Dabar visi sužiūra į mane, bet aš nekreipiu dėmesio. Nežinau, ką Džulianas nori įrodyti, bet man tai nepatinka.

– Aš moku šaudyti, – mikliai pameluoja Džulianas.

Smigis linkteli.

– Tada gerai. – Iš kapšelio ant kaklo paėmęs žiupsnelį tabako įsideda burnon. – Palauk, iškrausiu dalį daiktų. Po pusvalandžio išeinam.

– Tvarka, visi kiti galėsime ir čia nakvoti, – užbaigia reikalą Juodė.

Grupė sutartinai nusiima kuprines, iškrato daiktus ant žemės – tarsi koks gyvūnas išsineria iš odos. Griebiu Džulianui už rankos ir pasivedu į šalį.

– Ką čia sugalvojai? – užsipuolu jį. Matau, kaip Aleksas mudu stebi. Jam, atrodo, juokinga. Gaila, kad neturiu kokio daikto po ranka, kaip sviesčiau...

Paimu ir Džulianą apsuku, kad užstotų man Aleksą.

– O kas yra? – klausia jis, susikišęs rankas į kišenes.

– Neapsimesk kvaileliu. Kurių galų pasisiūlei savanoriu į žvalgybą? Džulianai, čia ne juokai. Aplinkui vyksta karas.

– Aš ir nemanau, kad juokai. – Jo ramumas mane siutina. – Nepamiršk – aš geriau už kitus žinau, ką gali kita pusė.

Prikandusi lūpą nuleidžiu akis. Jis teisus. Jeigu kas ir žino apie zombių taktiką, tai tik Džulianas Fainemenas.

– Tačiau tu dar nepažįsti Tyrų, – aiškinu. – O Smigis tavęs negins. Jeigu būsi užpultas, jei kas nors atsitiks ir iškils klausimas, ką rinktis – tave ar kitus, jis tave pames. Nerizikuos grupe.

– Lena... – Džulianas apkabina man pečius, priverčia pakelti galvą. – Nieko blogo neatsitiks, aišku?

– Ką tu žinai, – murmu aš.

Suprantu, jog perdedu, bet kitaip negaliu. Kažkodėl norisi verkti. Prisimenu, kokiu ramiu balsu Džulianas pasakė: Aš myliu tave, kaip miegant jo krūtinė tolygiai kilsuoja prie mano nugaros.

Aš tave myliu, Džulianai. Bet žodžiai lieka neištarti.

– Kiti manimi nepasitiki, – sako Džulianas. Bandau prieštarauti, bet jis neduoda. – Tik neaiškink. Pati žinai.

– Na ir kas? Tau reikia save išbandyti?

Jis atsidūsta.

– Lena, aš pasirinkau gyventi čia. Pasirinkau būti šalia tavęs. Dabar turiu įrodyti, jog esu to vertas. Visai nenoriu savęs išbandyti. Bet, kaip sakei, aplink vyksta karas. Nenoriu sėdėti nuošaliai. – Pasilenkęs pakšteli man į kaktą. Akimirką dvejojęs pabučiuoja į lūpas – tarsi atsikratęs senosios baimės, kad prisilietęs apsikrėsi. – Ko taip jaudiniesi? Nieko neatsitiks.

Noriu atsakyti: Man baisu. Aš myliu tave ir nenoriu, kad nukentėtum. Bet vėlgi žodžiai lyg palaidoti po buvusiomis baimėmis ir buvusiais gyvenimais – tartum fosilijos, glūdinčios po žemių klodais.

– Grįšime po kelių valandų, – sako Džulianas, kilstelėdamas man smakrą. – Pamatysi.

Bet iki vakarienės jie negrįžta, negrįžta ir tada, kai nakčiai jau apipilame laužavietę žemėmis. Palikti laužą pavojinga, nors miegosime šalčiau, o Džulianui su Smigiu bus sunkiau rasti kelią. Juodės įsakymas.

Aš pasisiūlau nemiegoti, budėti. Kur jau čia miegosi, kai taip neramu. Iš mūsų atsargų Juodė duoda man dar vieną apklotą. Naktimis tebėra žvarbu.

Keli šimtai pėdų nuo stovyklavietės yra kalnelis ir sena cementinė siena, vis dar išterliota vaiduokliškomis grafičių riestėmis, ji man bus šiokia tokia užuovėja. Prisiglaudžiu prie jos suspaudusi delnuose Juodės užvirinto vandens puodelį, kad būtų šilčiau rankoms. Pirštines pamečiau ar kas pavogė kažkur tarp Niujorko buto ir dabartinės vietos, taigi tenka apsieiti.

Patekėjęs mėnuo stovyklą – miegančias figūras, palapinių kupolus ir pašiūres nutvieskia baltu spindesiu. Tolumoje lyg plieninis ilgakojis vabzdys stypso išsilaikęs vandentiekio bokštas. Dangus giedras, be debesų, iš tamsos išplaukia tūkstančiai žvaigždžių. Suūkia pelėda – duslus, graudus garsas, aidu nuplaukiantis per mišką. Užlieta baltos mėnesienos, apsupta namų griuvėsių, stovykla atrodo taiki net iš tokio atstumo. Tarp susmegusių į žemę stogų kėpso išlindusi sūpuoklių sėdynė.

Po dviejų valandų žiovauju, kad net žandai plyšta, visas kūnas atrodo kaip šlapio smėlio pripiltas. Žvaigždės danguje susilieja... tampa vienu spinduliu, saulės spinduliu, iš jo išžengia Hana su lapais plaukuose ir sako: Argi ne šaunus pokštas? Žinok, niekada neketinau darytis tos procedūros... Ji žiūri man į akis, žengia artyn, bet aš pamatau, jog ji įlips į spąstus. Bandau ją įspėti, bet...

Trakšt... Krūptelėdama pabundu, širdis daužosi, aš patyliukais susiriečiu. Vėl tylu, bet žinau, jog man tas garsas – šakelės trakštelėjimas – nepasivaideno ir neprisisapnavo.

Žingsniai.

Kad būtų Džulianas, galvoju. Kad būtų Smigis.

Peržvelgiu stovyklą. Tarp palapinių slenka šešėlis. Įsitempusi atsargiai paimu šautuvą. Pirštai sugrubę nuo šalčio. Šautuvas atrodo lyg pasunkėjęs.

Figūra išeina į mėnesienos lopą, ir aš lengviau atsidūstu. Koral. Mėnulio apšviestas jos veidas baltutėlis, apsivilkusi per dideliu megztiniu, atpažįstu, kad Alekso. Man suspaudžia širdį. Pridedu šautuvą prie peties, pasuku vamzdį į ją ir mintyse iššaunu.

Susigėdusi nuleidžiu šautuvą.

Mano buvę kraštiečiai ne per daug klydo. Meilė tikrai manija. Nuodai. Ir jei Aleksas manęs jau nemyli, negaliu net pagalvoti, kad galėtų mylėti kitą.

Koral dingsta miške, gal nuėjo nusišlapint. Man tirpsta kojos, todėl atsistoju. Nebeturiu sveikatos budėti. Eisiu ir prižadinsiu Juodę, ji siūlėsi mane pakeisti.

Trakšt... Vėl žingsniai, jau arčiau, be to, rytinėje stovyklos pusėje. Koral nuėjo į šiaurę. Aš vėl žiūriu išvertusi akis.

Ir pamatau: jis lėtai sėlina iškėlęs šautuvą. Išlindo iš už visžalio krūmo. Iškart aišku, jog ne Maitėda. Laikysena pernelyg išmuštruota, šautuvas pernelyg blizga, drabužiai kaip nulieti.

Man apmiršta širdis. Reguliuotojas. Tikriausiai. Vadinasi, į Tyrus tikrai įsiveržė valdžia. Nors įrodymai buvo akivaizdūs, širdies gilumoje dar tikėjausi, jog netiesa.

Akimirką tylu tylu, paskui siaubingai garsiai į galvą ūžteli kraujas, naktis prisipildo šiurpaus ūkavimo ir laukinių riksmų – tai tamsoje slankioja žvėrys.

Prakaituotais pirštais vėl pakeliu prie peties šautuvą. Burna išdžiūsta. Taikausi į reguliuotoją, besiartinantį prie stovyklos. Uždedu pirštą ant gaiduko. Krūtinėje panika. Nežinau, šauti ar ne. Nesu šovusi iš taip toli. Nesu šovusi į žmogų. Net nežinau, ar moku.

Velnias, velnias, velnias... Kadgi čia būtų Smigis.

Velnias.

Ką darytų Juodė?

Jis pasiekia stovyklos pakraštį. Nuleidžia šautuvą, ir aš nuimu nuo gaiduko pirštą. Gal jis tėra žvalgas. Turintis grįžti su pranešimu. Tada mes gautume laiko susiruošti ir išsinešdinti. Gal viskas dar bus gerai.

Ir tada iš miško išlenda Koral.

Akimirką stovi sustingusi – balta figūra, tarsi nušviesta fotoaparato blykstės. Jis irgi nejuda.

Staiga ji aikteli, jis nusitaiko šautuvą, mano pirštas vėl suranda gaiduką, paspaudžia. Reguliuotojas suklumpa ir riktelėjęs nugriūva.

Toliau kyla baisus sąmyšis.

Šautuvo atatranka bloškia mane atgal, aš susverdėjusi parvirstu. Nugara ant aštraus akmens. Skausmas perveria nuo šonkaulių iki peties. Pokšteli dar keli šūviai, kažkas šūkauja. Pasileidžiu į stovyklą. Per keliasdešimt sekundžių ji sukilo, sujudo, virto žmonių ir balsų makalyne.

Reguliuotojas guli kniūbsčias, išskėtęs rankas ir kojas. Lyg šešėlis juodame kraujo klane. Šalimais su pistoletu stovi Deinė. Tikriausiai jinai jį pribaigė.

Koral laiko apglėbusi ją per liemenį, priblokšta ir atrodanti šiek tiek kalta, sakytum ji būtų prišaukusi reguliuotoją. Laimė, nesužeista. Džiaugiuosi, kad negalvodama puoliau jos gelbėti. Prisiminus, kaip į ją taikiausi, vėl nutvilko gėda. Aš nenorėjau tapti žmogumi, kurio krūtinę išdegino neapykanta ir dabar toje ertmėje viską taip lengva pamesti.

Zombiai mane įspėjo ir dėl neapykantos.

Lydys, Medžioklis ir Lai kalba vienas per kitą. Kiti grupės žmonės pusračiu juos apstoję, mėnesienoje rodosi išblyškę ir persigandę, juodomis akiduobėmis, nelyginant prisikėlę vaiduokliai.

Tik Aleksas nestovi. Atsitūpęs vikriai ir tvarkingai kraunasi kuprinę.

– Gerai, – tyliai, bet įsakmiai ištaria Juodė. – Žiūrim, ką turim. O turim nušautą reguliuotoją.

Kažkas ima verkšlenti.

– Ką darysim? – klausia Gordas paklaikusiu veidu. – Reikia sprukti iš čia.

– Kur sprukti? – piktai atkerta Juodė. – Mes nežinome, kur jie, iš kurios pusės artėja. Taip galima pakliūti tiesiai jiems į nagus.

– Tyliau! – sudraudžia mus Deinė.

Valandėlę visiškai tylu, tik medžiuose ošia vėjas, ūbauja pelėda. Paskui išgirstame – toli pietų pusėje aidint balsus.

– Likime ir kaukimės, – sako Lydys. – Čia mūsų žemė.

– Be reikalo nelįsim į kautynes, – nukerta Juodė. – Mes nežinome, kiek reguliuotojų ir kuo jie ginkluoti. Jie už mus sotesni ir stipresni.

– Man jau bloga nuo bėgimo, – meta jai Lydys.

– O mes ir nebėgsime, – ramiai taria ji. Ir visai grupei aiškina: – Mes išsisklaidysime po visą stovyklą. Pasislėpsime. Keletas gali nulipti į senvagę. Aš stebėsiu nuo kalno. Slėpkitės kaip įmanydami, krūmuose, tarp akmenų, visur. Lipkit į medžius, jei nebėra kur dėtis. Kad tik būtumėt nematomi.

Ji nužvelgia kiekvieną. Lydys atkakliai nudelbęs akis.

– Pasiimkit šautuvus, peilius, ką turit. Bet prisiminkit, kad kausimės tik tada, jei nebus kitos išeities. Nieko nedarykit, kol neduosiu ženklo, aišku? Kad man nė krepšt! Nekvėpuot, nekosėt, nečiaudėt, neperst. Supratot?

Lydys nusispjauna. Visi tyli.

– Gerai, einam, – sako Juodė.

Grupė greitai ir be žodžių išsiskirsto. Žmonės šmėkšteli pro šalį ir virsta šešėliais, šešėliai susilieja su tamsa. Aš prieinu prie Juodės. Ji klūpi šalia reguliuotojo, naršo jo drabužius ieškodama ginklo, pinigų ar kokio kito gero.

– Juode, kaip manai...

– Nieko jiems neatsitiks, – nepakeldama akių burbteli ji. Žino, kad norėjau klausti apie Džulianą ir Smigį. – O dabar dink.

Ristele nubėgu per stovyklą; prie kuprinių, sukrautų prie laužavietės, matau savąją. Užsimetu ant dešinio peties, šalia šautuvo, diržas skaudžiai įsirėžia į odą. Ant kairio peties švysteliu kitas dvi kuprines.

Pro mane pralekia Juodė.

– Laikas slėptis, Lena.

Ir ištirpsta tamsoje.

Atsistoju, tačiau pastebiu, kad vakar vakare kažkas išėmė medicinos priemones. Jei kas nors atsitiks, jei teks bėgti ir nebus kaip grįžti, liksime be nieko.

Nusiėmusi vieną kuprinę atsiklaupiu.

Reguliuotojai artėja. Jau skiriu balsus, suprantu kai kuriuos žodžius. Staiga suvokiu, jog stovykla ištuštėjusi. Likau aš viena.

Drebančiom rankom atsegu kuprinę. Ištraukiu iš jos megztinį, imu krauti pleistrus ir baktericidinį tepalą.

Petį suspaudžia ranka.

– Kokį velnią čia darai? – Aleksas. Paėmęs už parankės šiurkščiai pastato. Vos spėju užsegti kuprinę. – Greičiau einam.

Bandau ištraukti ranką, bet jis nepaleidžia, tempte nutempia į mišką tolyn nuo stovyklos. Prisimenu aną naktinį reidą Portlande, kai Aleksas šitaip mane vedė per tamsių kambarių labirintą; kai glaudėmės vienas prie kito šlapimu dvokiančioje pašiūrėje ir jis atsargiai tvarstė man koją. Jo pirštai buvo švelnūs, stiprūs ir kažkokie neįprasti.

Tą naktį jis mane pabučiavo.

Aš nustumiu prisiminimus.

Klimpdami į žemių ir supuvusių lapų košę paknopstomis nudardame stačiu šlaitu. Kalno papėdėje iškyša, po ja susidariusi negili ola. Aleksas prilenkia mane prie žemės ir tiesiog įstumia į siaurą angą.

– Atsargiau. – Ir Lydys čia betūnąs, tamsoje žybteli dantys. Jis pasislenka, padaro mums vietos. Aleksas klesteli šalia manęs, suriečia kelius.

Palapinės liko kalno viršūnėje, gal už kokių penkiasdešimties pėdų. Tyliai meldžiuosi, kad reguliuotojai pamanytų, jog mes pabėgome, ir negaištų laiko ieškodami.

Laukti tikra kančia. Balsai miške nutilo. Reguliuotojai turbūt eina palengva, įsiklausydami. Gal net jau yra stovykloje, lyg nebylūs grėsmingi šešėliai sliūkina tarp palapinių.

Urvas pernelyg siauras, tamsa nepakenčiama. Netikėtai topteli mintis, jog esame įsprausti į karstą.

Šalimais sujuda Aleksas. Mudviejų rankos susiliečia. Man išdžiūsta burna. Jis ima alsuoti tankiau. Sėdžiu bijodama krustelėti. Pagaliau jis atitraukia ranką. Matyt, netyčia prisilietė.

Ir vėl kankinanti tyla. Lydys murma:

– Kokia nesąmonė...

Aleksas jį piktai nutildo.

– Lindime kaip žiurkės spąstuose...

– Prisiekiu, Lydy...

– Abu nutilkit, – įtūžusi sušnypščiu.

Vėl trise tylime. Po kelių sekundžių kažkas rikteli. Aleksas įsitempia. Alkūne durdamas man į šoną, Lydys nusiima nuo peties šautuvą. Vos neaikteliu.

– Jie išsinešdino, – pasiekia mus balsas iš stovyklos. Taigi reguliuotojai jau čia. Matyt, radę tuščias palapines nemato reikalo laikytis tylos. Kažin koks buvo jų planas? Apsupti mus ir miegančius išpjauti?

Įdomu, kiek jų.

– Velnias, tu neklydai, tai buvo šūviai. Donas.

– Negyvas?

– Aha.

Girdėti triukšmas, lyg kas spardytų palapines.

– Žiūrėkit, kaip jie čia gyvena. Susigrūdę krūvomis. Voliojasi purvyne. Gyvuliai.

– Atsargiau, viskas užkrėsta.

Kol kas suskaičiavau šešis balsus.

– Kokia smarvė, ar ne? Aš juos užuodžiu. Rupūže...

– Nekvėpuok pro nosį.

– Šunsnukiai, – murma Lydys.

– Ššš... – negalvodama tildau jį, nors ir mane ima ne tik baimė, bet ir pyktis. Aš jų nekenčiu. Nekenčiu kiekvieno jų – už tai, kad save laiko geresniais už mus.

– Kaip sakot, kur jie pabėgo?

– Nesvarbu kur, toli nespėjo nueiti.

Iš viso septyni balsai. Gal ir aštuoni. Sunku pasakyti. Be to, kaip kalbėjo Juodė, neaišku, kuo jie apsiginklavę, ar kur netoliese nelaukia pastiprinimas.

– Tada užbaikime čia. Krisai?

– Klausau.

Man nutirpo kojos. Kad būtų lengviau, bandau šiek tiek atsitiesti, bet kliudau Aleksą. Jis neatsitraukia. Mudviejų rankos vėl susiliečia, nežinau, netyčia ar norint draugiškai padrąsinti. Valandėlę, nepaisant visko, krūtinėje plyksteli balta liepsna, Lydys, reguliuotojai ir šaltis išnyksta, lieka tik Alekso petys prie mano peties, jo šonkauliai, kilsuojantys man prie šono, ir šiurkščių jo pirštų šiluma.

Oras pasmirsta benzinu.

Gaisras, krūpteliu aš. Benzinas. Gaisras. Degame. Jie degina mūsų daiktus. Girdėti traškant ir spragsint. Reguliuotojų balsai skamba dusliau. Dūmų debesys ritasi pakalnėn, raitosi prieš akis lyg aitvarai.

– Niekšai, – kimiai sako Lydys. Ima ropštis iš landos, aš bandau jo neleisti.

– Neik. Juodė liepė laukti ženklo.

– Juodė ne vadė.

Atsikratęs manęs, jis šliaužia pilvu it snaiperis laikydamas atkištą šautuvą.

– Paklausyk, Lydy...

Jis arba negirdi, arba manęs nepaiso. Dūmai, įniršis, liepsnos ūžimas – galvoti neįmanoma.

– Velnias... – Aleksas susilenkęs bando pasiekti Lydį, tačiau spėja tik batus pamatyti. – Lydy, nebūk sumautas kvailys...

Ir staiga – du šūviai. Oloje juos pagarsina aidas. Užsikemšu ausis.

O tada prasideda šaudymas visose pusėse. Klykia žmonės. Iš viršaus pasipila žemės. Ausyse zvimbia, galva tarsi dūmų pilna.

Galvok.

Aleksas jau išlindo iš olos, aš šliaužiu paskui jį maudamasi nuo peties šautuvą. Paskutinę akimirką nusimetu kuprines. Jos man tik trukdys.

Visur aplinkui sprogimai ir pragariškas ugnies šniokštimas.

Miškas apsemtas dūmų ir ugnies. Oranžinės ir raudonos liepsnos laižo juodus medžių kamienus – lyg nustėrusius iš siaubo liudytojus. Lydys klūpo užlindęs už medžio ir šaudo. Veidas nutviekstas oranžine šviesa, išsižiojęs jis rėkia. Dūmų kamuoliuose matau Juodę. Orą drasko šūviai, jų tiek daug, jog nejučia prisimenu, kaip Nepriklausomybės dieną su Hana sėdėdavom Rytinėje promenadoje ir žiūrėdavom saliutą – tankiai sproginėjančius akinamus fejerverkus. Toks pat dūmų kvapas...

– Lena!

Nespėju suvokti, kas mane pašaukė. Pro šalį zvimbtelėjusi kulka kliudo storą cukrinio klevo kamieną už nugaros, nudreskia žievę. Keli žingsniai priešais mane Aleksas irgi užlenda už medžio. Kas kelias sekundes kyšteli galvą, iššauna kelis kartus ir vėl slepiasi.

Man ašaroja akys. Atsargiai iškišu galvą iš už kamieno ir bandau atpažinti tamsoje besigrumiančias figūras, šiurpiai nudažytas ugnies atšvaitų. Iš tolo jos atrodo bemaž kaip šokėjai – poros susikibusios svyrinėja, lankstosi, sukasi.

Nieko neskiriu. Mirksėdama kosėju, trinu akis. Lydys pradingo.

Pagaliau – šmėsteli Deinės veidas, kai ji pasisuka į šviesą. Iš už nugaros ją puola reguliuotojas, sugniaužia gerklę. Deinei išsprogsta akys, veidas pasidaro raudonas. Pakeliu šautuvą, vėl nuleidžiu. Iš čia neįmanoma nusitaikyti, nes visi svirduliuoja. Deinė muistosi ir spyriojasi it bulius, norintis numesti raitelį.

Vėl šūvių papliūpa. Reguliuotojas paleidžia Deinės kaklą, rėkdamas iš skausmo griebiasi už alkūnės. Jis krypteli į šviesą, ir pamatau, kaip jam pro pirštus teka kraujas. Nežinau, kas šovė, kulka buvo skirta Deinei ar reguliuotojui, bet ši atvanga jai suteikė pranašumo. Žiaukčiodama ir gaudydama orą, ji sugraibo už diržo užkištą peilį. Nusilpusi, bet juda aklai ir atkakliai kaip mirtinai nusiplūkęs gyvulys.

Ji užsimoja ant reguliuotojo, žybteli geležtė. Smūgis į sprandą, reguliuotojas susiriečia. Veide nuostaba. Jis suklumpa ir griūva kniūbsčias. Deinė atsiklaupia šalia, ištraukia iš sprando savo peilį.

Kažkur už dūmų sienos suklinka moteris. Bejėgiškai sukioju šautuvą taikydamasi čia į vieną degančios stovyklos kraštą, čia į kitą, bet viskas sumišai mirguliuoja. Reikia prieiti arčiau. Iš šitos vietos niekam negaliu padėti.

Susilenkusi bėgu per plynę gaisro ir kūnų maišalynės pusėn, palikusi Aleksą stebėti įvykių iš už platano.

– Lena! – dar šūkteli jis man.

Aš neatsiliepiu. Man reikia susikaupti. Oras įkaitęs, kad net tirštas. Liepsnos šokinėja medžių šakomis, paversdamos jas mirtinu skliautu, vyniojasi apie kamienus nubaltindamos juos kreidos baltumu. Per dūmus nematyti dangaus. Tiek ir liko iš mūsų stovyklos, iš taip rūpestingai surankiotos mantos: sunkiai sumedžiotų drapanų, kurias skalbdavom upėje ir nešiodavom, kol subyra į skutus; palapinių, taip uoliai lopytų, kad virto dygsnių raštais, – vien šitas godus, visa ryjantis karštis.

Už keliolikos žingsnių vyras kaip spinta parvertė ant žemės Koral. Puolu prie jos, bet kažkas smogia iš už nugaros. Griūdama šautuvo buože niūkteliu atgal. Užpuolikas nusikeikia ir žengteli atatupstas, o aš spėju apsiversti aukštielninka. Ir buože kaip beisbolo blokštu vožiu jam per žiauną. Bjauriai trakšteli, ir jis susmunka ant šono.

Smigis neklydo dėl vieno dalyko: reguliuotojai nepasirengę tokioms kautynėms. Beveik visas savo kovas jie kovojo iš oro, iš bombonešių kabinų, taigi iš toli.

Atsikėlusi bėgu prie tebegulinčios Koral. Nežinau, kur dingo reguliuotojo šautuvas, bet jis jo neturi, smaugia ją abiem rankom. Užsimojusi tvoju jam šautuvu, jis grįžteli. Deja, kliudau tik petį ir pati nuo smūgio prarandu pusiausvyrą. Susverdėju, jis griebia man už kojos ir parbloškia. Plodamasi prisikandu lūpą. Noriu atvirsti aukštielninka, bet reguliuotojas užgula, prislegia kaip akmuo, išstumia iš plaučių orą. Išplėšia šautuvą.

Kvėpuoti negaliu. Veidas įspaustas į purvą. Sprandą kažkas myga – kelis, alkūnė? Po vokais pasipila žiežirbos.

Staiga smūgis, aimana, ir baisus spaudimas atsileidžia. Aš apsiverčiu įtraukdama oro ir bandau nuspirti reguliuotoją. Jis tebėra mane apžergęs, bet pasviręs į šalį, užsimerkęs, o iš kaktos, kur gavo buože, srovena kraujas. Šalimais, suspaudęs šautuvą, stovi Aleksas.

Pasilenkęs stveria man už alkūnės, pakelia nuo žemės. Paduoda manąjį šautuvą. Jam už nugaros gaisras dar labiau plečiasi. Svyrinėjančios šokėjų poros iširo. Matau tik milžinišką ugnies sieną ir ant žemės tysančius kūnus. Ima pykinti. Nežinau, kas tie kritusieji, galbūt saviškiai...

Netoliese Gordas užsimeta ant peties Koral. Ji sudejuoja, vokai virpčioja, bet sąmonės ji neatgauna.

– Einam! – šaukia Aleksas.

Gaisro siausmas kurtinamas: be atvangos pokši, sproginėja ir tarsi koks slibinas triukšmingai siurbia orą.

Šautuvo buože skindamasis kelią, Aleksas mus veda tolyn į mišką. Matau, jog einame ton pusėn, kur vakar radome upelį. Už nugaros sunkiai šnopuoja Gordas, man dar sukasi galva ir dreba kojos. Įbedusi akis į Alekso striukę stengiuosi nieko negalvoti, kilnoju kojas žingsnis po žingsnio, kad tik toliau nuo gaisro.

– Aūū! – visai arti upelio pasiekia mus Juodės šauksmas. Dešinėje tamsą perskrodžia žibintuvėlio spindulys. Prasibrovę per susiraizgiusius brūzgynus atsiduriame akmenuotoje nuokalnėje, per kurią veržliai gurga negilus upeliukas. Pro tarpą virš galvų, atsivėrusį lajose, šviečia mėnesiena. Upelio vanduo lyg aplietas sidabru, švelniai švyti balti krantų akmenėliai.

Kitapus upelio, už kelių šimtų pėdų, susispietusi mūsų grupė. Man lyg akmuo nusirita nuo krūtinės. Mes gyvi, mes atsilaikėme. Ir Juodė žinos, ką daryti dėl Džuliano ir Smigio. Ji mokės juos surasti.

– Aūū! – vėl šaukia Juodė, žybčiodama žibintuvėliu.

– Ir taip matom, – burbteli Gordas. Švokšdamas nuplumpina pro mane ir perbrenda upelį.

Prieš brisdamas į vandenį, Aleksas žengia artyn. Sutrinku pamačiusi, kad veidas perkreiptas pykčio.

– Kas per cirkai? – klausia. Išpučiu akis, o jis sako: – Lena, tu juk galėjai žūti. Jeigu ne aš, ir būtum žuvusi.

– Ar šitaip prašaisi padėkos? – Aš sukrėsta, pavargusi ir apkvaitusi. – Galėtum išmokti žodelį „prašau“.

– Aš nejuokauju, – taria Aleksas. – Ko nelikai oloje? Nebuvo reikalo didvyriškai pulti į patį sūkurį.

Manyje įsižiebia pykčio kibirkštėlė. Aš ją dar įpučiu sakydama:

– Atsiprašau, bet jeigu nebūčiau puolusi, tavo nauja... tavo nauja mylimoji jau būtų negyva.

Per visą gyvenimą beveik neturėjau progos pavartoti šito žodžio, todėl ne iš karto jį prisimenu.

– Ji – ne tavo rūpestis.

Nuo jo žodžių pasijuntu ne geriau, o blogiau. Nepaisant visko, kas nutiko šią naktį, norisi verkti vien nuo šito kvailo, niekingo dalyko: jis nepaneigė, kad Koral yra jo mylimoji.

Nuryju karčias apmaudo seiles.

– Beje, ir aš nesu tavo rūpestis. Todėl manęs neauklėk. – Pagaliau užčiuopiu pykčio siūlą. Ir žengiu jo laikydamasi, traukdama jį į save. – O ko taip jaudinies? Juk tu manęs nekenti.

Aleksas žiūri.

– Nejau tikrai nesupranti? – klausia.

Susidedu rankas ant krūtinės ir spaudžiu stengdamasi nustumti skausmą giliai po pykčiu.

– Ko nesuprantu?

– Nesvarbu. Manykim, kad nieko nesakiau.

– Lena!

Atsisuku. Anapus upelio iš miško išlindo Smigis su Džulianu, jis bėga pas mane taškydamas vandenį, bet, regis, to nejaučia. Prišokęs stveria į glėbį ir iškelia. Aš tik dusliai kukteliu į jo marškinius.

– Tu gyva, – kužda jis, taip mane spausdamas, jog vos kvėpuoju. Tačiau tegu. Noriu, kad niekada manęs nepaleistų.

– Aš taip bijojau dėl tavęs, – neaiškiai murmu įsikniaubusi jam į krūtinę.

Ant Alekso nebepykstu, todėl verksmas dar labiau gniaužia gerklę.

Vargu ar Džulianas supranta mano žodžius, bet dar tvirčiau suspaudžia ir pagaliau nuleidžia ant žemės. Nubraukia plaukus man nuo veido.

– Kai tu su Smigiu negrįžai... Maniau, kas nors atsitiko...

– Nutarėme pernakvoti miške. – Džulianas atrodo kaltas: tarsi antpuolis įvyko dėl to, kad jo nebuvo stovykloje. – Smigio žibintuvėlis sugedo, saulei nusileidus nė velnio nesimatė. Bijojom paklysti. Iš tikrųjų buvom gal per pusę mylios nuo čia. Išgirdę šūvius skubėjom kiek galėdami. – Glustelėjęs kakta prie manosios tyliau pasakė: – Man buvo taip baisu dėl tavęs.

– Viskas gerai, – tariu apkabinusi jį per liemenį. Jis toks tvirtas, toks patikimas. – Buvo kokie aštuoni reguliuotojai, bet mes juos atmušėme.

Džulianas paima mano ranką, suneria su savo pirštais.

– Turėjau likti su tavimi, – sako. Balsas virpteli.

Priglaudžiu jo ranką prie lūpų. Ši paprastutė laimė, – kad galiu jį taip laisvai pabučiuoti, – staiga atrodo tikras stebuklas. Zombiai stengiasi mus iš čia išguiti, įkalinti praeityje. Bet mes esame čia.

Ir mūsų kasdien daugėja.

– Eime, pažiūrėkime, kaip kitiems pasisekė.

Aleksas jau buvo anapus upelio, su grupe. Prie vandens Džulianas, suėmęs už pakinklių, mane pakelia, aš apsikabinu jo kaklą, prisiglaudžiu prie krūtinės. Jo širdis plaka taip lygiai, taip jaukiai. Jis perneša mane per upelį.

– Kaip smagu, kad teikėtės ateiti, – sako Juodė Smigiui, kai mudu su Džulianu įžengiame į ratą. Bet jos balse girdžiu palengvėjimą. Nors Juodė su Smigiu nuolat niaujasi, neįmanoma įsivaizduoti vieno be kito. Jie lyg augalai, kurie greta augdami susivijo, – vienas kitam tapo ir kliūtimi, ir atrama.

– Ką toliau darysime? – klausia Lai, tūnanti šešėlyje. Visų veidai tėra tamsūs ovalai, bruožus išryškina tik reti mėnesienos lopinėliai: čia kyšteli nosis, ten šmėkšteli burna, sublizga šautuvo vamzdis.

– Kaip ir planavome, eisim į Voterberį, – tvirtai atsako Juodė.

– Su kokiais turtais? – meta Deinė. – Nieko neliko. Nei maisto, nei apklotų. Nieko.

– Galėjo būti dar blogiau, – atremia Juodė. – Svarbiausia, kad ištrūkome. Be to, neturėtų būti labai toli.

– Ir nėra, – prabyla Smigis. – Mes su Džulianu radome plentą. Bus pusė dienos kelio. Kaip Lydys ir sakė, per daug nusukom į šiaurę.

– Tada, – sako Juodė, – turbūt galime atleisti, kad vos mūsų nepražudei.

Pirmą kartą gyvenime Lydys nieko nesako.

Juodė tragiškai atsidūsta.

– Gerai jau, prisipažįstu klydusi. Ar šitai nori išgirsti?

Ir vėl tyla.

– Lydy? – nedrąsiai pašaukia Deinė.

– Velnias, – burbteli Smigis. – Velnias...

Vėl tyla. Sudrebu. Džulianas mane apkabina, prisiglaudžiu prie jo.

Juodė tyliai sako:

– Galime užkurti nedidelį laužą. Jeigu paklydo, lengviau mus suras.

Tai jos dovana mums. Giliai širdyje ji supranta, kaip ir visi tą valandėlę, kad Lydys žuvęs.

Hana

Dieve, atleisk man, nes aš nusidėjau. Apvalyk mane nuo šitų aistrų, nes ligoniai voliosis purve kartu su šunimis ir tik švarieji įžengs į dangų.

Žmonės neturėtų keistis. Tuo ir gražus suporavimas – žmones galima parinkti taip, kad jų poreikiai susikirstų, o skirtumai būtų kuo mažesni.

Visa tai garantuoja gydomoji procedūra.

Melas.

Fredis nėra Fredis, bent jau ne toks Fredis, kokiu jį laikiau. Ir aš nesu Hana, kokia turėjau tapti, ne toji Hana, kokia turėjau būti po gydymo, kaip visi žadėjo.

Tai suvokusi tiesiog fiziškai pajuntu nusivylimą, – bet ir palengvėjimą.

Rytą po Fredžio inauguracijos atsikeliu, nusimaudau po dušu. Jaučiuosi žvali ir puikiai pailsėjusi. Itin aštriai jaučiu, kokios ryškios lemputės, kaip pypsi apačioje kavavirė, kaip džiovintuve daužosi skalbiniai. Energija, visur aplink energija, esame jos pritvinkę.

Ponas Rotas vėl užėjo pasižiūrėti žinių. Jeigu gerai elgsis, galbūt energijos ministras vėl paleis jam sultis ir tada jo jau nematysime kiekvieną rytą. Galėčiau pakalbėti su Fredžiu.

Nuo tokios minties suima juokas.

– Labas rytas, Hana, – sako jis, neatplėšdamas akių nuo televizoriaus.

– Sveiki, pone Rotai, – linksmai pasisveikinu eidama į sandėliuką. Nužvelgiu pritutintas lentynas, perbraukiu pirštais per dribsnių ir ryžių dėžutes, vienodus riešutų sviesto ir visokių uogienių stiklainius.

Aišku, reikia būti atsargiai, vogti tik po truputį.

Iškart suku į Vinvudo gatvę, kur mačiau Greisę žaidžiant su lėle. Vėl palieku dviratį ir toliau einu pėsčia, laikydamasi arčiau medžių. Klausausi, ar neišgirsiu kokio balso. Tik to betrūko, kad mane vėl užkluptų Vilou Marks.

Kuprinės diržai veržia nugarą, po jais oda šlapia nuo prakaito. Nešulys sunkus. Eidama girdžiu, kaip teliūskuoja skystis, ir meldžiuosi, kad tik seno butelio nuo pieno dangtelis būtų kietai užsuktas, mat į jį garaže pripyliau benzino, kiek išdrįsau paimti.

Ir vėl užuodžiu silpną dūmų kvapą. Įdomu, kiek dar gyvenamų namų, kokios dar šeimos turėjo atsikelti čia, kad galėtų šiaip taip gyvalioti. Nežinau, kaip jos ištveria žiemą. Nekeista, kad Dženė, Vilou ir Greisė tokios išblyškusios ir sunykusios, – dar stebuklas, jog apskritai gyvos.

Prisimenu Fredžio žodžius: atseit tegul įsitikina, jog laisvė nešildo.

Taigi neklusnumas jas pamažu nužudys.

Jei surasiu Tidlių namą, galėsiu palikti nukniauktą maistą ir butelį benzino. Smulkmena, bet vis šis tas.

Vos įsukusi į Vinvudo gatvę, per dvi gatves nuo Brukso, vėl pamatau Greisę: tupėdama ant šaligatvio priešais pilką, lietaus ir vėjų nudrengtą namą, lyg į vandenį ji svaido į žolę akmenukus. Giliai įkvėpusi žengiu iš medžių guoto. Greisė iškart įsitempia.

– Tik nenubėk, – tyliai prašau pamačiusi, jog ji jau nori sprukti. Lėtai žengteliu artyn, ji atsistoja, aš prieinu. Nenuleisdama nuo jos akių nusiimu kuprinę. – Turbūt manęs neprisimeni. Aš buvau... Lenos draugė. – Tardama jos vardą šiek tiek užsikertu. – Tavęs nenuskriausiu, aišku?

Kuprinė dunksteli ant šaligatvio, ji dirsteli. Suvokusi jos žvilgsnį kaip padrąsinimą, tebežiūrėdama į ją, akimis stengdamasi ją sulaikyti pamažu atidarau kuprinę.

Jos akys laksto nuo kuprinės prie mano veido. Pečiai šiek tiek atsileidžia.

– Šio to atnešiau, – sakau po vieną traukdama nugvelbtus daiktus: maišelį avižinių kruopų, dėžutę dribsnių su cinamonu, du pakus makaronų ir sūrio, keletą skardinėlių sriubos, daržovių ir tuno, pakelį sausainių. Viską išrikiuoju ant šaligatvio. Greisė skubiai žengteli artyn, bet sustoja.

Paskiausiai išimu butelį benzino.

– Čia irgi tau. Tavo šeimai.

Antro aukšto lange pastebėjusi judant išsigąstu, tačiau ten tik vėjas plaiksto vietoj užuolaidėlės pakabintą virtuvinį rankšluostį.

Staiga ji šasteli ir išplėšia man iš rankų butelį.

– Atsargiai, – įspėju. – Čia benzinas. Labai pavojingas. Pamaniau, kad galėsite ką nors kūrenti.

Greisė nieko nesako. Ji bando sugriebti į glėbį mano atneštus produktus. Kai pasilenkusi noriu jai padėti, ji stveria sausainius ir prispaudžia prie krūtinės.

– Ko dabar? Aš tik noriu padėti.

Šniurkštelėjusi ji man leidžia sukrauti jai ant rankų skardinėles. Stovime visai arti, užuodžiu rūgštų ir alkaną jos burnos kvapą. Panagės juodos, keliai žolėti. Niekada neteko būti taip arti Greisės, ir aš nejučia ieškau jos veide panašumo į Leną. Greisės nosis smailesnė, kaip Dženės, bet didelės rudos akys ir tamsūs plaukai – jau Lenos.

Pajuntu, kaip giliai krūtinėje kažkas ima pulsuoti – kitokių laikų aidas, jausmai, kurie iki tol jau turėjo nurimti visam laikui.

Niekas neturi to žinoti ar įtarti.

– Atnešiu ir daugiau, – skubiai tariu Greisei, laikančiai glėbyje rietuvę dėžučių, maišelių ir skardinėlių, ir dar plastikinį butelį. – Aš vėl ateisiu. Bet vienu kartu galiu atnešti tik nedaug.

Ji stovi spoksodama į mane Lenos akimis.

– Jeigu čia nebūsi, produktus paliksiu kokioj saugioj vietoj. Kur jiems... nieko neatsitiktų. – Paskutinę akimirką susilaikau nepasakiusi „kur jų nepavogtų“. – Ar žinai kokią gerą slėptuvę?

Staigiai nusisukusi ji pasileidžia paname per aukštą žolę ir visokius stabarus. Nežinau, ar tikisi, kad aš seksiu, bet nuseku. Sienų dažai lupasi, viena langinė antrame aukšte kybo tik ant vieno vyrio, silpnai bilsnodama nuo vėjo.

Gale namo Greisė manęs palaukia prie didelių medinių, tikriausiai rūsio durų. Atsargiai padėjusi daiktus ant žolės, ji abiem rankom griebia surūdijusią metalinę durų rankeną ir patraukia. Už durų žioji juoda anga, matyti laipteliai į siaurą purviną patalpą. Joje įtaisytos kelios kreivos medinės lentynos, ant jų guli žibintuvėlis, du buteliai vandens ir kelios baterijos.

– Puiku, – sakau. Greisė šypteli.

Padedu jai sunešt į apačią produktus ir sukrauti ant lentynų. Benziną pastatau atskirai. Tačiau sausainių pakelio ji nepaleidžia, spaudžia prie krūtinės. Rūsys, kaip ir Greisės burna, atsiduoda rūgštymu ir žeme. Net apsidžiaugiu, kai išlipame į saulę. Šis rytas man paliko sunkų jausmą, kuris nenori išsisklaidyti.

– Aš grįšiu, – sakau Greisei.

Man jau sukant už kampo ji prabyla, tikriau sušnibžda:

– Aš tave prisimenu.

Nustebusi grįžteliu. Bet ji jau atsidūrusi tarp medžių ir dingsta man nespėjus nieko pasakyti.

Lena

Aušra sakytum dviguba: padūmavusiame horizonte brėkšta diena, o už mūsų, virš medžių viršūnių, toliau žioruoja gaisro atšvaitai. Debesys beveik neatskiriami nuo juodų dūmų kamuolių.

Patamsyje, per visą tą sąmyšį, nesupratome netekę dviejų grupės žmonių – Lydžio ir Henlės. Deinė veržiasi grįžti atgal paieškoti jų kūnų, tačiau dėl degančio miško neįmanoma. Net nėra kaip surinkti galbūt nesudegusių maisto skardinių ar kitokių daiktų, išlikusių per gaisrą.

Dangui prašvitus iškart leidžiamės į kelią.

Einame vorele tylėdami, įbedę akis į žemę. Reikia kuo greičiau nusikasti iki Voterberio – jokio poilsio, jokių nuklydimų į šoną, į buvusių miestų griuvėsius: juose seniai nebėra nieko naudingo. Ore tvyro nerimas.

Mums pasisekė tik dėl vieno dalyko: kad Juodės planą turėjo Džulianas ir Smigis, jis nesudegė su visa kita manta.

Smigis ir Džulianas žengia voros priekyje, retkarčiais sustodami ir pasitikrindami plane pagal pažymas, kurias padarė, kai ėjo į žvalgybą. Nenoromis apima pasididžiavimas žiūrint, kaip Smigis tariasi su Džulianu, ir kitoks, kerštingas malonumas, nes žinau, jog Aleksas irgi šitai pastebi.

Aleksas, aišku, žygiuoja pačiam gale su Koral.

Saulė žeme ritinėjas, todėl nusivelku striukę ir iki alkūnių atsiraitau marškinių rankoves. Beveik sunku patikėti, jog vos prieš kelias valandas buvome užpulti, tačiau bendro pokalbio murmesy stinga Lydžio ir Henlės balsų.

Džulianas eina pirma manęs, Aleksas – už. Aš velkuosi tarp jų nusikamavusi, burnoje tebejusdama dūmų skonį, uždususi.

Lai pasakojo, kad Voterberyje vyksta permainos. Šiapus miesto sienų plyti didžiulė stovykla, dauguma legalių gyventojų pabėgę. Kai kurie miesto rajonai visiškai evakuoti, kiti užsibarikadavę nuo Nelegalų.

Lai girdėjusi, kad pati Nelegalų stovykla beveik kaip koks miestas: visi bendrai darbuojasi, padeda taisyti būstus, ieškoti maisto ir prinešti vandens. Kol kas stovyklai negresia kerštas, nes neliko, kas galėtų keršyti. Savivaldybės įstaigos sugriautos, meras ir taryba išvaikyti.

Ten mes iš šakų ir surankiotų plytgalių susiręsime pašiūres ir pagaliau turėsime prieglobstį.

Voterberyje viskas bus gerai.

Medžiai retėja, praeiname pro senus grafičiais išmargintus suolus ir įgriuvusias požemines perėjas; palei stogą, gulintį ant žolės, tarsi pats namas būtų tiesiog prasmegęs; kelių atkarpas, niekur nevedančias ir papildančias absurdo gramatiką. Šitaip mums kalba senasis pasaulis, chaoso, painiavos, laimės ir nevilties pasaulis, buvęs iki tol, kol žaibiškas karas gatves pavertė pamatų kvadratais, miestus – kalėjimais, o širdis – dulkėmis.

Jau aišku, kad artėjame.

Vakare, saulei krypstant žemyn, vėl užplūsta nerimas. Nė vienas nenori nakvoti Tyruose po atviru dangumi, net jei kuriam laikui ir pavyko suklaidinti reguliuotojus.

Priekyje kažkas šūkteli. Palikęs Smigį priekyje, Džulianas žengia šalia manęs, nors mes daugiausia tylime.

– Kas ten? – klausiu jį. Iš nuovargio nejaučiu kojų. Priešais save matau netoli. Grupė prieina lyg ir buvusią automobilių aikštelę. Betono plokščių beveik nelikę. Kėpso du žibintų stulpai, bet be lempučių. Šalia jų stovi Smigis su Juode.

Džulianas pasistiebia.

– Manau... manau, kad atėjome.

Bet aš jau spraudžiuosi į priekį.

Aikštelės pakraštyje žemė baigiasi stačiu šlaitu. Juo žemyn vingiuoja šunkeliai į plačią dykvietę.

Stovykla visai ne tokia, kokią įsivaizdavau. Maniau tarp medžių išvysianti tikrus namus ar bent kažką panašaus į statinius. O čia tik milžiniškas laukas, tikras visokių marškų ir kažkokio šlamšto margumynas, po kurį, kone spausdamiesi prie saulėlydžio nuraudonintos miesto sienos, naršo šimtų šimtai žmonių. Tamsioje platybėje šen ten dega laužai, mirguliuojantys lyg tolimo didmiesčio žiburiai. Dangus, horizonte šviesesnis nuo elektros, čia juodas ir lygus, sakytum metalinis dangtis, užvožtas ant šiukšlyno.

Nejučia prisimenu paliegusius požemio gyventojus, kuriuos sutikome su Džulianu bėgdami nuo Maitėdų, ir jų purviną, dūmais pradvisusį pasaulėlį.

Niekada nesu mačiusi šitokios daugybės Nelegalų. Išvis nesu mačiusi šitiek žmonių vienoj vietoj.

Net iš čia užuodžiame smarvę.

– Kas čia per vieta? – murma Džulianas.

Norisi jį kaip nors paguosti, nuraminti, kad bus gerai, bet mane slegia baisus nusivylimas.

– Tai čia? – garsiai išsako mūsų jausmus Deinė. – Čia didžioji svajonė? Permainų miestas?

– Čia bent jau turime draugų, – ramiai sako Medžioklis. Tačiau net jis nemoka apsimesti. Sutrikęs sušiaušia plaukus, šie styro į visas puses. Veidas išbalęs, eidamas visą dieną sausai kosėjo. – Be to, neturėjome kito pasirinkimo.

– Galėjome pasukti į Kanadą, kaip ir siūlė Gordas.

– Be atsargų nebūtume jos pasiekę, – atsidūsta Medžioklis.

– Jeigu iš karto būtume sukę į šiaurę, nebūtume praradę atsargų, – atkerta Deinė.

– Ką gi, nepasukome. Esame čia. Ir nežinau, kaip jūs, bet aš nežmoniškai noriu gerti, – prabyla Aleksas.

Jis prasibrauna į priekį. Žengdamas šonu ir slidinėdamas, žerdamas žvyrą į apačią nulipa į pirmą keliuką. Pakelia galvą į mus.

– Na, ar einat?

Jo žvilgsniui stabtelėjus ties manimi, aš nutirpstu, bet greitai nuleidžiu akis. Valandėlę jis buvo toks panašus į aną, mano Aleksą.

Juo paseka Juodė su Smigiu. Aleksas teisus bent dėl vieno – dabar tikrai neturime kitos išeities. Be žabangų, be maisto ar indų vandeniui virinti Tyruose neišgyventume nė kelių dienų. Grupė šitai turbūt supranta, nes eina paskui Juodę ir Smigį, vienas paskui kitą lipa žemyn, į purviną taką. Kažką murmėdama paskutinė žengia Deinė.

– Eime, – paraginu Džulianą tiesdama jam ranką.

Jis atsitraukia. Akys įbestos į plačią padūmavusią lygumą apačioje, į ištemptų apiplyšusių paklodžių ir savadarbių palapinių skiautinį. Jau manau, atsisakys eiti. Bet jis šoka į priekį lyg įveikdamas nematomą barjerą ir pirma manęs pasileidžia pakalnėn.

Paskutinę akimirką pastebiu, kad ant šlaito krašto tebestovi Lai. Atrodo tokia smulkutė milžiniškų spygliuočių fone. Plaukai jau beveik siekia pusiaują. Ji žiūri ne į stovyklą, bet į sieną už jos: raudonom dėmėm numargusių akmenų užtvarą, už kurios prasideda kitas pasaulis. Zombių pasaulis.

– Ar eini, Lai? – klausiu.

– Ką? – Ji krūpteli, lyg būčiau ją prižadinusi. – Jau einu.

Prieš žengdama iš paskos dar pasižiūri į sieną. Veide susirūpinimas.

Bent iš tolo Voterberio miestas atrodo negyvas: iš fabrikų kaminų nekyla dūmai, tamsių bokštų languose nė žiburėlio. Tuščia miesto išnara, menkai tesiskirianti nuo griuvėsių Tyruose, pasitaikančių mūsų kelyje. Bet šį kartą griuvėsiai anapus sienos.

Ir man pasidaro smalsu, ko gi Lai bijo.

Nulipus žemyn į nosį trenkia veik nepakenčiama smarvė: daugybės nepraustų kūnų ir nepraustų alkanų burnų, šlapimo, išblėsusių pelenų ir tabako.

– Siaube, – kosėdamas murmteli Džulianas.

Prisidengiu burną rankove ir stengiuosi kvėpuoti per audeklą. Stovyklos teritoriją juosia didžiulės metalinės statinės ir seni, surūdiję šiukšlių konteineriai, juose dega laužai. Žmonės spiečiasi aplink juos, gamina ką nors valgyti ar šildosi rankas. Mus lydi įtariais žvilgsniais. Matau, kad nesame laukti svečiai.

Net ir Juodė netenka ryžto. Neaišku, kur eiti, į ką kreiptis ir apskritai – ar ši stovykla turi kokį vadovą.

Saulei užlindus už horizonto, žmonių minia virsta šešėlių armija, tik švysčioja ugnies keistai iškreipti veidai. Pašiūrės paskubomis suręstos iš surūdijusios skardos ir palaidų metalo lakštų, kiti vietoj palapinių ištempę purvinas paklodes. Treti guli ant žemės susiglaudę, kad būtų šilčiau.

– Na, ką dabar užgiedosi? – pasišiaušia Deinė.

Juodė nori kažką sakyti, bet į ją vos nepargriaudamas trenkiasi berniūkštis.

– Ei! – rikteli Smigis, bet spėja ją sugriebti.

Juodę taranavęs vaikiūkštis, perkaręs, atsikišusia it buldogo žiauna, į ją nė nedirsteli. Jis jau spraudžiasi atgal, kur būrelis žmonių apstojęs raudoną palapinę. Priešais ją sugniaužęs kumščius stovi vyriškis nuoga krūtine, bet su ilgu plačiaskverniu žieminiu paltu. Iš veido atrodo įtūžęs.

– Parše, aš tave nudėsiu!

– Ar galvoj negerai? – baisiai šaižiu balsu suspiegia buldogas. – Kokio velnio čia...

– Tu pavogei mano konservus. Prisipažink. Pavogei mano skardinę. – Senio lūpų kertelėse boluoja seilės. Akys klaikiai išverstos. Jis sukasi ratu aiškindamas susirinkusiems žmonėms: – Turėjau neatidarytą visą skardinę tunų. Buvau paslėpęs tarp savo daiktų. Jis pavogė.

– Net nepaliečiau, tau protas maišosi.

Buldogas ima trauktis į šalį.

– Melagis! – surinka ilgapaltis.

Jis liuokteli į orą, suplasnodamas skvernais lyg šikšnosparnis – savo kietais odiniais sparnais, ir užgriūna vaikiūkštį, prispaudžia prie žemės. Žmonės beregint sukrunta, spraudžiasi artyn rėkaudami ir leliodami abu besipešančius. Vaikėzas, išsivadavęs iš senio rankų, apžergia jį ir ima daužyti. Tada senis jį nuspiria, snukelį įmurdo į purvynę. Kažką rėkia, bet žodžių neįmanoma suprasti. Vaikis spurda, draskosi ir pagaliau senį nubloškia, trenkia į metalinės statinės šoną. Senis subliūva. Matyt, metalas labai įkaitęs, laužas seniai kūrenasi.

Kažkas mane pastumia, vos nesiploju ant žemės. Gerai, kad Džulianas sugriebia už rankos, sulaiko. Minia jau kunkuliuoja iš pykčio. Balsai ir kūnai susilieja į viena, sakytum tamsiame vandenyje murdosi kokia šimtarankė ir šimtagalvė pabaisa.

Čia ne laisvė. Ne naujasis pasaulis, apie kurį svajojome. Tai košmaras.

Braunuosi per minią paskui Džulianą, nepaleidžiantį mano rankos. Toks jausmas, tarsi bristum per potvynio vandenis grumdamasis su daugybe srovių. Man pasidaro baisu, ar nebūsime pametę kitų, tačiau tada pamatau Smigį, Juodę, Koral ir Aleksą, stovinčius nuošaliau ir žmonių jūroje besidairančius atsilikusiųjų. Deinė, Gervas, Medžioklis ir Lai grūdasi mūsų pusėn.

Sustojame glaudžiu būreliu ir laukiame kitų. Dairausi Gordo, ilgos jo barzdos, bet matau tik mirguliuojant laužų atšvaitus ir tarp dūmų nardančius vaiduokliškus veidus. Koral užsikosėja.

Kiti taip ir neateina. Pagaliau turime pripažinti, jog esame išskirti. Juodė neryžtingai mus guodžia, girdi, niekur jie nedingsią, susirasią mus. Dabar turime pasiieškoti kokios saugios vietelės nakvynei ir žmogaus, sutiksiančio mus pavalgydinti ir pagirdyti.

Užkalbiname keturis žmones, pagaliau kažkokia mergaitė – dvylikos ar trylikos metų ir tokia nuskurusi, kad visos jos drapanos atrodo vienodos purvo spalvos, – pataria mums eiti pas Pipą ir mosteli į šviesesniąją stovyklos dalį. Pasukame nurodyta kryptimi, bet jaučiu, kaip mergaitė seka mus akimis. Atsigręžiu į ją. Galvą apsisiautusi pledu, todėl veidą dengia šešėliai, bet akys didžiulės, spindinčios. Prisimenu Greisę, ir širdį perveria skausmas.

Iš tikrųjų stovykla, regis, suskirstyta plotais, kuriuos valdo vienas ar grupelė žmonių. Sprausdamiesi ton pusėn, kur maži lauželiai turbūt žymi Pipos valdas, girdime, kaip liaudis pešasi dėl ribų, mantos ir atsargų.

– Vytele! – staiga šūkteli Juodė, kažką atpažinusi, ir pasileidžia bėgti. Puola į glėbį moteriai – pirmą kartą matau, kad ji savo noru apkabina ne Smigį, o kitą žmogų. Kai atsitraukia, abi ima kvatoti ir tarkšti viena per kitą.

– Smigi, ar prisimeni Vytelę? Kada buvai su mumis, prieš tris vasaras?

– Keturias, – juokiasi moteris.

Ji gal kokių trisdešimties metų, o pravardė aiškiai ironiška. Figūra kaip vyro: stambi, plačiapetė, siauručiais klubais. Plaukai nukirpti ežiuku. Ir juokiasi kaip vyras, storai, visa gerkle. Man ji iš karto patinka.

– Žinok, dabar turiu naują pravardę. Čia visi vadina mane Pipa.

Pipos valdoma teritorija didesnė ir tvarkingesnė už mūsų matytus stovyklos plotus. Yra tikra pastogė: Pipa pasistatė ar užėmė didelę medinę pašiūrę su stogu ir trimis sienomis. Viduje stovi keli gremėzdiški suolai, pustuzinis baterinių žibintų, prikrauta pledų, yra du šaldytuvai, vienas aukštas, virtuvinis, kitas mažučiukas, ant abiejų kabo spynos. Pipa paaiškina juose laikanti susirankiotą maistą, tvarsliavą ir vaistus. Be to, užverbavo keletą vyrukų, kurie nuolat kursto laužus, virina vandenį ir vaiko galimus ilgapirščius.

– Nepatikėsi, ko tik čia nesu mačiusi, – sako ji. – Praėjusią savaitę kažkas buvo nužudytas dėl vienos prakeiktos cigaretės. Beprotybė. Nėra ko stebėtis, kad zombiai nesivargina mūsų bombarduoti. Nėra reikalo eikvoti sprogmenų. Kai tokia padėtis, labai sėkmingai ir patys išsigalabysime. – Ji mosteli, kad sėstume ant žemės. – Galit ir čia trumpai prisiglausti. Paieškosiu jums ko nors užvalgyt. Tik nedaug ką turiu. Jau tikėjausi naujos siuntos. Mus vis paremdavo Pasipriešinimas. Bet turbūt kažkas atsitiko.

– Patruliai, – sako Aleksas. – Į pietus nuo čia slankiojo reguliuotojai. Susidūrėme su viena grupe.

Pipa net nenustemba. Tikriausiai jau žino, kad į Tyrus prasiveržta.

– Nenuostabu, kad taip sumautai atrodot, – švelniai taria ji. – Eikit šen, tuoj atsidarys virtuvė. Nusimeskite nešulius.

Džulianas tyli kaip žemė. Jaučiu, koks jis įsitempęs. Žvalgosi aplinkui lyg bijodamas, kad iš tamsos kas nors ant jo neiššoktų. Kai esame šiapus laužų, apgaubti šilumos ir šviesos, visa stovykla atrodo it šešėlingas sūkurys, kunkuliuojantis tamsos katilas, besitaškąs gyvuliškais garsais.

Galiu tik spėti, ką jis mano apie šią vietą, apie mus. Štai tokiu pasauliu jis visada buvo gąsdinamas: meilės karštinės pasaulis – tai chaosas ir bjaurastis, savanaudiškumas ir netvarka.

Mane apima aklas pyktis. Jo buvimas čia, jo nerimas man primena, kad jo žmonės kitokie negu mano.

Smigis su Juode užima vieną suolą. Lai, Deinė, Medžioklis ir Gervas susispaudžia ant kito. Mudu su Džulianu atsisėdame ant žemės. Aleksas lieka stovėti. Koral sėdi tiesiai priešais jį, stengiuosi nekreipti dėmesio, kad ji atsišliejusi į jo blauzdas, o pakaušis liečia jo kelį.

Pipa nusimauna nuo kaklo raktą ir atrakina didįjį šaldytuvą. Jis prikrautas konservuoto maisto ir ryžių maišelių. Apatinės lentynos pilnos tvarsčių, baktericidinio tepalo ir ibuprofeno buteliukų. Darbuodamasi Pipa pasakoja apie stovyklą, apie riaušes Voterberyje, dėl kurių ji ir atsirado.

– Viskas prasidėjo gatvėse, – aiškino ji, berdama į didelį puodą ryžius. – Daugiausia maištavo paaugliai. Dar negydyti. Kai kuriuos pakurstė prijaučiantieji, be to, visur veikė Pasipriešinimo dalyviai, taip sakant, kurstė kovos dvasią.

Ji juda tiksliai, neeikvodama energijos. Iš tamsos randasi padėjėjai. Netrukus ant vieno kraštinių laužų jau užkaisti keli puodai. Į mus plaukia gardus, valgiu pakvipęs dūmelis.

Staiga tamsa aplinkui pasidaro lyg ir atšiauresnė: mus apsupo žmonės, tamsių alkanų akių siena. Du Pipos vyrukai, išsitraukę peilius, saugo verdančius puodus.

Aš sudrebu. Džulianas manęs neapkabina.

Ryžius su pupelėmis valgom iš bendro puodo, kabindami saujomis. Pipa nenustovi vietoj, vaikšto panarinusi galvą, lyg nuolatos tikėdamasi atsitrenkti į kliūtį, kurią reikės pramušti. Taip pat nesiliauja kalbėti.

– Pasipriešinimas mane čia pasiuntė, – atsako Juodės paklausta, kaip ji atsidūrė Voterberyje. – Po visų riaušių mieste nutarėme, kad gera proga surengti protestą, planuoti plataus masto operaciją. Šiuo metu stovykloje maždaug du tūkstančiai žmonių. Didelė jėga.

– Ir kaip sekasi? – klausia Juodė.

Atsitūpusi prie laužo, Pipa nusispjauna.

– O kaip tau atrodo? Esu čia jau mėnuo, per tą laiką sukrapščiau gal šimtą žmonių, pasiryžusių kovoti dėl idėjos. Visi kiti per daug įsibailinę, per daug išvargę arba prislėgti. Arba jiems nusispjaut.

– Tai ką dabar darysi? – klausia Juodė.

Pipa skėsteli rankomis.

– Ką aš galiu daryti? Negaliu jų priversti stot į kovą ir negaliu žmonėms įsakinėti. Čia juk ne Zombilandas, tiesa?

Aš turbūt susiraukiu, nes ji griežtai dėbteli į mane.

– Gal ne taip?

Žiūriu į Juodę, ar nepadės išsisukti, bet jos veidas abejingas. Atsisuku į Pipą.

– Juk turėtų būti koks būdas... – sumurmu.

– Taip manai? – pakelia ji balsą. – Ir koks gi tas būdas? Aš neturiu pinigų jiems papirkti. Mūsų per mažai, kad galėtume prigrasinti. Negaliu jiems nieko įrodyti, jeigu nenorės klausyti. Sveiki atvykę į laisvąjį pasaulį. Mes suteikiame žmonėms valią rinktis. Jie gali rinktis net ir tai, kas bloga ar neteisinga. Gražu, ką? – Staigiai atsistojusi žengia tolyn nuo laužo. Prabyla jau ramiu balsu: – Nežinau, kas bus. Laukiu nurodymų iš aukščiau. Gal net būtų geriau palikti šitą vietą, tegul pūva. Tiek gerai, kad nors šiuo metu esame saugūs.

– Nebijote būti užpulti? – klausia Smigis. – Ar nemanote, kad miestas gali keršyti?

Pipa purto galvą.

– Po riaušių beveik visas miestas evakuotas. – Ji šypteli. – Vis dėl baimės užsikrėsti – atseit deliria plinta gatvėmis, visus paverčia gyvuliais. – Šypsena užgęsta. – Žinot, ką jums pasakysiu? Gal jie ir teisūs. Aš čia tiek visko prisižiūrėjau...

Ji paima glėbį pledų, paduoda Juodei.

– Še, pasidalinkit. Apklotus dar sunkiau išsaugoti negu puodus. Kur rasite tarpelį, ten ir gulkit, bet nenueikit per toli. Pasitaiko visokių bepročių: po nepavykusios procedūros, šiaip pamišėlių, nusikaltėlių, kokių tik nori. Saldžių sapnų, vaikučiai.

Tik Pipai paminėjus sapnus pajuntu, kokia aš pavargusi. Jau daugiau kaip trisdešimt šešios valandos be miego, iki šiol mane palaikė daugiausia baimė, kas bus toliau. Dabar kūnas kaip švino pripiltas. Džulianas mane pakelia nuo žemės lyg maišą. Seku paskui jį aklai tarsi lunatikė, beveik nematydama nieko aplinkui. Einame tolyn nuo trisienės trobelės.

Džulianas sustoja prie vieno užgesusio laužo. Esame pačioje kalno papėdėje, čia šlaitas dar statesnis už tą, kuriuo nulipome, ir jo šone nematyti jokio tako.

Man nerūpi, kad žemė kieta, o žolę dengia šalna, kad aplinkui nuolat kažkas šūkauja ir ūkauja, kad mus supanti tamsa gyva ir pavojinga. Džulianas atsisėda už manęs ir apgaubia mudu antklodėmis, bet aš jau esu toli: senojoje sodyboje, ligonių kambaryje, kur mane kalbina Greisė, vis kartodama mano vardą. Bet jos balsą nustelbia juodų sparnų plazdėjimas, ir kai pakeliu akis, matau, jog stogą nunešė reguliuotojų bombos, vietoj lubų plyti tamsus nakties dangus, o mėnulį užstoja tūkstančiai šikšnosparnių.

Hana

Pabundu apyaušriu. Už lango ūbauja pelėda, kambaryje plevena tamsūs pavidalai.

Po dviejų savaičių būsiu ištekėjusi.

Aš dalyvauju Fredžiui atidarant naująją sieną, penkiolikos pėdų aukščio, betoninę, su metalo armatūra. Ji pakeis visas elektrines užtvaras, kurios iki tol supo Portlandą.

Pirmoji juosta, užbaigta po dviejų dienų, kai Fredis oficialiai tapo meru, eina nuo Senojo uosto ir per Tjukio tiltą iki pat Kriptų. Antroji juosta bus baigta tik kitais metais ir tęsis iki Priešakinės upės; dar po dvejų metų iškils paskutinė juosta, sujungsianti pastarąsias dvi, tada sienos modernizavimas ir stiprinimas bus baigtas – kaip tik prieš perrenkant Fredį.

Per ceremoniją Fredis žengia į priekį laikydamas didžiules žirkles, šypsodamasis priešais sieną susibūrusiems žurnalistams. Rytas nuostabus, saulėtas, žadantis vilčių ir galimybių dieną. Jis teatrališkai prideda žirkles prie storo raudono kaspino, ištempto per betoną. Paskutinę akimirką atsisuka į mane ir moja prieiti.

– Noriu, kad šią reikšmingą dieną mums paskelbtų mano būsimoji žmona! – sušunka jis, aš prieinu rausdama, apsimetu nustebusi, minia pritariamai šaukia.

Žirklės, specialiai padarytos šiai progai, bukos ir kaspino niekaip nekerpa. Po kelių sekundžių man suprakaituoja delnai. Fredis šypsosi, bet jaučiu, kaip nekantrauja, jaučiu, kaip niūriai spokso į mane jo bendražygiai ir tarybos nariai, stebintys iškilmę savo atitvertame plotelyje šalia žurnalistų būrio.

Pagaliau žirklės perkanda kaspiną, jis susirango ant žemės, visi ploja žvelgdami į aukštą glotnią betono sieną. Spygliuotos vielos kilpos jos viršuje nuo saulės žiba lyg metaliniai dantys.

Po visko vietos bažnyčios pusrūsyje vyksta kuklus priėmimas. Sėdėdami ant plastikinių kėdžių, žmonės iš servetėlių vaišinasi šokoladiniais ir sūrio pyragaičiais, tarp kelių laikydami indelius su limonadu.

Visa tai – šis paprastumas, kaimyniškumo dvasia, bažnyčios pusrūsis švariomis baltomis sienomis ir vos juntamu terpentino kvapu – irgi buvo stropiai suplanuota.

Fredis priiminėja sveikinimus, atsakinėja į klausimus apie būsimą miesto politiką ir numatomas permainas. Mano mama švyti, niekada nemačiau tokios laimingos, susidūrusi su manimi žvilgsniu, ji pamerkia akį. Ko gera, visą mano gyvenimą ji tik šito man – mums – ir norėjo.

Aš vaikštau tarp svečių, prireikus šypsodamasi mandagiai kalbuosi. Per juoką ir plepėjimą prasimuša gyvatiškas šnypštimas tariant vardą, kuris mane visur persekioja.

Dailesnė už Kesę...

Ne tokia liekna kaip Kesė...

Kesė, Kesė, Kesė...

Grįžtant namo, Fredis puikiai nusiteikęs. Jis atpalaiduoja kaklaraištį, atsisega apykaklę, atsiraito iki alkūnių marškinius ir atsidaro langą. Vėjas pučia ant veido plaukus.

Jis jau panašesnis į tėvą. Veidas raudonas – bažnyčioje buvo karšta. Nesusilaikau nepafantazavusi, kaip gyvensime susituokę ir po kiek laiko jis užsinorės vaikų. Užsimerkusi įsivaizduoju užutėkį ir jo bangos sudaužo vaizdą, kaip Fredis guli ant manęs.

– Jie prarijo kiekvieną mano žodį, – džiugiai tarė Fredis. – Mestelėjau vieną kitą užuominą apie Finčą, apie Energijos ministeriją ir supratau, kad iš baimės visiems kelnės pilnos.

Kažkodėl ilgiau nebegaliu nutylėti klausimo:

– Kas atsitiko Kasandrai?

Jo šypsena išnyksta.

– Ar tu manęs klauseisi?

– Taip. Jie prarijo kiekvieną tavo žodį. Iš baimės visiems kelnės pilnos. – Jis vypteli, kai pasakau „kelnės pilnos“, bet aš juk tik kartoju jo žodžius. – Bet kažkaip ėmiau ir prisiminiau... vis norėjau paklausti. Man taip ir nepasakei, kas jai atsitiko.

Šypsenos jau nė pėdsako. Jis nusisuka į langą. Pavakario saulė jo veidą nudryžuoja šviesa ir šešėliais.

– Kodėl manai, kad kas nors atsitiko?

– Aš tik pamaniau... norėjau sužinoti, kodėl išsiskyrėte, – nerūpestingai sakau.

Jis staigiai atsisuka ir prisimerkęs žiūri, lyg tikėdamasis mano veide įžvelgti melą. Nutaisau abejingą miną. Jis apsiramina.

– Nesutaikomi skirtumai. – Jis vėl šypsosi. – Matyt, komisija suklydo ją vertindama. Ji man visiškai netiko.

Mudu žiūrime į kits kitą pareigingai šypsodamiesi, bet slėpdami savo paslaptis.

– Žinai, kuo tu man labiausiai patinki? – klausia jis, imdamas man už rankos.

– Kuo?

Jis ūmiai trūkteli mane prie savęs. Iš netikėtumo aikteliu. Jis sužnybia man žasto odą iš vidaus, skausmas nueina per visą ranką. Akis ima graužti ašaros, tramdydama jas giliai įkvepiu.

– Kad per daug neklausinėji, – atsako jis, šiurkščiai mane atstumdamas. – Kesė per daug klausinėjo.

Jis atsišlieja į atlošą, ir toliau visą kelią važiuojame tylėdami.

Pavakarys būdavo mano mėgstamiausias dienos metas – mano ir Lenos. Ar tebėra?

Nežinau. Mano senieji jausmai, mano pomėgiai jau nepasiekiami – nėra visiškai išdilę, kaip turėjo atsitikti, bet panašūs į šešėlius: vos imu apie juos galvoti, ištirpsta.

Aš nieko neklausinėju.

Tiesiog imu dviratį.

Kelionė į Dieringo aukštumą jau lengvesnė. Laimė, nieko nesutinku. Produktus ir benziną palieku Greisės parodytame rūsyje.

Tada važiuoju į Preblio gatvę, kur Lenos dėdė kadaise turėjo bakalėjos krautuvėlę. Kaip ir maniau, ji neveikia. Ant langų geležinės grotos, už jų matau, kad stiklai išterlioti užrašais, nuo lietaus ir oro permainų jau neįskaitomais. Skaisčiai mėlynas stogelis virš durų pusiau nuplėštas. Vienoj pusėj plonas metalinis rėmo virbas, panašus į nariuotą voro koją, išniręs iš audeklo ir supasi vėjuje it švytuoklė. Ant vienų grotų priklijuotas nedidelis kartono lakštas skelbia: JAU TUOJ ČIA BUS GROŽIO SALONAS.

Miestas jį privertė užsidaryti, o gal nebeateidavo pirkėjų, visi bijojo, kad nebūtų apkaltinti bendravimu su prijaučiančiaisiais: Lenos motina, Lenos dėde Viljamu, o dabar ir Lena...

Per daug netikusio kraujo. Per daug užkrato.

Nenuostabu, jog jie slepiasi Dieringo aukštumoje. Nenuostabu, jog ir Vilou ten slepiasi. Įdomu, jie patys išsikėlė, o gal buvo įkalbinti, priversti ar net papirkti, kad išsikraustytų iš geresnio rajono?..

Nežinau, kodėl pasuku į skersgatvį už krautuvėlės, prie nedidelių mėlynų durų, už kurių buvo sandėlis. Mudvi su Lena čia susitikdavome, kai po pamokų ji kraudavo prekes.

Saulė jau lenda už šlaitinių stogų aplinkui mane, peršokdama skersgatvį, todėl jame tamsu ir vėsu. Šiukšlių konteinerį apspitusios musės zvimbia daužydamosi į metalą. Nulipu nuo dviračio, atremiu jį į rusvą betono sieną. Gatvės triukšmas – žmonių šūkalojimas, pravažiuojančio autobuso burzgimas – kaži kur nutolsta.

Žengiu prie mėlynųjų durų. Jos apdergtos karvelių. Pasivaidena, kad kažkas perlenkė laiko lapą ir Lena vėl mane įsileis, kaip visada darydavo. Aš atsisėsiu ant kokios kartoninės prekių dėžės, pasiėmusios nuo lentynos praplėšime pakelį bulvių traškučių, atsikimšime butelį limonado ir šnekėsimės apie...

Apie ką?

Apie ką mudvi šnekėdavomės?

Turbūt apie mokyklą. Apie klasiokes ir bėgimo varžybas, apie koncertus miesto parke ir kas pakviestas į kieno gimtadienį, ir apie tai, ką norėtume drauge veikti.

Jokių kalbų apie berniukus. Lena nesutikdavo. Buvo be galo atsargi.

Kol ėmė ir prarado bet kokį atsargumą.

Tą dieną puikiai prisimenu. Dar nespėjau atsipeikėti nuo nakties reidų: kraujo ir smūgių, klyksmų ir aimanų choro. Rytą išvėmiau pusryčius.

Prisimenu, kaip Lena persimainė, kai jis pabeldė į duris: sustingo, akys paklaikusios; ir kaip Aleksas į ją pažiūrėjo, kai ji pagaliau įsileido jį į sandėlį. Tiksliai prisimenu, ką jis vilkėjo, koks buvo susivėlęs ir kad avėjo sportbačiais, kurių raišteliai buvo mėlyni. Dešinio bato nesurišti. Bet jis nepastebėjo.

Nieko nematė, tik Leną.

Prisimenu, kaip mane tarsi karšta strėlė pervėrė. Pavydas.

Suimu rankeną, giliai įkvepiu ir patraukiu. Aišku, kad užrakinta. Nežinau, ko tikėjausi, ir kodėl jaučiu tokį nusivylimą. Juk turi būti užrakinta. Už durų ant lentynų kaupiasi dulkės.

Tokia yra praeitis: stveria tave ir nusineša. Jei nesisaugosi, pražudys. Iš dalies nuo to gina gydomoji procedūra. Ji apvalo sąmonę, praeitį su visais skausmais nutolina, iš jos lieka vos įžiūrimas atspaudas.

Bet gydymo poveikis kiekvienam vis kitoks ir ne visiems padeda.

Aš pasiryžusi padėti Lenos šeimai. Iš jų atimta parduotuvė, konfiskuotas butas, o juk dėl viso to ir aš kalta. Aš paskatinau ją nueiti į pirmą nelegalų vakarėlį, aš ją amžinai klausinėdavau apie Tyrus ir plepėdavau, kad reikia bėgt iš Portlando.

Ir aš padėjau Lenai pabėgti. Aleksui perdaviau laiškelį, kuriuo ji pranešė įkliuvusi ir kad procedūros data pakeista. Jeigu ne aš, Lena būtų buvusi pagydyta. Dabar galbūt sėdėtų Portlando universitete paskaitose arba su savo pora vaikštinėtų po Senąjį uostą. „Užsuk ir sutaupyk“ krautuvė tebeveiktų, namas Kamberlande tebebūtų gyvenamas.

Tačiau mano kaltė dar didesnė. Ir jos, kaip dulkių, susikaupė stori sluoksniai.

Mat jeigu ne aš, Lenos su Aleksu niekas nebūtų gaudęs.

Aš juos įskundžiau.

Iš pavydo.

Dieve, atleisk man, nes aš nusidėjau.

Lena

Mane prižadina triukšmas ir judėjimas. Džuliano nėra.

Saulė aukštai, dangus be debesų, diena be vėjo. Nusispiriu antklodes ir mirksėdama atsisėdu. Burnoje dulkių skonis.

Netoliese klūpo Juodė, į laužą mėto po šakelę. Pakelia akis.

– Sveika atvykusi į gyvųjų šalį. Gerai miegojai?

– Kiek valandų? – klausiu.

– Po vidurdienio. – Ji atsitiesia. – Ruošiamės prie upės.

– Ir aš eisiu kartu.

Vandens, štai ko man reikia. Reikia nusiprausti ir atsigerti. Kūnas atrodo lyg apaugęs purvo šarvais.

– Tada kelkis.

Pipa savo stovyklos pakraštyje kalbasi su nepažįstama moterimi.

– Iš Pasipriešinimo, – paaiškina Juodė, pastebėjusi mano žvilgsnį, ir man suspurda širdis. Mano mama įeina į Pasipriešinimo vadovybę. Galbūt šita moteris ją pažįsta. – Savaitę pavėlavusi. Gabeno iš Niu Heiveno produktus, bet užgaišo dėl patrulių.

Jau bijau nepažįstamąją ko nors klausti, kad netektų vėl nusivilti.

– Kaip manai, ar Pipa pasiliks Voterberyje? – klausiu.

Juodė gūžteli.

– Matysime.

– O kur mes eisime?

Ji šypteli.

– Ko dabar suki sau galvą? Tai mano darbas.

Užplūsta šiltas jausmas. Mūsų santykiai atvėso, kai sužinojau, kad juodu su Smigiu mane – ir Džulianą – panaudojo Pasipriešinimo tikslams. Tačiau be jos aš pražūčiau. Visi pražūtume.

Smigis, Medžioklis, Gervas ir Džulianas stovi kartu, apsirūpinę visokios talpos puodais, atstojančiais kibirus. Tikriausiai laukia Juodės. Kur Aleksas su Koral, nežinau. Ir Lai nematyti.

– Labas, Miegančioji gražuole, – išsišiepia Medžioklis, matyt, išsimiegojęs. Atrodo daug geriau negu vakar ir jau nekosėja.

– Tai traukiam į žygį, – paragina Juodė.

Išėję iš palyginti saugios Pipos stovyklėlės įsiliejame į besistumdančią minią ir kartu plaukiame visokio plauko priedangų ir palapinių labirintu. Stengiuosi kvėpuoti negiliai. Dvokia nepraustais kūnais arba – dar blogiau – tualeto smarve. Net tiršta nuo uodų ir musių. Kad tik greičiau būtų galima įbrist į vandenį, nusiplauti tą dvoką ir purvą! Tolumoje jau įžiūriu tamsų upės kaspiną, vingiuojantį pietine stovyklos puse. Jau nelabai toli.

Pagaliau nelieka palapinių ir pašiūrių. Laukas išraižytas senų šaligatvių, suskilusių ir daug kur nutrūkusių. Platūs betono plotai žymi buvusių namų pamatus.

Artindamiesi prie upės matome, kad krantuose daugybė žmonių. Jie rėkauja, stumdosi, braunasi prie vandens.

– Kas ten vyksta? – bamba Smigis.

Džulianas užsikelia kibirą ant peties ir susiraukęs žiūri, bet nieko nesako.

– Kas ten gali vykti, – sako Juodė. – Tiesiog visi nori išsimaudyti.

Bet jos balse skamba nerimas.

Įsispraudžiame tarp žmonių. Dvokas siaubingas. Žiaukteliu, bet nėra kur pajudėti, net rankos negaliu pakelti ir prisidengti burną. Ne pirmą kartą pajuntu dėkingumą dėl savo mažo ūgio, nes galiu pralįsti pro siauriausius tarpus. Taigi ir dabar, palikusi minią grumdytis, pirmutinė prasiveržiu prie stataus akmenuoto kranto.

Kažkas negerai. Vandens beveik nėra, srovena gal gero žingsnio platumo upeliukas, gilumo nė tiek, be to, srovė dumblina. Arčiau miesto žmonių skruzdėlynas dar tirštesnis, visi trokšta pasisemti vandens.

– Kas per velniava? – apstulbusi klausia Juodė, pagaliau prisibrovusi prie manęs.

– Vanduo baigiasi, – atsakau. Žvelgiant į šią šykščią dumbliną srovelę apima panika. Dar niekada nesu jutusi tokio troškulio.

– Negaliu patikėti, – sako Juodė. – Pipa sakė, kad vakar upė tekėjo normaliai.

– Verčiau imkime, ką galime paimti, – pataria Smigis, su Medžiokliu ir Gervu pagaliau prasimušę per minią. Džulianas prieina po valandėlės. Jo veidas raudonas, plaukai prilipę prie prakaituotos kaktos. Akimirką suskausta dėl jo širdį: nereikėjo man jo čia kviestis, nereikėjo prašyti, kad kartu pereitų sieną.

Vis daugiau žmonių plūsta prie upės ir čia pešasi dėl lašo vandens. Nieko nepadarysi, ir mes turime stot į kovą. Žengiu į upeliuką, bet kažkas mane smarkiai pastumia ir aš aukštielninka griūnu ant akmenų. Nugarą nutvilko skausmas. Kelis kartus bandau stotis, bet kas nors vis pastumia. Mane pakelia pagaliau prisibrovęs Džulianas.

Galų gale pasisemiam tik dalelę reikiamo vandens, ir ta pati sumažėja, kai grįžtant į Pipos stovyklą kažkoks žmogėnas atsitrenkia į vieną Medžioklio kibirą ir jį išverčia. Mūsų parsineštas vanduo dumblinas, taigi virinant dar kiek jo išgaruos. Apsiverkčiau, jei nešdama nors kiek nulaistyčiau.

Pipa ir moteris iš Pasipriešinimo stovi apsuptos būrelio žmonių. Aleksas ir Koral grįžo. Negaliu negalvoti, kur jie drauge buvo. Kvaila, kai šitiek kitokių rūpesčių, tačiau mintys atkakliai grįžta prie to paties.

Amor deliria nervosa. Dvyliktas požymis: liga taip sujaukia protą, kad negali blaiviai mąstyti ar priimti protingų sprendimų dėl savo gerovės.

– Upė... – taria Juodė, kai prieiname, tačiau Pipa ją pertraukia:

– Mes jau girdėjome. – Jos veidas paniuręs. Dienos šviesoje matau, jog ji vyresnė, negu man atrodė iš pradžių. Maniau, jog jai trisdešimt keleri metai, bet veide gilios raukšlės, plaukai virš smilkinių pražilę. O gal visa tai nuo gyvenimo Tyruose ir šito karo? – Upė nebeteka.

– Ką tai reiškia? – klausia Medžioklis. – Upė negali per vieną naktį sustoti.

– Gali, jeigu užtvenkiama, – taria Aleksas.

Valandėlę visi tyli.

– Kaip suprasti „užtvenkiama“? – prabyla ir Džulianas. Iš balso jaučiu, kaip jis tramdo paniką.

– Užtvenkiama, – šaltai pakartoja Aleksas. – Sustabdoma, sulaikoma, pažabojama...

– Bet kas ją užtvenkė? – pertraukia jį Džulianas, stengdamasis nežiūrėt į Aleksą, tačiau atsako ne kas kitas, o jis:

– Juk aišku kaip dieną, tiesa? – Jis pasisuka į Džulianą. Oras tarsi pritvinksta elektros įtampos. – Žmonės anapus sienos. – Patylėjęs priduria: – Taviškiai.

Džulianas tebėra įpratęs tvardytis. Išsižioja, susičiaupia. Ir labai ramiai taria:

– Ką tu pasakei?

– Džulianai... – raminu jį.

Įsikiša Pipa:

– Kai atėjau, beveik visas Voterberis buvo evakuotas. Manėme, jog dėl Pasipriešinimo. Palaikėme geru ženklu. – Ji šaižiai nusijuokia. – Matyt, jie turėjo kitokių planų. Ir paliko miestą be vandens.

– Ką gi, tada eisim iš čia, – sako Deinė. – Yra kitų upių. Tyruose pilna upių. Keliausime kur nors kitur.

Jos žodžius sutinka tyla. Ji žiūri į Pipą, į Juodę.

Pipa persibraukia savo plaukų ežiuką.

– Kurgi ne, – kandžiai sako moteris iš Pasipriešinimo. Jos šneka keistai melodinga. – Žmones, kuriuos surinkome, kuriuos galima pakelti į kovą, – palikime juos. Išsiskirstykime, išsibarstykime kas sau, sugrįžkime į Tyrus. Tačiau ten mūsų tikriausiai laukia patruliai. Gal kaip tik šiuo metu telkiasi kareiviai. Jiems bus lengviau, jeigu būsime mažomis grupelėmis: mažesnis pavojus, kad galėsime pasipriešinti. Be to, geriau atrodys spaudoje. Plataus masto skerdynes sunku nuslėpti.

– Iš kur tiek visko žinai?

Atsisuku. Prie mūsų priėjo Lai. Kiek uždususi, išraudusiu veidu, lyg būtų bėgusi. Įdomu, kur ji visą tą laiką buvo. Kaip visada, jos plaukai palaidi, prilipę prie kaktos ir sprando.

– Čia Vasara, – ramiai atsako Pipa. – Iš Pasipriešinimo organizacijos. Jos dėka šįvakar gausite vakarienės.

Potekstė aiški: Galvokit, ką šnekat.

– Bet mes turėsime išeiti! – beveik šaukia Medžioklis. Man norisi paimti jam už rankos, spustelėti. Medžioklis niekada nepraranda savitvardos. – Koks dar yra pasirinkimas?

Vasara nė nemirkteli.

– Kovoti. Mes visi ieškojome galimybės štai šitaip susiburti. – Ji mosteli į stovyklą, nusidriekusią iki horizonto. – Šitai ir buvo pabėgimo į Tyrus prasmė, ar ne? Visiems mums. Mes pavargome nuo aiškinimų, ką rinktis.

– Bet kaip mes kovosime? – Šitos moters švelniu, melodingu balsu ir nuožmiomis akimis aš droviuosi labiau nei kokio kito žmogaus, bet vis tiek kalbu toliau: – Mes ir taip silpni. Pipa sako, kad neorganizuoti. O be vandens...

– Aš nesiūlau stoti į mūšį, – pertraukia ji mane. – Mes net nežinome, koks mūsų priešas: kiek žmonių likę mieste, ar Tyruose renkasi kareiviai. Aš tik siūlau atsiimti upę.

– Bet jeigu upė užtvenkta...

Ir vėl ji mane pertraukia ramiai tardama:

– Užtvankas galima išsprogdinti.

Ilgokai tylime. Juodė susižvelgia su Smigiu. Daugiausia iš įpročio laukiame, kad prabiltų katras nors jų.

– Koks tavo planas? – klausia Smigis, ir staiga suvokiu: tai jau vyksta. Ir vyks.

Užsimerkiu. Prisimenu, kaip, pabėgę iš Niujorko, su Džulianu išlipome iš mašinos tikėdami, jog blogiausia jau liko praeityje, jog mudviem vėl prasidės gyvenimas.

Tačiau gyvenimas tik sunkėja.

Ar kada nors liausis?

Pajuntu ant peties Džuliano ranką. Ji padrąsinamai spusteli petį. Atsimerkiu.

Pipa atsitupia ir pirštu smėlyje nubrėžia lašo formą.

– Tarkim, čia Voterberis. Mes esame čia. – Pietrytinėje stormens pusėje ji pažymi X. – Ir žinome, kad riaušėms prasidėjus išgydytieji pasitraukė į vakarinę miesto dalį. Mano galva, užtvanka turėtų būti kažkur čia.

Rytinėje pusėje, lašo siaurymėje ji brūkšteli dar vieną X.

– Kodėl? – klausia Juodė.

Jos veidas vėl gyvas, budrus. Mane net šiurpas nukrečia žiūrint į ją. Ji gyvena tik šituo – kova, pastangomis išgyventi. Jai iš tikrųjų patinka.

Pipa gūžteli.

– Tik taip spėju. Toji miesto dalis ir taip buvo beveik tik parkas – jie tikriausiai jį visiškai užtvindė pakreipę upės vagą. Be abejo, šalia įtaisė gynybos įtvirtinimus, bet jeigu turėtų užtektinai ginklų ir šaudmenų, jau būtų mus puolę. Kalbu apie pajėgumus, kuriuos jiems pavyko sutelkti maždaug per pastarąją savaitę ar dvi.

Ji pakelia akis, pasižiūri, ar suprantame. Tada nuo lašo pagrindo nubrėžia aukštyn einančią rodyklę.

– Jie turbūt tikėsis, kad mes eisime į šiaurę, pasroviui. Arba pamanys, jog išsibėgiosime. – Ji nubrėžia linijas į visas puses nuo lašo, ir šis dabar panašus į barzdotą šypsantį veidą. – Aš manau, kad mes, užuot elgęsi, kaip jie tikisi, turėtume tiesiogiai pulti: pasiųsti į miestą būrį ir susprogdinti užtvanką.

Ir ji plačiu mostu brūkšteli liniją, kuri lašą perpjauna perpus.

– Pritariu, – sako Juodė. Smigis nusispjauna. Jam nėra reikalo sakyti, jog irgi pritaria.

Susidėjusi ant krūtinės rankas, Vasara žiūri į Pipos diagramą.

– Mums reikės trijų grupių, – lėtai sako ji. – Dviejų diversinių, kurios sukeltų nesklandumų čia ir čia... – Pasilenkusi ji pažymi X du taškus. – Ir vienos mažesnės, kuri, patekusi į miestą, atliktų užduotį ir grįžtų.

– Pritariu, – sušnenka ir Lai. – Jeigu tik galėsiu būti pagrindinėje grupėje. Nenoriu tų pašalinių nesąmonių.

Aš nustembu. Senojoje sodyboje Lai niekada nerodė jokio noro prisidėti prie Pasipriešinimo sąjūdžio. Ji net neturi netikro procedūros ženklo. Stengėsi laikytis kuo toliau nuo bet kokių kovos veiksmų ir apsimetė, kad kitos pusės, išgydytųjų pusės, paprasčiausiai nėra. Matyt, kažkas pasikeitė per tuos mėnesius, kai buvome atskirai.

– Lai gali eiti su mumis, – nusišypso Juodė. – Ji gyvas talismanas. Laimės ženklas. Ar ne, Lai?

Lai tyli.

– Ir aš noriu į pagrindinę grupę, – staiga pasisiūlo Džulianas.

– Džulianai, – šnibždu.

Jis tarsi negirdi.

– Eisiu ten, kur reikės, – taria Aleksas.

Džulianas pašnairuoja į jį, ir aš pajuntu tarp jų tvyrantį apmaudą.

– Aš irgi, – sako Koral.

– Priskaičiuokit ir mudu, – prašo Medžioklis už save ir už Gervą.

– Aš noriu brūkštelėti degtuką, – išpoškina Deinė.

Vis daugiau žmonių siūlosi įvairioms užduotims. Juodė pažvelgia į mane.

– O tu, Lena?

Jaučiu Alekso žvilgsnį. Saulė taip kepina, kad man perdžiūvo burna. Pasižiūriu į šoną, į šimtus žmonių, kurie iš savo namų, iš savo gyvenimų buvo išvaryti čia, kur dulkės ir purvas, vien todėl, kad jie norėjo turėti teisę jausti, mąstyti ir laisvai rinktis. Jie negalėjo žinoti, jog net ir tai buvo melas – mes niekada negalime rinktis laisvai, bent jau visiškai laisvai. Amžinai esame stumiami sukti vienu ar kitu keliu. Ir neturime kito pasirinkimo, kaip žengti žingsnį, paskui dar vieną, paskui dar – kol pamatome atsidūrę kelyje, kurio visai neketinome rinktis.

Tačiau galbūt laimė nėra laisvas pasirinkimas. Galbūt ji yra tas pramanas, apsimetimas, kai, nors ir kur atsidurtume, įsivaizduojame, jog tai ir buvo mūsų kelionės tikslas.

Koral krusteli, uždeda delną ant Alekso rankos.

– Aš eisiu su Džulianu, – pagaliau tariu. Toks mano pasirinkimas.

Hana

Prieš grįždama namo kurį laiką sukiojuosi gatvelėmis netoli Senojo uosto bandydama atsikratyti minčių apie Leną ir kaltę, atsikratyti Fredžio balso: Kesė per daug klausinėjo.

Užšoku ant šaligatvio ir minu kiek įkabindama, tarsi mintis būtų galima išstumti per kojų padus. Vos po dviejų savaičių net ir šitos laisvės neteksiu: būsiu per daug žinoma, matoma, sekama. Sprandu bėga prakaitas. Iš parduotuvės išlenda senutė, ir aš nespėju laiku pasukti ant grindinio – užkliudau ją.

– Kvaiša! – rėkia senutė.

– Atsiprašau! – šūkteliu per petį, bet žodį nuneša vėjas.

Staiga nežinia iš kur ant manęs lodamas liuokteli šuo, juodų gaurų kalnas. Staigiai sukteliu vairą dešinėn, bet neišsilaikau. Griūnu nuo dviračio alkūne trenkdamasi į asfaltą ir dar pačiuoždama. Dešinį šoną plėšia skausmas. Dviratis žvangteli šalia manęs, kažkas klykia, šuo tebeloja. Viena pėda įstrigusi tarp priekinio rato stipinų. Šuo lekuodamas suka aplink mane.

– Labai užsigavai? – klausia vyriškis, skubindamasis per gatvę. – Bjaurybė, – sako jis šuniui ir tvoja jam per galvą. Šuo inkšdamas pasitraukia.

Atsisėdu, atsargiai ištraukiu pėdą. Dešinė alkūnė ir blauzda nubrozdintos, bet stebuklingai niekas nelūžo.

– Nelabai.

Palengva atsistoju, pasukioju čiurnas ir riešus, ar neskaudės. Nieko.

– Reikia žiūrėt, kur važiuoji, – piktai bamba vyriškis. – Juk galėjai užsimušti.

Ir nudrožia gatve švilpdamas savo šuniui, kad sektų. Šuo kicena nunarinęs galvą.

Pakėlusi dviratį užvedu ant šaligatvio. Nukrito grandinė, viena pusė vairo truputį sulinkusi, bet šiaip nesugadintas. Lenkdamasi uždėti grandinės pastebiu, jog drėbiausi tiesiai priešais Koordinavimo, tyrimų ir švietimo centrą. Turbūt valandą sukau ratus aplinkui.

Šiame pastate Portlando archyvas: čia laikomi verslo įmonių registravimo dokumentai, taip pat piliečių asmens duomenys, gimimo, santuokos liudijimų, ligos istorijų ir odontologinių kortelių kopijos, be to, policijos pranešimai apie smurto atvejus, metinių patikrinimų duomenys, įvertinimo sukakus pilnametystei rezultatai ir pasiūlytos poros.

Atvira visuomenė yra sveika, skaidrumas – pasitikėjimo pagrindas. Taip skelbia „Ssilvos knyga“. Mano mama sakydavo kitaip: privatumo reikalauja tik žmonės, kurie turi ką slėpti.

Nelabai galvodama, ką darau, prirakinu dviratį prie žibinto stulpo ir užlipu į priebutį. Pro sukamąsias duris žengiu į erdvų, bet kuklų vestibiulį pilko linoleumo grindimis. Palubėje dūzgia lempos.

Už dirbtinio medžio stalo, priešais senovišką kompiuterį sėdi moteriškė. Už jos – grandine užkabinta atvirų durų anga. Ant durų tabaluoja didelė iškaba: TIK PERSONALUI IR ARCHYVO DARBUOTOJAMS SU LEIDIMAIS.

Moteris vos teikiasi į mane pažvelgti. Plastikinė kortelė ant krūtinės sako: TANIA BORN, APSAUGA.

– Ar galiu kuo padėti? – abejingai klausia ji. Matau, jog manęs neatpažino.

– Tikiuosi, – linksmai tariu padėdama rankas ant stalo ir prisiversdama žiūrėti jai į akis. Lena tokią mano pozą vadindavo: „Nori pirkti tiltą?“ – Matot, artėja mano vestuvės, o aš buvau visai pamiršusi Kesę ir dabar neturiu laiko jos ieškoti...

Moteris atsidūsta, pasimuisto.

– O čia Kesė tikrai turėtų būti. Suprantate, nors mes nesikalbėjome nežinia kiek laiko... Na, ji mane pakvietė į savo vestuves, todėl būtų negražu ir jos nepakviesti, tiesa? – pliurpiu pakikendama.

– Panele... – pavargusiu balsu bando ji mane drausminti.

Aš vėl sukikenu.

– Oi, atleiskite. Bjaurus įprotis plepėti. Žinote, tikriausiai nuo nervų, juk vestuvės ir taip toliau... – Giliai įkvėpusi klausiu: – Tai ar galite man padėti?

Ji sumirksi paplavų spalvos akimis.

– Kaip?

– Ar galite padėti man surasti Kesę? – klausiu gniauždama kumščius ir tikėdamasi, jog ji nepastebės. Nagi atsakyk „taip“. – Kasandrą O’Donel.

Akylai stebiu Tanią, bet vardas jai, regis, negirdėtas. Ji teatrališkai atsidūsėja, atstumia kėdę ir eina prie popierių šūsnies. Paėmusi kažką nuo viršaus grįžta, padrebia man prieš nosį. Prašymo anketą, storą kaip guldant į ligoninę, gal dvidešimties puslapių.

– Prašymai dėl asmeninio pobūdžio informacijos siunčiami KTŠC, Gyventojų registro skyriui. Prašymas bus peržiūrėtas per devyniasdešimt dienų...

– Devyniasdešimt dienų! – pasibaisėju. – Mano vestuvės po dviejų savaičių.

Ji sučiaupia lūpas. Veidas kažkoks pilkas. Gal kiekvieną mielą dienelę sėdėdama čia, po dūzgiančiomis lempomis, ji pradėjo rūgti? Griežtu balsu dudena:

– Prie skubios asmeninio pobūdžio informacijos suteikimo anketos reikia pridėti prašymą...

– Paklausykite... – Maldaujamai prispaudžiu prie stalo delnus išskėstais pirštais. – Tiesą sakant, Kasandra tikra ragana, suprantate? Aš jos net nemėgstu.

Tania pakelia akis. O aš imu riesti:

– Ji visada sakydavo, kad nepereisiu įvertinimo, įsivaizduojate? Kai pati gavo aštuonis balus, kelias dienas gyrėsi. Ir žinote ką? Aš gavau didesnį balą negu jos, mano pora geresnė ir mano vestuvės bus gražesnės. – Prisilenkusi šnibždu: – Noriu, kad ji dalyvautų. Noriu, kad pamatytų.

Tania valandėlę priekabiai žiūri į mane. Ir iš lėto vypteli.

– Pažinojau vieną tokią. Vaikščiodavo kojom žemės nesiekdama. – Ji įbeda žvilgsnį į monitoriaus ekraną. – Kuo ji, sakėt, vardu?

– Kasandra. Kasandra O’Donel.

Tania nagais pareigingai caksi į klaviatūrą. Paskui susiraukusi papurto galvą.

– Atleiskite, tokios nėra.

Po krūtine atsiveria tuštuma.

– Tikrai? Nepadarėte kokios klaidos?

Ji atsuka man ekraną.

– Daugiau kaip keturi šimtai O’Donel pavarde. Nė vienos Kasandros.

– O Kesės vardu?

Stengiuosi nuvyti negerą jausmą – jausmą, kurio nemoku pavadinti. Negalimas daiktas. Net jeigu ji mirusi, turėtų išlįsti sistemoje. Archyvai šešiasdešimt metų saugo gyvųjų ir mirusiųjų duomenis.

Ji atsisuka ekraną į save ir vėl caksi nagais. Vėl papurto galvą.

– Kad ne, atleiskite. Gal kartais klaidingai užsirašėt pavardę?

– Gal ir taip.

Mėginu nusišypsoti, bet lūpos neklauso. Nieko nesuprantu. Kaip gali žmogus imti ir pradingti? Man topteli – o gal ji anuliuota? Vienintelis galimas paaiškinimas. Galbūt gydymas nepavyko, gal ji užsikrėtė deliria, gal pabėgo į Tyrus. Ir tada...

Tinka. Dėl tokios priežasties Fredis su ja galėjo išsiskirti.

– ...pagaliau viskas susikratys.

Aš sumirksiu. Tania kažką kalba. Žiūri į mane kantriai, laukdama atsakymo.

– Atsiprašau, ką sakėte?

– Sakiau, kad, jumis dėta, per daug nesijaudinčiau. Tokie dalykai savaime susitvarko. Kiekvienas galų gale gauna pagal nuopelnus. – Ji garsiai nusijuokia. – Fortūna nesuka rato, kol viskas neguli savo vietoj. Aišku? Jūs gavote savo, ji irgi gaus savo.

– Dėkui, – sakau.

Eidama atgal prie sukamųjų durų vėl išgirstu jos juoką, jis išlydi mane į gatvę ir tebeskamba galvoje net už kelių kvartalų.

Lena

Dangus sakytum ne pasikeičia, o sudūžta. Horizontas plytų rudumo, visur kitur driekiasi ryškiai raudonos draiskanos.

Upė vos ne vos sruvena. Muštynės dėl vandens. Pipa įspėja neiti iš jos stovyklos ir aplinkui sustato sargybinius. Vasaros nebėra. Arba Pipa nežino, kur ji išėjo, arba mums nesako.

Galų gale Pipa nutaria, kad bus geriau, jeigu operacijoje dalyvaus mažiau žmonių. Mažesnis pavojus, kad nepasiseks. Geriausi kovotojai – Smigis, Juodė, Deinė ir Medžioklis – bus atsakingi už pagrindinę užduotį: pasiekti užtvanką, kad ir kur ji būtų, ir ją susprogdinti. Lai veržiasi eiti su jais, Džulianas irgi, ir nors nė vienas jų nėra patyręs kovotojas, Juodė nusileidžia.

Galėčiau ją užmušti.

– Mums reikės ir sargybinių, – sako ji. – Taip pat stebėtojų. Nebijok. Parvesiu jį sveiką.

Aleksas, Koral, Pipa ir vienas iš Pipos komandos, pravarde Žvėris, – turbūt dėl juodų plaukų kupetos ir tamsios barzdos, slepiančios burną, – sudarys vieną diversinę grupę. Šiaip ne taip esu paskiriama vadovauti kitai diversinei grupei. Gervas bus mano padėjėjas.

– Aš norėjau eiti kartu su Džulianu, – sakau Smigiui. Skųstis pačiai Pipai kažkaip nepatogu.

– Nejaugi? O aš šįryt norėjau kiaušinienės su šonine, – meta jis, nepakeldamas akių. Suka suktinę.

– Po visko, ką dėl tavęs padariau, elgiesi su manim kaip su vaiku.

– Tik tada, kai vaikiškai elgiesi pati, – griežtai atkerta jis, ir aš prisimenu vieną kivirčą su Aleksu – tai buvo gal prieš amžinybę, kai sužinojau, jog mama visą laiką kalėjo Kriptose. Iki tol nė karto neprisiminiau tos valandėlės, Alekso įniršio. Ir kaip netrukus jis pirmą sykį pasakė, kad mane myli. O aš pakartojau jo žodžius.

Staiga netekusi nuovokos sugniaužiu kumščius taip, kad nagai susmigtų į delnus, kad pajusčiau skausmą. Nesuprantu, kaip viskas šitaip keičiasi, kaip žmogaus gyvenimo klodai kažkur prapuola. Neįmanoma. Ir vis tiek ateina laikas, kai negali susitvardyti.

– Klausyk, Lena, – sako Smigis, pagaliau pakėlęs galvą. – Mes tave šito prašome, nes pasitikime. Tu moki vadovauti. Mums tavęs reikia.

Nustebinta jo nuoširdumo nesumoju, ką atsakyti. Senajame savo gyvenime niekada nevadovavau. Vadovavo Hana. Aš sekdavau iš paskos.

– Kada pagaliau tai baigsis? – paklausiu.

– Nežinau, – atsako Smigis. Pirmą kartą girdžiu jį prisipažįstant, kad ko nors nežino. Drebančiais pirštais jis vėl bando susukti suktinę. – Gal niekada nesibaigs.

Supykęs jis numeta cigaretę ant žemės. Kurį laiką abu stovime tylėdami.

– Man su Gervu reikia trečio, – prabylu. – Jei kas nors atsitiktų, jeigu vienas katras žūtume, kitas turėtų užnugarį.

Smigis vėl pakelia akis. Prisimenu, jog jis irgi jaunas, Juodė kartą sakė, kad dvidešimt ketverių. Tą akimirką ir atrodo jaunas. Panašus į dėkingą vaiką, kuriam pažadėjau padėti padaryti namų darbus.

Tačiau netrukus jo veidas vėl pasidaro atšiaurus. Nusiima tabalo maišelį, išsitraukia rūkomojo popieriaus ir vėl suka.

– Gali vestis Koral, – burbteli.

Iš viso žygio man baisiausia pereiti stovyklą. Pipa mums duoda baterija varomą žibintą, jį neša Gervas. Jo trūkčiojanti šviesa minią aplinkui suskaido į smulkius fragmentus: čia šmėsteli šypsena, čia moteris žindo kūdikį, priekaištingai žiūrėdama į mus. Žmonių jūra tik prasiskiria praleisdama ir vėl susilieja. Jaučiu, kaip juos visus kankina troškulys. Vis garsesnės dejonės, vis karštesnis kuždesys: vandens, vandens. Ir visose pusėse riksmai, šauksmai tamsoje, kumščių smūgiai.

Pasiekiame šiurpiai nutykusį upės krantą. Jos vagoje nebesiturškia žmonės, besigrumiantys dėl gurkšnio vandens. Nebėra dėl ko grumtis – virvena gal piršto platumo srovelytė, tamsi nuo dumblo.

Iki sienos mylia kelio, paskui keturios mylios šiaurvakariniu pasieniu, o ten prasideda geriau įtvirtinti rajonai. Kokia nors diversija tokioje vietovėje pritrauks ir dėmesį, ir didžiumą apsaugos iš vietos, kur turi prasibrauti Juodė, Smigis ir kiti.

Prieš kiek laiko Pipa atidarė kitą, mažesnįjį šaldytuvą ir parodė lentynas, prikrautas ginklų, kuriuos jai atsiuntė Pasipriešinimas. Smigis, Juodė, Lai, Medžioklis ir Džulianas gavo po pistoletą. Mes turėjome pasitenkinti pustuščiu benzino buteliu, užkištu senu skuduru, Pipa jį vadino „elgetos maišeliu“. Nebyliu susitarimu jį nešti buvo pavesta man. Einant kuprinėje jis tolydžio sunkėja ir nepatogiai daužo nugarą. Įsivaizduoju, kaip netyčia nuaidėjęs sprogimas mane sudrasko į skutus.

Pasiekiame vietą, kur stovykla prisiglaudžia prie pietinės miesto sienos, žmonių ir palapinių banga lipte lipa ant jos. Šis sienos ruožas ir miestas už jo apleisti. Virš stovyklos ištiesti didžiulių tamsių prožektorių kaklai. Likusi sveika tik viena lemputė, ji skleidžia ryškiai baltą šviesą aiškiai apibrėždama daiktų kontūrus, o detales ir gilumą palikdama tamsoje, todėl prožektorius atrodo kaip švyturys, šviečiantis virš tamsaus vandens.

Pasukę šiaurės kryptimi po kiek laiko išeiname už stovyklos ribų. Žemė po kojomis sausa. Kas žingsnį traška ir čeža spyglių kilimas. O šiaip, stovyklai nutolus, tylu ramu.

Mane graužia nerimas. Dėl savo grupelės vaidmens nesuku galvos: jei viskas pasiseks, mums net nereikės pereiti sienos, tačiau Džulianas nepaprastai įsijautęs. Nors nesuvokia, ką daro ir į ką įsipainiojo.

– Beprotybė, – spigiu, čaižiu balsu staiga taria Koral. Matyt, visą laiką grūmėsi su panika. – Nieko nebus. Tikra savižudybė.

– Tai kam ėjai? – atšaunu. – Niekas neliepė siūlytis.

Ji manęs lyg negirdi.

– Reikėjo susikrauti daiktus ir nešdintis kuo toliau, – kalba ji.

– O kitus palikti manytis kaip patinka? – kertu atgal.

Koral tyli. Ji turbūt nepatenkinta kaip ir aš, kad esame priverstos dirbti kartu, – gal net labiau, nes aš jai vadovauju.

Mes sukiojamės tarp medžių sekdami paskui Gervo žibintą, šokinėjantį priekyje lyg milžiniškas jonvabalis. Retkarčiais žengiame per betono juostas, išlindusias iš po miesto sienos. Kadaise senieji keliai vedė į kitus miestus. Dabar jie sulindę į žemę, plaukia apie naujų medžių kamienus tarsi pilki upeliai. Rudomis gebenėmis apkėstos rodyklės rodo seniai sugriautų miestų ir restoranų kryptį.

Žvilgteliu į plastiko rankinį laikrodį, kurį man paskolino Žvėris: pusė dvyliktos vakaro. Išėjome prieš pusantros valandos. Dar po pusvalandžio turėsime uždegti skudurą ir butelį permesti per sieną. Toks pat sprogimas įvyks ir rytinėje pusėje, kiek į pietus nuo vietos, kur Juodė, Smigis, Džulianas ir kiti perkops sieną. Reikia tikėtis, kad du sprogimai atitrauks dėmesį nuo sienos pažeidimo.

Taip toli nuo stovyklos siena jau geriau prižiūrima. Aukšta betono užtvara lygi ir švari. Prožektorių vis daugiau, be to, jie veikia: didžiulės išverstos akys, spoksančios kas dvidešimt ar trisdešimt pėdų.

Už prožektorių spindulių įžiūriu juodus daugiabučių siluetus, pastatus stikliniais fasadais, bažnyčių bokštų smailes. Žinau, jog artėjame prie miesto centro, kuris, ne taip kaip miesto pakraščiai, ne visas evakuotas.

Susikaupęs adrenalinas pažadina visas jusles. Pajuntu, jog naktis nė iš tolo nėra tyli. Girdžiu, kaip aplinkui šmirinėja smulkūs padarai, šiurena sudžiūvusius lapus.

Staiga tarp miško garsų įsiterpia žmonių balsai.

– Gervai, išjunk žibintą.

Jis išjungia. Mes sustojame. Čirškia žiogai, kapodami orą, tiksėdami sekundes. Girdžiu trūksmingą Koral alsavimą. Ji bijo.

Vėl balsai, tylus juokas. Mes tūnome miško pakraštyje pasislėpę plačiame tamsos liežuvyje tarp dviejų prožektorių. Akims apsipratus virš sienos pamatau tarsi mažytį švytintį jonvabalį. Jis žybteli, priblėsta, vėl žybteli. Cigaretė. Sargybinis.

Tylą perplėšia dar garsesnis juokas ir vyro balsas sako:

– Norėtum.

Vadinasi, sargybiniai, daugiskaita.

Taigi pasieniu esama sargybos postų. Ši naujiena ir gera, ir bloga. Kuo daugiau sargybinių, tuo daugiau žmonių ims šaukti apie pavojų, jie atitrauks daugiau jėgų nuo svarbiausio operacijos taško. Tačiau ir pavojingiau artintis prie sienos.

Mosteliu Gervui eiti toliau. Kai žibintas nedega, judame lėčiau. Vėl pasižiūriu į laikrodį. Liko dvidešimt minučių.

Tada pamatau – metalinį griozdą, iškilusį virš sienos tartum milžiniškas paukščio narvelis. Pavojaus skelbimo bokštą. Manhatane, turinčiame panašią sieną, irgi įtaisyti tokie bokštai. Vielinio tinklo narve yra svirtelė, automatiškai įjungianti pavojaus sirenas visame mieste, sukviečianti prie sienos reguliuotojus ir policininkus.

Laimė, bokštas stovi tamsiame ruože tarp dviejų prožektorių. Tačiau galima galvą dėti, kad šiame tarpe esama ir sargybinių, nors jų nematome. Sienos viršus skendi patamsy, žemiau esančiame patruliavimo take gali slėptis reguliuotojų kiek nori.

Šnipšteliu Gervui ir Koral sustoti. Iki sienos dar geras šimtas pėdų, mes tūnome spygliuočių ir ąžuolų šešėlyje.

– Susprogdinsime butelį kuo arčiau bokšto, – tyliai aiškinu. – Jei sprogimas neišjudins sverto, jį paspaus sargybiniai. Gervai, reikia, kad išvestum iš rikiuotės kurį nors tolesnių prožektorių. Tačiau ne per toli. Jei bokšte yra sargybinių, noriu, kad jie turėtų pasitraukti iš savo posto. Juk man reikės prisiartinti, kad galėčiau nusviesti tą daiktą.

Aš nusiimu kuprinę.

– O ką aš veiksiu? – klausia Koral.

– Būk čia, – sakau. – Stebėk. Padėk man, jei kas nepavyks.

– Šūdas, – susiraukia ji.

Vėl žvilgteliu į laikrodį. Liko penkiolika minučių. Laikas ruoštis. Išimu iš kuprinės butelį. Atrodo didesnis ir sunkesnis, negu buvo pirma. Staiga nerandu degtukų dėžutės, kurią man davė Smigis; jau išsigąstu, ar nebūsiu pametusi, bet prisimenu, kad įsikišau į kišenę.

Uždek skudurą, sviesk butelį, mokė Pipa. Nieko gudraus.

Giliai įkvepiu, tyliai iškvepiu. Nenoriu, kad Koral pastebėtų, kaip nervinuosi.

– Pirmyn, Gervai.

– Jau? – tylutėliai klausia jis.

– Eik. Bet palauk mano švilptelėjimo.

Jis atsistoja, be garso šmukšteli šonan ir dingsta dar juodesnėje tamsoje. Mudvi su Koral tylėdamos laukiame. Netikėtai susilietus alkūnėms, ji atšoka. Atsitraukusi nuo jos stebeiliju į sieną, bandau suprasti, kas tie šešėliai: žmogus ar nakties triukai.

Dirsteliu į laikrodį, paskui vėl. Staiga minutės ima lėkti paknopstom. 11.50, 11.53, 11.55.

Jau.

Gerklė dega. Vos nuryju seilę; du kartus apsilaižau lūpas, tik tada įstengiu sušvilpti.

Kelias kankinamai ilgas akimirkas nieko nevyksta. Daugiau jokios prasmės apsimetinėti, kad nebijau. Širdis daužosi krūtinėje, plaučiai atrodo lyg suploti.

Ir tada jį pamatau. Gervas liuokteli prie sienos patekdamas į prožektoriaus spindulį, apšviestas sustingsta lyg fotojuostos kadras; tada jį vėl praryja tamsa, po akimirksnio – baisus dūžtančio stiklo žvangėjimas, ir prožektorius užgęsta.

Pašokusi bėgu prie sienos. Jaučiu kažką šaukianti, bet žodžių nesuprantu, tik žiūriu į sieną ir pavojaus bokštą viršuje. Prožektoriui nešviečiant, bokšto siluetas pasidaro ryškesnis, jį pabrėžia mėnesienos fonas ir kur ne kur išsibarstę žiburiai mieste. Likus kokiai penkiolikai pėdų iki sienos prisispaudžiu prie jauno ąžuolo kamieno. Keliais suspaudusi butelį bandau degti degtuką. Pirmas užgęsta.

– Nagi nagi... – murmu. Rankos dreba. Antras ir trečias degtukai irgi neužsidega.

Tylą nutraukia šūvių papliūpa. Šaudoma aklai, ir aš skubiai sukalbu maldelę, kad Gervas jau būtų spėjęs parbėgti į medžių prieglobstį ir dabar saugiai žiūrėtų, kaip pavyks įvykdyti planą.

Ketvirtas degtukas įsižiebia. Paimu butelį, prikišu degtuką prie skuduro ir žiūriu, kaip jis užsiliepsnoja. Tada atsitraukiu nuo medžių, įkvepiu ir sviedžiu.

Butelis nuskrieja sienos link brėždamas ugnies lanką. Susigūžiu laukdama sprogimo, bet nesulaukiu. Tebeliepsnojantis skuduras iškrinta iš butelio kakliuko ir nuplasnoja žemyn. Lyg pakerėta stebiu jo kelią – tartum ugninės paukštės, kuri sužeista žnekteli į šabakštyną palei sieną. Butelis sudūžta į betoną nepadarydamas jokios žalos.

– Kas per velniava? Ei, kas darosi?

– Lyg ir dega.

– Turbūt nuo tavo suknistos cigaretės.

– Nustok kabinėtis, atnešk žarną.

Jokio pavojaus signalo. Sargybiniai tikriausiai pripratę prie Nelegalų vandalizmo ir sudaužytas prožektorius ar kažkokia ugnelė jų negali išgąsdinti. Galbūt tai netgi nesvarbu, – Alekso, Pipos ir Žvėries diversija svarbesnė, ji arčiau pagrindinio veiksmo vietos, – bet negaliu atsikratyti baimės, jog ir jų planas, ko gera, neišdegė. Taigi miestas liks prikištas sargybinių, pasirengęs, suklusęs, budrus.

O tai reiškia, kad Juodė, Smigis, Džulianas ir kiti pasiųsti į mirtį.

Negalvodama pašoku ir pasileidžiu prie ąžuoliuko, augančio prie pat sienos, kuris, mano galva, turėtų mane išlaikyti. Žinau viena: reikia persiristi per sieną ir pačiai paspausti pavojaus signalą. Pastatau koją ant kamieno gumbo ir bandau pasikelti. Esu silpnesnė negu pernai rudenį, kai kasdien kaip voverė laipiodavau į paukščių lizdus. Plumpteliu ant žemės.

– Ką čia veiki?

Iš medžių guoto išlenda Koral.

– O ką tu veiki?

Vėl kabinuos į medį, mėginu lipti kitaip. Nėra laiko, nėra laiko...

– Sakei, kad tave dengčiau.

– Tyliau kalbėk, – piktai sušnibždu. Stebiuosi, kad ji teikėsi mane lydėti. – Man reikia perlipti sieną.

– O toliau?

Mėginu trečią kartą, – pirštų galais netgi pasiekiu šakas virš galvos, – tačiau kojos neišlaiko ir turiu nušokti ant žemės. Ketvirtas bandymas dar nesėkmingesnis. Aš jau nesitvardau, negaliu blaiviai mąstyti.

– Lena, ką tu nori ten daryti? – klausia Koral.

Grįžteliu į ją.

– Kilstelėk mane, – liepiu.

– Ką?

– Eikš!

Aš panikuoju: jeigu Juodė su kitais dar neperėjo sienos, bet kurią akimirką tai darys. Jie pasitiki manimi.

Koral, išgirdusi mano balse išgąstį, nieko nebeklausia. Ji suneria pirštus ir atsitupia, aš pastatau koją ant jos rankų. Stenėdama ji pakelia mane, tada pašokusi įstengiu prisitraukti prie šakų, išsikėtusių į šonus lyg išskleisto skėčio virbai. Viena šaka beveik siekia sieną. Pilvu prisispaudžiu prie jos ir šliaužiu kaip kirminas.

Šaka ima linkti nuo mano svorio. Dar pora sprindžių, ir ji pradeda linguoti. Toliau šliaužti nėra kaip. Šakai linkstant sienos viršus nuo manęs tolsta, jei dar šliaušiu, ant jos niekaip nepateksiu.

Giliai įkvepiu ir susiriečiu tvirtai apglėbusi lengvai siūbuojančią šaką. Nėra kada bijoti ar svarstyti. Aš pašoku, o šaka mane dar pamėtėja aukštyn.

Akimirką pakimbu ore lyg besvorė. Staiga krūtine žnekteliu ant betoninės sienos krašto, ir man užima kvapą. Dar spėju rankomis užsikabinti ir persiversti. Nudrimbu ant tako, kuriuo patruliuoja sargybiniai. Priglundu šešėlyje atgauti kvapo.

Tačiau ilsėtis nėra kada. Staiga kyla triukšmas: sargybiniai šūkauja vienas kitam, mano pusėn artėja sunkūs bėgančių žmonių žingsniai. Tuoj bus čia, ir aš nieko nespėsiu.

Pakilusi skuodžiu prie bokšto.

– Ei, stok, stok!

Iš tamsos išnyra figūros: vienas, du, trys sargybiniai. Mėnesienoje žybsi šautuvų metalas.

Pirma kulka atšoka nuo geležinės pavojaus bokšto atramos. Aidint šūviams puolu į bokštą. Matau tik siauru akipločiu, o visi garsai atrodo tolimi. Galvoje šmėsčioja paskiri vaizdai, tarsi įvairių filmų kadrai: šūviai, petardos, klyksmas, vaikai paplūdimyje.

Ir tada išvystu svirtelę, apšviestą iš viršaus lempute vieliniame tinkle, – PAVOJAUS SIGNALAS.

Laikas lyg sustoja. Mano rankos kaip svetimos kankinamai lėtai siekia svirtelės. Štai ją suimu, metalas stebėtinai šaltas. Be galo lėtai pirštai ima spausti žemyn.

Vėl šūvis, aplink mane tyliai skimbčiodamas suvirpa metalas.

Staiga naktį perveria aštrus, baisus garsas, ir laikas krūptelėjęs ima eiti normaliu greičiu. Nuo to garso man barška dantys. Pavojaus bokšto viršuje užsidega didžiulė lempa ir sukasi ratu siųsdama per visą miestą raudonos šviesos pluoštą.

Pro metalo griaučius manęs siekia rankos, didelės, plaukuotos ir kibios kaip vorai. Vienas sargybinis sugriebia už riešo. Kita ranka suspaudžiu jam sprandą, smarkiai trūkteliu, ir jis žiebia kakta į metalinę atramą. Keikdamasis ir sverdėdamas atatupstas paleidžia mane.

– Bjaurybė!

Puolu iš bokšto. Pora žingsnių, tada per sieną, ir gaudyk vėją laukuos. Tarp medžių lauks Gervas su Koral... Tamsoje paspruksime nuo kareivių.

Turi pavykti...

Ir tada per sieną persiverčia Koral. Iš nuostabos sustoju. Taip nebuvo sutarta. Nespėjus paklausti, ką ji čia veikia, kažkieno ranka suspaudžia per pusiaują ir užlaužia. Sprandu pajuntu karštą alsavimą, užuodžiu odinės striukės kvapą. Instinktyviai smogiu alkūne kareiviui į pilvą, bet jis manęs nepaleidžia.

– Nespurdėk, – suurzgia.

Viskas vyksta trumpais pliūpsniais: kažkas spiegia, ranka sugniaužia man gerklę. Priešais išdygsta Koral, išbalusi ir graži, plevėsuojančiais plaukais, iškėlusi ranką – turbūt haliucinacija.

Ji laiko akmenį.

Jos ranka užsimoja grakščiu lanku, ir man topteli: Ji mane užmuš.

Kareivis kriokteli, mane suspaudusi ranka atsileidžia, ir jis susmunka.

Tačiau dabar jie bėga iš visų pusių. Sirena tebežviegia, lygiais tarpais viską nutvieskia raudona šviesa. Du sargybiniai iš kairės, du iš dešinės. Trys, prisispaudę prie sienos petys į petį, užstoja kelią perlipti sieną.

Žybt – mus vėl užlieja šviesa, joje matyti geležiniai laiptai, nuo patruliavimo tako vedantys žemyn, į siaurus miesto gatvių tunelius.

– Ten, – sušvokščiu. Tempiu Koral tais laiptais žemyn. Sargybiniams šis mano žingsnis netikėtas, akimirką jie sutrinka. Kol pribėga prie laiptų, mes jau pasiekiame gatvę. Tuoj pribėgs kareivių, paklususių pavojaus sirenai. Bet jeigu rasime kokią tamsią užuolandą... Ir ten pralauksime...

Dega vos keli gatvės žibintai. Gatvės tamsios. Poška šūviai, bet aišku, jog kareiviai pleškina iš akies.

Bėgame dešinėn, tada kairėn, vėl dešinėn. Už mūsų dunda žingsniai. Vis daugiau patrulių. Svarstau, gal grįžti tuo pačiu keliu, kuriuo atbėgome. Koral griebia man už rankovės ir tempia į trikampį šešėlį: dviem kolonomis įrėmintą durų nišą, dvokiančią kačių šlapimu ir cigarečių dūmais. Susiriečiame tamsoje. Po valandėlės pro šalį pralekia kareiviai, šnopuodami jie kažkam praneša radijo ryšiu:

– Pavojus nesibaigęs. Dvidešimt ketvirtas postas praneša, kad pažeista siena.

– Laukiame pastiprinimo, kad galėtume pradėti gaudynes.

Jiems nubėgus atsisuku į Koral.

– Ką tu sugalvojai? – užsipuolu. – Kodėl sekei paskui mane?

– Juk sakei, kad turėsiu tau padėti. Išgirdusi sireną persigandau. Pamaniau, kad tau riesta.

– O kaip Gervas? – klausiu.

Koral purto galvą.

– Nežinau.

– Tau nereikėjo rizikuoti, – griežtai tariu. Ir priduriu: – Dėkui.

Noriu stotis, bet Koral sulaiko.

– Pala, – sušnibžda pridėdama prie lūpų pirštą.

Tada išgirstu – vėl žingsniai, bet jau priešinga kryptimi. Pasirodo dvi skubančios figūros. Viena jų, vyriškis, sako:

– Nesuprantu, kaip tu tiek laiko išbuvai su tais padugnėm. Žinok, nebūčiau ištvėręs.

– Nebuvo lengva, – taria moteris. Balsas lyg ir pažįstamas.

Jiems nutolus, Koral kumšteli man. Reikia sprukti iš šito kvartalo, nes jį tuoj užplūs kareiviai. Gal net įjungs gatvių žibintus, kad būtų lengviau ieškoti.

Mums reikia eit į pietus. Tada galėsime grįžti į stovyklą.

Žengiame sparčiai, tylėdamos, laikydamosi arti pastatų, kur galima lengvai šmurkštelėt į skersgatvius ar priebučius. Mane dusina ta pati baimė, kurią jaučiau, kai kartu su Džulianu metro tuneliais bandėme pabėgti iš požemio.

Staiga įsižiebia visi žibintai. Toks įspūdis, lyg šešėliai būtų buvęs vandenynas ir dabar, atslūgus potvyniui, likęs plikas, gūbriuotas gatvių labirintas. Mudvi su Koral negalvodamos smunkame į tamsų prieangį.

– Velnias, – burbteli ji.

– Šito ir bijojau, – kuždu. – Ieškosim tamsiausių vietų.

Koral linkteli.

Bėgame kaip žiurkės: liuoksim iš šešėlio į šešėlį, slenkame glaustydamosi visokiose landose – aklagatviuose ir plyšiuose tarp namų, tamsiose tarpuvartėse ir už šiukšlių konteinerių. Dar du kartus, išgirdusios artinantis patrulį, neriame į tamsą ir lindime, kol nutolsta radijo ryšio traškesys ir žingsnių aidas.

Miestas keičiasi. Netrukus pastatai ima retėti. Pagaliau pavojaus signalas, nors girdimas, skamba tik kaip tolimas aidas, ir mes palaimingai grįžtame į rajoną, kur gatvių žibintai nedega. Aukštai dangumi plaukia išpampęs mėnuo. Namai abipus gatvės atrodo tušti ir nusiminę, kaip nuo tėvų atskirti vaikai. Galvoju, ar toli esame nuo upės, ar Juodei su savo grupe pavyko susprogdinti užtvanką ir ar galėjome girdėti sprogimą. Galvoju apie Džulianą susirūpinusi ir apgailestaudama. Aš jam per griežta. Jis labai stengiasi.

– Lena...

Koral sustojusi rodo pirštu. Mes einame pro parką, jo vidury paskendęs amfiteatras. Mėnulis lieja šviesą ant lygaus juodo paviršiaus, ir valandėlę atrodo, kad tarp jo akmeninių suolų ribuliuoja tamsus aliejus.

Paskui susivokiu – vanduo.

Pusė teatro apsemta. Paviršiuje plūduriuoja iškilę lapai, iškreipdami skaidrius mėnulio, žvaigždžių ir medžių atspindžius. Savotiškai gražu. Nejučia žengiu žingsnį artyn per žliugsinčią žolę. Po batais burbuliuoja purvas.

Pipa neklydo. Aukščiau užtvankos vanduo išsiliejo iš krantų ir apsėmė kai kurias centro vietas. Vadinasi, esame viename rajonų, kurie po riaušių buvo evakuoti.

– Eikime prie sienos, – sakau. – Neturėtų būti sunku perkopti.

Mes einame parko pakraščiu. Net spengianti tyla ramina. Man pasitaiso nuotaika. Mums pavyko. Padarėme, ką turėjome padaryti, reikia tikėtis, jog ir visas planas pasisekė.

Viename parko kampe stovi nedidelė akmeninė rotonda, prigludusi prie giraitės. Jeigu ne kertėje degantis senovinis žibintas, nebūčiau pamačiusi ant akmeninio suolo susigūžusios mergaitės. Galva nuleista, bet atpažįstu ilgus plaukus ir išpurvintus raudonus sportbačius. Lai.

Koral irgi ją pamato.

– Ar čia tik ne... – klausia ji, bet aš jau bėgu.

– Lai! – šaukiu.

Ji krūpteli, pakelia galvą. Matyt, ne iš karto mane atpažįsta, o paskui persigandusi išbąla. Aš atsitupiu priešais ją, uždedu ant pečių rankas.

– Kas tau yra? – uždususi klausiu. – Kur kiti? Ar kas atsitiko?

– Aš... – Nutilusi purto galvą.

– Tu sužeista? – Atsistoju nenuimdama rankų. Kraujo nematyti, bet kūnas po mano delnais dreba. Ji tik sužiopčioja, bet nieko nepasako. Išplėstos akys tuščios. – Lai, sakyk ką nors.

Aš suimu veidą, bandau švelniai purtyti, kad atsipeikėtų. Ir tada pirštų galais užčiuopiu odą už kairės ausies.

Man apmiršta širdis. Lai aikteli ir nori ištrūkti. Bet aš suimu už sprando. Ji visaip muistosi ir rangosi.

– Atstok nuo manęs, – sušnypščia.

Nieko nesakau. Nepajėgiu kalbėti. Visa mano energija rankose, pirštuose. Lai stipri, bet netikėtai užklupta. Man pavyksta ją pastatyti ir prispausti prie kolonos. Įbedu alkūnę į sprandą ir priverčiu atsukti kairę ausį.

– Lena, ką čia dabar darai? – iš kaži kur ataidi Koral balsas.

Atplėšiu nuo Lai veido plaukus atidengdama kaklą, baltą ir liauną.

Matau, kaip tankiai tvinksi pulsas – kaip tik po dailiu tritaškiu randeliu.

Procedūros žymė. Tikra.

Lai yra išgydytoji.

Mintyse praskrieja pastarosios kelios savaitės: Lai tykumas, būdo permaina. Tai, kad ji užsiaugino ilgus plaukus ir kasdien stropiai juos užšukuoja ant ausų.

– Kada? – sušvokščiu tebespausdama jai gerklę. Krūtinėje kyla kažkoks juodas ir senas jausmas. Išdavikė.

– Paleisk mane, – vapa ji. Kairė akis nukrypsta į mane.

– Kada? – kartoju spausdama jai gerklę. Ji rikteli.

– Gerai jau, gerai, – sako, ir aš kiek atleidžiu pirštus. Bet tebelaikau prispaudusi prie kolonos. – Gruodį... Baltimorėje.

Man sukasi galva. Žinoma. Pirma gatvėje aš girdėjau Lai. Reguliuotojo žodžiai suskamba kupini naujos, grėsmingos prasmės: Nesuprantu, kaip tu tiek laiko išbuvai su tais padugnėm. Ir jos žodžiai: Nebuvo lengva.

– Kodėl? – ištariu. Jai iškart neatsakius prikišu veidą. – Kodėl?

Ji puola aiškinti:

– Lena, jie buvo teisūs. Dabar suprantu. Pagalvok apie visus tuos žmones stovyklose, Tyruose... Jie kaip gyvuliai. Tai nėra laimė.

– Tai laisvė.

– Tikrai? – Jos akys didžiulės, vyzdžius prarijusi juoduma. – Nejau tu laisva, Lena? Ar tokio gyvenimo norėjai?

Negaliu atsakyti. Krūtinę ir gerklę užplūsta lyg purvas tirštas ir tamsus pyktis.

Lai balsas virsta šilkiniu šnibždesiu, šitaip per žolę šliaužia gyvatė.

– Tau dar ne vėlu, Lena. Nesvarbu, ką esi padariusi anapus. Mes tai panaikinsime, pradėsime iš naujo. Tai ir yra svarbiausia. Mes galime viską pašalinti – praeitį, skausmą, visą tavo priešinimąsi. Gali pradėt iš naujo.

Akimirką žiūrime viena į kitą. Lai sunkiai alsuoja.

– Viską? – klausiu.

Lai bando linktelėti, bet susiraukia vėl įsirėmusi į mano alkūnę.

– Nerimą, nepasitenkinimą. Galime padaryti, kad jų nebejaustum.

Aš nustoju spausti jai gerklę. Ji dėkinga giliai įkvepia. Prisikišu prie jos ir pakartoju žodžius, kuriuos visai kitame gyvenime kadaise pasakė Hana:

– Nepabuvęs nelaimingas nesuprasi, kas yra laimė, aišku?

Lai veidą perkreipia pyktis. Aš jai palikau vietos užsimoti, bet spėju sugriebti už riešo ir užlaužti ranką už nugaros priversdama ją susiriesti dvilinką. Pargriaunu ant žemės ir keliu prispaudžiu tarp menčių.

– Lena! – šaukia Koral. Aš jos nepaisau. Manyje dunksi vienui vienas žodis: Išdavikė. Išdavikė. Išdavikė.

– Kas atsitiko kitiems? – klausiu springdama pykčiu.

– Per vėlu, Lena.

Lai veidas prispaustas prie žemės, bet ji vis tiek pasisuka ir pašaipiai išsiviepia.

Gerai, kad neturiu pasiėmusi peilio. Suvaryčiau į sprandą. Taip ir matau Juodę šypsančią. Lai gali eiti su mumis. Ji gyvas talismanas. Matau, kaip Smigis dalijasi su ja duona, atiduoda jai didesniąją dalį, kai pasiskundė labai išalkusi. Širdis plyšta, norisi šaukt iš pasiutimo ir kartu verkti. Mes tavimi pasitikėjome.

– Lena, – zyzia Koral, – aš manau...

– Tylėk, – atšaunu neatitraukdama akių nuo Lai. – Sakyk, kas jiems atsitiko, arba užmušiu.

Ji spurda prispausta, bet nesiliauja klaikiai šiepti dantų.

– Per vėlu, – pakartoja ji. – Jie bus čia rytoj prieš sutemstant.

– Ką dabar šneki?

Ji kimiai susijuokia.

– Nejau tikėjaisi, kad šitai ilgai tvers? Nejau tikėjaisi, kad ilgai leisime jums žaisti toje kvailoje stovykloje, toje kiaulidėje... – Aš aukščiau užlaužiu jai rankas. Riktelėjusi ima berti: – Dešimt tūkstančių kareivių, Lena. Dešimt tūkstančių kareivių prieš tūkstantį nevalgiusių, negėrusių, pakrikusių užkrėstųjų. Jūs būsite nušluoti. Sutrinti į miltus.

Man rodos, tuoj susivemsiu. Galva lyg vandens pilna. Tarsi girdžiu, kad Koral man vėl kažką sako. Per vandens ūžimą galvoje jos žodžiai ne iš karto pasiekia sąmonę.

– Lena, atrodo, kažkas ateina.

Vos spėjo pasakyti, kai iš už rotondos kampo išlenda reguliuotojas, tikriausiai tas, kurį matėme su Lai.

– Nepyk, kad taip ilgai užtrukau. Pašiūrė buvo užrakinta...

Pamatęs Koral, tada mane, primygusią prie žemės Lai, jis užsikerta. Koral šaukdama puola jį, bet nerangiai. Jis ją nubloškia šalin, girdžiu, kaip galva ji trenkiasi į akmeninę koloną. Reguliuotojas prišoka, užsimoja ant jos žibintuvėliu. Jai pavyksta išsisukti, žibintuvėlis užgęsta nuo smūgio į akmenį.

Reguliuotojas per plačiai užsimojo, todėl neišsilaikęs susverdi. Koral spėja atšokti nuo kolonos. Vos laikydamasi ant kojų atsisuka į jį viena ranka spausdama pakaušį. Atgavęs pusiausvyrą reguliuotojas siekia diržo. Pistoletas...

Pašoku. Nieko kito nelieka, tik paleisti Lai. Šoku ant reguliuotojo stverdama jį per pusiaują, ir abu griūnam ant žemės. Į nosį trenkia jo uniformos ir prakaito tvaikas, šlaunį myga sunkus pistoletas.

Už nugaros girdžiu rėkiant, paskui dunksteli kūnas. Dieve, kad tik būtų Lai, ne Koral.

Vis dėlto reguliuotojas išsiplėšia ir nustūmęs mane atsistoja. Šnopuodamas, raudonas kaip burokas. Stambesnis už mane ir stipresnis, bet nepaslankus ir neužsigrūdinęs. Grabalioja diržą, bet ginklo išsitraukti nespėja, pašokusi sugriebiu jam už riešo. Jis įniršęs surinka. Ginklas iššauna.

Šūvis netikėtas, jo trenksmas, nuėjęs per visą kūną, atbloškia mane atgal. Vaitodamas reguliuotojas susmunka. Per dešinę koją plečiasi juoda dėmė, jis atvirsta aukštielninkas delnu spausdamas šlaunį. Nuo prakaito šlapią veidą iškreipia grimasa. Pistoletas tebėra dėkle. Netyčinis šūvis.

Prieinu ir išimu ginklą. Jis nesipriešina. Tik dejuoja ir drebėdamas kartoja:

– Velnias, velnias...

– Ką čia padarei?

Staigiai atsisuku. Lai stovi ir žiūri į mane. Už jos matau ant šono gulint Koral, galva padėta ant rankos, keliai suriesti. Man apmiršta širdis. Dieve, kad tik nebūtų mirusi... Tada pamatau, kaip virpteli vokai, krusteli ranka. Ji sudejuoja. Taigi gyva.

Lai žengia artyn. Pakeliu ginklą, nusitaikau. Ji sustingsta.

– Neskubėk. – Jos balsas šiltas, draugiškas. – Jokių kvailysčių, gerai? Nejudėk.

– Aš žinau, ką darau, – sakau.

Stebiuosi, kokia tvirta mano ranka. Stebiuosi, kad visa tai mano – riešas, pirštas, kumštis, ginklas.

Ji bando nusišypsoti.

– Prisimeni senąją sodybą? – klausia tuo pačiu lygiu, liūliuojančiu balsu. – Prisimeni, kaip mudvi su Mėlyne užėjome tą mėlynyną?

– Nedrįsk man aiškinti, ką turiu prisiminti. Ir nešnekėk apie Mėlynę.

Kilsteliu pistoletą. Ji krūpteli. Šypsenėlė dingsta. Nebūtų sunku. Spustelėti ir atleisti. Šūvis.

– Lena... – taria ji, bet neleidžiu jai kalbėti. Žengiu artyn, viena ranka apkabinu kaklą, pritraukiu ją prie savęs ir ginklo vamzdį įbedu į minkštą pasmakrę. Akys stovi stulpu kaip pasibaidžiusio arklio; drebėdama ji bando atsiplėšti nuo manęs.

– Nejudėk, – liepiu nesavu balsu.

Ji suglemba vartydama paklaikusias akis.

Spustelėti ir atleisti. Paprastutis judesys.

Iš jos burnos trenkia karščiu ir rūgštimi.

Pastumiu ją nuo savęs. Ji sverdi atatupsta žiopčiodama, lyg aš ją smaugčiau.

– Eik, – sakau. – Pasiimk jį, – mosteliu į dejuojantį, šlaunį suspaudusį reguliuotoją, – ir eik.

Ji nervingai apsilaižo šnairuodama į žmogų ant žemės.

– Kol neapsigalvojau, – priduriu.

Dabar ji nebedelsia, pasilenkusi užsimeta ant pečių reguliuotojo ranką ir padeda jam atsistoti. Juoda dėmė išplitusi iki pat kelio. Norisi tikėtis, kad jis nukraujuos nespėjęs gauti pagalbos.

– Eime, – kužda jam Lai, nenuleisdama nuo manęs akių.

Žiūriu, kaip jie nuklibikščiuoja. Sulig kiekvienu žingsniu jis aikteli iš skausmo. Kai tamsa pagaliau juos praryja, atsidūstu. Atsigręžusi matau, kad Koral sėdėdama trinasi pakaušį.

– Man nieko nėra, – sako ji, kai einu prie jos norėdama padėti. Ji svyruodama atsistoja. Kelis kartus sumirksi.

– Tikrai gali eiti? – klausiu, ji linkteli. – Turime rasti kelią iš čia.

Lai su reguliuotoju pirma proga mus išduos. Jei nepaskubėsime, bet kada galime būti apsuptos. Mane ima smaugti neapykanta, kai pagalvoju, kaip Smigis vos prieš kelias dienas pasidalijo su Lai duona ir Lai paėmė ją iš jo rankos.

Laimė, sieną pasiekiame nesusidūrusios su patruliais. Ten randame surūdijusius geležinius laiptelius, kuriais užlipama į sargybinių taką. Takas tuščias. Mes tikriausiai atsidūrėme piečiausiame miesto taške, labai arti stovyklos, o karinės pajėgos sutelktos labiau apgyventuose Voterberio rajonuose.

Koral lipa drebančiom kojom, aš iš paskos, kad galėčiau ją prilaikyti, jeigu susverdėtų, bet ji atsisako mano pagalbos ir numeta ranką, kai uždedu ant nugaros. Per kelias valandas aš jai pajutau dešimteriopą pagarbą. Užlipus ant patruliavimo tako pavojaus sirena tolumoje nutyla, tačiau staiga stojusi tyla dar baugesnė – nelyginant begarsis riksmas.

Nusileisti kitapus jau sudėtingiau. Reikia šokti iš penkiolikos pėdų aukščio, o apačioje status žvyro ir akmenų šlaitas. Pirmutinė pakimbu ant pasviro neveikiančio prožektoriaus strypo ir kaitaliodama rankas slenku sprindis po sprindžio, paskui pasileidžiu ir nukritusi keletą žingsnių pačiuožiu keliais jausdama, kaip žvyras ir per džinsus dreskia odą. Koral slenka strypu taip susikaupusi, kad net išbąla ir nušoka riktelėdama iš skausmo.

Nežinau, ko tikėjausi, turbūt bijojau pamatyti tankus, stovyklą rasti apimtą sąmyšio ir liepsnų, tačiau ji plytėjo priešais kaip ir pirma – didžiulis palapinių ir pašiūrių laukas. Anapus jos, kitoje slėnio pusėje, dunkso aukšti uolų skardžiai, kepurėti juodu miško masyvu.

– Kaip manai, kiek laiko liko? – klausia Koral. Aišku, ji turi galvoje kariuomenės atėjimą.

– Nedaug, – atsakau.

Tylėdamos pasukame į stovyklos šoną: eiti pakraščiu bus greičiau negu brautis per žmonių ir palapinių jūrą. Upės vaga tebėra sausa. Planas neabejotinai žlugo. Juodei su draugais nepavyko sugriauti užtvankos, nors šiuo metu tai jau nesvarbu.

Visi tie žmonės... ištroškę, išbadėję, nusilpę... Tokius bus lengviau suvaryt į aptvarą.

Ir, aišku, sunaikinti.

Kol parsigauname į Pipos stovyklą, gerklė taip išdžiūsta, jog vos galiu ryti. Kai prie manęs pripuola Džulianas, ne iš karto atpažįstu jo veidą – vien blyksniai ir šešėliai.

Toliau už jo nuo laužo atsisuka Aleksas. Susidūręs su mano žvilgsniu žengia artyn kažką sakydamas, ištiesęs rankas. Visa sustingstu: aš suprantu, jog man atleista, ir pati tiesiu rankas, siekiu jo...

– Lena! – šūkteli Džulianas, stverdamas mane į glėbį, ir aš atsipeikėju, prispaudžiu skruostą prie jo krūtinės. Aleksas tikriausiai puolė pasitikti Koral: girdžiu jį kažką kalbant ir atsitraukusi nuo Džuliano matau, kaip Aleksas nusiveda Koral prie vieno laužų. O aš tą akimirką taip tikėjau, kad jis skuba prie manęs...

– Kas yra? – klausia Džulianas, delnais suėmęs man skruostus ir pasilenkęs, kad galėtų žiūrėti tiesiai į akis. – Gervas pasakojo...

– Kur Juodė? – pertraukiu jį.

– Aš čia.

Ji išplaukia iš tamsumos, ir staiga mane apspinta Gervas, Medžioklis, Smigis ir Pipa, apipila klausimais.

Džulianas stovi viena ranka mane apkabinęs. Medžioklis atkiša beveik tuščią plastikinį ąsotį. Dėkinga atsigeriu.

– Ar Koral sveika?

– Lena, tau bėga kraujas.

– Dieve, kas vis dėlto atsitiko?

– Nėra laiko. – Vanduo padėjo, bet vis tiek žodžiai drasko gerklę. – Turime išeiti. Turime pasiimti visus, kurie paeina, ir...

– Ramiau, ramiau, – tramdo mane Pipa. Pusė jos veido nutvieksta ugnies, kita pusė skendi tamsoje. Prisimenu Lai, ir pasidaro bloga: dvilypis žmogus, dviveidė išdavikė.

– Pradėk nuo pradžių, – liepia Juodė.

– Mums reikėjo kautis, – sakau. – Reikėjo patekti į miestą.

– Mes jau manėme, kad jūs įkliuvot, – sako Smigis. Matau, koks jis susirūpinęs, sudirgęs, kiti irgi. Visa grupė pritvinkusi negeros energijos. – Po pasalos...

– Pasalos? Kokios pasalos?

– Užtvankos mes taip ir nepasiekėme, – pasakoja Juodė. – Aleksas su Žvėrimi sėkmingai susprogdino savo butelį. Bet mes buvome vos keli žingsniai nuo sienos, kai mus ėmė supti reguliuotojų būrys. Lyg būtų mūsų laukęs. Būtume prapuolę, jei Džulianas nebūtų pastebėjęs judant ir davęs ženklą.

Prie mūsų prieina Aleksas. Koral nerangiai atsistoja, jos lūpos ryškios net tamsoje. Man ji atrodo gražesnė nei visada. Skaudžiai nugelia širdį. Suprantu, kodėl ji Aleksui patinka. Gal net kodėl jis ją myli.

– Tada sugrįžome, – priduria Pipa. – Paskui pasirodė Gervas. Kaip tik tarėmės, gal jau ieškoti...

– Kur Deinė? – klausiu tik dabar pastebėjusi, kad jos nėra su visais.

– Žuvo, – atsako Juodė, nežiūrėdama man į akis. – Ir Lai įkliuvo. Nespėjome jų pasiekti. Atleisk, Lena, – sako ji švelnesniu balsu ir pakelia akis.

Mane vėl užplūsta šleikštulys. Iš visų jėgų suspaudžiu skrandį ir sakau:

– Lai niekur neįkliuvo. O kareiviai tikrai jūsų laukė. Tai buvo žabangai.

Valandėlę visi tyli. Juodė susižvelgia su Smigiu. Prabyla Aleksas:

– Ką nori pasakyti?

Nuo tos nakties, kai reguliuotojai sudegino mūsų stovyklavietę, jis pirmą kartą kreipėsi tiesiai į mane.

– Lai ne tokia, kokia ją laikėme, – atsakau. – Ji apsimetėlė. Išgydytoji.

Vėl tyla, apstulbimo minutė. Prabyla Juodė:

– Iš kur žinai?

– Pamačiau žymę. – Pajutusi begalinį nuovargį priduriu: – Be to, pati man sakė.

– Neįmanoma, – murma Medžioklis. – Aš su ja buvau... Kartu ėjom į Merilandą...

– Įmanoma, – lėtai ištaria Juodė. – Man sakė kurį laiką atitrūkusi nuo grupės, viena klaidžiojusi tarp sodybų.

– Jos nebuvo vos kelias savaites, – sako Medžioklis ir pasižiūri į Gervą. Šis pritardamas linkteli.

– Laiko turėjo per akis, – tyliai taria Džulianas.

Aleksas dėbteli į jį. Bet Džulianas teisus: laiko turėjo per akis.

– Pasakok, Lena, – paragina Juodė.

– Atsiunčiama kariuomenė, – pasakau.

Iš burnos ištrūkę žodžiai man tarsi smogia į paširdžius.

Vėl stoja tyla.

– Kiek? – klausia Pipa.

– Dešimt tūkstančių, – sušnibždu.

Visi aikteli. Pipos akys įsminga į mane lyg lazeriai.

– Kada?

– Greičiau negu po paros.

– Jeigu ji nemelavo, – burbteli Gervas.

Pipa persibraukia plaukus.

– Netikiu, – taria, bet iškart priduria: – Bijojau, kad ko panašaus neatsitiktų.

– Aš ją nudėsiu, – tyliai pažada Medžioklis.

– Ką dabar darysime? – klausia Juodė Pipą.

Pipa tyli žiūrėdama į laužą. Atsistoja.

– Mes nieko nedarysime, – tvirtai atsako palengva aprėpdama žvilgsniu visą grupę: Smigį ir Juodę, Medžioklį ir Gervą, Žvėrį, Aleksą ir Koral, taip pat Džulianą. Bent kartą ji stovi vietoj. – Juode, tu su Smigiu nuvesi būrį į saugią prieglobą netoli Hartfordo. Vasara man nupasakojo, kaip nueiti. Po kelių dienų ten atvyks Pasipriešinimo žmonės. Turėsite palaukti.

– O kaip tu? – klausia Žvėris.

Pipa išeina iš rato, žengia į trisienę savo trobelę stovyklos centre ir pasuka prie senojo šaldytuvo.

– Darysiu čia ką galėdama, – atsako.

Visi pratrūksta kalbėdami vienas per kitą.

– Aš liksiu su tavimi, – sako Žvėris.

– Tai savižudybė, Pipa, – išpoškina Smigis.

– Jūs neatsilaikysite prieš dešimt tūkstančių. Būsite nušluoti... – pritaria jam Juodė.

Pipa kilsteli ranką.

– Aš neketinu kovoti. Pasistengsiu paskleisti žinią, kas laukia. Pasistengsiu, kad stovykloje liktų kuo mažiau žmonių.

– Nebėra laiko, – piktai prabyla Koral. – Kareiviai jau žygiuoja. Nėr kada trauktis, nėr kada pranešinėti...

– Sakiau, darysiu ką galėdama, – atkerta Pipa.

Nusimovusi nuo kaklo raktą atrakina šaldytuvą juosiančią grandinę ir iš tamsoje skendinčių lentynų ima traukti maistą ir medicinos priemones.

– Be tavęs mes neisime, – spyriojasi Žvėris. – Pasiliksime. Padėsime tau atituštinti stovyklą.

– Darysite, kaip aš liepiu, – nukerta Pipa, net neatsisukdama į jį. Atsitūpusi iš pasuolės ima traukti antklodes. – Žygiuosite į prieglobą ir lauksite ryšininkų.

– Ne, – sako jis, – aš neisiu.

Jų akys susiduria, tarp jų įvyksta kažkoks bežodis pokalbis, ir Pipa pagaliau linkteli.

– Gerai. Bet visi kiti turėsite nešdintis.

– Pipa... – bando prieštarauti Juodė.

– Jokių ginčų, – sako Pipa. Dabar suprantu, iš ko Juodė išmoko griežtumo ir vadovauti žmonėms. – Koral teisi dėl vieno dalyko – laiko jau nėra, – ramiai kalba Pipa. – Kad po dvidešimties minučių jūsų čia nebūtų. – Ji vėl apžvelgia grupę. – Juode, pasiimk ko reikia. Iki to namo vienos dienos kelias, ilgiau – jeigu reikės išsisukti nuo kariuomenės. Smigi, einam. Nubraižysiu tau planą.

Grupė pakrinka. Gal iš nuovargio, gal iš baimės viskas vyksta tarsi sapnuojant: Smigis su Pipa mosuoja rankom palinkę prie popieriaus; Juodė į pledus vynioja maisto skardines ir riša senu špagatu; Medžioklis vėl kiša man gerti, ir staiga Pipa veja mus visus lauk.

Mėnulis nušviečia į kalną vingiuojančius takus, jie tamsuoja lyg prikepę kraujo. Paskutinį kartą žvilgteliu į stovyklą apačioje, į zujančius žmonių šešėlius – žmonių, nė neįtariančių, kad jau šią valandėlę prie jų artėja šautuvai, bombos ir kareivių pulkai.

Matyt, ir Juodė pajunta tą patį: naują siaubą, tvyrantį ore, mirties artumą, kurį jaučia į spąstus pakliuvęs žvėris. Atsisukusi šaukia Pipai:

– Prašauuu, Piiiipa! – nusirita pakalnėn jos balsas.

Pipa stovi tako pradžioje ir žiūri į mus. Jai už nugaros Žvėris. Žibintas Pipos rankoje iš apačios apšviečia veidą, paverčia akmens raižiniu, šviesos ir šešėlių žaismu.

– Eikit! – šūkteli Pipa. – Nesijaudinkite. Susitiksime priegloboje.

Juodė kelias akimirkas dar žiūri į ją ir nusisuka.

Pipa priduria:

– Bet jeigu neateisiu per tris dienas, ilgiau nelaukit.

Jos balsas toks pat ramus. Dabar suvokiu, ką pirma mačiau jos žvilgsnyje. Ne vien ramybę. Susitaikymą.

Taip žvelgia žmogus, žinantis, jog mirs.

Mes paliekame Pipą stovinčią tamsioje kunkuliuojančioje stovyklos tirštymėje. Danguje pamažu liejasi saulėlydžio spalvos. Iš visų pusių artėja šautuvai.

Hana

Šeštadienio rytą apsilankau Dieringo aukštumoje. Tai jau beveik tapo įprastu užsiėmimu. Džiaugiuosi, kad pavyksta nesusidurti su Greise, – gatvės tebėra tylios, ramios, apgaubtos ankstyvo rytmečio miglos, – ir džiaugiuosi, kad rūsio lentynos jau pilnesnės.

Grįžusi namo stoviu po karštu dušu, kol kūnas parausta. Uoliai trinuosi, net panages muilinu, lyg prie manęs būtų prilipę Aukštumos ir visų joje gyvenančių žmonių kvapai. Atsarga gėdos nedaro. Jei Kesės duomenys buvo anuliuoti, ji iš visur išbraukta, nes užsikrėtė liga arba Fredis ją tuo įtarė, galiu tik įsivaizduoti, ką jis padarys man ir mano šeimai sužinojęs, kad procedūra nepavyko.

Privalau žinoti, – aiškiai ir tikrai, – kas atsitiko Kasandrai.

Fredis šiandien žaidžia golfą su keliais savo rinkimų kampanijos finansuotojais ir rėmėjais, tarp jų ir mano tėvas. Mama su ponia Hargrouv pietaus klube. Linksmai pamojavusi tėvams pusę valandos tiesiog stumiu laiką vaikščiodama po namus, nes negaliu nustygti, taigi nei žiūrėti televizoriaus ar dar ko nors veikti.

Praėjus pakankamai laiko paimu galutinį svečių sąrašą ir jų susodinimo planą, įsikišu į aplanką. Nėra jokio reikalo slėpti, kur važiuosiu, todėl pašaukiu Riką, Tonio brolį, ir laukiu priebutyje, kol pririedės automobilis.

– Prašau pas Hargrouvus, – žvaliai sakau įslydusi ant užpakalinės sėdynės.

Stengiuosi sėdėti ramiai. Nenoriu, kad Rikas suprastų, jog nervinuosi. Nenoriu klausimų. Bet jis išvis nekreipia į mane dėmesio. Akis įsmeigęs į kelią. Jo plika galva, kūpsanti marškinių apykaklėje, panaši į rausvą kiaušinį.

Apskritame Hargrouvų kieme nėra nė vienos iš trijų šeimos mašinų. Kol kas gerai.

– Palauk čia, – liepiu Rikui. – Aš tuoj.

Duris atidaro tarnaitė. Gal keleriais metais už mane vyresnė, veide nuolatinis vangus įtarumas, taip žiūri šuo, dažnai spardomas į galvą.

– Oo... – žiopteli pamačiusi mane ir stovi aiškiai nežinodama, įleisti ar ne.

Aš neduodu jai atsitokėti.

– Atlėkiau čia kuo greičiau. Ar patikėsite, bet mano mama, važiuodama pietauti, pamiršo pasiimti planus? Ponia Hargrouv nori patikrinti susodinimo planą.

– Oo... – vėl žiopteli mergina. Susiraukia. – Tačiau ponios Hargrouv nėra namie. Ji klube.

Aš sudejuoju ir apsimetu baisiai nustebusi.

– Kai mama pasakė, kad pietaus kartu su ja, pamaniau...

– Jos klube, – nervingai pakartoja tarnaitė, stverdamasi šito paaiškinimo kaip skęstantysis šiaudo.

– Kokia aš kvaila, – sakau. – Dabar jau neturiu laiko bėgti į klubą. Gal galėčiau palikti tuos popierius poniai Hargrouv?

– Jei norite, galiu perduoti, – pasisiūlo mergina.

– Ne ne, nesivarginkite, – skubiai tariu. Apsilaižau lūpas. – Jei galėčiau trumpam užšokti, palikčiau jai laiškelį. Ko gera, reikės sukeisti sėdėtojus prie šešto ir aštunto stalo, be to, nežinia, ką daryti su ponais Kimbliais...

– Žinoma...

Tarnaitė atsitraukia ir plačiau praveria duris praleisdama mane į vidų.

Įeinu pirma jos. Nors ne kartą esu buvusi pas Hargrouvus, be šeimininkų namas atrodo kitaip. Beveik visi kambariai tamsūs ir taip tylu, kad girdėti kažkieno žingsniai viršuje, audeklo šnaresys už kelių kambarių. Man pašiurpsta rankos. Prieškambaryje, aišku, vėsu, bet kalta ir namą gaubianti nuotaika – sakytum sulaikęs kvapą jis laukia kokios nors nelaimės.

Atsidūrusi viduje neišmanau, ką toliau daryti. Fredis tikriausiai tebeturi santuokos ir ištuokos liudijimus. Jo kabinete nesu lankiusis, bet Fredis parodė, kur šis yra. Jeigu turi kokius nors dokumentus, veikiausiai laiko juos ten. Bet pirmiausia turiu atsikratyti tarnaitės.

– Labai ačiū, – sakau, kai mane atveda į svetainę. Spindulingai šypsausi. – Aš čia prisėsiu ir brūkštelėsiu raštelį. O jūs poniai Hargrouv pasakysite, kad planai ant kavos stalelio, gerai? – Pamanau, kad supratusi užuominą ji išeis, tačiau tik linkteli ir tebestovi spoksodama į mane avies akimis.

Jau nežinau, ko griebtis.

– Ar galite padaryti man paslaugą? Jeigu jau atėjau, gal nubėgtumėt į viršų ir paieškotumėt spalvų pavyzdžių, kuriuos kaži kadai paskolinome poniai Hargrouv? Floristė nori atgauti. Ponia Hargrouv man sakė palikusi juos miegamajame, ant staliuko ar kur.

– Spalvų pavyzdžius?..

– Toks albumas, – paaiškinu. Ir priduriu, nes ji taip ir nepasijudino: – Aš čia palauksiu, kol atnešite.

Pagaliau lieku viena. Palaukiu, kol jos žingsniai ims tolti į viršų, ir atsargiai išlendu į koridorių.

Fredžio kabineto durys uždaros, bet, laimė, nerakintos. Smunku į vidų ir tyliai užsidarau. Burna išdžiūvo, širdis daužosi. Primenu sau, jog niekuo nenusikaltau. Bent kol kas. Iš esmės šitas namas ir mano – arba tuoj bus.

Užčiuopiu ant sienos jungiklį. Pavojinga, nes kas nors gali pamatyti šviesą pro durų apačią, bet grabinėti patamsyje kliūvant už baldų irgi ne daiktas.

Vidury kambario riogso didelis rašomasis stalas su odine kėde aukštu atlošu. Šiaip tuščiose knygų lentynose sudėti Fredžio sportiniai trofėjai ir guli sidabrinis prespapjė. Viename kampe aukšta metalinė dokumentų spinta, šalia ant sienos didelis paveikslas, jame vyriškis, turbūt medžiotojas, išdidžiai stovi prie sukabinto ant kablių laimikio. Aš nusuku akis.

Spinta irgi nerakinta. Naršau po šūsnis visokios finansinės dokumentacijos: banko pranešimus, mokesčių lengvatų pažymas, kvitus ir kredito įmokų blankus – beveik dešimties metų senumo. Viename stalčiuje guli visa informacija apie namuose dirbantį personalą, įskaitant tapatybės kortelių kopijas. Mane įleidusi mergina vardu Elianora Leterli, mano amžiaus.

Pagaliau žemiausio stalčiaus gale randu niekaip nepažymėtą ploną aplanką, jame – Kesės gimimo ir santuokos liudijimus. Jokio ištuokos dokumento, tik perlenktas laiškas, išspausdintas storame popieriuje.

Permetu akimis pirmą sakinį. Šiuo laišku apibūdinu fizinę ir psichinę Kasandros Melanijos Hargrouv, mergautine pavarde O’Donel, devynias dienas patikėtos mano priežiūrai, būklę.

Išgirstu artėjant skubius žingsnius. Mikliai įgrūdu atgal aplanką, koja užstumiu stalčių, laišką įsikišu į kišenę dėkodama Dievui, kad esu su džinsais. Griebiu nuo stalo Fredžio tušinuką. Elianorai atidarius duris, pergalingai atkišu jai tušinuką neleisdama nė išsižioti.

– Radau! – džiugiai šaukiu. – Įsivaizduojate, nepasiėmiau tušinuko? Šiandien smegenys visai ištižusios.

Ji manimi netiki. Matau. Tačiau negali tiesmukai apkaltinti.

– Ten nebuvo spalvų pavyzdžių albumo, – lėtai praneša ji. – Niekur nemačiau jokio albumo.

– Keista. – Per kaklą nurieda prakaito lašas. Žiūriu, kaip jos akys šaudo po kambarį tikrindamos, ar kas nejudinta, neguli kitoj vietoj. – Turbūt šiandien visos viską supainiojome. Atleiskite.

Turiu praeiti pro ją, stumte pastumti iš kelio. Paskutinę akimirką prisiminusi brūkšteliu poniai Hargrouv raštelį. Palieku jums peržiūrėti, rašau, nors man jos nuomonė visai nerūpi. Elianora visą laiką stypso už nugaros, lyg bijodama, kad ko nepavogčiau.

Per vėlai. Visa operacija truko vos dešimt minučių. Rikas tebestovi įjungęs variklį. Atsisėdu užpakalyje.

– Namo, – liepiu.

Jam sukant iš kiemo priekiniame lange tarsi šmėsteli Elianora.

Būtų saugiau laišką perskaityti namie, bet neištveriu neišskleidusi. Atidžiai perskaitau firminio blanko viršuje išspausdintą adresą: Šonas Perlinas, MD, vyriausiasis operacinių prižiūrėtojas, Portlando laboratorijos.

Laiškas trumpas.

Tiems, kuriems tai skirta:

Šiuo laišku apibūdinu fizinę ir psichinę Kasandros Melanijos Hargrouv, mergautine pavarde O’Donel, devynias dienas patikėtos mano priežiūrai, būklę.

Mano, kaip profesionalo, nuomone, ponią Hargrouv persekioja sunkios haliucinacijos, kurias sukelia įsisenėjusi psichikos negalia; ją alinančią persekiojimo maniją ji sieja su pasaka apie Mėlynbarzdį. Yra visiška neurotikė ir, mano manymu, niekada nepasveiks.

Jos būklė atrodo degeneracinio pobūdžio ir galbūt sukelta tam tikro cheminio disbalanso, kuris radosi po procedūros, nors šitai sunku tvirtai teigti.

Perskaičiau laišką kelis kartus. Taigi neklydau – jai atsitiko kažkas negero. Protelis suminkštėjo. Galbūt jį išklibino procedūra, kaip ir Vilou Marks. Keista, kad niekas to nepastebėjo prieš vestuves, tačiau galbūt tie dalykai ima ryškėti palengva.

Vis dėlto sunkumas, slegiantis širdį, nenuslenka. Per nudailintą gydytojo stilių persišviečia kitas signalas – baimė.

Prisimenu pasaką apie Mėlynbarzdį: apie gražuolį kunigaikštį, kurio puikioje pilyje vienos durys visada esti užrakintos. Savo naujajai žmonai jis sako, jog ji galinti eiti į visus kambarius, išskyrus tą vieną. Bet kartą ją įveikia smalsumas ir ji atsiduria kambaryje, kuris pilnas nužudytų moterų, palubėje sukabintų už kojų. Pamatęs, kad ji nepakluso jo įsakymui, jis ją pačią prideda prie tos kraupios, kruvinos kolekcijos.

Vaikystėje ši pasaka mane baisiai gąsdino, ypač kai įsivaizduodavau papjautas moteris.

Sulankstau laišką ir įsikišu atgal į kišenę. Nereikia kvailioti. Kesė buvo defektyvi, kaip ir maniau, ir Fredis turėjo visišką teisę su ja išsiskirti. Tai, kad ji nebesirodo sistemoje, nereiškia, kad jai atsitiko kas nors baisaus. Gal paprasčiausia sistemos administravimo klaida.

Bet visą kelią namo man nėjo iš galvos keista Fredžio šypsena, kai sakė: Kesė per daug klausinėjo.

Ir aš negaliu atsikratyti įkyriai lendančios minties: O jeigu Kesė ne be reikalo bijojo?

Lena

Pirmą pusdienį niekur nepastebime jokių kariuomenės pėdsakų, ir man dingteli – o jeigu Lai melavo? Pajuntu atgyjant viltį: gal vis dėlto stovykla nebus užpulta ir Pipa liks gyva... Aišku, nežinia ką daryti dėl užtvankos, bet Pipa sugalvos. Ji, kaip ir Juodė, – gimusi išgyventi.

Bet popiet tolumoje išgirstame šūksnius. Smigis kilsteli ranką reikalaudamas tylos. Visi nuščiūvame ir, Smigiui davus ženklą, pasklindame po mišką. Džulianas puikiai prisitaikė prie Tyrų ir būtinybės maskuotis. Čia tik stovėjo šalia manęs, čia jau dulktelėjo už medžių. Kiti irgi kaipmat išgaruoja.

Užlendu už seno gelžbetonio bloko, atrodo, nukritusio tiesiai iš dangaus. Įdomu, kokiam pastatui jis priklausė... Ir staiga prisimenu pasaką, kurią man sekė Džulianas, kai buvome kartu įkalinti: apie mergaitę, vardu Dorotė, kurią galingas tornadas pakelia į orą kartu su nameliu ir nuneša į stebuklų šalį.

Šūkavimas garsėja, ginklų tarškėjimas ir sunkūs žingsniai virsta dundesiu, ir aš nejučia imu fantazuoti, jog ir mes būsime nunešti, – visi Nelegalai, žmonės, išstumti iš normalios visuomenės, – nupūsti oru lyg pūkai ir atsibusime visiškai kitokiame pasaulyje.

Tačiau tai ne pasaka. Balandžio mėnuo Tyruose, po kojomis šliurpsi juodas purvas, puola uodų debesys, tačiau turime laukti sulaikę kvapą.

Kareiviai žygiuoja už kelių šimtų pėdų nuo mūsų, lipa nuolaidžia nuokalne ir kerta siaurą upeliuką. Iš aukštai mums gerai matyti ilga jų vora, tarp medžių šmėsčioja uniformos. Mirguliuojantys medžių lapai beveik susilieja su maskuojamosiomis uniformomis vilkinčių vyrų ir moterų, tempiančių kulkosvaidžius ir ašarinių dujų šautuvus, virtine. Regis, jų nei galo, nei krašto.

Pagaliau kareivių upė nuplaukia, nebyliu susitarimu visi vėl susiburiame krūvon ir einame toliau. Tyla įtempta ir slogi. Stengiuosi negalvoti apie žmones stovykloje, susigrūdusius giliame slėnyje tarsi dubenyje. Prisimenu senų laikų posakį „susispaudę kaip silkės statinėje“, ir man užeina negražus noras juoktis. Tokie jie ir yra, visi tie Nelegalai: išsprogtakės žuvys, išvertusios į saulę baltus pilvus, galima sakyti, negyvos.

Prieglobą pasiekiame per geras dvylika valandų. Nuėjusi visą savo kelią, saulė sėda už medžių, užliedama dangų geltonų ir oranžinių tonų akvarele. Prisimenu, kaip mama virdavo kiaušinius be lukšto, kai maža būdama sirgdavau; kaip trynys liedavosi per lėkštę, toks ryškiai ir gyvai auksinis, ir mane užplūsta namų ilgesys. Net nesusigaudau, ko pasiilgau – mamos ar tik senosios gyvenimo tvarkos: mokyklos, žaidimų su draugėmis ir taisyklių, kurios garantavo saugumą, ribų ir apribojimų, maudymosi laiko ir komendanto valandos. Paprasto gyvenimo.

Prieglobą žymi nedidelė medinė būdelė, ne didesnė už lauko išvietę, su kreivai įstatytomis durimis. Ji tikriausiai buvo suręsta iš visokio laužo, surinkto po žaibiško karo. Smigiui šiaip taip atidarius duris, – vyriai irgi kreivi, sulankstyti, – pamatome į juodą skylę smengančias pakopas.

– Pala, – sako Juodė. Ji pasirausia viename maiše, gautame iš Pipos, ir išima žibintuvėlį. – Aš lipu pirma.

Oras troškus, pradvisęs pelėsiais ir dar kažkuo salsvai rūgščiu, nežinau kuo. Paskui Juodę nulipame stačiais laiptais. Ji apšviečia patalpą, kuri stebėtinai erdvi ir švari: lentynos, keli suklypę stalai, žibalinė viryklė. Už jos vėl durys, o ten – kiti kambariai. Krūtinę užplūsta šiluma. Kaip tai panašu į sodybą netoli Ročesterio...

– Kur nors turėtų būti žibintų, – sako Juodė, žengdama gilyn. Šviesa švytuoja švariai iššluotomis cementinėmis grindimis, pamatau mirksinčias akytes, šmurkštelint pilką kamuoliuką. Pelės.

Kertėje Juodė užtinka krūvą apdulkėjusių baterinių žibintuvų. Kad išnyktų šešėliai, prireikia trijų. Šiaip Juodė reikalautų taupyti energiją, bet, manau, ji jaučia, kaip ir visi mes, kad šįvakar mums reikia kuo daugiau šviesos. Antraip kartu su šilkiniais šešėlių pirštais į mus įsikibs stovyklos vaizdai: visi tie užspeisti, bejėgiai žmonės. Verčiau žiūrėti į šį šviesų požemio kambarį.

– Ar užuodi? – klausia Smigis Gervą. Paėmęs žibintą išeina į gretimą patalpą. – Valio!

Juodė jau traukia iš maišo atsargas. Koral ant vienos apatinių lentynų rado kelis metalinius bakus vandens ir pasilenkusi laiminga geria. Bet kiti nusekame paskui Smigį į kambarį šalia.

– Kas ten? – klausia Medžioklis.

Iškėlęs žibintą, Smigis mums rodo sieną su rombinių lentynėlių labirintu.

– Senų laikų vyno rūsys, – paaiškina jis. – Aš ir pamaniau, kad užuodžiu alkoholį.

Likę du buteliai vyno ir butelis viskio. Smigis atsuka viskį ir gurkšteli, tada pasiūlo Džulianui, šis paima dvejojęs gal akimirką. Noriu protestuoti, – jis tikrai nėra gėręs alkoholio, galėčiau prisiekti, – bet nespėjus man išsižioti jis patraukia gerą gurkšnį ir kažkokiu stebuklu nuryja neužspringęs.

Smigis nusišypso reta savo šypsena ir paploja Džulianui per petį.

– Šaunuolis, Džulianai, – pagiria.

Džulianas atbula ranka nusibraukia burną.

– Visai nieko, – taria truputį gaudydamas kvapą.

Smigis ir Medžioklis juokiasi. Aleksas tylėdamas perima butelį ir užsiverčia.

Mane priploja visas pastarųjų dienų nuovargis. Už Smigio, pasienyje priešais rombines lentynas, stovi kelios siauros lovelės, aš nusverdėju prie vienos.

– Manau... – murmu guldamasi ir susiriesdama. Nėra nei antklodės, nei pagalvės, bet vis tiek atrodo, kad panyru į kažką dangiškai minkštą – gal debesį, gal plunksnas. Ne. Aš pati esu plunksna. Skriejanti tolyn. Truputį numigsiu, norėjau pasakyti, bet nespėjau, užmigau.

Pabundu dusdama visiškoje tamsoje. Persigandusi pamanau esanti su Džulianu požemio kameroje. Atsisėdu, širdis daužosi. Tik išgirdusi gretimoje lovelėje murmant Koral prisimenu kur esanti. Kvapas bjaurus, šalia Koral lovelės kibiras. Matyt, į jį vėmė.

Pro praviras duris sklinda šviesa, gretimoje patalpoje girdžiu slopų juoką.

Kažkas mane miegančią apklojo antklode. Nuspyrusi ją į lovelės galą atsikeliu. Neįsivaizduoju, kiek valandų.

Medžioklis su Gervu sėdi ir sukišę galvas juokiasi. Nuo prakaito blizgančiais veidais, stiklinėmis akimis, kokie būna geriantys vyrai. Tarp jų tebestovi butelis, jau beveik tuščias, padėta lėkštė su vakarienės – pupelių, ryžių, riešutų – likučiais.

Man įėjus juodu nutyla, ir aš suprantu, kad jie juokėsi iš kažko labai asmeniško.

– Kaži kiek valandų? – klausiu eidama prie vandens bakų. Pasilenkusi pakeliu vieną ir geriu tiesiai, apsieidama be puodelio. Tebeskauda kelius, rankas ir nugarą, kūnas pripiltas švininio nuovargio.

– Turbūt vidurnaktis, – sako Medžioklis.

Vadinasi, miegojau vos kelias valandas.

– Kur visi kiti? – klausiu.

Medžioklis su Gervu susižvelgia. Gervas slepia šypsenėlę.

– Juodė su Smigiu išėjo naktį spąstų spęsti, – atsako jis, kilstelėdamas antakį. Tai senas pokštas, slaptažodis, sugalvotas senojoje sodyboje. Juodė su Smigiu savo romaną įstengė nuslėpti beveik metus. Bet sykį Gervas, negalėdamas užmigti, išėjo pasivaikščioti ir juodu užtiko. Smigis leptelėjo: „Statome spąstus“, nors buvo beveik antra nakties, visi spąstai dieną patikrinti ir vėl pritaisyti.

– Kur Džulianas? – klausiu. – Kur Aleksas?

Ir vėl trumputė tyla. Dabar Medžioklis tramdo juoką. Jis jau tikrai įkaušęs – matau iš raudonų dėmių skruostuose.

– Lauke, – burbteli Gervas ir neištvėręs prunkšteli. Tada ir Medžioklis ima kvatoti.

– Lauke? Kartu? – Aš atsistoju sutrikusi ir papykusi. Abiem tylint vėl klausiu: – Ir ką gi jie veikia?

Gervas stengiasi nesijuokti.

– Džulianas norėjo išmokti muštis...

– Aleksas pasisiūlė išmokyti, – užbaigė Medžioklis.

Ir abu vėl prapliumpa kvatoti.

Aš visa užkaistu, tada atšalu.

– Čia dabar kas? – pratrūkstu su tokiu pykčiu, jog abu bent jau nutyla. – Kodėl manęs nepažadinote? – klausiu Medžioklį. Nesitikiu, kad Gervas ką nors suprastų. Bet Medžioklis – mano draugas ir pernelyg jautrus, kad nepajustų įtampos tarp Džuliano ir Alekso.

Medžioklis lyg ir pasijunta kaltas.

– Liaukis, Lena. Būta ko...

Aš per daug įtūžusi, kad jam ką nors sakyčiau. Griebiu nuo lentynos žibintuvėlį ir puolu prie laiptų.

– Lena, nepyk...

Tolesnius Medžioklio žodžius užtrenkia mano kojų trepsėjimas. Kvailys, kvailys...

Lauke dangus be debesėlio, žiba žvaigždės. Kietai sugniaužiu žibintuvėlį visą pyktį sutelkdama į pirštus. Nežinau, kokį žaidimą Aleksas žaidžia, bet man jau gana.

Miškas tylus, nė ženklo Smigio ar Juodės, ar dar kurio. Stoviu patamsyje klausydamasi, ir staiga topteli, kad jau labai šilta – atrodo, tuoj pusė balandžio. Kaipmat ateis ir vasara. Oras atneša sausmedžio kvapą, ir ūmai užplūsta prisiminimai: kaip mudvi su Hana spaudžiame ant plaukų citrinų sunką, kad būtų šviesesni, kaip dėdės Viljamo krautuvėje iš šaldytuvo vagiame limonadą ir vežamės į Galinį užutėkį; kaip vakarieniaujame senojoje verandoje, nes viduje per karšta; kaip dviračiu kreivuliuoju paskui Greisės triratuką stengdamasi jos nepralenkti.

Kaip visada, prisiminimai sukelia skausmą. Bet aš jau prie to pripratusi ir laukiu, kol šis jausmas praeis, ir praeina.

Įjungusi žibintuvėlį švysteliu per mišką. Gelsvame jo spindulyje medžių šakų ir krūmų tinklas atrodo nubaltintas, kažkoks pasakiškas. Vėl išjungiu žibintuvėlį. Jei Džulianas su Aleksu nuėjo kur nors toliau, maža vilties, kad surasiu.

Jau sukuosi grįžti, kai išgirstu riktelint. Mane perveria baimė. Džuliano balsas.

Neriu į tankumyną dešinėje ir imu brautis garso pusėn žibintuvėliu nustumdama šakas ir virkščias.

Netrukus išlendu į plačią laukymę. Iš pradžių nieko nesusigaudau, manau priėjusi didelio sidabrinio ežero krantą. Paskui matau, jog tai tik automobilių aikštelė. Griuvėsių krūva viename gale rodo, kur būta pastato.

Aleksas ir Džulianas stovi už kelių žingsnių nuo manęs šnopuodami ir varstydami kits kitą akimis. Džulianas užsispaudęs nosį, pro pirštus bėga kraujas.

– Džulianai!

Pasileidžiu prie jo. Jis žiūri į Aleksą.

– Viskas gerai, Lena. – Jo balsas keistai duslus. Kai uždedu jam ant krūtinės delną, švelniai jį nuima. Nuo jo silpnai dvelkia alkoholiu.

Staigiai atsisuku į Aleksą.

– Kokį velnią sugalvojai?

Jis dirsteli į mane.

– Netyčia, – abejingai atsako. – Per smarkiai užsimojau.

– Neskiesk. – Atsigręžiu į Džulianą. – Eime vidun, – tyliai sakau. – Apvalysim tave.

Jis paleidžia nosį ir marškinių skvernu nusivalo nuo lūpų likusį kraują. Marškinius numargina tamsūs dryžiai.

– Tai jau ne, – burbteli nežiūrėdamas į mane. – Mes ką tik pradėjome. Tiesa, Aleksai?

– Džulianai... – maldauju. Aleksas mane pertraukia:

– Lena teisi, – nerūpestingai taria. – Jau vėlu. Beveik nieko neįžiūrime. Galėsime rytoj pratęsti.

– Geriau kaip dabar nebus, – nesutinka Džulianas.

Jo balsas toks nerūpestingas, bet aš girdžiu pykčio ir iki tol negirdėto liūdesio gaidą.

Tarp jų tvyro įtempta, pavojinga tyla.

– Prašau, Džulianai... – Paimu už riešo, bet jis nupurto mano ranką. Vėl atsisuku į Aleksą, ieškau jo žvilgsnio, noriu jį atplėšti nuo Džuliano akių. Įtampa tarp jųdviejų vis auga, veržiasi aukštyn per orą tarsi kokia pragaištinga juoduma. – Aleksai...

Pagaliau Aleksas pažvelgia į mane, ir jo veide išvystu nuostabą, tarsi lig tol nebūtų suvokęs, jog čia aš, arba tik dabar pastebėjęs. Tada šmėsteli apgailestavimas, bet įtampa atlėgsta ir aš lengviau atsikvepiu.

– Ne šiąnakt, – mesteli Aleksas ir apsisukęs patraukia į mišką.

Žaibiškai, man nespėjus net aiktelėti, Džulianas jį puola iš už nugaros. Parverčia ant betono, ir štai jie jau šnopuodami ir spjaudydamiesi raitosi, stengiasi kits kitą prispausti prie žemės. Pagaliau aš imu spiegti – jų vardus ir žodžius „gana“, „prašau“.

Džulianas viršuje. Užsimoja kumščiu ir dusliai trenkia Aleksui į žandą. Aleksas spjauna jam į veidą ir įrėmęs ranką stumia jo galvą aukštyn, nuo savęs. Kažkur tolumoje tartum girdžiu šaukiant, bet neįstengiu galvoti kur, pati žviegiu, kol paskausta gerklė. Akipločio pakraštyje regiu žybsint, tarsi pati būčiau daužoma, tarsi man iš akių piltųsi žiežirbos.

Aleksui pasiseka įgyti pranašumą ir primygti Džulianą. Jis du kartus plačiai užsimoja, išgirstu kraupų trakštelėjimą. Džuliano veidu pasipila kraujas.

– Aleksai, prašau! – šaukiu. Noriu jį atitraukti nuo Džuliano, bet iš baimės tiesiog prišalau prie žemės.

Aleksas arba manęs negirdi, arba nenori girdėti. Tokio dar nesu mačiusi: veidas dega pykčiu, mėnesienoje išvirtęs į kažkokį baisų laukinį pavidalą. Jau net nepajėgiu daugiau klykti, tik raudu pasikūkčiodama, jausdama gerkle kylant šleikštulį. Viskas rodosi netikra ir tarsi sulėtinta.

Staiga iš už medžių, viską užliedami žibintų šviesa, išlenda Smigis su Juode, Juodė šaukdama apglėbia mane, Smigis atplėšia Aleksą nuo Džuliano.

– Ką, po perkūnais, čia darai?

Ir vėl viskas ima judėti normaliu greičiu. Džulianas užsikosėjęs vėl atsigula. Ištrūkusi iš Juodės rankų bėgu prie jo, parpuolu ant kelių. Iškart matau, kad sulaužyta nosis. Veidas aptekęs krauju, iš akių likę siauri plyšeliai. Jis mėgina atsisėsti.

– Ei, neskubėk, – tariu ir uždedu ranką jam ant krūtinės, vos tramdydama žiaugulį.

Džulianas klusniai atsigula.

– Kas čia atsitiko? – šaukia Smigis.

Aleksas stovi toliau nuo Džuliano. Pyktis išgaravęs, atrodo priblokštas, rankos nusvirusios. Spokso į Džulianą suglumęs, tartum nesuprasdamas, kaip tas čia atsidūrė.

Atsistojusi einu prie jo jausdama, kaip iš įniršio tvinkčioja pirštų galai. Norėčiau jį pasmaugti.

– Koks velnias tave apsėdo? – tyliai klausiu nesavu balsu.

– At... atleisk, – šnibžda Aleksas, kraipydamas galvą. – Aš nenorėjau... Nežinau, kas užėjo. Atleisk, Lena.

Jeigu jis taip žiūrės į mane, maldaudamas, reikalaudamas suprasti jį, žinau, jam atleisiu.

– Lena...

Jis žengteli artyn, aš – atatupsta. Valandėlę taip ir stovime. Jaučiu, kaip mane spaudžia prie žemės jo žvilgsnis – ir jo kaltė. Bet aš nežiūriu į jį. Negaliu.

– Atleisk, – pakartoja jis, taip tyliai, kad negirdi nei Juodė, nei Smigis. – Atleisk man už viską.

Tada apsigręžia, puola į mišką ir dingsta.

Hana

Iš liulančios mano miego gelmės iškyla ir skleidžiasi sapnas.

Lenos veidas.

Iš šešėlių išplaukiantis Lenos veidas. Ne. Ne iš šešėlių. Jis kyla iš pelenų, iš gilios išdagų ir anglių pusnies. Burna pražiota. Akys užsimerkusios.

Ji rėkia.

Hana. Ji šaukiasi manęs. Į jos atvirą burną it smėlis garma pelenai, ir aš žinau, jog ji netrukus vėl bus palaidota, nutildyta, atiduota tamsai. Ir dar žinau, kad niekaip negaliu jos pasiekti – jokios vilties ją išgelbėti.

Hana, šaukia ji, o aš stoviu kaip įkasta.

Atleisk man, sakau.

Hana, padėk.

Atleisk man, Lena.

– Hana!

Tarpduryje stovi mama. Atsisėdu apdujusi ir persigandusi, vis dar girdėdama Lenos balsą. Aš sapnavau. O juk neturėčiau sapnuoti.

– Kas tau? – už tamsaus jos silueto tarpdury vos vos žiba naktinė lemputė prie mano vonios durų. – Gal sergi?

– Man nieko nėra.

Persibraukiu kaktą. Pirštai šlapi. Prakaitas.

– Tikrai? – Ji lyg ir baudžiasi žengti į kambarį, bet vis dėlto lieka stovėti. – Tu šaukei.

– Tikrai nieko nėra, – pakartoju. Ir priduriu, nes ji turbūt šito tikisi: – Greičiausiai nervai prieš vestuves.

– Rado dėl ko nervintis, – nepatenkinta sako ji. – Viskas sutvarkyta. Kuo puikiausiai pavyks.

Žinau, ji kalba ne vien apie pačias iškilmes. Ji kalba apskritai apie mano santuoką: viskas taip subraižyta ir suplanuota, kad veiktų idealiai, suktųsi veiksmingai ir be menkiausių trikdžių.

Mama atsidūsta.

– Pasistenk užmigti. Pusę dešimtos su Hargrouvais važiuojame į bažnyčią laboratorijose. Vienuoliktą paskutinis suknelės prisimatavimas. O dar interviu „Namų židinio“ žurnalui.

– Labanaktis, mama, – sakau, ir ji nueina neuždariusi durų. Privatumas mums jau nėra toks svarbus kaip seniau, nes mažiau paslapčių, – dar vienas netikėtas gydomosios procedūros pranašumas, o gal šalutinis poveikis.

Na, bent dažniausiai paslapčių tikrai lieka mažiau.

Einu į vonią, apsišlakstau veidą. Nors ventiliatorius sukasi, man per karšta. Pažvelgus į veidrodį pasivaidena Lenos veidas, žvelgiantis iš mano akių, – prisiminimas, palaidotos praeities vizija.

Mirkt, ir nebėra.

Lena

Kai su Juode, Smigiu ir Džulianu grįžtu namo, Alekso nėra. Džulianas atsigavo, aiškina pats galįs kuo puikiausiai eiti, bet Smigis vis tiek jam padeda. Džulianas žengia netvirtai, jam nenustoja bėgti kraujas. Vos parėję į prieglobą Gervas su Medžiokliu puola pasakoti, kas atsitiko, kol juos nutildau nuožmiausiu savo žvilgsniu. Mieguistai mirksėdama tarpdury pasirodo Koral.

Nuvalome Džulianui kraują, o Aleksas vis negrįžta.

– Lūžo, – kimiai taria jis susiraukęs, kai Juodė pirštu perbraukia jam per nosį.

Aleksas negrįžta nė tada, kai visi pagaliau sugulame į loveles ir užsiklojame plonomis antklodėmis. Net Džulianas miega knarkdamas pro sužalotą nosį.

Kai pabundame, Alekso jau būta ir vėl išeita. Nėra jo daiktų, taip pat plastikinio indo su vandeniu ir vieno mūsų peilių.

Jis paliko raštelį, pakištą po mano sportbačiu.

Visa tai galiu paaiškinti tik sakme apie Saliamoną.

Ir mažesnėmis raidėmis prirašyta:

Atleisk man.

Hana

Iki vestuvių trylika dienų. Po truputį pradėjo plaukti dovanos: sriubinės ir salotų žnyplės, krištolo vazos, kalnai baltutėlės patalynės, monogramomis išsiuvinėti rankšluosčiai ir daiktai, kurių paskirties iki tol nežinojau: indeliai vienai valgio porcijai paruošti, citrusų žievės skutikliai, grūstuvėliai. Tai vis santuokinio, suaugusiųjų gyvenimo kalba, man visiškai svetima.

Dvylika dienų.

Sėdžiu priešais televizorių ir rašau padėkos korteles. Tėvas šiuo metu visą laiką palieka įjungtą bent vieną televizorių. Kartais pamanau, ar tik ne norėdamas įrodyti, jog mes galime netaupyti elektros.

Šiandien gal jau dešimtą kartą ekrane pasirodo Fredis. Nuo kreminės pudros jo veidas oranžinis. Garsas pritildytas, bet aš žinau, ką jis kalba. Žinios vis kartoja jo pranešimą apie Energijos departamentą ir Fredžio planus dėl Juodosios Nakties.

Mūsų vestuvių vakarą trečdalis Portlando šeimų, įtariamų, jog yra prijaučiantieji arba maištininkai, paskęs tamsoje.

Šviesa skaisčiai dega tiems, kurie paklūsta, kiti gyvens prieblandoje iki savo dienų galo („Ssilvos knyga“, 17 psalmė). Savo kalboje Fredis panaudojo šią citatą.

Dėkui už nėriniais papuoštas linines servetėles. Lygiai tokias ir pati būčiau pasirinkusi.

Dėkui už krištolinę cukrinę. Nuostabiai tiks ant valgomojo stalo.

Sučirškia durų skambutis. Girdžiu, kaip mama eina prie durų ir tyliai su kažkuo šnekasi. Po valandėlės pasirodo užraudusi ir susijaudinusi.

– Fredis, – praneša ji.

Jis įžengia jai iš paskos.

– Ačiū, Evelina, – trumpai taria, ir ji supranta, jog reikia išeiti. Paskui save uždaro duris.

– Labas... – Atsistoju gailėdamasi, kad esu tik su senais marškinėliais ir šortais. Fredis mūvi tamsius džinsus, baltų marškinių rankovės iki alkūnių atraitytos. Jaučiu, kaip jo žvilgsnis nuslysta per mane įvertindamas susivėlusius plaukus, praplyšusius šortus ir tai, kad nesu pasidažiusi. – Aš tavęs nesitikėjau.

Jis nieko nesako. Į mane dabar žiūri du Fredžiai: tas iš ekrano ir tikrasis. Televizinis Fredis laisvai palinkęs į priekį, nerūpestingai šypsosi. Tikrasis Fredis sustingęs, akys piktos.

– Ar kas atsitiko? – klausiu, kai tyla nesmagiai užtrunka. Nuėjusi išjungiu televizorių: kad nereikėtų matyti, kaip Fredis žiūri į mane, be to, negaliu pakęsti dvigubo jo vaizdo.

Atsisukusi iš netikėtumo aikteliu. Fredis spėjo negirdimai prieiti ir dabar stovi gal per sprindį iš įtūžio išbalęs. Nesu jo tokio mačiusi.

– Kas... – bandau klausti, bet jis mane pertraukia:

– Kokia čia velniava?

Iš švarko kišenės ištraukęs rudą voką sviedžia ant stiklinio kavos staliuko. Iš voko išslysta kelios nuotraukos.

Štai aš, įamžinta fotoaparato. Spragt. Einu nuleidusi galvą pro aptriušusį namą, Tidlių namą Dieringo aukštumoje, su tuščia kuprine, permesta per petį. Spragt. Vaizdas iš užpakalio: grūduosi per žalius krūmus, nustumiu nulinkusią šaką. Spragt. Atsisukusi su nuostaba žiūriu į giraitę už savęs ieškodama to garso – šlamesio ir spragtelėjimo – šaltinio.

– Gal teiksies paaiškinti, – šaltai prabyla Fredis, – ką šeštadienį veikei Dieringo aukštumoje?

Manyje plyksteli pyktis ir baimė. Jis žino.

– Tu liepei mane sekti?

– Per daug nesusireikšmink, Hana, – sako jis tokiu pačiu lediniu tonu. – Hjugas Bredlis – mano draugas. Dirbdamas savo darbą pamatė tave įvažiuojančią į Aukštumą. Be abejo, jam pasidarė smalsu. – Jo akys apniuko ir pasidarė šlapio cemento spalvos. – Ką ten veikei?

– Nieko, – skubiai atsakau. – Važinėjausi.

– Važinėjaisi, – piktai teškia atgal Fredis. – Ar supranti, Hana, kad Aukštuma yra pasmerktųjų rajonas? Ar suvoki, kokie žmonės ten gyvena? Nusikaltėliai. Užsikrėtusieji. Prijaučiantieji ir maištininkai. Jie lindi tuose namuose kaip tarakonai.

– Aš nieko nedariau, – kartoju.

Geriau būtų, kad jis nestovėtų taip arti. Staiga mane suima paranojiškas siaubas, kad jis neužuostų mano baimės, mano melo, kaip užuodžia šunys.

– Tu ten buvai, – sako Fredis. – Ir tai jau blogai. – Mudu skiria siauras tarpelis, jis dar žengteli artyn. Aš nejučia atšlyju ir atsitrenkiu į televizoriaus stalelį. – Ką tik kalbėjau per televiziją, kad daugiau nepakęsime pilietinio nepaklusnumo. Ar žinai, kaip bus blogai, jei žmonės sužinos, kad mano pora slankioja po Dieringo aukštumą? – Jis dar labiau prisislenka. Aš jau neturiu kur trauktis, todėl prisiverčiu stovėti vietoj. Jis prisimerkia. – Tačiau gal toks ir buvo tavo tikslas? Užtraukti man gėdą. Sutrukdyti mano planams. Padaryti, kad atrodyčiau kaip idiotas.

Televizoriaus stalelio kraštas pjauna šlaunis.

– Man labai gaila, Fredi, – sakau, – bet ne viskas, ką darau, susiję su tavimi. Iš tikrųjų beveik viskas, ką darau, susiję su manimi.

– Kokia gudri.

Akimirką žiūrime vienas į kitą. Man dingteli itin kvaila mintis: kai Fredis buvo poruojamas su manimi, ar šis jo žiaurumas, šaltumas buvo įvardytas sąraše kaip viena jo savybių ir būdo bruožų?

Fredis šiek tiek atsitraukia, ir aš pagaliau atsikvepiu.

– Tau bus labai liūdna, jeigu ten grįši, – taria jis.

Prisiverčiu nenuleisti akių.

– Tai įspėjimas ar grasinimas?

– Pažadas. – Jis šypteli. – Jeigu tu ne su manimi, vadinasi, prieš mane. O atlaidumas nėra viena mano dorybių. Kesė tau šitai pasakytų, deja, pastarosiomis dienomis ji vargu ar sulaukia lankytojų.

Ir jis nusikvatoja.

– Ką... ką visa tai reiškia?

Gaila, kad balsas vis dėlto dreba.

Jis prisimerkia. Aš sulaikau kvapą. Jau manau, jog prisipažins, ką jai padarė ar kur ji yra, tačiau jis sako:

– Neleisiu, kad sugriautum viską, ko aš taip sunkiai siekiau. Tu manęs klausysi.

– Aš tavo pora, bet ne šuo.

Tai įvyksta žaibiškai. Jis šasteli ir sugniaužia man gerklę. Nėra kuo kvėpuoti. Krūtinę surakina sunki ir juoda panika. Burnoje kaupiasi seilės. Nėra oro...

Priešais mane plūduriuoja Fredžio akys, akmeninės, neįžvelgiamos.

– Taip, tikrai, – sako jis.

Be galo ramiai dar kiečiau suspaudžia man gerklę. Daugiau nieko nebematau, tik tas akis. Visa aptemsta, bet staiga vėl jį matau, žiūrintį į mane, ir girdžiu švelnų balsą:

– Tu nesi mano šuo, bet vis tiek turėsi išmokti vykdyt mano komandas. Turėsi išmokti klusnumo.

– Ar kas nors yra? – nuaidi prieškambaryje balsas. Fredis iškart mane paleidžia. Aš įkvepiu, užsikosėju. Akis graužia ašaros. Plaučiai karštligiškai traukia orą.

– Ar kas yra?

Atsidaro durys ir įpuola Debė Seijer, motinos kirpėja.

– Oi! – aikteli ji ir sustoja. Pamačiusi mudu su Fredžiu parausta. – Mere Hargrouvai, aš nenorėjau sutrukdyti...

– Jūs ir nesutrukdėte, aš jau buvau beišeinąs.

– Mes buvome susitarusios, – neryžtingai aiškina Debė, žiūrėdama į mane. Aš persibraukiu akis. Pirštai šlapi. – Norėjome išsirinkti vestuvinę šukuoseną. Ar aš nesupainiojau valandos?

Vestuvės. Dabar jos atrodo absurdiškos, nevykęs pokštas. Štai man skirtasis kelias: su šiuo pabaisa, kuris čia šypsosi, čia tave smaugia. Jaučiu, kaip ašaros vėl tvenkiasi akyse, ir, norėdama jas sulaikyti, prispaudžiu pirštais vokus.

– Ne, – kimiai tariu. – Jūs atėjote laiku.

– Ar jums viskas gerai? – klausia mane Debė.

– Haną kankina alergija, – ramiai paaiškina Fredis, nespėjus man atsakyti. – Šimtą kartų sakiau eiti pas gydytoją... – Jis paima man už rankos ir suspaudžia pirštus, per smarkiai, tačiau ne tiek, kad Debė pastebėtų. – Jau tokia užsispyrėlė.

Jis paleidžia mano ranką. Užsikišu pirštus už nugaros, lankstau. Vis dar norisi verkti.

– Iki pasimatymo rytoj, – šypsodamas sako Fredis. – Tikiuosi, nepamiršai kokteilių vakarėlio?

– Nepamiršau, – atsakau nežiūrėdama į jį.

– Puiku.

Ir jis išeina. Prieškambaryje ima švilpauti.

Debė tuoj pat pradeda tarškėti:

– Jums taip pasisekė. Henris, mano pora, atrodo taip, lyg veidas būtų priplotas akmeniu. – Ji nusijuokia. – Bet man jis geras. Mes labai remiame jūsų vyrą, tiksliau, būsimą vyrą. Labai remiame.

Ant padėkos kortelių ir nuotraukų, kurių ji nepastebėjo, Debė susideda džiovintuvą, du šepečius ir peršviečiamą maišelį smeigtukų.

– Žinote, Henris susipažino su jūsų vyru visai neseniai, per lėšų rinkimo vakarą. Kurgi mano plaukų lakas?

Aš užsimerkiu. Galbūt visa tai tik sapnuoju – Debę, būsimas vestuves, Fredį. Galbūt pabusiu, ir vėl bus praeita ar užpraeita vasara, o gal net vasara prieš penkerius metus, žodžiu, kai visa šitai dar nebuvo tikra.

– Žinojau, jog jis bus didis meras. Nieko nesakau prieš senąjį Hargrouvą, jis labai stengėsi, bet, jeigu norite žinoti mano nuomonę, buvo trupučiuką per minkštas. Jis tikrai norėjo sugriauti Kriptas... – Ji linguoja galvą. – Ne, tegul jau jie ten pūva uždaryti.

– Kas? – staiga suklūstu.

Ji užpuola mane su savo šepečiu, peša ir tampo plaukus.

– Nesupraskite manęs klaidingai – senasis Hargrouvas man patiko. Bet, mano galva, dėl kai kurių žmonių jis klydo.

– Ne ne, ką dar sakėte, pirma?

Ji kilsteli mano smakrą į šviesą ir priekabiai žiūri.

– Na, manau, tegul jie sau pūva Kriptose – visokie nusikaltėliai ir ligoniai.

Ji ima šepečiu kilnoti plaukus stebėdama, kaip jie krinta.

Kvaila, kokia aš kvaila...

– Ir kai prisimeni, kaip jis mirė...

Fredžio tėvas žuvo sausio dvyliktą, Incidentų dieną, kai Kriptose sprogo bombos. Visas rytinis fasadas buvo švariai nušniotas, kaliniai atsidūrė kamerose be sienų ir kiemuose be tvorų. Kilo masinės riaušės. Fredžio tėvas atvyko su policija ir žuvo stengdamasis atkurti tvarką.

Mano mintys krinta lyg tirštos snaigės, gula virsdamos balta pusnimi, kurios nei perlipsi, nei apeisi.

Mėlynbarzdis turėjo užrakintą kambarį, slaptavietę, kurioje laikė nužudytas žmonas... Užrakintos durys, sunkios velkės, akmeninėse kamerose įkalintos moterys...

Įmanoma. Net labai įmanoma. Tai paaiškintų laišką ir kodėl jos nebuvo KTŠC duomenų bazėje. Ji turbūt anuliuota. Kai kurie kaliniai anuliuojami. Ištrinama jų tapatybės, biografijos, patys jų gyvenimai. Vienui vienas klavišo spustelėjimas, užsiveria metalinės durys, ir jų tarsi nė būti nebuvo.

Debė toliau pliauškia:

– Laimingai kalėti, palinkėčiau aš, ir tegu dar dėkoja, kad jų iš karto nesušaudome. Ar girdėjote, kas atsitiko Voterberyje?

Ji juokiasi, tas juokas per garsus tokiame tyliame kambaryje. Galvoje tvinkčioja skausmas.

– Šeštadienio rytą prie Voterberio sienos per vieną valandą buvo sunaikinta didžiulė maištininkų stovykla. Sužeista tik saujelė mūsų kareivių.

Debė staiga surimtėja.

– Žinote ką? Manau, šviesa geresnė viršuje, jūsų mamos kambaryje. Kaip sakot?

Pati nejaučiu, kaip pritariu ir pajudu iš vietos. Lipu laiptais pirma jos. Vedu ją į mamos miegamąjį lyg sklęsdama oru arba sapnuodama, arba jau negyva.

Lena

Aleksui išėjus visus užgula sunkumas. Dėl jo kildavo keblumų, tačiau vis dėlto buvo vienas mūsų, vienas iš grupės, todėl, manau, visi, išskyrus Džulianą, jo pasigenda.

Vaikštau kaip apdujusi. Nepaisant visko, man buvo ramiau, kad jis netoliese, kad jį matau, žinau, jog jam niekas negresia. Dabar, kai išėjo vienui vienas, kas žino, kas jam gali nutikti? Jis jau ne mano, kad galėčiau jo netekti, bet vis tiek graužia sielvartas, kankina netikrumas.

Koral išbalusi, tyli ir išplėstom akim. Ji neverkia. Tačiau beveik nevalgo.

Smigis su Medžiokliu baudėsi eiti jo ieškoti, bet Juodė kaipmat įrodė, koks kvailas jų sumanymas. Per tiek valandų jis jau bus kaži kur nuėjęs, o sparčiai žengiantį vieną žmogų daug sunkiau susekti negu grupę. Būtų tik laiko, išteklių ir energijos švaistymas.

Mes nieko negalime padaryti, tik jį paleisti, pasakė Juodė, stengdamasi nežiūrėti man į akis.

Ką gi... Staiga apima jausmas, kad jokie žibintai neišsklaidytų šešėlių, dažnai įsiterpiančių tarp mūsų, šešėlių, krintančių nuo kitų žmonių ir kitų gyvybių, prarastų dėl Tyrų, dėl šios kovos, dėl perpus perskelto pasaulio. Negaliu negalvot apie stovyklą, apie Pipą ir kareivių vorą, kurią matėme vinguriuojant mišku.

Pipa sakė, kad Pasipriešinimo žmonių galime tikėtis per tris dienas, tačiau trečia diena pamažu slenka vakarop, bet niekas nesirodo.

Sulig kiekviena diena vis labiau nenustygstame vietoje. Ir ne dėl to, kad būtų neramu. Mums pakanka maisto ir, Smigiui su Medžiokliu netoliese užėjus upelį, vandens. Jau pavasaris, sukruto gyvūnai, ir mums sekasi spęsti spąstus.

Bet mes visiškai atkirsti – nežinome, kas įvyko Voterberyje ir kas vyksta visoje šalyje. Dar vienai aušrai švelniai užliejant senuosius milžinus ąžuolus, pernelyg lengva įsivaizduoti, jog esame vieninteliai žmonės pasaulyje.

Ilgiau nebegaliu tūnoti viduje, po žeme. Kasdien po skurdžių pietų išeinu ir patraukiu kurion nors pusėn stengdamasi negalvoti apie Aleksą ir jo paliktą raštelį, bet kaskart įsitikinu nepajėgianti galvoti apie nieką kitą.

Šiandien pasuku į rytus. Mano mėgstamiausias paros laikas – nuostabi pereinamoji valanda, kai šviesa liejasi lyg tirštas sirupas. Bet negaliu nusimesti krūtinę slegiančio sunkumo. Negaliu atsikratyti minties, kad visas tolesnis mūsų gyvenimas gali būti toks: šitaip bėgant, slepiantis, netenkant brangių žmonių ir daiktų, rausiantis po žemėmis, rankiojant, kas valgoma ir geriama.

Pasikeitimo į gera jau nebus. Mes niekada neįžengsime į aptvertuosius miestus skelbdami jų gatvėms pergalę. Paprasčiausiai gyvaliosime čia tol, kol neliks iš ko gyvalioti.

Sakmė apie Saliamoną. Keista, kad Aleksas iš visos „Ssilvos knygos“ pasirinko kaip tik šitą, nes ir mane ji labiausiai sujaudino, kai pamačiau, jog jis gyvas. Gal jis iš kur nors sužinojo? Gal suprato, kad jaučiuosi kaip nelaimingas tos istorijos kūdikis, kuriam buvo lemta būti perkirstam?

Ar jis norėjo pasakyti, jog ir pats taip jaučiasi?

Ne. Jis juk sakė, kad visa mūsų bendra praeitis mirė. Sakė niekada manęs nemylėjęs.

Braunuosi per mišką beveik nežiūrėdama kelio. Galvoje kirbantys klausimai tarsi potvynio banga, nešanti mane vėl į tas pačias vietas.

Sakmė apie Saliamoną. Karaliaus ištarmė. Perpus perkirstas kūdikis ir kraujo dėmė, įsigėrusi į grindų plokštę...

Pagaliau susigriebiu nesuvokianti, kiek jau laiko einu ir ar toli nuklydau nuo prieglobos. Eidama nekreipiau dėmesio į aplinką – naujokų klaida. Tėvukas, vienas seniausių Nelegalų sodyboje šalia Ročesterio, porindavo apie elfus, neva gyvenančius Tyruose, kurie sukeičia vietomis medžius, akmenis ir upelius, kad žmonės išsimuštų iš kelio. Nė vienas iš tikrųjų netikėjome tais niekais, bet mintis aiški: Tyrai painūs, tai klaidus labirintas, kuriuo gali sukti ir sukti ratais.

Pradedu eiti savo pėdomis atgal ieškodama kulnų įspaudų purve, sutrempto trako. Visas mintis apie Aleksą nuveju kuo toliau. Baisiai lengva pasiklysti laukinėje gamtoje – tik užsižiopsok, ir sveikas dingęs.

Tarp medžių blyksteli saulės spindulys – upelis. Dar vakar čia sėmiau vandenį, taigi toliau turėčiau rasti kelią. Bet pirmiausia nusiprausti. Aš jau visa suprakaitavusi.

Per krūmus išsibraškinu į platų saulės nugelsvintos žolės ir plokščių akmenų krantą.

Sustoju.

Čia jau kažkas yra: kitame krante tupi moteris, sukišusi rankas į vandenį. Galva nuleista, matau tik žilstelėjusius plaukus. Dar pamanau, gal ji reguliuotoja ar kareivė, bet matyti, kad jos drabužiai ne uniforminiai. Šalia gulinti kuprinė palaikė ir sulopyta, palaidinė išmarginta prakaito ratilais.

Jai kažką sušunka nematomas vyriškis, bet ji nepakeldama galvos sako:

– Dar truputį.

Mano kūnas suakmenėja. Pažįstu šitą balsą.

Ji ištraukia iš vandens audeklą, kurį skalbė, ir atsistoja. Man užima kvapą. Suėmusi rankomis ima jį gręžti, o išgręžusi energingai iškrato aptėkšdama lašais krantą.

Man ir vėl penkeri metai, aš stoviu mūsų skalbykloje Portlande ir klausausi, kaip kimiai gurguliuoja muilinas vanduo, lėtai nutekantis iš kriauklės, ir žiūriu, kaip ji gręžia mūsų drabužius; žiūriu, kaip tyška lašai ant plytelių sienos; žiūriu, kaip ji gnybtukais prikabina skalbinius ant palubėje suskersuotų virvių, ir paskui atsisukusi niūniuodama man šypsosi...

Levandų muilas. Baliklis. Varvantys ant grindų marškinėliai. Dabar. Aš esu ten.

O ji čia.

Pastebėjusi mane sustingsta. Nieko nesako, ir aš spėju pamatyti, kaip ji skiriasi nuo mano prisiminimų. Daug griežtesnė, veido bruožai aštresni. Tačiau per juos įžvelgiu kitą veidą, lyg atvaizdą, virpantį po vandens paviršiumi: besijuokiančią burną, putlius skruostus, išsišovusius skruostikaulius ir žėrinčias akis.

– Lena... – pagaliau taria ji.

Aš įkvepiu. Išsižioju.

– Mama...

Neapsakomai ilgai mes tiktai stovime stebeilydamos viena į kitą, o praeitis čia susilieja su dabartimi, čia vėl atsiskiria: mano mama dabar, mano mama tada.

Ji bando kažką sakyti. Tuo laiku iš miško kalbėdamiesi išbrazda du vyriškiai. Pamatę mane pakelia šautuvus.

– Sustokit! Ji mūsiškė.

Stoviu užgniaužusi kvapą. Kai jie nuleidžia ginklus, iškvepiu. Mama tebežiūri į mane – tylėdama, su nuostaba ir dar kažkaip. Su baime?

– Kas tu? – klausia vienas vyriškis. Ryškiai raudonais, žilėm numargintais plaukais. Panašus į didžiulį rusvai rainą katiną. – Su kuo keliauji?

– Aš vardu Lena. – Stebuklas, kad balsas nedreba. Mama susiraukia. Ji visada mane vadino Magdalena, nepakentė sutrumpinto vardo. Nejaugi po tiek metų ją šitai tebeerzina? – Su grupele einam iš Voterberio.

Laukiu, kad mama kaip nors jiems parodytų, jog esame pažįstamos, – jog esu jos duktė, – bet ji tyli. Susižvelgia su savo palydovais.

– Ar Pipa su jumis? – klausia raudonplaukis.

Aš papurtau galvą.

– Pipa pasiliko, – atsakau. – Liepė mums eiti čia, į prieglobą. Liepė laukti Pasipriešinimo žmonių.

Kitas vyriškis, kaštoniniais plaukais ir liesas, juokdamasis nusiima šautuvą.

– Jie prieš tave. Aš Kepas, čia Maksas, – baksteli jis nykščiu rainio pusėn, – o čia Bitė.

Bitė. Mano mama vardu Anabelė. Ši moteris Bitės pravarde. Mano mama buvo kaip gyvasis sidabras. Jos švelnios rankos kvepėjo muilu, o šypsena buvo kaip pirmi saulės spinduliai, glostantys nupjautą veją.

Šitos moters aš nepažįstu.

– Ar dabar eisi atgal į prieglobą? – klausia Kepas.

– Taip, – ištariu.

– Ir mes kartu, – sako jis, nusilenkdamas man, tokioje aplinkoje gan ironiškas mostas. Jaučiu mamos žvilgsnį, bet, kai pažvelgiu į ją, ji nusuka akis.

Einame beveik tylėdami, nors Maksas ir Kepas kažką šnekteli tarpusavy, tačiau jų kalba užkoduota, nieko nesuprantu. Mano mama – Anabelė, Bitė – tyli. Kuo arčiau priegloba, tuo nejučia vis labiau lėtinu žingsnį norėdama laimėti laiko, mintyse prašydama mamą ką nors pasakyti, pripažinti mane.

Ir vis tiek netrukus pasiekiame sukrypusią būdelę ir laiptus į požemį. Maksą ir Kepą praleidžiu pirmus. Tikiuosi, kad mama supras užuominą ir užgaiš viršuje, bet ji nulipa paskui juos.

– Ačiū, – tarsteli praeidama pro mane.

Ačiū.

Net pykti negaliu. Per daug pritrenkta netikėto jos pasirodymo – šios fantastinės moters mano motinos veidu. Mano kūnas lyg tuščiaviduris, plaštakos ir pėdos didžiulės it balionai, it svetimos. Žiūriu, kaip mano delnai slysta siena, kaip kojos klumpsi laiptais žemyn.

Suglumusi pastoviu apačioje. Kol manęs nebuvo, visi sugrįžo. Smigis su Medžiokliu, vienas kitą pertraukdami, pliekiasi klausimais; Džulianas, mane pamatęs, pakyla nuo kėdės; Juodė bruzda po kambarį organizuodama ir įsakinėdama.

Ir viso to vidury mano mama nusiima kuprinę, prisitraukia kėdę nejausdama, kaip grakščiai šitai daro. Visi kiti sujudę laksto, spiečiasi tarsi plaštakės aplink lempos stiklą – pilkos dėmės šviesos rate. Jai esant net kambarys atrodo pasikeitęs.

Tikriausiai sapnas. Kitaip negali būti. Aš sapnuoju mamą, kuri iš tikrųjų ne mano mama, o bala žino kas.

– Labas, Lena. – Džulianas suima delnais man veidą, pasilenkęs pabučiuoja. Jo akys tebėra užtinusios, su violetiniais ratilais. Negalvodama jį bučiuoju. – Gal kas ne taip?

Jis atsitraukia, aš tyčia nuleidžiu akis.

– Viskas gerai, – sakau. – Vėliau paaiškinsiu.

Krūtinėje įstrigęs oro burbulas trukdo alsuoti ir kalbėti.

Jis nežino. Niekas nežino, išskyrus Juodę ir gal Smigį. Jie jau dirbo kartu su Bite.

Dabar mama visai į mane nežiūri. Paima iš Juodės rankų puodelį vandens ir geria. Ir nuo tos smulkmenos, to paprasto judesio, mano pyktis atsileidžia.

– Šiandien nušoviau elnią, – giriasi Džulianas. – Smigis pamatė jį laukymėje. Nesitikėjau pataikyti, bet...

– Tau pasisekė, – pertraukiu jį. – Išdrįsai paspausti gaiduką.

Džulianas užsigavo. Jau kelios dienos elgiuosi su juo siaubingai. Štai kas blogiausia: nėra gydymo, nėra paprasčiausių taisyklių, nėra elgesio normų, ir jau nežinai, kaip gyventi. Meilė švysteli tik protarpiais.

– Lena, juk tai maistas, – tyliai sako jis. – Argi nesakydavai man, kad šitai ne žaidimas? Aš stengiuos atidirbti už išlaikymą. – Jis patyli. – Ir teisę būti su tavimi.

Pastaruosius žodžius jis pabrėžia, ir supratusi, jog jis galvoja apie Aleksą, pati jau negaliu negalvot apie jį.

Man reikia judėti, atgauti pusiausvyrą, ištrūkti iš tvankaus kambario.

– Lena, – sako priėjusi Juodė, – padėk man pašildyti valgyt, gerai?

Tokia Juodės tvarka: nesėdėk, nedykinėk, imkis kokio nors darbo.

Atidaryk skardinę. Pasemk vandens.

Ką nors veik.

Išsiblaškiusi nuseku paskui ją prie kriauklės.

– Yra kokių naujienų iš Voterberio? – klausia Smigis.

Stoja tyla. Paskui atsako mama:

– Nebėr.

Pjaustydama džiovintą mėsą, Juodė įsipjauna pirštą ir aiktelėjusi įsikiša burnon.

– Ką reiškia „nebėr“? – užsipuola Smigis.

– Stovykla nušluota, – paaiškina Kepas. – Sulyginta su žeme.

– O Dieve...

Medžioklis sunkiai sudrimba ant kėdės. Džulianas stovi įsitempęs, sugniaužęs kumščius, Smigio veidas akmeninis. Mano mama – moteris, kuri buvo mano mama, – sėdi susidėjusi rankas ant kelių nejudėdama, be jokios išraiškos. Tik Juodė pluša: apsivyniojusi pirštą šluoste toliau atkakliai dzirina kietą mėsą.

– Kas dabar bus? – susirūpinęs klausia Džulianas.

Mama pakelia akis. Manyje atgyja kažkoks senas ir gilus jausmas. Jos akys tebėra ryškiai mėlynos, kokias prisimenu, jos nepasikeitusios – bedugnės kaip dangus. Kaip Džuliano akys.

– Reikia keliauti, – sako ji. – Padėti ten, kur yra naudos. Pasipriešinimas stiprėja, telkia žmones...

– O Pipa? – įsiterpia Medžioklis. – Pipa liepė jos palaukti. Sakė...

– Medžiokli, – pertraukia jį Smigis. – Girdėjai, ką sakė Kepas. Stovykla nušluota.

Vėl slogi tyla. Matau, kaip mamos veide trūkčioja kažkoks žandikaulio raumenėlis – atsiradęs naujas tikas. Ji pasuka galvą į šoną, ir ant kaklo, tiesiai po ryškiais visų jos nepavykusių procedūrų randais, pamatau apiblukusią kalėjimo numerio tatuiruotę. Galvoju, kaip ji tiek metų išbuvo ankštoje belangėje Kriptose braižydama sieną tėvo jai dovanotu metaliniu pakabučiu, akmenyje rašydama ir rašydama žodį Meilė. Ir kažkaip, nepraėjus nė metų po pabėgimo, ji įsijungė į Pasipriešinimą. Ir ne tik įsijungė. Yra viena sąjūdžio vadovų.

Šitos moters visiškai nepažįstu; nežinau, kaip ji tapo tuo, kuo yra dabar, kada pradėjo trūkčioti veide raumuo ir žilti plaukai, kada ji pradėjo žiūrėti tokiu susimąsčiusiu žvilgsniu ir vengti dukters akių.

– Ir kurgi mums eiti? – klausia Juodė.

Maksas susižvelgia su Kepu.

– Šiaurėje kažkas vyksta, – taria Maksas. – Portlande.

– Portlande? – pakartoju, nors neketinau nieko sakyti. Mama pasižiūri į mane, man rodosi, su baime. Ir nuleidžia akis.

– Pati, atrodo, iš ten? – klausia mane Juodė.

Atsiremiu į kriauklę ir užsimerkusi išvystu mamą paplūdimyje, bėgančią pirma manęs per tamsų smėlį, kvatojančią. Palaida ilga žalia suknelė plaikstosi apie kojas. Atsimerkiu ir skubiai linkteliu.

– Negaliu ten grįžti, – išsprūsta man.

Visi sužiūra.

– Kur eisime, eisime visi, – nukerta Juodė.

– Portlande platus pogrindis, – sako Maksas. – Tinklas plečiasi nuo pat Incidentų. Tai buvo tik pradžia. O toliau, – priduria jis degančiomis akimis, – bus didelių įvykių.

– Negaliu. Ir nenoriu, – pareiškiu aš.

Vis greičiau plūsta prisiminimai: Galiniame užutėkyje su manimi bėga Hana, po kojomis čiurkši purvas; Liepos ketvirtą krantinėje sproginėja fejerverkai, nudažantys įlankos vandenį visokiausiomis spalvomis; mudu su Aleksu juokiamės gulėdami ant pledo Brukso 37; miegamajame tetos Kerolės namuose dreba Greisė, plonomis rankytėmis apsikabinusi mane ir kvepianti vynuogių skonio kramtuke. Begalė prisiminimų, gyvenimas, kurį stengiuosi palaidoti ir užmiršti, praeitis, kuri, pasak Juodės, jau mirusi, staiga užlieja ir grasina paskandinti.

Su prisiminimais grįžta ir kaltė, dar vienas jausmas, kurio taip stengiuosi atsikratyti. Aš juos palikau: Haną ir Greisę, ir Aleksą. Palikau ir pabėgau nė neatsigręždama.

– Ne nuo tavęs priklausys, – meta Smigis.

– Nebūk maža, Lena, – sako Juodė.

Šiaip visada atsitraukiu, kai Juodė su Smigiu sutartinai mane puola. Tačiau ne šiandien. Kaltę pritvoju sunkiu pykčio kumščiu. Visi į mane spokso, bet jaučiu tik mamos akis – kaip degina jos šaltas smalsumas, lyg būčiau muziejaus eksponatas, koks nors senovinis nežinomas įrankis, kurio paskirtį ji bando suvokti.

– Neisiu.

Ir nutrenkiu ant stalo skardinių atidariklį.

– Kas tau darosi? – tylutėliai klausia Juodė. Tačiau kambaryje tokia tyla, jog tikriausiai visi išgirdo.

Aš vos nuryju seilę. Pajuntu tuoj pravirksianti.

– Paklauskit jos, – burbteliu maktelėdama smakru į moterį, pasivadinusią Bite.

Vėl ilga tyla. Visų akys nukrypsta į mamą. Pagaliau ji atrodo kalta – žino esanti apgavikė: šita moteris, norinti vadovauti meilės revoliucijai, bet nepripažįstanti nuosavos dukters.

Tada laiptais švilpaudamas atidunda Gervas. Jo rankoje ilgas kruvinas peilis – tikriausiai darinėjo elnią. Marškinėliai irgi išteplioti krauju. Jis sustoja pamatęs mus tylinčius.

– Kas yra? – sako jis. – Ką svarbaus praleidau? – Pamatęs mamą, Kepą ir Maksą klausia: – Kas jūs tokie?

Išvydusi šitiek kraujo vos nesusivemiu. Mes visi žudikai, visut visi: žudome savo gyvenimus, savo praeitį, dalykus, kurie buvo svarbūs. Slepiame juos po šūkiais ir pasiteisinimais. Kol nepravirkau, maunu nuo kriauklės pastumdama Gervą taip, jog tas aikteli iš nuostabos. Užlekiu laiptais, išpuolu į lauką, į šiltą popietę ir pavasarinį miško ošimą.

Tačiau net lauke jaučiuosi kaip uždaryta tarp keturių sienų. Eiti nėra kur. Nėra kaip pabėgti nuo gniuždančio netekties jausmo, nuo nepailstančio laiko pjūklo, vis nupjaunančio žmones ir daiktus, kuriuos mylėjau.

Hana, Greisė, Aleksas, mama, jūros purslais kvepiantys Portlando rytmečiai ir tolimas skraidančių kirų klyksmas – visa tai sudužę, subyrėję, nukišta kažkur giliai, neįmanoma iškrapštyti.

Vis dėlto gal žmonės neklydo dėl gydymo. Nesu laimingesnė negu tada, kai tikėjau, jog meilė yra liga. Daugeliu atžvilgių tapau nelaimingesnė.

Truputį paėjusi nuo prieglobos nustoju grumtis su akyse susikaupusiu spaudimu. Iš pradžių verkiu su pertrūkiais, atrydama tulžį. Visiškai susileidžiu. Susmunku ant minkštų samanų, nukariu galvą tarp kojų ir raudu, kol imu dusti, kol imu žiaukčioti ant lapų tarp kelių. Verkiu dėl visko, ką palikau, ir kad pati esu palikta – Alekso, mamos, laiko, perkirtusio mūsų pasaulį ir mus atskyrusio.

Išgirdusi žingsnius net neatsisuku, žinau, kad Juodė.

– Eik sau, – kimiai tarsteliu. Atžagaria ranka persibraukiu veidą.

Bet atsiliepia mama:

– Tu pyksti ant manęs.

Iškart nustoju verkti. Kūnas suledėja. Ji atsitupia šalia. Nors stengiuosi į ją nežiūrėti, neatsisukti, ją jaučiu, užuodžiu jos prakaitą ir girdžiu sunkų alsavimą.

– Tu pyksti ant manęs, – pakartoja ji, balsas virpteli. – Manai, kad tavęs nemyliu.

Jos balsas nepasikeitęs. Kiek metų įsivaizdavau, kaip šis balsas man sako: Aš tave myliu. Prisimink. Šito jie negali atimti. Tai buvo jos atsisveikinimo žodžiai.

Nedrąsiai ji paliečia man skruostą ir pasuka mano galvą, kad žiūrėčiau į ją. Jaučiu nuospaudas ant jos delno.

Jos akyse regiu mažytį savo atspindį ir pro jos vyzdžius sugrįžtu į laiką, kai ji tebebuvo namie, kol dar nemaniau, jog ji visam laikui išnyko, kai jos akys kasryt mane pasitikdavo ir kas vakarą nulydėdavo miegoti.

– Tu užaugai netgi gražesnė, negu įsivaizdavau, – kužda ji. Irgi verkdama.

Kietas šarvas krūtinėje suskyla.

– Kodėl? – ištariu tą vieną žodį.

Be jokios minties leidžiuosi priglaudžiama prie krūtinės, apkabinama. Verkiu įsikniaubusi tarp raktikaulių, traukdama tokį savą jos odos kvapą.

Tiek daug reikia sužinoti: Kas tau atsitiko Kriptose? Kaip leidaisi išvežama? Kur dėjaisi pabėgusi? Tačiau tik paklausiu:

– Kodėl manęs nepasiėmei? Po šitiek metų... po šitiek laiko... kodėl nepasiėmei manęs?

Daugiau kalbėti nepajėgiu, užsikūkčioju, net visas kūnas kratosi.

– Ššš... – Ji prispaudžia lūpas man prie kaktos, glosto plaukus visai kaip vaikystėje. Jos glėbyje vėl esu kūdikis, bejėgis ir alkanas. – Dabar aš su tavimi.

Aš raudu, ji glosto man nugarą. Jaučiu, kaip palengva iš manęs išteka tamsa, lyg traukiama josios rankos. Pagaliau vėl galiu kvėpuoti. Akys dega, gerklę peršti. Atsitraukiu nuo jos šluostydamasi ašaras, nepaisydama, kad nosis bėga. Staiga pasijuntu visai be jėgų – per daug nuvargusi skaudintis, per daug nuvargusi pykti. Noriu tik miegoti, miegoti.

– Aš niekada tavęs nepamiršau, – sako mama. – Kasdien prisimindavau – tave ir Reičelę.

– Reičelė buvo išgydyta, – tariu. Nuovargis spaudžia prie žemės, užgožia visus jausmus. – Suporuota ištekėjo ir išsikėlė. O tu leidai man tikėti, kad esi mirusi. Ir dabar tikėčiau, jog esi mirusi, jeigu ne...

Jeigu ne Aleksas, pamanau, bet nepasakau. Mama, aišku, apie Aleksą nežino. Nieko nežino apie mane.

Mama nusisuka. Jau atrodo, vėl pravirks. Tačiau ne.

– Kai buvau uždaryta toje baisioje vietoje, mane palaikė tik mintys apie jus, mano gražuoles mergytes. Tik jos neleido man išprotėti.

Jos balse prasimuša pyktis, ir aš prisimenu, kaip su Aleksu lankėmės Kriptose: troškią tamsą ir nežmoniškų riksmų aidą, šeštos palatos smarvę, į narvus panašias kameras. Bet aš nepasiduodu:

– Ir man buvo sunku. Aš nieko neturėjau. O tu galėjai mane pasiimti, kai pabėgai. Galėjai duoti žinią... – Užsikirtusi nuryju seilę. – Suradusi mane Prieglobstyje... vedei už parankės, galėjai atidengti savo veidą, nors žodį pasakyti...

– Lena... – Mama vėl nori paglostyti man veidą, bet pamačiusi, kaip atšlyju, atsidusdama nuleidžia ranką. – Ar esi skaičiusi „Raudų knygą“? Ar skaitei apie Mariją Magdaleną ir Juozapą? Ar niekada nepagalvojai, kodėl tau daviau tokį vardą?

– Skaičiau.

„Raudų knygą“ skaičiau bent keliolika kartų, šį „Ssilvos knygos“ skyrių geriausiai žinau. Jame ieškojau nuorodų, slaptų mamos paliktų ženklų, mirusiųjų šnabždesio.

„Raudų knyga“ yra meilės istorija. Ir ne tik – pasiaukojimo istorija.

– Aš norėjau, kad būtum saugi, – sako mama. – Ar supranti? Saugi ir laiminga. Su viskuo sutikau... net jei tai reiškė, kad negalėsiu būti su tavimi...

Nusisuku, kad vėl neužplūstų sielvartas. Mano mama seno ankštoje kameroje palaikoma tik lašelio vilties, žodžių, kuriuos ji diena po dienos braižė ant sienų.

– Jei nebūčiau tikėjusi, jei nebūčiau galėjusi tikėti, kad... Ne vieną kartą galvojau apie...

Nėra reikalo užbaigti sakinio. Suprantu, ką ji turi galvoje: jog ne kartą norėjo mirti.

Prisimenu, kaip įsivaizduodavau ją stovinčią ant uolos krašto vėjo plaikstomu drabužiu. Regėdavau kaip gyvą. Ji visada pakibdavo ore lyg angelo vizija. Bet mano vaizduotėje uola visada išnykdavo ir aš matydavau ją nukrintant. Prisimenu, kaip sapnuodavau košmarus, kuriuose stovėdavau bejėgė, o ji su besiplaikstančia suknele nužengdavo nuo uolos. Galbūt šitaip tomis naktimis ji bandydavo mane pasiekti per erdvių aidus – tikrindavo, ar ją jaučiu.

Kurį laiką abi tylime. Rankove nusišluostau šlapią veidą. Atsistoju. Ji irgi pakyla. Kaip ir tada, supratusi, jog per reidą Prieglobstyje mane išgelbėjo ji, nustembu, kad esame beveik vienodo ūgio.

– Ir kas toliau? – klausiu. – Vėl kažkur iškeliausi?

– Eisiu ten, kur manęs reikės Pasipriešinimui, – atsako ji.

Aš nusigręžiu.

– Vadinasi, iškeliauji, – tariu jausdama, kaip širdį užgula sunkumas.

Žinoma. Nesveikame pasaulyje, laisvės ir pasirinkimo pasaulyje, žmonės taip ir elgiasi: išvyksta kada panorėję. Dingsta, sugrįžta ir vėl išvyksta. O tu lieki susirinkti šukių.

Laisvas pasaulis yra ir suskilęs, lygiai kaip įspėjo „Ssilvos knyga“. Zombilande esama daug daugiau tiesos, negu norėjau tikėti.

Vėjas užpučia plaukus mamai ant veido. Ji užkiša juos už ausies – mostas, kurį prisimenu nuo seno.

– Aš turiu pasirūpinti, kad tai, kas nutiko man, – ko buvau priversta atsisakyti, – daugiau niekam nenutiktų. – Ji pasižiūri man į akis. – Bet aš nenoriu tavęs palikti, – tyliai priduria. – Norėčiau tave pažinti, Magdalena.

Susidedu rankas ir gūžteliu ieškodama širdyje kietumo, kurį susikūriau būdama Tyruose.

– Net nežinau, nuo ko pradėti, – sakau.

Ji skėsteli rankomis parodydama, jog pasiduoda.

– Ir aš nežinau. Bet manau, kad galime. Aš tikrai galiu, jeigu leisi. – Ji šypteli. – Juk ir tu priklausai Pasipriešinimui. Tad štai ką darysime – kovosime dėl to, kas mums svarbu. Gerai?

Žvelgiu jai į akis. Jos vaiskiai mėlynos – lyg dangaus skliautas, plytintis aukštai virš medžių. Prisimenu Portlando paplūdimius, kaip leisdavom aitvarus, prisimenu makaronų salotas, vasaros iškylas, mamos rankas ir balsą, migdantį mane lopšine.

– Gerai, – atsakau.

Ir drauge grįžtame į prieglobą.

Hana

Kriptos atrodo kitokios, negu prisimenu.

Esu čia buvusi vos vieną kartą, trečioje klasėje su ekskursija. Keista, bet pačios ekskursijos neprisimenu, o tik tai, kad paskui autobuse Dženė Finigen apsivėmė, viduje dar ilgai dvokė tunais, nors vairuotojas atidarė visus langus.

Kriptos yra ties šiaurine siena, ribojasi su Tyrais ir Prizampskoto upe. Štai kodėl tiek daug kalinių pabėgo per Incidentus. Sprogimai išmušė didžiulius sienos gabalus, ir iš kamerų pasprukę kaliniai leidosi tiesiai į Tyrus.

Po Incidentų Kriptos buvo atstatytos, iškilo naujas ir modernus sparnas. Kriptos visada buvo klaikios, tačiau dabar atrodo dar baisiau. Plieno ir stiklo pastatas negrabiai prišlietas prie senojo juodintų akmenų mūro su šimtais grotuotų langelių. Diena saulėta, dangus skaisčiai mėlynas. Bendras vaizdas sakyte sako: ši vieta niekada neturi matyti saulės šviesos.

Valandėlę stoviu prie vartų galvodama, gal imti ir apsisukus drožti tolyn. Atvažiavau iš centro miesto autobusu, artėjant prie šios, paskutinės maršruto stotelės, jis tolydžio tuštėjo. Galų gale likau viena su vairuotoju ir stambia storai prisidažiusia moteriške seselės uniforma. Kai autobusas nuvažiavo taškydamasis purvu ir spjaudydamasis išmetamosiomis dujomis, vos susilaikiau jo nesivijusi.

Bet aš turiu sužinoti. Privalau.

Taigi nuseku paskui seselę. Nušlepsėjusi prie sarginės šalia vartų mostelėjo asmens kortele. Sargybinis dirsteli į mane, aš tylėdama pastumiu jam popieriaus lapą.

Jis apžiūri kopiją.

– Elianora?

Linkteliu. Šnekėti bijau. Fotokopijoje sunku įžiūrėti bruožus ar atspėti, kokios spalvos murzini plaukai. Bet gerai įsižiūrėjęs pastebėtų nesutapimus: ūgį, akių spalvą.

Laimė, nepastebi.

– Kas atsitiko originalui?

– Pakliuvo į džiovintuvą, – skubiai atsakau. – Turėjau kreiptis į SLS dublikato.

Jis vėl spokso į kopiją. Tikiuosi, negirdi, kaip daužosi mano širdis.

Gauti fotokopiją nebuvo sunku. Trumpas skambutis rytą poniai Hargrouv, puodelis arbatos, dvidešimties minučių pasiplepėjimas, pareikštas noras apsilankyti tualete – iš tikrųjų dviejų minučių vizitas į Fredžio kabinetą. Negalima rizikuoti, kad mane kas nors atpažintų kaip būsimąją Fredžio žmoną. Jeigu Kesė tikrai čia yra, galimas daiktas, kai kurie prižiūrėtojai pažįsta ir Fredį. O jeigu Fredis sužinos, kad aš kaišioju nosį į Kriptas...

Jis man jau sakė, kad nieko neklausinėčiau.

– Kokiu reikalu?

– Tiesiog... aplankyti.

Sargybinis krenkšteli. Atidavęs man popierių mosteli eiti. Trūkčiodami atsiveria vartai.

– Užsiregistruokite prie lankytojų langelio, – sumurma jis.

Smalsiai mane nužvelgusi, seselė nukurna per kiemą. Nemanau, kad lankytojų daug.

Tai ir svarbiausia. Uždaryti juos, ir tegul pūva.

Perėjusi kiemą įžengiu pro sunkias metalines duris ir atsiduriu ankštoje registratūroje su metalo detektoriumi ir keliais pečiuitais apsaugininkais. Kol įeinu, seselė, jau padėjusi savo delninukę ant konvejerio, stovi išskėtusi rankas ir kojas, o budėtojas brauko per jos kūną strypeliu tikrindamas, ar nėra ginklo. Ji to beveik nepastebi, plepa su registratore, dešinėje sėdinčia už neperšaunamo stiklo.

– Kaip visada, – kalba ji. – Vaikas visą naktį nedavė miegot. Žinai, jeigu du tūkstančiai keturi šimtai dvidešimt šeštas šiandien man neduos ramybės, įkišiu į vienutę.

– Teisingai, – sako registratorė. Pasižiūri į mane. – Dokumentas?

Vėl pakartojame visą procedūrą: įkišu pro langelį popierių, paaiškinu, kad originalas sugadintas.

– Kuo galiu padėti? – klausia ji.

Visą parą dailinau savo istoriją, bet vis tiek kalbu netvirtai.

– Aš... atėjau aplankyti tetos.

– Ar žinote, koks skyrius?

Papurtau galvą.

– Ne, matote... Aš net nežinojau, kad ji čia. Netyčia paaiškėjo. Beveik visą laiką maniau, jog ji mirusi.

Moteris neparodo jokio susidomėjimo mano pasakojimu.

– Vardas?

– Kasandra. Kasandra O’Donel.

Sugniaužiu kumščius ir spaudžiu kiek galėdama, kol ji įveda vardą į kompiuterį. Net nesuvokiu, noriu, kad jos duomenys išlįstų, ar nenoriu.

Moteris papurto galvą. Jos akys blyškiai melsvos, šviesių susiraičiusių plaukų kupeta tokioje šviesoje atrodo pilkšva kaip ir sienos.

– Nieko nėra. Gal žinote, kokį mėnesį čia pateko?

Prieš kiek metų Kesė dingo? Prisimenu per Fredžio inauguraciją girdėjusi, kad jis jau treji metai be poros.

Bandau spėti:

– Sausį ar vasarį. Prieš trejus metus.

Dūsaudama ji atsiplėšia nuo kėdės.

– Mes tik pernai kompiuterizuoti.

Ji kažkur užlenda ir grįžta, nešina stora odine knyga. Numeta ją ant savo stalo. Perverčia kelis lapus, tada atidaro langelį ir pastumia knygą man.

– Sausis ir vasaris, – burbteli. – Viskas surašyta chronologiškai. Jeigu pateko pro čia, rasite.

Knyga kaip plyta, visi lapai smulkiai prirašyti: priėmimo data, kalinio vardas, pavardė ir numeris. Sausio ir vasario mėnesiai sudaro kelis puslapius. Nemalonu jausti, kaip moteris nekantriai stebi mane, braukiančią pirštu žemyn per pavardžių skiltį.

Man pasidaro negera. Jos čia nėra. Žinoma, galbūt nepataikiau datos – arba išvis suklydau. Gal jos niekada nebuvo Kriptose.

Prisimenu, kaip Fredis juokdamasis pasakė: Pastarosiomis dienomis ji vargu ar sulaukia lankytojų.

– Na kaip? – abejingai klausia moteris.

– Dar luktelėkite.

Per nugarą nusirita prakaito lašas. Pasiekusi balandį dar ieškau.

Ir staiga pamatau – Melanija O.

Melanija. Antrasis Kasandros vardas. Prisimenu šitai išgirdusi per Fredžio inauguraciją, be to, mačiau laiške, kurį pavogiau iš Fredžio kabineto.

– Štai, – sakau.

Logiška, jog Fredis jos neįrašė tikruoju vardu. Juk reikėjo padaryti, kad ji dingtų.

Įstumiu knygą atgal pro langelį. Moters akys nuo Melanija O. nuslysta prie kalėjimo numerio 2225. Įveda jį į kompiuterį garsiai sau diktuodama po vieną skaitmenį.

– B skyrius, naujasis pastatas.

Ji dar surenka kelias komandas, ir spausdintuvas jai už nugaros drebėdamas išspjauna siaurą lipnaus popieriaus juostelę su tvarkingai per vidurį išspausdintais žodžiais: LANKYTOJAS – B SKYRIUS. Ji pastumia juostelę man kartu su kita, bet jau plonesne odine knyga.

– Lankymo žurnale įrašykite vardą, pavardę, apsilankymo datą ir asmens, kurį lankysite, vardą. Juostelę prisiklijuokit ant krūtinės, ji turi būti gerai matoma. Dabar turėsite palaukti palydos. Eikite per apsaugos zoną, o aš ką nors iškviesiu, kad jus nuvestų.

Visą šitą prakalbą ji išdudena paskubom ir negyvu tonu. Aš išsitraukiu iš krepšio tušinuką ir pažymėtoje eilutėje įrašau „Elianora Leterli“ melsdamasi, kad tik ji nepaprašytų asmens kortelės. Lankymo žurnalas plonytis. Aną savaitę buvo viso labo trys lankytojai.

Drebančiomis rankomis šiaip taip nusitraukiu striukę, kai apsaugininkai liepia padėti ją ant konvejerio juostos. Rankinė ir bateliai irgi sudedami ant padėklų patikrinti, o aš atsistoju išskėstom rankom ir kojom kaip pirma seselė. Vienas vyrų šiurkščiai mane apgraibo, detektoriumi perbraukia tarp kojų ir per krūtinę.

– Nieko, – sako jis ir atsitraukia manęs praleisti. Už apsaugininkų yra nedidelis laukiamasis, jame stovi kelios pigios plastikinės kėdės ir plastikinis stalas. Dar toliau matau išsišakojant daugybę koridorių ir rodykles, nukreipiančias į įvairius skyrius ir komplekso dalis. Kertėje eina pritildytas televizorius – politinė laida. Greit nusisuku bijodama, kad ekrane nepasirodytų Fredis.

Koridoriumi atšlepsi seselė netvarkingais juodais plaukais ir blizgančiu riebiu veidu, su mėlynomis ligoninės klumpėmis ir gėlėtu chalatu. Jos kortelėje parašyta DŽENA.

– Į B skyrių? – uždususi klausia. Linkteliu. Išsikvepinusi vanilės kvepalais, šleikščiai saldžiais ir per stipriais, bet ir jiems nepavyksta nustelbti kitų vietos kvapų: baliklio, prakaito tvaiko.

– Čia.

Ji pėdina priešais mane prie sunkių dvivėrių durų ir šonu jas pastumia.

Už durų visiškai kitas vaizdas. Koridorius tviska baltumu. Matyt, naujasis sparnas. Grindys, sienos ir net lubos išmuštos vienodomis švarutėlėmis plokštėmis. Net kvapas kitoks – švaresnis ir šviežesnis. Labai tylu, bet eidama koridoriumi šen ten išgirstu duslius balsus, kažkokių prietaisų pypsėjimą, seselių klumpių kaukšėjimą.

– Esate čia buvusi? – sušvokščia Džena. Papurtau galvą, ji pašnairuoja į mane. – Taip ir maniau. Nedaug sulaukiame lankytojų. Kokia prasmė, sakyčiau...

– Aš ką tik sužinojau, kad mano teta...

– Rankinę palikite prie palatos, – pertraukia ji mane. – Net nagų dildelė pavojinga. Dar turėsime jums duoti šlepetes. Negalima, kad eitumėt į vidų su batraiščiais. Pernai vienas vyrukas, gavęs batraiščių, žaibiškai pasikorė ant vamzdžio. Kai radom, jau buvo atšalęs. Pas ką atėjot?

Visa tai ji išpyškina taip greitai, jog vos spėju sekti. Mintyse šmėsteli vaizdas: kažkas kabo ant vamzdžio, gerklė suveržta batraiščiais. Pakaruoklis pasisuka į mane. Keista, bet aš įsivaizduoju Fredžio veidą, išpurtusį, raudoną.

– Pas Melaniją. – Stebiu seselės veidą, ar šis vardas jai ką nors sako. – Du tūkstančiai du šimtai dvidešimt penki, – priduriu.

Matyt, Kriptose žmonės vadinami tik numeriais, nes seselė atpažinusi kažką suniurna.

– Su ja neturėsite vargo, – pakuždom sako ji man tarsi didelę paslaptį. – Tyli kaip pelytė. Na, ne visada tokia buvo. Prisimenu, pirmus kelis mėnesius vis šaukė ir šaukė: „Mano vieta ne čia! Aš ne beprotė!“ – Seselė nusijuokia. – Aišku, visi taip sako. Tik klausyk, ką jie kalba, išūš ausis visokiais žaliais žmogiukais ir vorais.

– Vadinasi, ji... pamišėlė?

– Jei nebūtų, čia nesėdėtų, ar ne? – taria Džena, aiškiai nesitikėdama atsakymo.

Priėjome dar vienas dvivėres duris – su iškaba: B SKYRIUS: PSICHOZĖS, NEUROZĖS, ISTERIJA.

– Eikit ir čiupkit šlepetes, – linksmai sako ji.

Prie durų stovi suolelis ir nedidelė medinė lentyna, į kurią pridėta plastikinių ligoninės šlepečių. Baldai neabejotinai seni ir visame šitame baltume atrodo keistai.

– Apavą ir rankinę palikite čia. Nebijokit, niekas nepavogs. Nusikaltėliai kituose skyriuose, – vėl nusijuokia ji.

Atsisėdusi ant suolelio knebinėju batraiščius gailėdamasi, kad neapsiaviau pusbačiais ar įsispiriamais bateliais. Pirštai kaip sugrubę.

– Tai, sakot, ji šaukdavo? – bandau kvosti seselę. – Pačioj pradžioj.

Seselė užverčia akis.

– Ji buvo įsikalusi, kad vyras nori ją numarinti. Visiems rėkaudavo apie sąmokslą, jei tik kas klausydavosi.

Mane nukrečia šaltis. Sunkiai nuryju seilę.

– Numarinti? Ką tuo norite pasakyti?

– Nesijaudinkite, – numoja ranka seselė. – Ji greitai nusiramino. Daugumai taip esti. Tvarkingai geria vaistus ir niekam nebegadina nervų. – Ji paplojo man per petį. – Pasiruošusi?

Linkteliu, nors nėmaž nesijaučiu pasiruošusi. Taip ir knieti apsisukus sprukti kuo toliau iš čia. Tačiau atsistoju ir einu paskui Dženą į kitą koridorių, tokį pat steriliai baltą kaip ir tas, kurį perėjome. Abiejose pusėse baltutėlės durys be langelių. Kas žingsnį vis sunkiau eiti. Per servetėlės storumo šlepetes skverbiasi grindų šaltis, kai tik nuleidžiu koją, nugara perbėga šiurpas.

Pernelyg greit prieiname duris, pažymėtas 2225. Džena du kartus smarkiai pabeldžia, bet, atrodo, nesitiki atsako. Tada ima ant kaklo kabančią elektroninio rakto korčiukę ir prideda prie skenerio kairėje nuo durų.

– Po Incidentų turime visas naujoviškas sistemas, šaunu, ką?

Užraktui klektelėjus, ji energingai pastumia duris.

– Priimkit lankytoją, – smagiai sako įeidama į kambarį.

Šis paskutinis žingsnis sunkiausias. Jau manau neįstengsianti jo žengti. Iš tikrųjų prisiverčiu griūte įgriūti į palatą. Man užima kvapą.

Ji sėdi kertėje plastikiniame krėsle apvaliais ranktūrių kampais ir žiūri pro langelį, kurį dengia sunkios geležinės grotos. Mums įėjus neatsigręžia. Matau jos profilį, kiek sušvelnintą iš lauko krintančios šykščios šviesos: plona trumpa nosytė, dailios lūpos, ilgos blakstienos, rausva ausis ir tvarkingas procedūros randelis po ja. Palaidi plaukai ilgi ir šviesūs, beveik siekiantys juosmenį. Mano manymu, jai maždaug trisdešimt metų.

Gražuolė.

Panaši į mane.

Po krūtine nemaloniai siūbteli.

– Labas rytas, – garsiai sveikinasi Džena, tarsi Kasandra kitaip negirdėtų, nors kambarys mažutis. Pernelyg mažas, kad visos trys jaustumės jame patogiai; jame yra tik lova, krėslas, praustuvė ir klozetas, bet vis tiek atrodo sausakimšas. – Atvedžiau lankytoją. Maloni staigmena, tiesa?

Kasandra tyli. Nė nekrypteli.

Džena užverčia akis lūpomis tardama: „Atsiprašau.“ Garsiai sako:

– Gana spyriotis. Nebūk nemandagi. Atsisuk ir pasisveikink kaip pridera.

Kesė pagaliau atsisuka, bet jos akys, praslydusios pro mane, įsminga į Dženą.

– Gal galėtumėt atnešti padėklą su valgiu? Šįryt aš praleidau pusryčius.

Džena įsisprendžia į šonus ir perdėtai priekaištingai, lyg kalbėtų su vaiku, sako:

– Na, ar ne kvailai padarei?

– Man nesinorėjo, – tiesiai atsako Kesė.

Džena atsidūsta.

– Tau pasisekė, kad šiandien esu gerai nusiteikusi, – taria pamerkdama akį. – Nieko, jei truputį išeisiu?

Pastarasis klausimas skirtas man.

– Aš...

– Nebijokit, ji neagresyvi. – Pakėlusi balsą apsimestai linksmu tonu sako Kesei: – Tuoj grįšiu. Būk gera mergaitė. Neįkyrėk viešniai. – Vėl kreipiasi į mane: – Jeigu kas, paspauskite pavojaus mygtuką prie durų.

Nespėjus man ko nors pasakyti, ji išskuba į koridorių. Girdžiu, kaip spragteli užraktas. Per slopinantį gydymo poveikį mane nusmelkia grynų gryniausia baimė.

Valandėlę tyliu bandydama prisiminti, ką ketinau sakyti. Tai, kad ją suradau, paslaptingąją moterį, yra toks didžiulis dalykas, jog nesumoju, ko paklausti.

Jos akys nukrypsta į mane. Šviesiai rudos ir giedros. Protingos.

Ne beprotės akys.

– Kas jūs? – priekabiai klausia ji. – Ką čia veikiate?

– Aš esu Hana Teit, – prisistatau. Giliai įkvepiu. – Kitą šeštadienį išteku už Fredžio Hargrouvo.

Tarp mūsų tvyro tyla. Jaučiu, kaip jos žvilgsnis šliaužia manimi, ir vos prisiverčiu ramiai stovėti.

– Jo skonis nepasikeitęs, – abejingai sako ji. Ir vėl nusisuka į langelį.

– Aš norėčiau sužinoti, kas atsitiko, – tariu nelabai tvirtu balsu. Būtų gerai atsigerti vandens.

Jos rankos tebeguli ant kelių. Per visus tuos metus ji, regis, įgudo valandų valandas sėdėti nejudėdama.

– Aš išprotėjau, – sako ji negyvu balsu. – Argi jis nepasakojo?

– Aš tuo netikiu. – Ir tikrai netikiu. Dabar, kalbėdama su ja, jau žinau, jog ji sveiko proto. – Man reikia tiesos.

– Kam? – Ji vėl atsisuka. – Kodėl jums tai rūpi?

Kad ir man taip neatsitiktų, kad galėčiau užkirsti tam kelią. Tokia yra tikroji, savanaudiška priežastis. Bet šito negaliu sakyti. Ji neturi priežasties man padėti. Mes jau nesame linkę rūpintis svetimais.

Taip ir nesugalvoju, ką atsakyti, kai ji ima juoktis: sausai, tartum gerklė būtų atpratusi nuo tokio darbo.

– Norite sužinoti, kuo nusikaltau, tiesa? Užsitikrinti, kad nepadarysite tos pačios klaidos.

– Ne, – prieštarauju, nors ji neklysta. – Visai ne todėl...

– Nesijaudinkite, aš suprantu. – Jos veide šmėsteli šypsena. Ji pasižiūri į savo rankas. – Kai man sukako aštuoniolika, buvau suporuota su Fredžiu. Į universitetą nėjau. Jis buvo vyresnis. Jam ilgai nesurado poros. Jis buvo išrankus – galėjo būti išrankus, kai toks tėvas. Visi sakė, kaip man pasisekė. Mes išgyvenom susituokę penkerius metus.

Vadinasi, jaunesnė, negu maniau.

– Ir kas atsitiko? – klausiu.

– Aš jam atsibodau, – tvirtai atsako ji. Žvilgteli man į akis. – Be to, buvau kliuvinys. Per daug žinojau.

– Kaip suprasti?

Taip ir traukia atsisėsti ant lovos: galva pasidarė it besvorė, kojos lyg nesavos. Bet bijau pajudėti. Bijau net kvėpuoti. Bet kurią akimirką ji gali mane išvaryti. Juk man nieko neskolinga.

Ji neatsako tiesiai.

– Ar žinai, ką jis mėgo daryti, kai buvo mažas? Ogi prisiviliodavo į savo kiemą kačių: duodavo joms pieno, žuvies, o paskui – nuodų. Jam patikdavo žiūrėti, kaip jos dvesia.

Kambarys dar labiau susitraukia, jame nelieka oro.

Ji vėl pažvelgia į mane. Ramus, tiesus jos žvilgsnis gąsdina. Prisiverčiu nenuleisti akių.

– Jis ir mane nuodijo. Sirgau nežinia kiek mėnesių. Galų gale jis pasakė. Į kavą įpildavo ricinos. Tik tam, kad gulėčiau lovoje sirgdama, priklausoma nuo jo. Jis prisipažino tam, kad žinočiau, ko galima iš jo tikėtis. – Patylėjusi taria: – Žinok, jis nužudė savo tėvą.

Pirmą kartą man dingteli, kad vis dėlto ji galbūt išprotėjusi. Galbūt seselė teisi ir jos vieta čia. Ši mintis – tikras išsigelbėjimas.

– Fredžio tėvas žuvo per Incidentus, – sakau. – Jį nužudė Nelegalai.

Ji žiūri į mane su pagaila.

– Žinau. – Lyg perskaičiusi mano mintis sako: – Aš turiu akis ir ausis. Seselės kalbasi. Be to, kai sprogo bombos, buvau senajame korpuse. – Ji vėl dirsteli į savo rankas. – Pabėgo trys šimtai kalinių. Keliolika žuvo. Man nepasisekė, nepakliuvau nė į vieną grupę.

– Tačiau kuo čia dėtas Fredis? – gailiai klausiu.

– Viskuo, – griežtai atsako ji. – Fredis norėjo tų Incidentų. Kad sprogtų bombos. Jis susimokė su Nelegalais – padėjo jiems surengti teroristinį aktą.

Negali būti, negaliu patikėti. Ne.

– Nematau jokios logikos.

– Viskas labai logiška. Fredis šią operaciją planavo ne vienus metus. Bendradarbiavo su ABD, jų tos pačios idėjos. Fredis norėjo tėvui įrodyti, jog tas klysta dėl Nelegalų, – ir norėjo tėvo mirties. Jam žuvus jis būtų likęs teisus ir tapęs meru.

Jai paminėjus ABD pašiurpstu. Kovo mėnesį Niujorke, per didžiulį ABD mitingą, Nelegalai užpuolė jo dalyvius, nužudė trisdešimt žmonių, daugybę sužeidė. Visi šį išpuolį lygino su Incidentais, kelias savaites po to visur buvo sustiprintas saugumas: tikrinami per sistemą asmens liudijimai, apieškomi automobiliai, namuose daromos kratos, padvigubintas patrulių skaičius.

Bet patyliukais žmonės šnibždėjosi, kad Tomas Fainemenas, ABD prezidentas, iš anksto žinojo, kas bus, ir netgi leido tam įvykti. Vėliau, po dviejų savaičių, Tomas Fainemenas buvo nužudytas.

Nežinau, kuo tikėti. Krūtinę graužia jausmas, kurio pavadinimo jau neprisimenu.

– Ponas Hargrouvas man patiko, – kalba Kesė. – Jis manęs gailėjo. Žinojo, koks jo sūnelis. Kai Fredis mane čia uždarė, jis dažnai lankydavo. Fredis prikalbino žmones liudyti, kad esu beprotė. Draugus. Gydytojus. Ir jie mane pasmerkė gyventi tokioje vietoje. – Rankos mostu ji apveda mažytį baltą kambarėlį, savo kapą. – Bet ponas Hargrouvas žinojo, kad nesu beprotė. Jis man pasakodavo apie pasaulį anapus. Mano tėvams rado namą Dieringo aukštumoje. Fredis norėjo ir juos nutildyti. Tikriausiai manė, kad aš jiems papasakojau... Tikriausiai manė, kad jie žino, ką ir aš žinau. – Ji papurto galvą. – Bet aš jiems nepasakojau. Jie nieko nežinojo.

Taigi Kesės tėvai, kaip ir Lenos šeima, turėjo išsikelt į Aukštumą.

– Man labai gaila, – burbteliu. Nieko geresnio nesugalvoju, nors suprantu, kaip banaliai skamba.

Kesė manęs tarsi negirdi.

– Tą dieną... kai sprogo bombos... ponas Hargrouvas mane lankė. Atnešė šokolado. – Ji nusisuka į langelį. Nežinia, ką galvoja. Sėdi sustingusi kaip statula, profilis vėl nubarstytas saulės dulkelėmis. – Girdėjau, jis žuvo bandydamas atkurti tvarką. Ir kažkodėl man pagailo jo. Juokinga, tiesa? Vis dėlto Fredis susitvarkė su mumis abiem.

– Štai ir aš! Geriau vėliau negu niekada!

Nuo Dženos balso net pašoku. Atsisuku. Ji grūdasi pro duris, nešina plastikiniu padėklu, ant jo – plastikinis puodelis vandens ir plastikinis dubenėlis gumuliuotos avižinės košės. Pasitraukiu į šoną, ji padrebia padėklą ant lovos. Pastebiu, kad stalo įrankiai irgi plastikiniai. Na, žinoma, jokio metalo. Ir jokių peilių.

Galvoju apie batraiščiais pasikorusį žmogų, tada užsimerkiu ir galvoju apie įlanką. Išvystu bangas. Vėl atsimerkiu.

– Na, kaip? – žvaliai klausia Džena. – Šveisim per abu žandus?

– Kad ne, palauksiu, – tyliai taria Kesė, tebežiūrėdama pro langelį. – Jau nebenoriu.

Džena pasižiūri į mane ir atsidūsta lyg sakydama: Bepročiai...

Lena

Nutarus visai grupei keliaut į Portlandą ir ten prisidėti prie Pasipriešinimo – padėti agitatoriams, negaišdami išeiname iš prieglobos. Bręsta kažkas didaus, bet Kepas su Maksu nė už ką nesako, o mano mama aiškina, jog jie patys žino tik labai apytikriai. Išnykus mudvi skyrusiai sienai, aš jau nebesu taip nusistačiusi prieš kelionę į Portlandą. Netgi šiek tiek jos laukiu.

Valgydamos su mama ilgai kalbamės prie laužo; užsisėdime iki išnaktų, bet pagaliau iš palapinės iškiša galvą užsimiegojęs, apspangęs Džulianas ir liepia man gultis. Juodė aprėkia, kad užsičiauptume.

Mes kalbamės rytą. Kalbamės kelyje.

Lyginame savo gyvenimą Tyruose. Ji pasakoja, kad jau Kriptose dalyvavusi Pasipriešinimo veikloje: šeštame skyriuje, kur mama buvo įkalinta, prižiūrėtoju dirbo vienas išgydytasis, prijaučiantis Nelegalams, jis buvo maištininkas, slapčia perduodavo informaciją. Apkaltintas už mamos pabėgimą pats tapo kaliniu.

Prisimenu jį: mačiau susirietusį akmeninės kameros kamputyje. Bet mamai šito nesakiau. Nesakiau, kad su Aleksu gavome leidimą įeiti į Kriptas, nes tada būtų reikėję kalbėti apie jį. O aš nepajėgiu kalbėt apie jį – nei su ja, nei su kuo nors kitu.

– Vargšas Tomas... – Mama linguoja galvą. – Jis taip stengėsi patekt į šeštą skyrių. Specialiai mane susirado. – Ji vogčiom dirsteli į mane. – Matai, jis pažinojo Reičelę – tai buvo seniai. Manau, visą laiką gailėjosi, kad turėjo jos atsisakyti. Net išgydytas dėl to niršo.

Kietai užsimerkiu prieš saulę. Po vokais ima lėkti seniai palaidoti vaizdai: Reičelė, užrakinta savo kambaryje, atsisako eit valgyti; už lango praplaukia išblyškęs strazdanotas Tomo veidas, jis mostais prašo, kad įleisčiau; tą dieną, kai Reičelė buvo ištempta į laboratorijas, susigūžęs kampe jis žiūrėjo, kaip ji spardosi ir klykia iššiepusi dantis it žvėrelis. Man turbūt buvo aštuoneri – praėjo vos vieni metai nuo mamos mirties, tikriau – nuo tos dienos, kai man buvo pasakyta, jog ji mirė.

– Tomas Deilas, – išsprūsta man. Visus tuos metus prisiminiau jo vardą.

Mama atsainiai perbraukia ranka per siūruojančias žoles. Saulei šviečiant staiga išryškėja jos amžius ir veido raukšlės.

– Jo beveik neprisimenu iš tų laikų. Aišku, kai vėl išvydau, buvo labai pasikeitęs. Praėjo kokie ketveri metai. Prisimenu, kartą, anksti grįžusi iš darbo, užklupau jį sukiojantis apie mūsų namus. Jis persigando. Pamanė, kad įskųsiu. – Ji dusliai nusijuokia. – Tai buvo prieš pat... mane suimant.

– Ir jis tau padėjo, – tariu.

Bandau protu susigrąžinti jo veidą, ištraukti į paviršių smulkmenas, bet matau tik purviną žmogystą, susirietusią ant kameros grindų.

Mama linkteli.

– Jis taip ir negalėjo užmiršti ko netekęs. Tas jausmas tiesiog liko įaugęs. Žinok, kai kuriems žmonėms taip atsitinka. Visada maniau, jog taip buvo ir tavo tėvui.

– Vadinasi, tėtis buvo išgydytas?

Nežinia kodėl pajuntu nusivylimą. Aš jo net neprisimenu: jis mirė vėžiu, kai man buvo vieni metai.

– Taip, buvo. – Mamos skruoste virpteli raumuo. – Bet kai kada jusdavau... Kai kada įsivaizduodavau, jog jis tebejaučia meilę, nors ir trumpai. Gal tik man taip atrodydavo. Nesvarbu, aš vis tiek jį mylėjau. Jis man buvo labai geras.

Nejučia jos ranka pakyla prie kaklo lyg ieškodama pakabučio, kurį kadaise nešiojo, – mano senelio karinį kryžių, jai dovanotą tėčio. Juo ji išsigremžė kelią iš Kriptų.

– Negali apsiprasti, kad nebeturi pakabučio, – sakau.

Ji atsisuka, prisimerkusi šypteli.

– Yra dalykų, su kurių netektimi negalima apsiprasti.

Aš irgi pasakoju mamai apie savo gyvenimą, ypač įvykius pabėgus iš Portlando, ir kaip susipažinau su Juode, Smigiu, kaip pritapau prie Pasipriešinimo. Retkarčiais prisimename laikus Prieš tai – pradingusius metus prieš jai išnykstant, prieš mano sesers išgydymą, prieš gyvenimą tetos Kerolės namuose. Bet tik probėgšmais.

Kaip mama sako, yra dalykų, su kurių netektimi negalima apsiprasti.

Kai kurios temos išvis uždraustos. Ji manęs neklausia, kas gi mane privertė pereiti sieną, o aš nesipasakoju. Alekso raštelį laikau odiniame maišelyje ant kaklo – jį dovanojo mama, nupirkusi iš prekeivio, bet laiškelis tėra praeities atminas, jį nešiojuosi kaip mirusio žmogaus nuotrauką.

Mama, aišku, žino, kad aš radau kelią į meilę. Kai kada pajuntu ją stebint mudu su Džulianu. Jos išraiška, kurioje sumišęs pasididžiavimas, liūdesys, pavydas, meilė, man primena, jog ji ne tik mano motina, bet ir moteris, visą gyvenimą kovojanti dėl jausmo, kurio iš tikrųjų neteko patirti.

Mano tėtis buvo išgydytas. O žmogus negali mylėti, jei pats nėra mylimas.

Nuo tokių minčių dar labiau trokštu būti su ja, bet šito jausmo nekenčiu ir kažkodėl gėdijuosi.

Mudu su Džulianu vėl gyvename įprastu ritmu. Toks įspūdis, lyg tas kelias savaites būtume abu čiuožę ilgu Alekso šešėliu ir pagaliau sėkmingai atsidūrę kitoje jo pusėje. Mes negalime vienas kitu pasisotinti. Ir vėl su nuostaba džiaugiuosi jo rankomis, švelnia, tykia šneka, įvairiais juoko atspalviais.

Naktį tamsoje gulim apsikabinę. Panyrame į nakties ritmą, į lauke gyvūnų skleidžiamus garsus: ūbavimą, klykavimą, staugimą. Nepaisant Tyruose slypinčių pavojų, nuolatinės reguliuotojų ir Maitėdų grėsmės, pirmą kartą per begalę laiko jaučiuosi laisva.

Vieną rytą išlindusi iš palapinės pamatau, kad Juodė pramigusi, vietoj jos laužą kursto Džulianas su mama. Nusisukę nuo manęs juodu kažko juokiasi. Į giedrą pavasario orą kyla plonos dūmų sruogelės. Valandėlę stoviu nejudėdama, išsigandusi, jausdamasi per plauką nuo kažko baisaus – jei tik krustelėsiu, žengsiu žingsnį pirmyn ar atgal, vaizdas, kurį matau, suduš vėjuje, o jie abu virs dulkėmis.

Tada Džulianas atsigręžęs pamato mane.

– Labas rytas, gražuole.

Jo veidas tebėra patinęs ir nusėtas mėlynėmis, tačiau akys ryto dangaus spalvos. Kai šypsosi, neįsivaizduoju gražesnio už jį.

Mama stveria kibirą ir atsistoja.

– Norėjau eiti nusimaudyt.

– Aš irgi eisiu, – sakau.

Brendant į ledinį vandenį nuo vėjo pašiurpsta oda. Dangumi skrieja kregždučių debesis; gurkštelėjus vandens tarp dantų grikši smėlis; tolėliau vandenyje niūniuoja mama. Ne taip įsivaizdavau savo laimę. Ne tai pasirinkau.

Bet ir šito pakanka. Daugiau negu pakanka.

Rod Ailando valstijos pasienyje sutinkame dar vieną maždaug dvidešimt penkių žmonių grupę, irgi traukiančią į Portlandą. Išskyrus du, visi remia Pasipriešinimą, o tas dvejetas, nelinkęs kovoti, bijo pasilikti vieni. Artėjame prie vandenyno. Visur senojo gyvenimo šiukšlės. Užeiname didžiulį betoninį pastatą, panašų į korį, Smigis sako, jog tai buvęs daugiaaukštis garažas.

Kažkuo šis pastatas mane glumina. Jis stypso tarsi šimtaakis akmeninis vabzdys. Eidama jo šešėliu visa grupė nuščiūva. Man pašiurpsta sprandas. Nors ir kvaila, negaliu atsikratyti jausmo, kad esame stebimi.

Grupės vedlys Smigis kilsteli ranką. Visi staigiai sustojame. Jis užverčia galvą į kažką įsiklausydamas. Aš sulaikau kvapą. Tylu, tik, kaip visada, miške čeža gyvūnai ir švelniai ošia vėjas.

Staiga iš viršutinio aukšto ant mūsų pažyra smėlis, lyg kas būtų jo šiuptelėjęs koja.

Ir viskas atgyja.

– Gulkit, gulkitės! – šaukia Maksas, o mes griebiame ginklus ir plojamės ant pilvų į krūmokšnius.

– Kukū!

Nuo to balso, to šūksnio nustėrstame. Delnu prisidengusi akis užverčiu galvą aukštyn. Pamanau sapnuojanti.

Iš juodos betoninio korio landos išlenda Pipa ir, stovėdama ant saulės apšviestos iškyšos, šypsodama mojuoja mums raudona nosine.

– Pipa! – klykia Juodė. Tik tada patikiu tuo, ką matau.

– Sveikutė! – šaukia jai Pipa.

Iš tamsos jai už nugaros visuose garažo aukštuose pamažu ima lįsti būriai žmonių, sulysusių, nuskurusių, suvargusių.

Pipa pagaliau nulipa, prie jos pripuola Juodė, Smigis, Maksas. Pasirodo, Žvėris irgi gyvas, liuokteli į saulę paskui Pipą. Tiesiog neįtikėtina. Gal penkiolika minučių nieko daugiau nedarome, tik šūkaujame, juokiamės, šnekamės, nors beveik niekas nieko nesupranta, kas ką sako.

Galų gale Maksui pavyksta perrėkti visus tuos balsus ir juoką.

– Kaip ten viskas buvo? Girdėjome, niekam nepavyko išsigelbėti. Girdėjome, kad vyko tikros skerdynės.

Pipa akimirksniu surimtėja.

– Skerdynės ir vyko, – sako ji. – Žuvo šimtai. Tankai apsupo stovyklą. Kareiviai paleido į darbą ašarines dujas, kulkosvaidžius. Taip, skerdynės. O riksmas... – Ji užsikerta. – Buvo siaubinga.

– Kaip jūs ištrūkote? – klausia Juodė.

Mes visi jau tylime. Atrodo baisu, kaip vos prieš akimirką juokėmės džiūgaudami, kad Pipa gyva ir sveika.

– Laiko beveik nebuvo, – sako Pipa. – Mėginome visus įspėti. Bet patys žinote, koks ten buvo chaosas. Niekas mūsų neklausė.

Už jos Nelegalai nedrąsiai žengia į saulę – išplėtę akis, tylūs, įsibailinę, lyg žmonės, kurie, atlaikę uraganą, stebisi, kad pasaulis tebėra. Galiu tik įsivaizduoti, ką jiems teko regėti Voterberyje.

– Kaip jūs apėjote tankus? – klausia Bitė.

Man tebėra sunku žiūrėt į ją kaip į motiną, kai ji elgiasi šitaip – kaip užgrūdinta Pasipriešinimo dalyvė. Na, bet mane tenkina jos dvigubas vaidmuo: kartais ji esti mano mama, kartais – vadė ir kovotoja.

– Mes niekur nebėgome, – atsako Pipa. – Nebuvo kaip. Visą slėnį užplūdo kariuomenė. Mes pasislėpėme.

Jos veidą perkreipia skausmas. Lyg ir bando dar kažką sakyti, bet užsičiaupia.

– Kurgi jūs pasislėpėte? – neatstoja Maksas.

Pipa keistai susižvelgia su Žvėrimi. Jau manau, kad Pipa nesiteiks atsakyti. Stovykloje kažkas atsitiko, apie ką ji nenori mums kalbėti.

Tačiau ji kostelėjusi pasižiūri į Maksą.

– Iš pradžių, kol dar nešaudė, – upės vagoje. Bet netrukus į ją pradėjo virsti lavonai. Jie mus ir pridengė.

– O Viešpatie...

Medžioklis prispaudžia prie kaktos kumštį. Regis, tuoj apsivems. Džulianas nusisuka nuo Pipos.

– Neturėjome kitos išeities, – piktai sako Pipa. – Be to, jie jau buvo negyvi. Bent šituo pravertė.

– Pipa, mes džiaugiamės, kad jums pavyko, – švelniai taria Juodė, uždėdama delną jai ant peties. Pipa dėkinga atsisuka į ją. Jos veidas nekantrus ir alkanas kaip šunyčio snukutis.

– Ketinau pasiųsti jums žinią į prieglobą, bet pamaniau, gal jau būsit išėję, – sako ji. – Nenorėjau rizikuoti, kai visur pilna kareivių. Taigi pasukau į šiaurę. Ir netyčia užėjom šitą avilį. – Ji krypteli smakru į milžinišką garažą. Ir tikrai šis panašus į avilį, ypač kai dabar iš visų aukštų į šviesą landžioja tamsios figūros, paslankioja saulėkaitos lopais ir vėl lenda į juodus plyšius. – Pamaniau, gera vieta pralaukti, kol viskas aprims.

– Kiek su tavim žmonių? – klausia Smigis.

Nežinia kiek dešimčių jau nulipo žemėn ir stovi susispietę šiek tiek toliau nuo Pipos – lyg priluptų išbadėjusių šunų gauja. Jų tylėjimas nejaukus.

– Daugiau kaip trys šimtai, – atsako Pipa. – Beveik keturi.

Daug, tačiau tik dalelė žmonių, stovyklavusių Voterberio pašonėj. Mane užlieja aklas įsiūtis. Mes troškome laisvės, kad galėtume mylėti, o virtome smogikais, laukiniais. Džulianas žengteli artyn ir, lyg atspėjęs, ką galvoju, apkabina man pečius, kad galėčiau prisišlieti.

– Mes nematėme jokių kareivių, – sako Juodė. – Mano manymu, jie atžygiavo iš Niujorko. Jeigu turėjo tankus, tikriausiai judėjo keliu palei Hadsoną. Tikėkimės, kad vėl pasuko į pietus.

– Užbaigę misiją, – karčiai taria Pipa.

– Nieko jie neužbaigė, – vėl prabyla mama, bet jau švelnesniu balsu. – Kova nesibaigė, ji tik prasideda.

– Mes einame į Portlandą, – sako Maksas. – Ten turime draugų, daugybę. Atsilyginsime, – priduria įtūžęs. – Akis už akį.

– Ir visas pasaulis bus aklas, – ramiai taria Koral.

Visi sužiūra į ją. Aleksui išėjus, ji kone visą laiką tyli, o aš stengiuosi su ja nesusidurti. Jos skausmą jaučiu tiesiog fiziškai, tamsią visa įsiurbiančią energiją, kuri gaubia ją ir ėda, jai aš jaučiu ir gailestį, ir apmaudą. Ji man primena, kad Aleksas jau nebuvo mano, taigi negalėjau jo netekti.

– Ką pasakei? – neslėpdamas priešiškumo klausia Maksas.

Koral nusisuka.

– Nieko. Esu girdėjusi taip kalbant.

– Neturime pasirinkimo, – tvirtina mama. – Jeigu nekovosime, būsime sunaikinti. Kalbama ne apie atsilyginimą. – Ji dėbteli į Maksą, šis burbėdamas susineria ant krūtinės rankas. – Apie išlikimą.

Pipa pasikaso pakaušį.

– Mano žmonės silpni, – pagaliau taria ji. – Gyvi tik visokiom atmatom, daugiausia pastipusiomis žiurkėmis ir tuo, ką surandame miške.

– Šiaurėje bus ko valgyt, – žada Maksas. – Ten gausu atsargų. Kaip jau sakiau, Portlande Pasipriešinimas turi daug draugų.

– Abejoju, ar jie pajėgs nueiti, – tyliai sako Pipa.

– Bet ir čia negalite pasilikti, – primena Maksas.

Pipa prikanda lūpą, susižvelgia su Žvėrimi. Linktelėjęs jis sako:

– Jis teisus, Pipa.

Prabyla moteris Pipai už nugaros. Tokia sudžiūvusi, jog atrodo išdrožta iš senos pliauskos.

– Mes eisime. – Jos balsas netikėtai sodrus ir galingas. Prakauliame veide įdubusios akys žėri it žarijos. – Ir kovosime.

Pipa lėtai iškvepia. Linkteli.

– Ką gi, gerai. Vadinasi, Portlandas.

Artėjant prie Portlando, žemei ir šviesai darantis vis savesnei, – užplūstant vešlumu ir kvapais, pažįstamais iš vaikystės, iš seniausių, ilgiausių prisiminimų, – pradedu kurti savo planus.

Praėjus devynioms dienoms nuo kelionės pradžios, mūsų būriui smarkiai išaugus, išvystame vieną Portlando užtvarą. Tačiau tai jau ne tvora, o aukšta cementinė siena, beveidis akmeninis masyvas, aušros nudažytas nežemiška rausva spalva.

Apstulbusi sustoju.

– Kas per velnias?

Einantis iš paskos Maksas vos neatsitrenkia į mane.

– Nauja statyba, – paaiškina. – Sustiprinta sienos apsauga. Portlandas rodo pavyzdį.

Kraipydamas galvą, jis kažką murma.

Žvelgiant į naująją sieną man daužosi širdis. Pabėgau iš Portlando mažiau nei prieš metus, o jis jau šitaip pasikeitęs. Suima baimė, kad ir už tos sienos, viduje, viskas bus pasikeitę. Galbūt nepažinsiu nė vienos gatvės. Gal nerasiu kelio į tetos Kerolės namus.

Gal neįstengsiu rasti Greisės.

Negaliu negalvot ir apie Haną. Kažin kur ji bus, kai pradėsime veržtis į Portlandą: atstumtieji jo vaikai, sūnūs palaidūnai, nelyginant angelai, aprašyti „Ssilvos knygoje“, kuriuos kažkoks užsirūstinęs dievas ištrenkė iš dangaus už tai, kad jie buvo apimti meilės ligos.

Tačiau primenu sau, jog manosios Hanos, Hanos, kurią pažinojau ir mylėjau, – jau nėra.

– Ji man nepatinka, – sakau.

Maksas atsisuka, kreivai šypteli.

– Nesijaudink, ilgai nestovės.

Ir jis pamerkia akį.

Aha, vėl sprogdinimai. Logiška, juk mums reikia kažkaip perkelti į Portlandą būrius žmonių.

Ryto tylą sudrumsčia plonas švilpimas. Žvėris. Juodu su Pipa šįryt išėjo į žvalgybą: apžiūrėti miesto ribų, paieškoti kitų Nelegalų, stovyklos ar prieglobos pėdsakų. Mes pasukame į pietus. Keliaujame nuo vidurnakčio, tačiau dabar, pajutę naują energijos antplūdį, žengiame sparčiau negu naktį.

Medžių tankmė mus išspjauna į plačią laukymę. Medžiai ir krūmai jos kraštuose dailiai apkarpyti tiesia linija, ši alėja nusitęsia į tolį kokį ketvirtį mylios. Joje ant šlako ir cemento blokų užkelti furgonėliai, šalia stovi palapinės, žygio lovelės, ant medžių šakų ištemptos paklodės. Stovykloje jau vaikštinėja žmonės, kvepia laužo dūmais.

Prie vieno furgonėlio Žvėris ir Pipa šnekučiuojasi su aukštu šviesiaplaukiu vyriškiu.

Juodė su mama veda mūsų būrius į laukymę. Aš lieku stovėti kaip įkasta. Džulianas, pamatęs, kad neinu su būriu, grįžta pas mane.

– Kas atsitiko? – klausia.

Jo akys raudonos. Jis dirba daugiau už visus – kai kiti miega, eina žvalgybon, ieško maisto, stovi sargyboj.

– Aš... aš pažįstu šitą vietą, – atsakau. – Esu čia buvusi.

Nesakau, kad su Aleksu. Nėra reikalo. Džuliano akys ima bėgioti.

– Einam, – paragina. Balsas įtemptas, bet jis paima man už rankos. Delnai su nuospaudomis, nors prisilietimas vis tiek švelnus.

Apžvelgiu furgonėlių eilę ieškodama to, kurį Aleksas buvo pasirinkęs sau. Tačiau tai buvo aną vasarą, naktį, o aš buvau išsigandusi. Neprisimenu kokių nors jo ypatybių, išskyrus atvyniojamą plastiko ir brezento stogą, bet iš čia, kur stoviu, jo neįžiūrėsi.

Trumpai švysteli viltis. Galbūt Aleksas čia. Gal grįžo į pažįstamą vietą.

– Atėjot pačiu laiku, – sako Pipai šviesiaplaukis. Jis kur kas vyresnis, negu atrodė iš toli, tikrai pradėjęs penktą dešimtį, bet kaklas po ausimi neliestas. Neatrodo, kad būtų ilgesnį laiką praleidęs Zombilande. – Planas bus vykdomas rytoj vidurdienį.

– Rytoj? – pakartoja Pipa, susižvelgdama su Smigiu. Džulianas spusteli man ranką. Pajuntu nerimą. – Kodėl taip greit? Jei turėtume daugiau laiko pasirengti...

– Ir daugiau laiko pavalgyti, – įsiterpia Juodė. – Pusė mūsiškių išbadėję. Bus prasti kovotojai.

Šviesiaplaukis skėsteli rankomis.

– Ne mano sprendimas. Viską derinome su draugais anapus sienos, viduje. Rytoj geriausia proga patekti į miestą. Dauguma saugumo pajėgų rytoj bus užsiėmusios – laboratorijose viešas renginys. Kareiviai bus atitraukti ir nuo sienos.

Pipa atsidūsta trindamasi akis. Mama klausia:

– Kas eis pirmi?

– Smulkmenas dar aptariame, – atsako vyriškis. – Mes nežinojome, ar Pasipriešinimo vadovai gavo mūsų žinią. Nežinojome, ar galime tikėtis pagalbos.

Su mama jis kalba visai kitaip negu su kitais – oficialiau ir pagarbiau. Matau, kaip jo žvilgsnis nuslysta prie ištatuiruoto skaičiaus ant jos kaklo, rodančio, kad ji kalėjo Kriptose. Jis aiškiai supranta, ką tai reiškia, nors ir nebuvęs Portlande.

– Dabar jau sulaukėte pagalbos, – sako mama.

Šviesiaplaukis nužvelgia mūsų būrį. Brėkštant rytui iš miško į laukymę braunasi vis daugiau žmonių. Jis nustemba, tarsi tik dabar suvokęs, kad mūsų baisiai daug.

– Ir kiekgi jūsų yra? – klausia.

– Sočiai, – plačiai išsišiepusi atsako Juodė.

Hana

Hargrouvų namas skęsta šviesoje. Automobiliui įsukus į kiemą atrodo, lyg priešais stovi ant seklumos užplaukęs didžiulis baltas laivas. Kiekviename lange dega po lempą, medžiai kieme apkabinėti lempučių girliandomis, jomis apkraštuotas ir stogas.

Be abejo, tos lemputės skirtos ne šventei. Jos rodo galią. Mes turėsime, kontroliuosime, netgi švaistysime elektros energiją, o kiti nyks tamsoje, prakaituos vasarą, šals pasikeitus orams.

– Argi ne nuostabu, Hana? – taria mama, kai iš patamsio prieina patarnautojai juodais kostiumais ir atidaro automobilio dureles. Jie stovi ir laukia susidėję rankas – pagarbūs, atidūs, tylūs. Turbūt Fredžio sumanymas. Prisimenu jo pirštus, gniaužiančius man gerklę. Tu vis tiek turėsi išmokti vykdyt mano komandas...

Ir monotoniškas Kasandros balsas, neviltis jos akyse. Mažas jis nuodydavo kates. Jam patikdavo žiūrėti, kaip jos dvesia.

– Nuostabu, – pritariu aš.

Nuleisdama kojas iš automobilio, ji grįžteli į mane, susiraukia.

– Šįvakar esi labai nekalbi.

– Pavargau.

Ta pusantros savaitės prabėgo taip greitai, jog neprisimenu atskirų dienų: viskas susilieja, virsta sujaukta sutrikdyto sapno pilkuma.

Rytoj išteku už Fredžio Hargrouvo. Visą dieną jaučiuosi lyg lunatikė, matau, kaip mano kūnas juda, šypsosi ir kalba, paskui, aprengtas ir iškvepintas, plaukia laiptais žemyn, sėda į laukiantį automobilį ir dabar sklendžia betono plokščių taku į Fredžio namus.

Matau Haną einant. Matau Haną įžengiant į vestibiulį, mirksint nuo ryškios šviesos: sietynas meta ant sienų visų vaivorykštės spalvų blyksnius; stalas ir knygų lentynos apstatytos lempomis; sidabrinėse žvakidėse dega žvakės. Matau Haną sukant į prisikimšusią svetainę, kur į ją atsisuka gal šimtas įraudusių, išpurtusių veidų.

– Štai ir ji!

– Pagaliau ir nuotaka...

– Ir ponia Teit.

Matau, kaip Hana sveikinasi, mojuoja, linksi, spaudžia rankas ir šypsosi.

– Hana, pačiu laiku! Aš kaip tik tau giedojau ditirambus, – sako Fredis, su šypsena eidamas prie manęs.

Jo batai be garso žengia minkštu kilimu.

Matau, kaip Hana paduoda ranką savo būsimam vyrui. Fredis prisilenkęs kužda:

– Atrodai labai graži. – Ir priduria: – Tikiuosi, įsidėjai į galvą mūsų pokalbį.

Tai sakydamas sužnybia man žasto minkštimą. Kitą ranką jis atkiša mano mamai, ir mes žengiame per kambarį, o minia prasiskiria duodama mums kelią, šlamėdama šilkais ir pasijonių drobelėmis. Fredis retkarčiais stabteli šnektelėti su svarbiausiais miesto valdžios ponais ir savo didžiausiais geradariais. Aš klausausi ir prireikus juokiuosi, bet visą laiką jaučiuosi kaip sapnuodama.

– Puiki mintis, mere Hargrouvai. Ką tik sakiau Džinei...

– Ir kodėl jie turėtų gauti šviesą? Kodėl išvis turėtų ką nors gaut iš mūsų?

– ...šitas reikalas bus išspręstas.

Mano tėvas jau čia, matau jį kalbantis su Patriku Railiu, žmogumi, kuris perėmė vadovavimą ABD, kai aną mėnesį buvo nužudytas Tomas Fainemenas. Railis, matyt, atvažiavo iš Niujorko, kur įsikūręs organizacijos biuras.

Galvoju, ką pasakojo Kasandra, – kad ABD dirbo kartu su Nelegalais, Fredis irgi su jais turėjo bendrų reikalų, kad abu išpuoliai buvo bendrai suplanuoti, – ir jaučiuosi, lyg eičiau iš proto. Nebežinau, kuo tikėti. Gal taip pat būsiu uždaryta į Kriptas su Kasandra ir iš manęs bus atimti batraiščiai.

Vos neprunkšteliu.

– Atsiprašau, – sakau, kai tik Fredis nebe taip spaudžia alkūnę ir pamatau progą pabėgti, – eisiu pasiimt ko nors gerti.

Fredis šypsosi, bet akys paniurusios. Įspėjimas aiškus: Deramai elkis.

– Na, žinoma, – nerūpestingai taria.

Man einant per svetainę, minia jį apspinta užstodama nuo mano žvilgsnio.

Priešais vieną didelių erkerinių langų, išeinančių į dailiai nupjautą Hargrouvų veją ir nepriekaištingas lysves, kuriose gėlės sodinamos pagal aukštį, rūšį ir spalvą. Paprašau vandens ir stengiuosi kur nors taip nulįsti, kad nors kelias minutes nereikėtų šnekėtis.

– Štai kur ji! Hana? Prisimeni mane?

Kitoje kambario pusėje man karštligiškai moja Selija Brigs, stovinti šalia Stiveno Hilto, pasipuošusi tokia suknele, lyg būtų netyčia įlipusi į milžinišką mėlyno šifono pusnį. Žiūriu šonan apsimesdama, kad jos nepastebėjau. Kai ji pradeda grūstis mano pusėn tempdama už rankovės ir Stiveną, aš išsispraudžiu į koridorių ir nuskubu į užpakalinę namo pusę.

Įdomu, ar Selija žino, kas buvo aną vasarą: kaip mudu su Stivenu alsavome vienas kitam į burną liesdamiesi liežuviais. Gal Stivenas jai papasakojo. Gal dabar abu iš to juokiasi, kai visi esame saugūs anoje pusėje, persiritę per tas jaudinančias ir bauginančias naktis.

Pasuku į uždarą verandą, bet ir joje daugybė žmonių. Jau čia pat virtuvės durys. Išgirstu ponios Hargrouv balsą:

– Paimk tą ledo kibirėlį, gerai? Bufetininkas beveik nebeturi.

Norėdama jos išvengti smunku į Fredžio kabinetą ir greit uždarau duris. Ponia Hargrouv mane skubiai iškomandiruotų atgal į pokylį, pas Seliją Brigs ir visus tuos iššieptus dantis. Lėtai iškvėpdama atsišlieju į duris.

Mano akys nukrypsta į vienintelį paveikslą kambaryje: į medžiotoją, stovintį prie laimikio.

Tačiau dabar nenuleidžiu akių.

Medžiotojas kažkoks ne toks: per daug gerai apsirengęs, senovišku kostiumu ir nublizgintais auliniais. Žengiu artyn pakraupusi, bet negalėdama atitraukti akių. Ant skerdenų kablių visai ne žvėrys kabo.

Moterys.

Palubėje kabo lavonai, žmonių lavonai, jie guli ir ant marmurinių grindų.

Šalia dailininko parašo priklijuotas spausdintas raštelis: Manasis Mėlynbarzdžio mitas, arba Neklusnumo pavojai.

Man kyla neaiškus noras – kalbėti, o gal rėkti ar bėgti. Tačiau aš atsisėdu už rašomojo stalo į odinį krėslą aukšta atkalte, pasiremiu galvą rankomis ir bandau prisiminti, kaip verkiama. Bet nieko neišeina, tik ima skaudėti galvą ir gale gerklės pajuntu silpną niežulį.

Nežinau, kiek laiko taip sėdžiu, kai suvokiu artėjant sirenos kauksmą. Staiga kambarį užlieja spalvos: pro langus blykčioja raudoni ir balti žibintai. Tačiau sirenos nenutyla – paskui suprantu, kad jos aidi visur, ir arti, ir toli, vienos žviegia šioje gatvėje, kitos tolimos, ne garsesnės už aidą.

Kažkas negerai.

Išeinu į koridorių, trinkteli kelių kambarių durys. Pokalbiai ir muzika nutyla. Žmonės kažką šūkauja. Išpuolęs į koridorių Fredis skuba artyn. Gerai, kad spėjau uždaryti kabineto duris.

Pamatęs mane sustoja.

– Kur buvai? – klausia.

– Verandoje, – skubiai atsakau. Širdis skaudžiai plaka. – Norėjau pakvėpuoti grynu oru.

Jis jau žiojasi kažko sakyti, bet į koridorių išlenda mama – visa perbalusi.

– Hana, štai kur tu, – sako ji.

– Kas atsitiko? – klausiu.

Vis daugiau žmonių plaukia iš svetainės: reguliuotojai išlygintomis uniformomis, Fredžio apsaugininkai: du policijos karininkai oriais veidais, ir Patrikas Railis, besivelkantis striukę. Skamba mobilieji telefonai, koridoriuje jau traška radijo stotelės.

– Neramumai prie sienos, – atsako mama, baimingai žvilgtelėdama į Fredį.

– Maištininkai.

Iš mamos išraiškos suprantu atspėjusi.

– Jie, aišku, nušauti, – garsiai, kad visi girdėtų, sako Fredis.

– Kiek jų buvo? – vėl klausiu.

Fredis atsisuka į mane vilkdamasis švarką, kurį jam ką tik padavė reguliuotojas rūškanu veidu.

– Ar svarbu? Mes pasirūpinome.

Mama žvilgteli į mane vos pastebimai purtydama galvą.

Policininkas, stovintis už Fredžio, kalba į savo radijo stotelę:

– Dešimt keturi, dešimt keturi, jau vykstame.

– Pasiruošęs? – klausia Fredį Patrikas Railis.

Fredis linkteli. Suskamba jo telefonas. Ištraukęs iš kišenės skubiai jį nutildo.

– Velnias. Verčiau paskubėkime. Merijos telefonai visai pasiuto.

Mama uždeda ranką man ant pečių. Net krūpteliu. Mes labai retai šitaip liečiame viena kitą. Ji turbūt nerimauja kur kas labiau, negu parodo.

– Eime, mūsų laukia tėvas, – taria.

– Kur mes važiuosime? – klausiu.

Ji jau veda mane priekinių durų link.

– Namo, – atsako.

Lauke pilna žmonių. Stojame į eilę, laukiančią savo automobilių. Matome, kaip į sedanus ropščiasi po septynis ir aštuonis, moterys suknelėmis iki žemės lipa viena kitai ant kelių. Akivaizdu, jog niekas nenori eiti pėsčias gatvėmis, kuriose tebeskardena tolimos sirenos.

Tėvas atsisėda priekyje šalia Tonio. Mudvi su mama susispaudžiame ant užpakalinės sėdynės, mat paimame ponią ir poną Brendus, dirbančius Sanitarijos departamente. Šiaip jau ponia Brend be atvangos mala liežuviu, – mama visada stebėjosi, kaip gydomoji procedūra atėmė iš jos gebėjimą kontroliuoti savo šneką, – bet šįvakar mašinoje tylu. Tonis važiuoja greičiau negu visada.

Pradeda lyti. Gatvių žibintai meta ant langų aureolių formos atšvaitus. Staiga, apimta baimės ir nerimo, stebiuosi savo kvailumu. Ir čia pat pasižadu daugiau nekelti kojos į Dieringo aukštumą. Per daug pavojinga. Lenos šeima – ne mano rūpestis. Padariau, ką galėjau.

Kaltė tebespaudžia gerklę, bet pasistengiu ją nuryti.

Pravažiuojame po kitu žibintu, ir lietaus srovelės ant stiklų pasidaro lyg ilgi pirštai, paskui mašiną vėl praryja tamsa. Man rodosi, patamsyje šalia automobilio slenka kažkokios neįprastos figūros, tarp šešėlių mirguliuoja veidai. Akimirką, kai riedame po dar vienu žibintu, iš miškelio anapus gatvės pamatau išlendant žmogų su gobtuvu. Mūsų akys susiduria, ir aš aikteliu.

Aleksas. Tikrai Aleksas.

– Kas tau? – išgąstingai klausia mama.

– Nieko, aš... – Kai atsisuku, jo nebėra, ir pamanau, jog man tik pasivaideno. Tikriausiai. Aleksas negyvas, jis buvo suimtas prie sienos ir į Tyrus nepateko. – Man pasirodė, kad kažką pamačiau.

– Nebijok, Hana. Mašinoje mums niekas negresia. – Bet pasilenkusi prie Tonio sako: – Gal gali važiuoti greičiau?

Mintyse regiu naująją sieną, apšviestą besisukančio prožektoriaus, išmargintą kraujo dėmėmis.

O jeigu jų yra daugiau, negu pirma mačiau? Jeigu jie ateis susidoroti su mumis?

Taip ir matau Leną, sėlinančią gatvėmis, nardančią tarp šešėlių su peiliu rankoje. Akimirką užima kvapą.

Bet ne. Ji nežino, kad ją ir Aleksą įdaviau aš. Niekas nežino.

Be to, ji tikriausiai mirusi.

Ir net jeigu ne, jeigu kažkokiu stebuklu ištvėrė pabėgimą ir vargsta Tyruose, ji niekada neprisidėtų prie maištininkų. Nesmurtautų ir nekeršytų. Tik ne Lena, juk ji tiesiog alpdavo įsidūrusi pirštą ir pavėlavusi neišdrįsdavo mokytojai meluoti. Ir dabar pristigtų drąsos.

O gal ne?

Lena

Svarstymai užtrunka iki išnaktų. Šviesiaplaukis, vardu Kolinas, užsidaro viename furgonėlyje kartu su Žvėrimi ir Pipa, Juode ir Smigiu, Maksu, Kepu, mano mama ir dar keletu kitų, kuriuos jis pasirinko. Prie durų pastato sargybinį, kad niekas nesumanytų lįsti. Suprantu, jog rengiama kažkokia didelė operacija – tokia pat, jeigu ne didesnė kaip Incidentai, per kuriuos buvo išsprogdinta Kriptų siena ir policijos nuovada. Iš Makso užuominų spėju, kad naujasis maištas neapsiribos Portlandu. Kaip ir po ankstesniųjų Incidentų, visuose šalies miestuose prijaučiantieji ir Nelegalai rinksis išreikšti savo protesto.

Vienu tarpu Maksas su Juode išeina į lauką rimti ir susikaupę, bet kai imu maldauti Juodę, kad leistų ir man dalyvauti pasitarime, ji griežtai atkerta:

– Lena, eik miegot. Viskas bus nutarta ir be tavęs.

Jau beveik vidurnaktis, Džulianas seniai miega. Šią valandėlę neįsivaizduoju, kad galėčiau atsigulti šalia. Kraujas nerimsta, rankomis ir kojomis tarsi skruzdės bėgioja – taip knieti ką nors daryti. Minu ratais stengdamasi atsikratyti to knietulio ir niršdama – ant Džuliano, ant Juodės, galvodama apie visus dalykus, kuriuos norėčiau jai išrėžti.

Juk aš ištraukiau Džulianą iš požemio. Aš, rizikuodama gyvybe, jį išgelbėjau. Aš patekau į Voterberį. Aš išsiaiškinau, kad Lai buvo išdavikė. O dabar Juodė mane varo į lovą, lyg būčiau neklusni penkiametė.

Nusitaikiusi paspiriu skardinį puodelį, gulintį laužavietės pelenuose, ir žiūriu, kaip jis nuskriejęs garsiai žvangteli į furgonėlio šoną. Vyriškas balsas sušunka:

– Nustokit!

Bet man nusispjaut, jeigu jį prižadinau. Nusispjaut, jeigu prižadinsiu visą stovyklą.

– Negali užmigti?

Krūptelėjusi atsisuku. Prie blėstančio laužo man už nugaros sėdi Koral, rankomis apglėbusi kelius. Retkarčiais abejingai lazdele padaužo nuodėgulius.

– Labas, – atsargiai tariu. Aleksui išėjus, ji beveik nekalba. – Nepastebėjau tavęs.

Ji pakelia akis. Šypteli.

– Ir man nesinori miego.

Nors negaliu nustygti, atrodo kvaila stypsoti, ir aš atsisėdu ant vieno aprūkusių rąstgalių, kuriais aptverta laužavietė.

– Tau neramu dėl rytojaus?

– Nepasakyčiau. – Ji vėl pajudina nuodėgulį, žiūri, kaip jis trumpam įsižiebia. – Juk man nesvarbu, tiesa?

– Ką nori tuo pasakyti?

Pirmą kartą per savaitę įsižiūriu į ją, iki tol vis vengdavau. Jos veidas sunykęs ir kažkoks tragiškas, blyški oda atrodo kaip tuščias išdžiūvęs kevalas.

Ji gūžteli įsmeigusi akis į žarijas.

– Ogi tai, kad esu likusi vienui viena.

Nuryju seilę. Ketinau pakalbėti su ja apie Aleksą, kaip nors atsiprašyti, bet neradau žodžių. Net ir dabar jie limpa prie gomurio.

– Paklausyk, Koral. – Giliai įkvepiu. Sakyk. Imk ir pasakyk. – Man tikrai gaila, kad Aleksas išėjo. Žinau... žinau, kaip tau tikriausiai sunku.

Na štai, pripažinau, kad Aleksas – jos netektis. Ištarusi tuos žodžius pasijuntu keistai subliūškusi, lyg jie visą laiką būtų lindėję mano krūtinėj išsipūtę kaip balionai.

Pagaliau ji pažvelgia į mane. Jos išraiška nesuvokiama.

– Ką paveiksi, – galų gale taria ji, vėl įbesdama akis į žarijas. – Vis tiek tave tebemylėjo.

Tas pats, jei būtų smogusi man kumščiu po krūtine, – negaliu įkvėpti.

– Ką čia dabar šneki?

Ji kreivai šypteli.

– Taip. Buvo aišku kaip dieną. Viskas gerai, aš jam patikau ir jis man patiko. – Ji lėtai papurto galvą. – Sakydama, kad likau viena, turėjau galvoje ne Aleksą, o Neną ir kitus savo grupės žmones. Saviškius. – Numetusi lazdelę tvirčiau apglėbia kelius. – Keista, ar ne, jog tik dabar taip aiškiai pajutau?

Nors priblokšta jos žodžių, susitvardau. Paliečiu jai alkūnę.

– Ei, tu turi mus. Dabar mes būsime taviškiai.

– Ačiū. – Ji vėl pasižiūri į mane, liūdnai šypteli. Pakreipusi galvą priekabiai nužvelgia mane.

– Matau, kodėl jis tave mylėjo.

– Koral, tu klysti...

Kaip tik tada už nugaros pasigirsta žingsniai ir mama sako:

– Maniau, seniai miegi.

Koral atsistoja, nusibraukia džinsų užpakalį – nervinis judesys, ir tiek, juk visi esam apaugę purvu, nuo blakstienų iki panagių.

– Aš jau norėjau eiti, – taria ji. – Labanaktis, Lena. Ir... dėkui.

Nelaukusi atsakymo, ji apsisuka ir nueina į pietinį alėjos galą, kur susibūręs beveik visas mūsų būrys.

– Atrodo tokia miela mergaitė, – sako mama, sėsdamasi ant rąstgalio, nuo kurio pakilo Koral. – Per miela Tyrams.

– Ji čia kone nuo kūdikystės, – nesusilaikau neatšovusi. – Be to, narsi kovotoja.

– Kas nors negerai? – klausia mama, žiūrėdama į mane.

– Negerai tai, kad aš nemėgstu, kai nuo manęs kas nors slepiama. Noriu žinoti rytdienos planą.

Širdis plaka. Suprantu be reikalo priekaištaujanti mamai, ji nekalta, kad aš nedalyvavau svarstymuose, bet iš piktumo vis tiek norisi rėkti. Koral žodžiai manyje kažką išklibino, ir dabar tas palaidas daiktas ritinėjasi krūtinėje badydamas plaučius. Jis tave tebemylėjo.

Ne. Negali būti, jai pasirodė. Jis niekada manęs nemylėjo. Pats taip sakė.

Mamos veidas surimtėja.

– Lena, pažadėk man, kad rytoj liksi čia, stovykloje. Pažadėk, kad neisi į miestą.

Dabar aš išplečiu akis.

– Kąąą?

Ji persibraukia plaukus, ir jie atrodo kaip įelektrinti.

– Niekas gerai nežino, ko galime tikėtis anapus sienos. Saugumo pajėgų skaičius maždaug žinomas, bet neaišku, kiek šalininkų surinko mūsų draugai Portlande. Aš įkalbinėjau operaciją atidėti, bet nelaimėjau. Lena, tai pavojinga. Nenoriu, kad puolime dalyvautum.

Staiga sprogsta tas krūtinėje besiritinėjantis daiktas: pyktis ir liūdesys praradus Aleksą, o dar labiau – dėl gyvenimo, kurį dėliojame iš visokių atliekų ir šiukšlių, iš užuominų ir pažadų, kurių niekas nevykdo...

– Nejau dar nesupranti? – klausiu beveik drebėdama. – Aš jau ne vaikas. Užaugau. Užaugau be tavęs. Ir tu neturi teisės man įsakinėti, ką daryti.

Beveik laukiu, kad mane subartų, bet ji tik atsidūsta žiūrėdama į pelenuose teberusenančią violetinę liepsnelę – nelyginant užkastą saulėlydį. Staiga klausia:

– Ar prisimeni sakmę apie Saliamoną?

Jos klausimas toks netikėtas, kad tik linkteliu.

– Papasakok, kaip ją prisimeni.

Alekso raštelis, tebegulintis maišelyje ant kaklo, rodos, irgi pradeda rusenti, deginti krūtinę.

– Dvi moterys nepasidalija kūdikio, – dvejodama sakau. – Jos sutinka kūdikį perkirsti. Karalius taip nusprendžia.

Mama purto galvą.

– Ne, čia pataisytas variantas, skirtas „Ssilvos knygai“. Tikrojoje istorijoje moterys kūdikio neperkerta.

Aš klausausi bijodama kvėpuoti. Jaučiuosi, lyg svyruočiau ant bedugnės krašto, ant suvokimo krašto – nežinodama, ar noriu nusirist į jį.

– Tikrojoje sakmėje, – pasakoja mama, – karalius Saliamonas pasiūlo kūdikį perkirsti tik norėdamas jas išbandyti. Viena moteris sprendimui pritaria, kita kūdikio atsisako. Ji nenori jo mirties. – Mama atsisuka į mane. Net tamsoje matau, kaip spindi jos akys, jų skaidrumas neišblėso per visus tuos metus. – Taip karalius suprato, katra jų tikroji kūdikio motina. Kad išsaugotų jam gyvybę, ji pasiryžusi atsisakyti savo teisės, paaukoti savo laimę.

Užsimerkusi po vokais matau žioruojant žarijas: kraujo raudonumo aušrą, dūmus ir liepsnas, Aleksą už pelenų uždangos. Staiga suprantu. Suprantu jo raštelio prasmę.

– Lena, aš nenoriu tau įsakinėti, – taria mama. – Aš tik trokštu, kad tau negrėstų pavojus. Visada šito troškau.

Atsimerkiu. Užgęsta prisiminimas, kaip Aleksas stovi už sienos ir jį praryja juodas kareivių spiečius.

– Per vėlu, – tariu negyvu, nesavu balsu. – Esu jau tiek mačiusi... Ir praradusi tiek, kad tu net neįsivaizduoji.

Aiškiau negaliu jai pasakyt apie Aleksą. Laimė, ji nekamantinėja. Tik linkteli.

– Pavargau.

Aš sunkiai atsistoju. Kūnas irgi atrodo kažkoks svetimas, lyg būčiau marionetė, pradėjusi irti per siūles. Vieną kartą Aleksas pasiaukojo, kad galėčiau gyventi ir būti laiminga. Dabar jis tai padarė antrą sykį.

O aš tokia kvaila. Ir jis išėjo. Ir neturiu kaip jo pasiekti, pasakyti, kad žinau ir suprantu.

Neturiu kaip jam pranešti, kad jį tebemyliu.

– Eisiu numigti, – sakau nežiūrėdama jai į akis.

– Gera mintis, – pritaria ji.

Jau nueinančią ji pašaukia. Atsigręžiu. Laužo pelenai visai išblėso ir jos veidas skendi tamsoje.

– Prie sienos žygiuosime auštant, – sako ji.

Hana

Negaliu užmigti.

Rytoj aš jau būsiu nebe aš. Žengsiu baltu kilimu, atsistosiu po baltu baldakimu ir prisieksiu ištikimybę ir pasiryžimą. Tada ant manęs pabirs balti žiedlapiai, barstomi kunigų, svečių ir mano tėvų.

Aš atgimsiu: tuščia, švari, beveidė – lyg laukas po pūgos.

Sėdžiu visą naktį ir žiūriu, kaip virš horizonto iš lėto imasi aušra, baltais pirštais glostydama žemę.

Lena

Aš stoviu minioje ir žiūriu, kaip du vaikai pešasi dėl kūdikio. Tampo jį kiekvienas į save, kūdikis pamėlęs, ir aš suvokiu, jog vaikai mirtinai jį užtampys. Bandau prasiveržti per minią, bet žmonių vis daugėja, jie manęs nepraleidžia. Staiga, kaip ir bijojau, kūdikis krinta, trenkiasi į šaligatvį ir sudūžta į daugybę šukių tarsi porcelianinė lėlė.

Ūmiai žmonės išnyksta. Esu gatvėje viena, o priešais mane prie sudužusios lėlės pasilenkia mergaitė ilgais susivėlusiais plaukais ir niūniuodama stropiai dėlioja šukes. Diena giedra ir stebėtinai tyki. Kiekvienas mano žingsnis nuskardi it šūvis, bet ji nepakelia akių, kol nesustoju prie jos.

Tada ji pasižiūri į mane. Taip, Greisė.

– Matai? – sako rodydama man lėlę. – Sutaisiau.

Ir aš matau, kad lėlės veidas yra mano veidas, išraižytas tūkstančio ploniausių įtrūkimų ir plyšelių.

Greisė laiko lėlę ant rankų.

– Pabusk, pabusk, – prašo ji.

– Pabusk.

Atsimerkiu. Prie manęs stovi mama. Nerangiai atsisėdu gniaužydama rankų ir kojų pirštus, kad atgautų judrumą. Ore tvyro rūkas, dangus dar tik brėkšta. Žemę dengia šalna, jos žvarbumas perėmė mane ir per antklodę, o vėjas pagelus, koks kartais esti rytais. Stovykla jau kruta. Aplinkui žmonės vaikšto, stovi, prieblandoje slankioja lyg šešėliai. Atgyja laužavietės, ir vis dažniau girdėti šnekantis ar įsakmiai šūkaujant.

Mama ištiesia ranką, padeda atsikelti. Neįtikėtina, bet atrodo pailsėjusi ir žvali. Aš trepsiu, nes kojos sustingusios.

– Kava kaipmat išjudins kraują, – sako ji.

Nesistebiu, kad Juodė, Smigis, Pipa ir Žvėris jau atsikėlę. Su Kolinu ir keliolika kitų jie stovi netoli didesniųjų laužaviečių ir tyliai kalbasi. Iš burnų virsta kvapo debesėliai. Virš ugnies kabo katiliukas su kava, karčia ir grūdėta, bet karšta. Atsigaunu jau po kelių gurkšnelių. Bet valgyt neprisiverčiu.

Mane pamačiusi Juodė kilsteli antakius. Mama pasiduodama numoja ranka, ir Juodė pasisuka į Koliną.

– Gerai, – sako jis. – Kaip aptarėme vakar vakare, į miestą vykstame trimis grupėmis. Pirmoji išeina po valandos, ištiria padėtį ir susisiekia su mūsų draugais. Pagrindinės jėgos laukia sprogimo lygiai dvyliktą valandą. Trečioji grupė seks iš paskos ir trauks tiesiai į tikslą.

– Labas, naktį tavęs pasigedau, – sako Džulianas, priėjęs iš už nugaros. Akys užmiegotos, plaukai beviltiškai susitaršę.

Naktį nepajėgiau gultis šalia Džuliano. Pasiėmusi atliekamą antklodę įsitaisiau lauke šalia šimto kitų moterų. Ilgai žiūrėjau į žvaigždes prisimindama, kaip pirmą kartą su Aleksu lankiausi Tyruose: kaip jis įsivedė mane į vieną furgonų ir nuklojo jį dengiantį brezentą, kad galėtume matyti dangų.

Kiek daug tarp mūsų liko nepasakyta – tai ir yra visas neišgydytųjų gyvenimo pavojingumas ir gražumas. Priekyje visada laukia džiunglių brūzgynai, per kuriuos reikia pačiam prasiskinti taką.

Džulianas nori mane apkabinti, aš žengteliu atgal.

– Ilgai negalėjau užmigti, – sakau. – Paskui nenorėjau tavęs prižadinti.

Džulianas susiraukia. Nedrįstu pažiūrėt jam į akis. Aną savaitę apsipratau su mintimi, kad Džuliano niekada nemylėsiu taip, kaip mylėjau Aleksą. Tačiau dabar šis suvokimas tarp mūsų dunkso it siena. Aš niekada nemylėsiu Džuliano, nes myliu Aleksą.

– Kas tau pasidarė?

Džulianas įtariai žiūri į mane.

– Nieko. – Ir pakartoju: – Nieko.

– Gal kas nors... – sako jis, bet pribėga Juodė ir jį užsipuola:

– Ei, ne laikas plepėti, aišku? Užsičiaupk arba nyk iš čia.

Džulianas nutyla. Pasisuku į Koliną. Džulianas jau nebando manęs paliesti. Dangumi plaukia ilgi oranžiniai ir raudoni plaušai – tartum milžiniškos geltonplaukės medūzos garbanos, plūduriuojančios pieno baltumo vandenyje. Rūkas kyla, pabudusi žemė pradeda rąžytis. Portlandas irgi bunda.

Kolinas mums nupasakoja planą.

Hana

Paskutinį rytą kaip Hana Teit viena geriu kavą verandoje.

Ketinau paskutinį kartą pasivažinėti dviračiu, tačiau dabar nebėra vilties – tik ne po to, kas įvyko vakar vakare. Gatvėse knibždėte knibždės reguliuotojų ir policijos. Turėčiau rodyti dokumentus ir atsakinėti į keblius klausimus.

Taigi sėdžiu verandos sūpuoklėse raminama ritmingo siūbavimo. Ryto oras ramus, vėsus, apniukęs ir kvepiantis druska. Matau, jog diena bus puiki, giedra, saulėta. Retkarčiais šaižiai suklykia kiras. Šiaip tylu. Čia nėra pavojaus sirenų, jokio vakarykščių neramumų ženklo.

Bet centre viskas bus kitaip. Bus užtvaros ir saugumo kordonai, sustiprintas patruliavimas palei naująją sieną. Staiga prisimenu, ką Fredis man sakė apie šią sieną, – kad ji bus tarsi Dievo delnas, amžinai glaudžiantis mus ir saugantis nuo sergančiųjų, pažeistųjų, neištikimųjų ir nevertųjų.

Tačiau gal niekada negalėsime būti tikrai saugūs.

Kas žino, gal ir Aukštumoje vėl bus rengiami reidai, galbūt šeimos bus ištremtos ir iš ten, bet skubiai nuveju šią mintį. Lenos šeima man nepasiekiama. Dabar suprantu. Seniai reikėjo suprasti. Ne mano reikalas, kas jų laukia, badas ar šaltis.

Vienaip ar kitaip visi esame baudžiami už gyvenimą, kurį pasirinkome. Kiekvieną savo gyvenimo dieną aš prašysiu atleidimo Leną, kad ją apvyliau, ir jos šeimą, – kad jai padėjau.

Užsimerkiu ir matau Senąjį uostą: elingus, vandenyje nardančią saulę, prieplaukų kraštus lyžčiojančias bangas.

Sudie, sudie, sudie...

Mintimis nubėgu kelią nuo Rytinės promenados iki Mandžojaus kalno viršūnės – apačioje matau plačiai nusidriekusį Portlandą, nutviekstą naujos šviesos.

– Hana?

Į verandą išėjo mama. Stovi prisimerkusi, spausdama prie kūno plonyčius naktinius. Be makiažo veidas atrodo kone pilkas.

– Gal jau eik po dušu, – sako ji.

Atsistojusi nuseku paskui ją į vidų.

Lena

Mes pasiekėme sieną. Tarp medžių mūsų lindi kokie keturi šimtai. Naktį nedidelis specialus būrys kirto sieną, kad parengtų šios dienos puolimą. Šiandien anksti rytą kita grupelė, Kolino atrinkti žmonės, pateko į Portlandą vakarinėje pusėje, arti Kriptų, kur siena dar neatstatyta, o saugumą susilpnino į apsaugą prasiskverbę draugai ir šalininkai.

Tačiau tai buvo prieš daug valandų, dabar telieka laukti signalo.

Pagrindinės mūsų jėgos vienu gaistu pereis sieną. Dauguma Portlando kareivių bus atšaukti į laboratorijas: kiek supratau, šiandien jose svarbios iškilmės. Mums atremti bus paliktas visai nedidelis būrys, nors Kolinas susirūpinęs, kad vakarykštis perėjimas nebuvo toks sklandus, kaip tikėtasi. Galimas daiktas, anapus sienos reguliuotojų ir ginklų daugiau, negu manome.

Ką gi, įsitikinsime.

Iš tos vietos po krūmais, kur tupiu, retkarčiais pamatau Pipą, šmėstelinčią už kadagio, kur ji pasirinko slėptuvę. Įdomu, ar bijo. Pipos vaidmuo operacijoje labai svarbus.

Ji atsakinga už vieną bombų. Pagrindinis būrys prie sienos turi sukelti sąmyšį, kad padėtų keturiems sprogdintojams nepastebėtiems prasmukti į Portlandą. Pipos galutinis tikslas yra Esekso 88, man nieko nesakantis adresas, turbūt kokia nors vyriausybės įstaiga, kaip ir kiti taikiniai.

Saulė pamažu kyla. Dešimta valanda. Pusė vienuolikos. Vidurdienis.

Jau tuoj tuoj.

Laukiame.

Hana

– Mašina jau stovi. – Mamos ranka paliečia man petį. – Pasiruošusi?

Bijau prasižioti, todėl tik linkteliu. Mergina veidrodyje – šviesiaplaukės garbanos susegtos ant pakaušio, blakstienos dažytos, oda tobula, lūpos apvestos pieštuku – taip pat linkteli.

– Aš tavimi labai didžiuojuosi, – pusbalsiu sako mama. Iš kambario ir į kambarį nuolat siuva žmonės: fotografai, vizažistės ir kirpėja Debė, tad ji turbūt varžosi. Per visą gyvenimą mama nėra prasitarusi, kad manimi didžiuojasi.

– Štai.

Mama padeda apsisiausti minkštu medvilniniu apsiaustu, kad suknelė – ilga, smarkiai išplatėjanti, ant peties susegta auksine erelio, paukščio, su kuriuo Fredis dažniausiai lyginamas, formos sage – nesusiteptų trumpoje kelionėje į laboratorijas.

Už vartų stovi būrys žurnalistų; išėjusi į verandą krūpteliu nuo tokios daugybės objektyvų, nukreiptų į mane, nuo fotoaparatų užraktų spragsėjimo. Saulė plaukia giedru dangumi lyg vieniša akis. Turbūt jau tuoj vidurdienis. Automobilyje pasijuntu smagiau. Viduje tamsu ir vėsu, žinau, kad per užtamsintus stiklus manęs niekas neįžiūrės.

– Iš tikrųjų negaliu patikėti. – Mama sukioja apyrankes. Niekada nemačiau taip susijaudinusios. – Tikrai nesitikėjau sulaukti tokios dienos. Argi ne kvaila?

– Kvaila, – pritariu.

Gatvėje matau, kad policijos dvigubai daugiau negu visada. Pusė gatvių, einančių į centrą, užtvertos, ten patruliuoja reguliuotojai, policija ir net civiliai, segintys sidabrinius gvardiečių ženkliukus. Kai išvystu baltus šlaitinius laboratorijų komplekso stogus, gatvėse jau taip tiršta žmonių, kad Tonis vos iriasi per minią. Mudu su Fredžiu būsime sutuokti vienoje didžiausių salių, kad tilptų tūkstantis liudytojų.

Toks įspūdis, lyg visas Portlandas būtų suplaukęs žiūrėti, kaip aš ištekėsiu. Vienas kitas žmogus pabeldžia į mašinos gaubtą linkėdamas sėkmės. Mane gąsdina rankos, graibančios stogą ir langus. Policininkai brenda per minią stumdydami žioplius į šalis, stengdamiesi atlaisvinti mums kelią, monotoniškai šūkaudami:

– Praleiskite, praleiskite...

Priešais laboratorijų vartus stovi kelios policijos užtvaros. Reguliuotojai jas pastumia, kad galėtume įvažiuoti į nedidelę grįstą aikštelę priešais pagrindinį korpusą. Atpažįstu Fredžio šeimos automobilį. Taigi jis jau čia.

Man pasidaro silpna. Nesu buvusi laboratorijose nuo procedūros dienos, kai įžengiau čia nelaiminga, susikrimtusi mergaitė, graužiama kaltės, nuoskaudos ir pykčio, o išėjau atsimainiusi, švaresnė ir ne tokia sutrikusi. Tą dieną nuo manęs buvo atkirsta Lena ir Stivas Hiltas, ir visos tos tamsios, prakaitu atsiduodančios naktys, kai niekuo netikėjau iki galo.

Iš tikrųjų tai buvo tik gydymo pradžia. Šitai – suporavimas, sutuoktuvės, Fredis – yra jo pabaiga.

Už mūsų užrakinami vartai, vėl pastatomos užtvaros. Bet jau lipdama iš mašinos jaučiu, kaip minia spraudžiasi vis arčiau, arčiau – veržiasi patekti į vidų ir pasižiūrėti, kaip aš atiduosiu savo gyvenimą ir ateitį man parinktam keliui. Tačiau ceremonija prasidės tik po penkiolikos minučių, iki tol vartai bus užrakinti.

Už sukamųjų stiklo durų matau manęs laukiantį Fredį, be šypsenos, susinėrusį ant krūtinės rankas. Jo veidas iškreiptas blizgančio stiklo. Iš toliau atrodo, kad jo oda skylėta.

– Laikas, – sako mama.

– Žinau, – tarsteliu ir pirma jos žengiu pro duris.

Lena

Laikas. Tolumoje sutartinai drioksteli šautuvų šūviai, bent keliolika, ir mes iškart pajudame. Šimtai pasileidžia iš medžių prieglobsčio, net žemė dunda vienos širdies ritmu. Per sieną permetamos dvejos virvinės kopėčios, paskui dar dvejos, dar trejos – kol kas gerai. Pirmas pribėgęs iš mūsų grupės pašoka ir lipa aukštyn.

Kažkur toli skamba vestuvinis maršas.

Hana

Lauke sargybiniai – gal du tuzinai nepriekaištingomis uniformomis – saliutuoja šautuvų salvėmis skelbdami ceremonijos pradžią. Dideli konferencijų salės langai atviri, pro juos sklinda orkestro grojamas vestuvinis maršas. Dauguma žiūrovų, neprasispraudę į pastato vidų, grūdasi prie langų stengdamiesi nors ką pamatyti. Kunigas turi mikrofoną, tad jo balsas bus pagarsintas, pasieks kiekvieną susirinkusioje minioje, palies jų širdis žodžiais apie tobulumą ir garbę, pareigą ir saugumą.

Salės centre įtaisytas paaukštinimas – tiesiai prieš tribūną, kurioje kunigas vadovaus ceremonijai. Du patarnautojai, simboliškai vilkintys medikų chalatais, padeda man užlipti.

Kai Fredis paima mano rankas ir padeda ant „Ssilvos knygos“, per salę nuošia palengvėjimo atodūsis.

Mes esame sukurti pasižadėjimui, įsipareigojimui ir klusnumo priesaikai.

Lena

Užlipu iki vidurio kopėčių, kai ima kaukti pavojaus sirenos. Po akimirkos pasipila šūviai. Visiškai padriki, greitas kurtinamas stakato, taigi labai arti, ir staiga oras virsta riksmų, šūvių ir aimanų kakofonija. Apžergusi sieną moteris griūva aukštielninka ir šiurpiai žnekteli ant žemės, iš krūtinės pliūpteli kraujas.

Per sieną perlipa vos dešimtadalis. Nuo šautuvų dūmų nėra kuo kvėpuoti. Girdžiu šaukiant: Bėk, stok, greičiau, nė iš vietos arba šausiu! Aš sustingstu ant kopėčių ir tabaluoju, delnams slystelėjus vos susilaikau nenudribusi. Kūnas pamiršo, kaip judėti. Kopėčių viršuje reguliuotojas peiliu dzirina virves.

– Lipk, Lena, lipk! – šaukia Džulianas žemiau manęs. Aš vėl imu lipti nepaisydama peršinčių delnų. Geriau grumtis su reguliuotojais ant žemės, kur turime galimybių, – viskas geriau negu čia siūbuoti lyg ant virvės vytinamai žuviai.

Kopėčios sudreba. Reguliuotojas įnirtingai darbuojasi peiliu. Jaunas, sakytum kažkur matytas, prie kaktos prilipusiais šviesiais plaukais. Žvėris ką tik pasiekė sienos viršų. Alkūne jis žiebia reguliuotojui į nosį, ta trakšteli.

Toliau viskas vyksta žaibiškai: Žvėris sugriebia berno peilį ir suvaro jam į pilvą; reguliuotojas sukniumba pastirusiom akimis, Žvėris jį permeta per sieną kaip šiukšlių maišą ir jis kokčiai dunksteli į žemę. Tik tada prisimenu, jog tai buvęs Džofrio vidurinės mokinys, su kuriuo Hana kadaise šnekėjosi paplūdimyje. Mano vienmetis, mes buvom įvertinti tą pačią dieną.

Nėr kada apie tai galvoti.

Du stiprūs trūktelėjimai, ir aš ant sienos viršaus. Prisiploju prie akmens, kad kuo mažiau išsikiščiau. Anapus sienos tebestovi pastolių kryžmos, užsilikusios nuo statybų. Patruliams skirto paaukštinto akmeninio tako baigtos tik keli ruožai. Tarp pastolių prikritę lavonų, šalia verda grumtynės.

Dešinėje kopėčiomis atkakliai keberiojasi Pipa. Smigis liuokteli ant pastolių ir susilenkęs ją dengia į visas puses sukiodamas pistoletą, šaudydamas į sargybinius, puolančius mus nuo žemės. Juodė kopia paskui Pipą įsikandusi peilį, ant klubo kabaluoja pistoletas. Veidas įsitempęs, susikaupęs.

Viską regiu tarsi pliūpsniais, blyksniais.

Išnirę iš sarginių ir sandėlių, sienos link bėga kareiviai.

Kaukia sirenos – atvyksta policija, skubiai atsiliepia į pavojaus signalus.

Žemai po manimi iki silpnumo pažįstami vaizdai: stogų ir gatvių labirintai, niūriai pilki šaligatvių srautai, priešais raibuliuojantis Galinis užutėkis, tolumoje susmaigstyti parkų kupsteliai, už baltos dėmės, kuri yra laboratorijų kompleksas, įlankos puslankis – Portlandas, mano gimtinė.

Akimirką bijau, kad nenualpčiau. Pernelyg daug žmonių – bėgančių ir mosikuojančių kūnų, juokingai iškreiptų veidų – ir pernelyg daug triukšmo. Gerklę graužia dūmai. Vienoj vietoj užsidegė pastoliai. Ir kol kas per sieną teperlipo ne daugiau kaip ketvirtis mūsų būrio. Mamos nematau, nežinau, kas jai atsitiko.

Tada užsirita Džulianas, apglėbęs per pusiaują pakelia mane.

– Žemyn! Žemyn! – šaukia jis, ir mes sunkiai nušokame, sieną už nugarų aižo kulkos, apiberdamos dulkėmis ir cemento trupiniais. Pastoliai po mumis girgžda ir siūbuoja. Susispietę ant žemės kareiviai klibina jų pagrindą bandydami nugriauti.

Džulianas kažką šaukia. Jo žodžių negirdžiu, bet žinau jį sakant, ką turime daryti: leistis ant žemės. Šalia manęs Smigis padeda Pipai perlipti sieną. Ji vos juda slegiama sunkios kuprinės. Išsigąstu, kad bomba nesprogtų čia pat, dabar, viską užliedama krauju ir ugnimi, salsvais dūmais ir skeveldrų lietumi, bet pagaliau Pipa saugiai perlipa ir atsistoja ant pastolių.

Tą akimirką vienas sargybinių nusitaiko į Pipą. Noriu rėkti, įspėti ją, bet lūpos kaip surakintos.

– Žemyn, Pipa!

Juodė prišokusi parmuša Pipą, nustumia ją tolyn. Kareivis paspaudžia gaiduką.

Pokšt. Garsas silpnas kaip žaislinės petardos.

Juodė trūkteli ir sustingsta. Pamanau, jog iš netikėtumo: burna prasižioja, akys išsiplečia.

Tačiau ji pamažu griūva aukštielninka, ir aš suprantu, jog nušauta. Krinta, krinta, krinta...

– Ne!

Smigis pašokęs spėja sugriebti jai už palaidinės, kad nenusiristų atgal į kitą pusę, ir pritraukęs pasideda jos galvą ant kelių. Aplink jį zuja žmonės, it žiurkės šmirinėja pastoliais, bet jis sėdi suėmęs delnais jos veidą ir sūpuodamas kūną. Nušluosto kaktą, nubraukia nuo veido plaukus. Ji žiūri į jį didelėmis nereginčiomis akimis, išsižiojusi, juoda kasa nukarusi. Jo lūpos kruta – kažką jai kalba.

Man prasiveržia riksmas, tylus ir baisus, it juoda skylė praryjantis širdį. Negaliu pajudėti, nieko nepajėgiu daryti, tik žiūriu. Juodė negali šitaip mirti – ne čia, ne šitokiu būdu, ne akimirksniu, be jokios kovos.

Dabar tu žebenkštis. Prisimenu vaikystės žaidimą, kaip parke eidavom gaudynių. Op, dabar tu.

Visa šitai – irgi vaikų žaidimas. Žaidžiame mosuodami skardiniais žaislais ir pyškindami jais. Dvi kariaujančios pusės, kaip ir tada, kai buvome vaikai.

Op. Mane nutvilko iki baltumo įkaitęs skausmas. Čiuopiu veidą, ar nesužeista. Pirštai užkliūva ausies. Pasižiūriu – kruvini. Kulka tik grybštelėjo.

Šokas mane išjudina labiau negu skausmas. Šautuvų ar pistoletų mums neužteko, bet aš turiu peilį – seną ir atšipusį, vis geriau negu nieko. Išsitraukiu jį iš makštų prie juostos. Džulianas lipa žemėn karstydamasis metaliniais pastoliais lyg beždžionė. Sargybinis bando sugriebti jo koją, bet Džulianas pasisukęs spiria jam į veidą. Kareivis susverdi ir jį paleidžia, Džulianas strykteli ant žemės, į susipynusių kūnų verpetą: Nelegalų ir kareivių, mūsų pusės ir jų pusės, susivijusių į vieną milžinišką besiraitantį kruviną žvėrį.

Puolu prie sargybos tako krašto ir šoku žemyn. Baisiausios tos kelios sekundės, kai lekiu oru virtusi lengvu taikiniu. Visiems matoma, iš visų pusių pažeidžiama. Viso labo gal trys sekundės, bet jos prailgsta kaip amžinybė.

Šlumšteliu ant žemės, vos nenukrintu tiesiai ant reguliuotojo, bet užkliudžiusi jį pargriaunu. Kryptelėjusi čiurną pati parvirstu ant žvyro. Mudu susikimbame ir iš paskutiniųjų grumiamės. Jis bando nusitaikyti į mane pistoletu, bet aš sugriebiu už riešo ir smarkiai sukteliu. Aiktelėjęs jis išmeta ginklą. Kažkas jį paspiria, ir pistoletas nučiuožia tolyn nuo mano pirštų, į pilką dulkiną chaosą.

Tada išvystu jį visai arti. Reguliuotojas irgi pamato, mudu siekiame ginklo lyg susitarę. Jis už mane didesnis, bet ir lėtesnis. Jau turiu pistoletą, pastveriu pralenkusi jį gal sekunde, ir jo kumštis sugniaužia žvyrą. Įsiutęs, kriokdamas puola mane. Užsimojusi rėžiu ginklu jam į smilkinį. Jis susmunka, aš pašoku ant kojų, kol manęs nesutrypė kareiviai.

Burnoje metalo ir dulkių skonis, galva tvinkčioja. Džuliano nematyti. Niekur nematau nei mamos ar Kolino, ar Medžioklio.

Staiga – visa sudrebina driokstelėjimas lyg nuo pabūklo šūvio, pasipila akmenys ir baltos cemento dulkės. Nuo smūgio vos išsilaikau stačia. Pirmiausia pamanau, kad netyčia sprogo viena bombų, ir dairausi Pipos bandydama atsipeikėti nuo zvimbimo galvoje ir dusinančių dulkių, laimė, spėju pamatyti, kaip ji įsmunka tarp dviejų sarginių ir nubėga į centrą.

Už manęs sugirgždėję ima svirti pastoliai. Kyla baisus klyksmas. Visi gelbėdamiesi puola į priekį. Traškėdami pastoliai baisiai lėtai susvyruoja – įsisiūbavę trenkiasi ant žemės ir suyra, savo svoriu priplodami nelaimėlius.

Sienos pagrinde žioji didžiulė anga. Suprantu, jog tai miesto maištininkų darbas: Pipos bomba sieną būtų perplėšusi kiaurai.

Bet ir to pakanka – pro angą pasipila likusios mūsų pajėgos, į Portlandą grįžta žmonės, išstumti iš jo ar išvaryti, likę beteisiai. Jie nušluoja pakrikusią baltų mėlynų uniformų eilę, ir kareiviai, stumiami minios, pasileidžia bėgti.

Džulianą pamečiau. Beprasmiška dabar jo ieškoti, galiu tik melstis, kad jis liktų gyvas ir laimingai ištrūktų iš šito pragaro. Taip pat nežinau, koks Smigio likimas. Širdyje tikiuosi, jog jis paskui Juodę perlipo sieną atgal ir vėl atsidūrusi Tyruose ji atsigaus. Atvers akis ir išvys, kad pasaulis atkurtas taip, kaip ji norėjo.

O gal jau nebeatsigaus. Gal ji jau keliauja visai kitur, vėl ieškoti Mėlynės.

Prisiversdama kvėpuoti dūmais pradvisusiu oru braunuosi ten link, kur mačiau dingstant Pipą. Viena sarginė dega. Prisimenu automobilio numerio lentelę, kurią žiemą užėjome purvyne.

Gyvenk laisvas arba mirk.

Klupteliu užkliuvusi už lavono. Skrandis ūžteli aukštyn – ir mane užlieja Juodės kasos juoduma. Dieve, Juodė žuvusi... Bet nuryju tą juodumą ir žengiu toliau, skinuosi kelią į miestą. Mes norėjome laisvės, kad galėtume mylėti. Mes norėjome laisvės, kad galėtume rinktis. Dabar turime dėl jos kovoti.

Pagaliau ištrūkstu iš kautynių ruožo. Smunku pro sargines ir žvyruotu taku tarp jų bėgte pasileidžiu į miškelį, kuris juosia Galinį užutėkį. Su kiekvienu žingsniu skausmas nudiegia čiurną, bet nesustoju. Brūkštelėjusi rankove per ausį įsitikinu, kad kraujavimas sumažėjo.

Pasipriešinimas Portlande turi savo užduotį, o aš turiu savo.

Hana

Pavojaus sirenos užkaukia kunigui nespėjus mudviejų paskelbti vyru ir žmona. Čia tik viskas ramu ir organizuota, muzika nutyla, minia nuščiūva, kunigo balsas skardžiai aidi salėje, ritasi per publikos galvas. Tyloje girdžiu kaukšint kiekvieną fotoaparatą: jie atsidaro ir užsidaro, atsidaro ir užsidaro kaip metaliniai plaučiai.

Čia staiga viskas pakrinka, visi laksto, šaukia, žviegia sirenos. Ir aš suprantu, jog tai Nelegalų antpuolis. Jie atėjo mūsų.

Mane iš visų pusių šiurkščiai sugriebia rankos.

– Greičiau, greičiau, greičiau...

Asmens sargybiniai varo mane prie durų. Kažkas primina man suknelę, girdžiu drykstelint. Akis graužia, dūstu nuo skutimosi losjonų ir susigrūdusių kūnų tvaiko.

– Nagi, paskubėkit...

Radijo stotelės springsta nuo trukdžių traškesio. Sujaudinti balsai šūkauja man nesuprantama kodine šneka. Bandau atsisukti ir apsidairyti mamos, bet manęs vos nepargriauna priekin stumiantys apsaugininkai. Pamatau Fredį, apsuptą savos apsaugos. Išbalęs rėkia į mobilųjį. Trokštu, kad jis pažvelgtų į mane – tą akimirką pamirštu Kesę, pamirštu viską. Noriu, kad jis nuramintų, jog mums viskas bus gerai, noriu, kad paaiškintų, kas darosi.

Bet jis nė nedirsteli mano pusėn.

Lauke į akis kerta blyksčių žaibai. Aš užsimerkiu. Žurnalistai grūdasi prie durų nepraleisdami prie automobilio. Ilgi metaliniai jų fotoaparatų objektyvai atrodo lyg pistoletų vamzdžiai, atsukti tiesiai į mane.

Jie mus visus išžudys.

Apsaugininkai alkūnėmis praskina man kelią per žmonių upę. Pagaliau pasiekiame mašiną. Vėl žvalgausi Fredžio. Mūsų akys susitinka virš minios. Jis eina prie policijos automobilio.

– Parvežk ją pas mane! – sušunka jis Toniui ir apsisukęs įsėda į savo mašiną.

Štai taip. Nė žodelio man.

Tonis uždeda delną man ant galvos ir įgrūda į mašinos užpakalį. Du Fredžio apsaugininkai atsisėda man iš šonų laikydami pistoletus. Noriu paprašyti, kad pasidėtų ginklus, bet smegenys lyg apšalusios. Neprisimenu jų vardų.

Tonis įjungia pavarą, tačiau aikštelę užplūdusi minia, taigi mes spąstuose. Tonis ima signalizuoti. Užsikimšusi ausis prisiverčiu lygiai kvėpuoti kartodama sau, kad mes saugūs, mes automobilyje, viskas bus gerai. Policija viskuo pasirūpins.

Pagaliau pajudame lėtai slinkdami per retėjančią minią. Beveik dvidešimt minučių riedame keliu iš laboratorijų kiemo. Įsukame į Prekybos gatvę, dar pilnesnę žmonių. Paskui smunkam į siaurą vienpusio eismo gatvelę, užkimštą pėsčiųjų. Mašinoje visi tylime, žiūrime, kaip pro šalį šmėsčioja žmonės, iš baimės bėgantys nežinia kur. Nors matau, kaip jie išsižioję kažką rėkia, per storus stiklus girdėti tik sirenų kauksmas. Keista, bet šitai baisiau už viską – visi tie bebalsiai žmonės.

Įsispraudžiam į tokį siaurą skersgatvį, kad neabejoju: įstrigsime tarp plytinių mūrų abipus. Tada vėl važiuojame vienpusio eismo gatvele, joje žmonių jau mažiau. Pralėkę pro stop ženklus sukam į kairę, į dar vieną skersgatvį. Pagaliau važiuojam kaip reikiant.

Man topteli bandyt paskambinti mamai mobiliuoju, bet, kai surenku numerį, telefono sistema nurodo klaidą. Matyt, ryšiai perkrauti. Staiga pasijuntu tokia mažytė. Sistema – tai saugumas, tai viskas. Portlande tave visada kas nors seka.

Tačiau dabar atrodo, kad sistema apako.

– Įjunk radiją, – liepiu Toniui.

Jis įjungia. Kalba Nacionalinė žinių tarnyba. Pranešėjo balsas ramus, beveik tingus – visiškai šaltai kalba baisius dalykus.

Pažeista siena... visų prašoma nepanikuoti... kol policija atkurs tvarką... užsirakinkite duris ir langus, būkite viduje... reguliuotojai ir visi valstybės pareigūnai darniai dirba kartu...

Pranešėjo balsas nutrūksta. Girdėti traškesys. Tonis sukioja rankenėlę, bet radijas tik ūžia ir spragsi skleisdamas fone triukšmą. Staiga prabyla nepažįstamas balsas, per garsiai ir nekantriai:

Mes atsiimame miestą. Atsiimame savo teises ir laisvę. Prisidėkite prie mūsų. Nugriaukite sienas. Nugriaukite...

Tonis išjungia radiją. Nuo tylos net spengia ausyse. Prisimenu pirmųjų teroristinių išpuolių dieną, kai dešimtą ryto, ramų, paprastą antradienį, Portlande tuo pačiu metu nuaidėjo trys sprogimai. Prisimenu, tada irgi važiavau mašina; su mama išgirdusios pranešimą per radiją ne iš karto patikėjome. Patikėjome tik išvydusios, kaip į dangų virsta dūmai, gatve pro mus bėga išbalę žmonės ir ima snigti pelenais.

Kasandra sakė, kad Fredis leido šiuos išpuolius norėdamas įrodyti, jog Tyruose esama Nelegalų ir jie pabaisos. Tačiau dabar pabaisos jau čia, tarp miesto sienų, vėl mūsų gatvėse. Negaliu patikėti, jog jis ir šitai galėjo leisti.

Turiu tikėti, kad jis viską sutvarkys, nors tai reikštų, jog visi jie bus išžudyti.

Pagaliau atitrūkome nuo sąmyšio ir žmonių grūsties. Jau netoli Kamberlandas, kur seniau gyveno Lena, ramus, bet varganas rajonas. Tolumoje sename sargybos bokšte ant Mandžojaus kalno ima ūkti rūko sirena, gedulingais garsais besiskirianti nuo pavojaus sirenų. Mieliau važiuočiau namo, o ne pas Fredį. Noriu susiriesti savo lovoje ir užmigti; noriu pabudusi įsitikinti, kad šiandiena tebuvo košmaras, prasiskverbęs pro plyšelius, per gydymo procedūros šarvus.

Bet mano namai nebėra mano. Nors kunigas neužbaigė savo ištarmės, jau esu oficialiai ištekėjusi už Fredžio Hargrouvo. Nieko nebebus to paties.

Į kairę, į Šermano prospektą, tada į skersgatvį dešinėje, kuris mus nuves į Parką. Skersgatvio gale priešais mašiną išlekia kažkoks pilkas pavidalas.

Tonis šaukdamas nuspaudžia stabdžius, bet per vėlu. Prieš susiduriant spėju pamatyti sudriskusias žmogystos drapanas, ilgus susivėlusius plaukus – taigi Nelegalė. Ji perskrenda per gaubtą akimirksnį pasirodydama priekiniame stikle ir nukrinta kitoj pusėj.

Staigiai, nelauktai man sukyla pyktis, nustelbiantis net baimę. Pasilenkusi į priekį šaukiu:

– Tai viena jų! Nepaleiskit!

Tonio ir apsaugininkų dukart prašyti nereikia. Juodu žaibiškai iššoka į gatvę atkišę pistoletus, dureles palikę atviras. Man dreba rankos. Sugniaužusi kumščius atsilošiu ir stengdamasi nusiraminti imu giliai kvėpuoti. Kai mašina atvira, aiškiau girdžiu sirenas, taip pat tolimus šauksmus, susiliejančius tarsi į vandenyno ūžesį.

Čia Portlandas, mano Portlandas. Tą akimirką daugiau niekas nesvarbu: nei melai ar klaidos, nei netesėti pažadai. Čia mano miestas, ir jam gresia pavojus. Pyktis veržia galvą.

Tonis pakelia merginą. Ji grumiasi, nors jėgos visiškai nelygios. Veidą dengia užkritę plaukai, ji spardosi ir draskosi kaip žvėriūkštis.

Galbūt šitą nudobsiu savo rankomis.

Lena

Kol atsiduriu Miško prospekte, grumtynių triukšmas nuslopsta nustelbtas pavojaus sirenų kauksmo. Retsykiais pastebiu, kaip ranka trupučiuką atitraukia užuolaidą, pro stiklą lyg iš akvariumo į mane dirsteli akis ir vėl išnyksta. Visi užsidarę namie, viskas užrakinta.

Klausydamasi, ar negirdėti kareivių bei reguliuotojų patrulių, nuleidusi galvą bėgu kuo greičiau, kiek pajėgiu su skaudama kulkšnimi. Aš galiu būti palaikyta tik Nelegale: esu purvina, palaikiais, purvu aptaškytais skarmalais, ausis aptekusi krauju. Keista, bet gatvės tuščios. Matyt, saugumo pajėgos nukreiptos kur nors kitur. Juk čia vis dėlto skurdesnioji miesto dalis, taigi valdžia nemano, jog šiuos žmones reikia ginti.

Kelias kiekvienam... o kai kuriems – vedantis tiesiai po žemėmis.

Kamberlandą pasiekiu nesunkiai. Įžengusi į savo senąjį kvartalą pasijuntu lyg tarp praeities dekoracijų. Regis, praėjo amžinybė nuo to laiko, kai šia gatve grįždavau iš mokyklos, čia po bėgiojimo, užkėlusi koją ant autobusų stotelės suolo, darydavau tempiamuosius pratimus; žiūrėdavau, kaip Dženė su kitais vaikais spardo skardinę, ir per vasaros karščius juos laistydavau žarna, prijungta prie vandens siurblio.

Tai buvo visai kitame gyvenime. Dabar Lena visiškai kitokia.

Ir gatvė atrodo pasikeitusi – vargingesnė, tarsi kokia neregima juodoji skylė lėtai siurbtų į save visą kvartalą. Dar nepriėjusi du šimtai trisdešimt septinto numerio vartelių žinau, kad namas bus tuščias. Tas tikrumas – lyg mietas, įvarytas tarp plaučių. Bet vis tiek sustoju it kvaiša vidury šaligatvio ir spoksau į apleistą pastatą, – mano namai, mano senasis namas, mažytis miegamasis viršuje, muilo, skalbinių ir pomidorų tyrės kvapai, – matau apsilaupiusius dažus, pūvančias verandos laiptelių pakopas, užkaltus langus, apiblukusią raudoną X raidę, išpurkštą ant durų, skelbiančią, kad šis namas pasmerktas.

Pasijuntu lyg gavusi smūgį į saulės rezginį. Teta Kerolė visada taip didžiavosi šituo namu. Kiekvieną pavasarį jį perdažydavo, išvalydavo stoglatakius, iššveisdavo verandą.

Liūdesį nustumia panika. Kur jie pasidėjo?

Kas atsitiko Greisei?

Tolumoje ima graudulingai ūkti rūko sirena. Krūptelėjusi prisimenu kur esanti: svetimame, priešiškame mieste. Jis jau nėra mano namai, aš čia nelaukiama. Sirena suūkia antrą, paskui trečią kartą. Šis signalas reiškia, kad visos trys bombos sėkmingai padėtos, taigi po valandos jos sprogs ir užvirs pragaras.

Aš turiu vieną valandą jai surasti, bet neįsivaizduoju, kur ieškoti.

Už nugaros trinkteli uždaromas langas. Atsisukusi išvystu tarsi baltą mėnulį – sunerimusį veidą, regis, ponios Hendrikson, bet jis išnyksta. Viena aišku: turiu dingti iš čia.

Panarinusi galvą toliau skubu gatve. Tarp namų pamačiusi siaurą skersgatvį smunku į jį. Bėgu aklai, tikėdamasi, kad kojos pačios nuneš kur reikia. Greise, Greise, Greise... Meldžiuosi, kad ji kaip nors mane išgirstų.

Kertu Melino gatvę ir vėl suku į juodas skersgatvio žiotis, kur tarp šešėlių liksiu nepastebima. Greise, kur tu? – šaukiu mintyse taip garsiai, kad nieko daugiau negirdžiu, nė artėjančios mašinos.

Ir staiga ji išnyra: tvinksintis variklis, akinantys langai, sužviegia padangos, kai vairuotojas bando stabdyti. Paskui skausmas, aš kažkur rituosi, turbūt mirsiu. Pamatau viršuje besisukantį dangų, šypsantį Alekso veidą – ir atsitrenkiu į cementinį šaligatvį. Nuo smūgio užima kvapą, apsiverčiu ant nugaros, plaučiai bando įkvėpti.

Taip gulėdama ir žiūrėdama į dangaus mėlynę, aukštai ištemptą tarp namų stogų, pamirštu kur esanti. Atrodo, tartum plūduriuočiau mėlyname vandenyje. Tiek žinau, kad nesu mirusi. Mano kūnas tebėra mano: įsitikinu pajudinusi rankas ir kojas. Stebuklas, kad galva liko sveika.

Trinksi durelės. Šūkauja balsai. Prisimenu, jog reikia bėgti, reikia keltis. Greisė... Bet nespėjus nieko nuveikti mane sugriebia šiurkščios rankos, pakelia ir pastato. Išvystu paskiras detales. Juodus kostiumus. Pistoletus. Žiaurius veidus.

Labai blogai.

Paklusdama instinktui puolu spardytis ir draskytis. Kandu į ranką mane laikančiam apsaugininkui, bet jis nepaleidžia, o kitas žengia artyn ir šeria per veidą. Iš akių pasipila žiežirbos. Aš aklai spjaunu į jį. Dar vienas apsaugininkas – iš viso jų trys – nusitaiko man į galvą. Jo akys juodos ir šaltos, sklidinos ne neapykantos, – išgydytieji nemoka nekęsti, išgydytieji nemoka nekęsti, nemoka ir mylėti, – o pasibjaurėjimo, lyg būčiau kokios nors itin kokčios rūšies vabzdys, ir tada suprantu, jog turėsiu mirti.

Atleisk, Aleksai. Ir tu, Džulianai. Nepykit.

Atleisk man, Greise.

Aš užsimerkiu.

– Pala!

Atsimerkiu. Iš mašinos užpakalio išlipa mergina.

Apsirengusi balta nuotakos suknele. Puošniai susuktais ir sudėtais plaukais, procedūros randelis paryškintas dažais, tad atrodo lyg spalvota žvaigždutė po pat kaire ausimi. Ji gražuolė, panaši į angelą, matytą bažnyčioje paveiksluose.

Jos akys nukrypsta į mane, ir man pasidaro silpna. Po kojų prasiveria žemė. Nežinau, ar išsilaikysiu.

– Lena, – ramiai taria ji. Veikiau pasako faktą, o ne pasisveikina.

Neturiu jėgų kalbėti. Neturiu jėgų ištarti jos vardo, nors galvoje jis aidi klyksmu.

Hana.

– Kur mes važiuojame?

Hana atsisuka į mane. Tai pirmi žodžiai, kuriuos įstengiau jai ištarti. Spėju išvysti nuostabą ir dar kažką. Pasitenkinimą? Sunku pasakyti. Jos išraiška kas akimirką keičiasi, o aš jau nemoku skaityti jos veido.

– Į mano namus, – patylėjusi atsako ji.

Vos nenusikvatoju. Ji taip juokingai rami, sakytum kviečia pasiieškoti internete leistinos muzikos arba susirietus ant sofos pasižiūrėti filmo.

– Tu manęs neįduosi? – kandžiai klausiu.

Žinau, kad ji mane atiduos policijai, supratau išvydusi tą randelį, abejingas akis – tarsi maurais užsitraukusį tvenkinį.

Ji nepajunta mano tono arba apsimeta nepajutusi.

– Įduosiu, bet ne iš karto, – kaip niekur nieko atsako.

Veide šmėkšteli lyg ir dvejonė, ji, regis, nori kažką sakyti, tačiau tik nusisuka į langą prikąsdama apatinę lūpą.

Šitas lūpos prikandimas mane sutrikdo. Netikėtas raibulys sujudina tvenkinio paviršių. Iš naujosios, tviskančios versijos dirsčioja senoji Hana, ir man vėl pasidaro silpna. Suima noras pulti jai ant kaklo, apkabinti ir įtraukti jos aromato, – vanilinių kvepalų alkūnių linkiuose, už ausų – jazminų, – ir pasakyti, kaip jos pasiilgau.

Bet ji, sugavusi mano žvilgsnį, kietai sučiaupia lūpas. Ir aš primenu sau, kad senosios Hanos nebėra. Turbūt ji ir kvepia kitaip. Ji nieko nepaklausė, kas man atsitiko, kur buvau, kaip atsidūriau Portlande kruvina ausimi ir nuo purvo suskretusiais skarmalais. Ji beveik į mane nežiūri, o kartais dirsteli tik su atsainiu smalsumu, lyg būčiau egzotiškas gyvūnas zoologijos sode.

Tikiuosi, kad važiuosime į Vest Endą, bet sukame iš pusiasalio. Matyt, Hana persikėlė. Namai šiame rajone dar didesni ir didingesni negu jos senajame rajone. Nesuprantu, kodėl stebiuosi. Per laiką, kai dalyvavau Pasipriešinime, išmokau bent vieną dalyką. Gydymo tikslas – kontrolė. Gydymo tikslas – sistema. Turtuoliai vis labiau turtėja, o vargšai sugrūdami į siaurus skersgatvius ir ankštus butus paaiškinus, jog taip bus patogiau juos apsaugoti, ir už klusnumą pažadėjus atlygį danguje. Vergija vadinama saugumu.

Įsukame į senais klevais apsodintą gatvę, jų šakos aukštybėj susilieja į vientisą skliautą. Šmėsteli rodyklė – Esekso g. Taip ir nueina per širdį. Esekso 88 Pipa padėjo bombą. Kiek laiko praėjo nuo rūko sirenos? Dešimt minučių? Penkiolika?

Pažastys šlapios nuo prakaito. Pro langą žiūriu į numerius ant pašto dėžučių. Vienas šių namų – šių prašmatnių baltų namų, lyg tortai papuoštų vingriais pinučiais ir kupolais, apsuptų plačiomis baltomis verandomis, kūpsančių skaisčiai žaliose vejose, – mažiau nei po valandos išlėks į orą.

Mašina lėtai sustoja prie puošnių geležinių vartų. Iškišęs ranką pro langą, vairuotojas pultelyje suspaudo kodą, ir vartai be garso atsiveria. Tai man primena senuosius Džuliano namus Niujorke ir tebestebina visa ta galia, visa ta energija, tenkančia saujelei žmonių.

Hana abejingai tebežiūri pro langą. Man niežti delnai trenkti per jos atspindį stikle. Ji neturi supratimo, kaip atrodo visas kitas pasaulis. Jai neteko kęsti sunkumų, būti be valgio, šilumos ir patogumų. Neatsistebiu, kad kadaise ji buvo mano geriausia draugė. Mes visada gyvenome skirtinguose pasauliuose, tik aš buvau tokia kvaila, jog maniau, kad tai nesvarbu.

Automobilis rieda tarp aukštų gyvatvorių. Trumpo keliuko gale stovi milžiniškas namas. Kaimyniniai buvo mažesni. Virš durų prikaltas numeris.

88.

Man aptemsta akys. Sumirksiu, tačiau numeris tebėra.

Esekso 88. Čia yra bomba. Prakaitas žliaugia per nugarą. Nieko nesuprantu: kitos bombos padėtos centre, savivaldybės įstaigose, kaip ir pernai.

– Tu čia gyveni? – klausiu Haną.

Ji lipa iš mašinos siutindama savo ramumu, lyg būtume atvažiavusios į svečius. Akimirką vėl dvejoja.

– Čia Fredžio namai, – taria ji. – Turbūt jau ir mano. – Pamačiusi mano išpūstas akis priduria: – Fredžio Hargrouvo. Jis yra meras.

Visai pamiršau, kad Hana buvo suporuota su Fredžiu Hargrouvu. Iš Pasipriešinimo mus pasiekė gandai, kad vyresnysis Hargrouvas žuvo per Incidentus. Matyt, Fredis užėmė tėvo postą. Dabar jau atrodo logiška, kad jo name padėta bomba: nėra geresnio simbolio, kaip smogti pačiam vadui. Bet mes apsigavome – namie bus ne Fredis, o Hana.

Man išdžiūsta burna. Vienas jos sargybinių griebia mane ir nori jėga ištraukti iš mašinos, aš ištrūkstu.

– Niekur nepabėgsiu, – iškošiu ir išlipu pati. Žinau, kad nenubėgčiau nė trijų žingsnių, ir jie pradėtų šaudyti. Reikės labai žiūrėti ir galvoti, ieškoti galimybės pabėgti. Kai šitas namas sprogs, turiu būti atsidūrusi bent už trijų kvartalų.

Hana žengia verandos laiptais. Ji laukia atsukusi man nugarą, kol vienas apsaugininkų atidaro duris. Užplūsta neapykanta šitai gležnai, išlepintai panelei su jos baltutėle patalyne ir erdviais kambariais.

Viduje keistai tamsu, visur riogso poliruoti tamsaus ąžuolo ir odiniai baldai. Langus dengia įmantrios užuolaidos ir aksomo portjeros. Hana pasuka į svetainę, bet apsigalvoja. Nueina koridoriumi nepasivarginusi įjungti šviesos, tik kartą grįžtelėjusi į mane su nesuvokiama išraiška ir pagaliau per dvejas dvivėres duris pasiekia virtuvę.

Šis kambarys, priešingai visam namui, labai šviesus. Dideli langai išeina į didžiulį užpakalinį kiemą. Baldai pušies ar uosio, nedažyti, beveik balti, darbiniai paviršiai – švarutėlio balto marmuro.

Apsaugininkai atseka paskui mus.

– Palikite mus, – liepia Hana.

Nušviesta įkypų saulės spindulių, ji tarsi švyti ir vėl atrodo panaši į angelą. Mane stebina jos tylumas, šitų namų ramybė, švara ir grožis.

Ir kažkur jų papilvėje glūdi auglys, tiksi skaičiuodamas minutes iki sprogimo.

Vairuotojas, kuris mane ir tempė iš mašinos, bando prieštarauti, bet Hana jį pertraukia:

– Sakiau, palikite mus. – Vėl išvystu senąją Haną: atkaklumu spindinčias akis, karingai pakeltą smakrą. – Ir uždarykite duris.

Apsaugininkai nenoromis vorele nueina. Jaučiu sunkius jų žvilgsnius ir žinau – jei ne Hana, jau būčiau negyva. Bet aš neketinu jaustis jai dėkinga. Tai jau ne.

Jiems nuėjus, Hana valandėlę tylėdama žiūri į mane. Jos išraiška neįžvelgiama.

– Baisiai sublogai, – pagaliau taria.

Vos nesusijuokiau.

– Matai, Tyruose restoranai daugiausia uždaryti. Tiksliau – subombarduoti, – atkertu neslėpdama pašaipos.

Ji tyli, tik žiūri į mane. Laikas eina. Ji mosteli.

– Sėskis.

– Ačiū, pastovėsiu.

Hana susiraukia.

– Tegul tai bus įsakymas.

Iš tikrųjų nemanau, jog man atsisakius sėsti ji pašauks apsaugą, bet nerizikuoju. Klesteliu ant kėdės piktai šnairuodama į ją. Bet sėdžiu kaip ant žarijų. Nuo sirenos kauksmo praėjo ne mažiau kaip dvidešimt minučių. Taigi turiu maždaug keturiasdešimt minučių išsigauti iš čia.

Man atsisėdus Hana nueina į virtuvės gilumą, kur šalia šaldytuvo tamsuoja turbūt podėlio anga. Nespėjus man pagalvoti apie pabėgimą, ji grįžta, nešina duonos kepalu, apsuktu virtuviniu rankšluosčiu. Atsistojusi prie stalo suraiko jį storomis riekėmis, aptepa sviestu ir ant lėkštės sukrauna sviestainių rietuvę. Tada prie kriauklės suvilgo rankšluostėlį.

Žiūrėdama, kaip ji atsuka čiaupą, kaip iškart ima bėgti karštas vanduo, pajuntu pavydą. Neprisimenu, kada maudžiausi duše, o ne ledinėse upėse.

– Še, atrodai kaip baidyklė, – sako paduodama man karštą rankšluostį.

– Nespėjau pasidaryti makiažo, – kandžiai metu.

Bet rankšluostį paimu, atsargiai pridedu prie ausies. Bent jau nebekraujuoja, nors rankšluostis aplimpa kraujo krešuliais. Nenuleisdama akių nuo Hanos, trinuosi veidą ir rankas. Įdomu, ką ji galvoja.

Kai padedu rankšluostį, ji pastumia man lėkštę ir pripila stiklinę vandens, įmeta ledo kubelių, net penkis, jie smagiai barkšteli.

– Valgyk. Gerk, – liepia.

– Aš nealkana, – meluoju.

Ji užverčia akis, ir aš vėl išvystu senąją Haną, prasimušusią iš šitos apsišaukėlės.

– Nekvailiok. Žinau, kad alkana. Miršti iš bado. Ir troškulio.

– Kodėl taip darai? – klausiu ją.

– Mes buvome draugės, – atsako Hana.

– Buvome, – patvirtinu. – Dabar esame priešės.

– Tikrai? – nusistebi Hana, lyg niekada nebūtų šito pamaniusi. Ir vėl pajuntu nesmagumą, sukirba kaltė. Kažkas negerai. Nuveju šitą jausmą.

– Žinoma, – burbteliu.

Hana žiūri į mane. Staiga atsistoja, nueina prie lango. Jai nusigręžus griebiu duonos riekę ir maumoju vos nespringdama. Užsigeriu dideliu gurkšniu vandens, tokio šalto, kad net saldžiai nudiegia galvą.

Hana ilgai tyli. Suvalgau dar vieną riekę. Be abejo, ji girdi, kaip kramtau, bet nei atsigręžia, nei ką sako. Leidžia man apsimesti, kad nevalgau, ir aš akimirką pajuntu dėkingumą.

– Užjaučiu dėl Alekso, – pagaliau sako, bet neatsisuka.

Širdis apsiverčia. Per daug, per greit visa tai...

– Jis liko gyvas, – be reikalo garsiai išpoškinu. – Buvo įmestas į Kriptas.

Hana krūpteli, tarsi būčiau sušėrusi per veidą. Ji vėl ima kramtyti apatinę lūpą.

– Aš...

Vėl nutyla, susiraukia.

– Kas? – Pažįstu šitą veidą. Ji kažką žino. – Kas yra?

– Nieko, aš... – Ji papurto galvą lyg norėdama atsikratyti kažkokios minties. – Man pasirodė, kad jį mačiau.

Širdis ima lipti per gerklę.

– Kur?

– Čia. – Ji vėl žiūri į mane neįžvelgiama išraiška. Naująją Haną perprasti daug sunkiau. – Vakar vakare. Bet jeigu jis Kriptose...

– Jau ne. Pabėgo.

Hana, ši šviesa, virtuvė, net bomba, tykiai tiksinti po mumis, priartinanti nebūtį, staiga kažkur nutolsta. Išgirdusi Hanos žodžius suprantu, jog logiška. Aleksas buvo visai vienas. Jis turėjo grįžti į pažįstamas vietas.

Aleksas galėtų būti čia, kažkur Portlande. Arti. Vis dėlto gal dar yra vilties.

Jei tik pavyks iš čia ištrūkti.

– Na, tai kviesi reguliuotojus ar ką darysi? – klausiu kildama nuo kėdės.

Ir jau planuoju. Turbūt galėčiau ją partrenkti, bet ši mintis nemaloni. Be to, ji tikrai priešintųsi. Kol ją įveikčiau, prisistatytų apsauga.

Bet jei pavyktų nors kelioms sekundėms išdanginti ją iš virtuvės... Kėde išmuščiau langą, pasileisčiau per sodą, tarp medžių gal suklaidinčiau apsaugininkus. Sodas tikriausiai prieina prie kitos gatvės, jei ne, reikės apibėgti Esekso gatvę. Ilgas lankas, bet vis tiek galimybė.

Hana nenuleidžia nuo manęs akių. Laikrodis virš viryklės, regis, lekia rekordiniu greičiu, ir aš įsivaizduoju, kaip kartu su juo tiksi ir bombos laikrodinis mechanizmas.

– Noriu tave atsiprašyti, – ramiai taria ji.

– Tikrai? Ir už ką gi?

Tokioms kalboms neturiu laiko. Mes neturime laiko. Stengiuosi negalvoti, kas bus Hanai, net jei man pasiseks pabėgti. Ji juk liks čia, šituose namuose...

Skrandį gniaužo spazmai, bijau, kad neišvemčiau duonos. Reikia susikaupti. Kas bus Hanai, ne mano rūpestis ir ne mano kaltė.

– Už tai, kad reguliuotojams pranešiau apie Brukso 37, – atsako ji. – Kad įskundžiau tave ir Aleksą.

– Ką?

Smegenys atsisako suvokti.

– Aš jiems pranešiau. – Ji tyliai atsidūsta, lyg tai pasakius būtų palengvėję. – Atleisk. Aš pavydėjau.

Kalbėti nepajėgiu. Mane apsemia rūkas.

– Pavydėjai? – vos ne vos ištariu.

– Aš... aš norėjau to paties, ką tu turėjai su Aleksu. Nesuvokiau ką daranti.

Ji papurto galvą.

Man sukasi galva, ima pykinti. Jokios logikos. Hana, auksaplaukė Hana, mano geriausia draugė, bebaimė ir nutrūktgalvė... Aš ja pasitikėjau. Mylėjau ją.

– Tu buvai mano geriausia draugė.

– Žinau.

Ji vėl sunerimsta, lyg jai būtų sunku prisiminti šitų žodžių reikšmę.

– Tu turėjai viską, – sakau nenoromis keldama balsą. Mane purto pyktis. – Puikų gyvenimą. Puikius pažymius. Viską. – Mosteliu rodydama tviskančią virtuvę, saulės šviesą, it lydytas sviestas besiliejančią ant marmurinių paviršių. – Aš neturėjau nieko. Jis man buvo viskas. Mano vienintelis... – Blogumas veržiasi aukštyn, ir aš žengiu prie jos sugniaužusi kumščius, apakinta įniršio. – Kodėl negalėjai palikti jo man? Kodėl turėjai atimti? Kodėl visada viską atimdavai?

– Sakau, kad atsiprašau, – šaltai taria Hana.

Vos nenusikvatoju. Vos neapsižliumbiu ar neišdreskiu jai akių.

Bet aš tiktai trenkiu jai. Pykčio srovė atitekėjo į plaštaką nespėjus susivokti, ką darau. Jau maniau, įsiverš apsaugininkai, taip garsiai nuskambėjo antausis. Bet niekas neateina.

Hanos veidas užraudonija, bet ji neverkia. Tyli.

Toje tyloje girdžiu savo kvėpavimą, nelygų, beviltišką. Jaučiu, kaip akis spaudžia ašaros. Man gėda ir pikta, ir kartu bloga.

Hana lėtai atsisuka. Atrodo beveik nuliūdusi.

– Aš to nusipelniau.

Staiga mane užplūsta baisus nuovargis. Nebėra jėgų kovoti, daužyti ir būti daužomai. Keistas pasaulis – žmonės, kurie nori tik mylėti, verčiami tapti kareiviais. Tai prieštarauja gyvenimo esmei. Aš vos nesusmunku ant kėdės.

– Po to jaučiausi baisiai, – beveik pakuždom sako Hana. – Taip ir žinok. Štai kodėl padėjau tau pabėgti. Mane graužė sąžinė.

– O dabar? – klausiu.

Hana trūkteli petį.

– Dabar aš išgydyta. Viskas kitaip.

– O kaip kitaip?

Trumputę akimirką pasigailiu nepasilikusi čia, su ja, neprisiėmusi smūgio.

– Jaučiuosi laisvesnė, – atsako ji. Kad ir ką tikėjausi išgirsti, tik ne tai. Turbūt pajutusi, kaip nustebau, ji kalba toliau: – Viskas tarytum... prislopinta. Kaip garsai po vandeniu. Nebesu tokia jautri kitiems. – Ji kreivai šypteli. – Gal, kaip tu sakei, niekada nebuvau.

Man ima skaudėti galvą. Baigta. Viskas baigta. Noriu tik susiriesti į kamuoliuką ir užmigti.

– Ne tai turėjau omeny. Tu buvai. Na, jautri kitiems. Tikrai.

Nežinau, ar ji mane girdi. Priduria lyg pavėlavusią mintį:

– Daugiau nėra reikalo klausytis, ką kiti kalba.

Jos tonas beveik pergalingas. Žvilgteliu į ją – šypsosi. Neaišku, ar ji turi galvoje kokį konkretų žmogų.

Trinkteli lauko durys, išgirstu griežtą vyrišką balsą. Hanos veidas persimaino. Iškart surimtėja.

– Fredis, – taria ji. Nusiskubinusi prie durų man už nugaros atsargiai iškiša galvą į koridorių. Staigiai atsisuka į mane ir be kvapo sako:

– Eik, greičiau, kol jis kabinete.

– Kur eiti? – klausiu.

– Už užpakalinių durų veranda, – irzliai paaiškina ji. – Iš ten per sodą išbėgsi į Denito gatvę. Ir ja vėl pasieksi Braitono prospektą. Greičiau! Jis tave užmuš, jei pamatys.

Aš tokia priblokšta, jog tik spoksau į ją.

– Kodėl? Kodėl man padedi?

Hana vėl šypteli, bet jos akys apsiblaususios ir neįžvelgiamos.

– Pati pasakei. Aš buvau tavo geriausia draugė.

Ir tada man sugrįžta energija. Ji mane paleis. Kol neapsigalvojo, žengiu prie jos. Atidariusi man duris, ji prisišlieja prie vienos jų pusės ir vis kyščioja galvą į koridorių įsitikinti, ar ten tuščia. Jau ketindama smukti pro ją stabteliu.

Jazminai ir vanilė. Vis dėlto tie patys kvepalai. Ir ji kvepia kaip seniau.

– Hana, – sakau stovėdama taip arti, jog matau auksines gysleles jos akių baltymuose. Lyžteliu lūpas. – Name padėta bomba.

– Ką?

Ji krūpteli ir atšlyja. Neturiu kada gailėtis to, ką sakau:

– Čia. Kažkur name. Spruk iš čia, gerai? Gelbėkis.

Ji pasiims ir Fredį, taigi sprogimas nepasieks tikslo, bet nesvarbu. Aš mylėjau Haną, o dabar ji man padeda. Aš jai skolinga.

Ir vėl jos išraiška mįslinga.

– Kiek laiko liko? – staiga klausia.

– Dešimt, daugiausia penkiolika minučių.

Ji linkteli, kad supratusi. Aš smunku pro ją į koridoriaus tamsą. Ji stovi ten pat, prisispaudusi prie durų, sustingusi it statula. Krypteli smakru užpakalinių durų pusėn.

Kai paspaudžiu jų rankeną, sušnibžda:

– Vos nepamiršau. – Ji žengia artyn šlamėdama savo suknele, ir man pasirodo, jog artinasi šmėkla. – Greisė Aukštumoje. Vinvudo trisdešimt vienas. Dabar jie ten gyvena.

Aš išpučiu akis. Kažkur giliai šios nepažįstamosios kiaute slypi mano geriausia draugė.

– Hana... – tariu.

– Nedėkok, – pertraukia ji mane. – Bėk.

Negalvodama, ką darau, sugriebiu jos ranką. Du ilgi spustelėjimai, vienas trumpas. Mūsų senasis sutartinis ženklas.

Hana įsitempia, bet pamažu jos veidas atsileidžia. Išsigandusi ištraukia ranką. Apsuka mane ir stumteli prie durų.

– Bėk, – pakartoja.

Ir aš išbėgu. Nesidairydama atgal.

Hana

Suskaičiavau trisdešimt tris laikrodžio sekundes, kai į virtuvę įūžė užraudonijęs Fredis.

– Kur ji?

Jo pažastys šlapios nuo prakaito, plaukai, per ceremoniją taip dailiai sušukuoti ir sutepti standikliu, išsitaršę.

Dar knieti paklausti, ką jis turi galvoj, bet žinau tik įsiutinsianti jį.

– Pabėgo, – atsakau.

– Ką tai reiškia? Markas man sakė...

– Ji man smogė, – tariu. Tikiuosi, Lenos delnas paliko žymę. – Aš... aš trenkiausi galva į sieną. Ji išbėgo.

– Velnias... – Fredis persibraukia plaukus, žengia į koridorių ir šaukia sargybinius. Tada grįžta pas mane. – Kurių galų neleidai Markui ja užsiimti? Ir pirmiausia – kodėl buvai su ja viena?

– Norėjau išgauti žinių. Maniau, man vienai ji mieliau ką nors papasakos.

– Velnias, – pakartoja Fredis.

Kuo labiau jis niršta, tuo jaučiuosi ramesnė.

– Kas vyksta, Fredi?

Staiga jis paspiria kėdę, ta nulekia per virtuvę.

– Prakeikta suirutė, štai kas vyksta! – Jis nenustovi vietoj, gniaužo kumštį, jau manau, gal užvažiuos man, vis šiokia tokia paguoda. – Maištauja gal tūkstantis žmonių. Kai kurie Nelegalai. Kai kurie vaikigaliai. Kvailiai, kvailiai... Jeigu jie žinotų...

Jis nutyla išgirdęs atbėgant apsaugą.

– Ji tą mergiotę paleido, – sako Fredis, nelaukęs, kol bernai paklaus, kas atsitiko. Jo balsas sklidinas paniekos.

– Ji man smogė, – pakartoju.

Jaučiu, kaip Markas dėbso į mane. Tyčia nežiūriu į jį. Jis juk negali žinoti, kad aš padėjau Lenai pabėgti. Niekuo neparodžiau ją pažįstanti, mašinoje stengiausi į ją nežiūrėti.

Marko akims vėl nukrypus į Fredį, lėtai atsidūstu.

– Ką mums daryti? – klausia Markas.

– Nežinau. – Fredis pasitrina kaktą. – Man reikia pagalvoti. Velniai rautų. Man reikia pagalvoti.

– Mergiotė kažką pliurpė, kad Esekso gatvėje prie kiekvieno namo slepiasi po Nelegalą, – pranešu naujieną.

– Velnias... – Fredis stovi įbedęs akis į užpakalinį kiemą. Valdingai atlošia pečius. – Gerai. Paskambinsiu vienas vienas vienas, kad atsiųstų pastiprinimą. O kol kas eikit ir pradėkit šukuoti gatves. Labiausiai žiūrėkit, kur medžiai. Kuo daugiau surankiokim šitų šunsnukių. Aš tuoj prisidėsiu prie jūsų.

– Aišku.

Markas ir Bilas išeina į koridorių.

Fredis pakelia telefono ragelį. Aš imu jam už rankos. Jis irzliai atsisuka, bet ragelį padeda.

– Ko nori? – sušnypščia.

– Fredi, niekur neik, – sakau. – Prašau. Mergiotė sakė... ji sakė, kad kiti riaušininkai ginkluoti. Sakė, pradės šaudyti, jeigu tik iškiši galvą pro duris...

– Nieko man neatsitiks.

Jis ištraukia ranką.

– Prašau, – kartoju. Užsimerkusi vienu žodžiu pasimeldžiu Dievui: Atleisk. – Fredi, neverta rizikuoti. Tu mums reikalingas. Pasilik. Tegul policija dirba savo darbą. Pažadėk, kad neisi iš namų.

Sujuda žandikaulio raumuo. Praeina valandėlė. Kas sekundę laukiu sprogimo: pasipilant medžio skeveldrų, pliūptelint ugnies. Įdomu, ar skaudės.

Atleisk man, Dieve, nes nusidėjau.

– Gerai jau, – pagaliau sako Fredis. – Pažadu. – Jis vėl pakelia ragelį. – Daugiau nesipainiok po kojų. Nenoriu, kad vėl ką nors sugadintum.

– Aš būsiu viršuje, – sakau. Bet jis jau nusisukęs.

Išeinu į koridorių užverdama durų puses. Per jas girdžiu jį šnekant telefonu. Tuoj tuoj užvirs pragaras.

Ketinu eiti į viršų, į kambarį, kuris būtų buvęs mano. Galėčiau atsigulti ir užsimerkti, nes jau taip pavargau, jog ima miegas.

Bet kažkodėl atidarau užpakalines duris, pereinu verandą ir nuskubu per sodą saugodamasi virtuvės langų. Oras kvepia pavasariu – šlapia žeme ir šviežia žole. Medžiuose čiulba paukščiai. Rasota žolė kabinasi už kojų, supurvina vestuvinės suknelės apačią.

Mane apsupa medžiai. Namo nebematyti.

Nelauksiu, kol jis supleškės.

Lena

Aukštuma dega.

Gaisrą užuodžiu kaži iš kur, o likus ketvirčiui mylios pamatau, kad virš medžių raitosi dūmai, liepsnos laižo senutėlius stogus.

Harmono gatvėje pastebiu atvirą garažą, ant sienos – dviratį, kabantį lyg medžioklės trofėjus. Nors iš dviračio likęs metalo laužas, pavaros girgžda ir gailiai cypia, kai bandau jas pareguliuoti, bet vis geriau negu nieko. Triukšmas man nė kiek nekliudo, nei barškanti grandinė, nei ausyse švilpiantis vėjas. Bent neleidžia galvot apie Haną, aiškintis, kas atsitiko. Triukšmas nustelbia galvoje skambantį jos balsą: Bėk.

Bet nenustelbia sprogimo ir po jo užkaukiančių sirenų. Girdžiu jas net pasiekusi Aukštumą.

Tikiuosi, ji išsigelbėjo. Pasimeldžiu, kad taip būtų, nors jau nesusigaudau, kokioms jėgoms meldžiuosi.

O tada atsiduriu Aukštumoje ir galvoju tik apie Greisę.

Pirmiausia pamatau gaisrą. Ugnis šokinėja nuo namo ant namo, nuo medžio ant stogo, ant sienos. Tas, kas sukėlė gaisrą, veikė nuosekliai, apgalvotai. Pirmoji Nelegalų grupė pralaužė sieną netoli nuo čia, taigi padegėjai turbūt reguliuotojai.

Tada pamatau žmones, dūmų debesyse bėgančius tarp medžių. Aš nustembu. Kai gyvenau Portlande, Dieringo aukštuma buvo negyvenama, gyventojai išvaryti įtarus, jog užsikrėtę. Neturėjau kada galvoti, ką reiškia, kad Greisė ir mano teta gyvena čia ir kad čia galėjo įsikurti ir daugiau šeimų.

Tarp lekiančių ir šaukiančių žmonių ieškau pažįstamų veidų. Matau tik spalvas ir neaiškius pavidalus, tempiančius savo mantą. Vaikai klykia, man apmiršta širdis: bet kuris jų gali būti Greisė. Mažoji Greisė, beveik neišleidžianti garso, dabar gal kur spiegia dūmuose.

Manyje pulsuoja karšta įelektrinta srovė, sakytum į kraują būtų įsiskverbusi ugnis. Bandau prisiminti Aukštumos planą, bet galvoje sukasi vienui vienas paveikslas: Brukso 37, pledas sode ir medžiai, nuauksinti besileidžiančios saulės. Pasiekusi Edžvudo gatvę suprantu atidrožusi per toli.

Kosėdama apsigręžiu, grįžtu atgal. Oras pilnas traškesio ir perkūniško dundėjimo: gaisras ryja namus, stovinčius lyg drebantys vaiduokliai, jie virsta iki baltumo įkaitusiais laužais, šalia kurių gali suspirgėti oda. Prašau, prašau, prašau... – urbia smegenis žodis. Prašau.

Ir tada pastebiu Vinvudo gatvę žyminčią rodyklę: laimė, jog trumpa, trijų kvartalų. Čia gaisras dar taip neišsiplėtė, kol kas siaučia medžių lajose ir čiuožia stogais, baltai oranžinė karūna. Žmonių tarp medžių sumažėjo, bet man vis vaidenasi vaikų balsai – vaiduokliškas klyksmas ir verksmas.

Mane pila prakaitas, akys dega. Numetusi dviratį gaudau kvapą. Palaidinės skvernu prisidengusi veidą bėgu gatve. Pusė namų be numerių. Žinau, Greisė tikriausiai pabėgo. Tikiuosi, ji buvo su anais žmonėmis tarp medžių, bet negaliu atsikratyti baimės, jog ji gali būti kur nors įkliuvusi, jog teta Kerolė ir dėdė Viljamas, ir Dženė ją galbūt paliko. Ji amžinai lindėdavo kertėse, slėpdavosi visokiuose užkaboriuose stengdamasi niekam neužkliūti. Nublukusi pašto dėžutė pažymėta 31 numeriu. Nykus įlinkęs namas, pro viršutinius langus veržiasi dūmai, ugnis raitosi senu stogu. Tada ją pamatau – bent įtariu pamačiusi. Dievaži, viename lange šmėsteli jos veidas, blyškus kaip liepsna. Bet nespėjus pašaukti ji išnyksta.

Giliai įkvėpusi nuskuodžiu per veją, užlekiu išpuvusiais verandos laipteliais. Ir sustoju tarpdury. Ima suktis galva – atpažįstu baldus iš savo senųjų namų, tetos Kerolės namų Kamberlande: nublukusią dryžuotą sofą, kilimą apibrizgusiais kutais, senas raudonas pagalvėles, vieną jų Dženė apipylė vynuogių sultimis, dėmė dar įžiūrima. Jaučiuosi lyg patekusi į praeitį, bet iškreiptą – praeitį, dvokiančią dūmais ir šlapiais sienų apmušalais, su pasikeitusiais kambariais.

Einu iš kambario į kambarį šaukdama Greisę, ieškodama už baldų ir spintose. Keli kambariai išvis tušti. Šis namas daug didesnis už mūsų senąjį, taigi neužteko daiktų jam užpildyti. Jos nėra. Gal čia nė nebuvo, o jos veidas man tik pasivaideno.

Antras aukštas apsemtas juodų dūmų. Užlipu iki pusės laiptų, bet užsikosėjusi turiu grįžti. Ugnis persimetusi ir į priekinius kambarius. Langai užkabinti pigiomis dušo užuolaidomis. Jos akimirksniu ištirpsta paskleisdamos plastiko smarvę.

Traukiuosi į virtuvę. Atrodo, kad koks milžinas sugniaužė krūtinę, – noriu kuo greičiau į lauką, kuo greičiau įkvėpti. Petimi trenkiu į užpakalines duris – išbrinkusios nuo karščio jos sunkiai pasiduoda – ir pagaliau kosėdama, ašarojančiomis akimis išsverdėju į kiemą. Nieko nebegalvoju, kojos pačios neša tolyn nuo gaisro, ten, kur švaresnis oras, tik staiga pėdą perveria skausmas ir aš pargriūnu. Atsisuku pažiūrėti, ant ko suklupau: ogi styro rūsio durų rankena, iš abiejų pusių užstota aukštos žolės.

Nežinau, kokia jėga mane priverčia atplėšti duris – instinktas, o gal prietaras. Statūs mediniai laipteliai veda žemyn, į nedidelę patalpą, iškastą po žeme. Kambarėlyje įtaisytos lentynos, ant jų prikrauta maisto skardinių. Žemėj išrikiuoti keli buteliai, galbūt limonado.

Ji įsispraudusi į tolimiausią kertę, kad kiek būčiau pražiopsojusi. Laimė, kai ruošiuosi vėl uždaryti duris, ji sujuda ir vienas sportbatis išlenda į krintančios iš viršaus dūminai raudonos šviesos ratą. Bateliai nauji, bet atpažįstu raudonus raištelius, ji pati juos nuspalvino.

– Greise... – kimiai pašaukiu atsistojusi ant viršutinio laiptelio. Akims apsipratus su tamsa, pamatau visą Greisę, aukštesnę, negu buvo prieš aštuonis mėnesius, liesesnę ir murzinesnę; susigūžusi kamputyje žiūri į mane iš siaubo išplėstom akimis. – Greise, čia aš.

Tiesiu ranką, bet ji nesikelia. Dar žengiu žemyn laiptelį. Nesinori nulipti ir jėga jos ištempti. Ji visada buvo labai vikri, bijau, kad neištrūktų ir nepabėgtų. Širdis skaudžiai plaka gale gerklės, burnoje dūmų skonis. Rūsyje tvyro kažkoks aštrus kvapas, bet nesusigaudau koks. Dabar man rūpi tik Greisė.

– Greise, čia aš, – vėl kalbinu ją. Galiu tik įsivaizduoti, kaip aš jai dabar atrodau, kokia pasikeitusi. – Lena. Tavo pusseserė Lena.

Ji sustingsta, lyg būčiau sušėrusi.

– Lena? – bailiai sušnibžda. Tačiau nejuda. Viršuje baisus trenksmas. Nukrito šaka arba susmuko stogas. Išsigąstu, kad neliktume čia palaidotos, jeigu neišeisime.

– Einam, Greisi, – pašaukiu ją senuoju vardu. Aš visa šlapia nuo prakaito. – Reikia eiti iš čia, aišku?

Pagaliau ji pasijudina. Nerangiai pasisuka, ir išgirstu dūžtant stiklą. Kvapas sustiprėja, degina šnerves, ir staiga suprantu.

Benzinas.

– Aš nenorėjau, – cypteli Greisė. Ji tupi, o aplink ją plečiasi tamsus išlieto skysčio klanas.

Mane apima siaubas, sugniaužia iš visų pusių.

– Greise, vaikeli, einam, – raginu ją kuo ramesniu balsu. – Duok ranką.

– Aš netyčia! – pravirksta ji.

Nusiritu laiptais ir stveriu ją į glėbį. Ji man per didelė, nešti nepatogu, bet stebėtinai lengvutė. Kojomis ji apglėbia man pusiaują. Jaučiu jos smailius kaulelius. Jos plaukai atsiduoda riebalais, aliejumi ir – vos juntamai – indų plovikliu.

Laiptais išnyrame į ugnies karaliją, į suskystėjusį orą, virpantį nuo karščio, tarsi pasaulis virstų miražu. Būtų greičiau, jeigu Greisę paleisčiau žemėn, tegu bėga šalia manęs, tačiau, turėdama ją prie savęs, prisispaudusią, vienu ritmu su manąja besidaužančia širdele, nė už ką neišleisiu iš rankų.

Ačiū Dievui, dviratis tebėra, kur palikau. Greisė užsikaria ant rėmo, aš užsėdu ir pasileidžiu gatve; kojos lyg akmeninės, bet dviratis įsibėgėja, o aš imu minti kaip pašėlusi: greičiau kuo tolyn nuo dūmų ir liepsnų! Paliekame Aukštumą degti.

Hana

Einu nežiūrėdama, kur esu nei kur einu. Dėlioju kojas, ir tiek, balti bateliai tyliai kaukši šaligatviu. Tolumoje girdžiu rėkiant. Kaitri saulė maloniai šildo pečius. Vėjas linguoja medžių šakas.

Dėlioju kojas, ir viskas. Kaip paprasta. Saulė tokia skaisti.

Kas man bus?

Nežinau. Gal sutiksiu, kas mane atpažins. Gal būsiu pargabenta pas tėvus. Galbūt, jeigu nebus pasaulio pabaigos, o Fredis žus, būsiu suporuota su kuo nors kitu.

O gal šitaip eisiu ir eisiu, kol pasieksiu pasaulio galą.

Gal. Tačiau dabar tėra aukšta geltona saulė, dangus ir pilkų dūmų draikanos, ir balsai lyg tolimas vandenyno ošimas.

Tėra batelių kaukšėjimas ir medžiai, kurie lenkdamiesi prie manęs sako: Tu išsigelbėjai. Viskas bus gerai.

Gal jie ir neklysta?

Lena

Artėjant prie Galinio užutėkio, žmonių srautas ištvinsta į plačią upę, tarp jų beveik nebėra kur pasisukti su dviračiu. Jie bėga šaukdami, mosuodami plaktukais, peiliais ir metaliniais vamzdžiais, lekia neaiškia kryptimi, stebiuosi, kad sukilo ne tik Nelegalai, bet ir kokių dvylikos trylikos metų vaikai. Kai kur net pastebiu vieną kitą išgydytąjį, žiūrintį pro langą ir nedrąsiai mojuojantį.

Ištrūkusi iš minios kratausi dviračiu į dumbliną užutėkio pakrantę, kur, regis, prieš amžinybę, mudu su Aleksu pasipriešinome – kur jis pirmą kartą dėl mano laimės atsisakė savosios. Senasis grįstkelis prižėlęs žolės, joje tyso žmonės, vieni, sužeisti, dejuoja, kiti, negyvi, nereginčiomis akimis žiūri į giedrą dangų. Užutėkio seklumoje irgi matau keletą kniūbsčių lavonų, vandens paviršiuje plūduriuoja raudonos sruogos.

Toliau nuo užutėkio, prie sienos, irgi baisybė žmonių, tačiau daugiausia mūsiškių. Reguliuotojai ir policija tikriausiai nustumti atgal, Senojo uosto link. Tūkstančiai maištininkų plaukia ton pusėn, jų balsai susilieja į vientisą pykčio riksmą.

Pametu dviratį didelio kadagio pavėsyje ir pagaliau, suėmusi Greisei petelius, apžiūriu, ar sveika. Ji dreba išplėtusi akis, žiūri taip, lyg bijotų, kad bet kurią akimirką nedingčiau.

– Kas atsitiko kitiems? – klausiu.

Ji baisiai sulysusi ir purvina, bet šiaip sveikutėlė. Ir netgi graži. Gerklę ima spausti ašaros. Mes dar nesame saugios.

Greisė purto galvą.

– Nežinau. Kilo gaisras, ir aš... aš pasislėpiau.

Taigi jie paliko ją. Arba, kai dingo, nesuko sau galvos ir jos neieškojo. Man pasidaro bloga.

– Tu taip pasikeitei, – tyliai taria Greisė.

– O tu paaugai, – sakau. Staiga panūstu šaukti iš džiaugsmo. Rėkti iš laimės, kai visas pasaulis liepsnoja.

– Kur tu buvai? – klausia mane Greisė. – Kas tau atsitiko?

– Viską vėliau papasakosiu. – Kilsteliu jai smakriuką. – Paklausyk, Greise. Noriu pasakyti, kaip gailiuosi, kad tavęs nepasiėmiau. Daugiau niekada nepaliksiu, aišku?

Jos akys slysta mano veidu. Ji linkteli.

– Aš tave apsaugosiu nuo visų pavojų, – sakau pro ašaras. – Ar tiki manimi?

Ji vėl linkteli. Prisitraukiu ją, apglėbiu. Ji tokia liesutė, tokia trapi. Bet žinau, kad stipri. Visada buvo stipri. Bus pasirengusi viskam.

– Duok man ranką, – sakau.

Dar nežinau, kur eiti. Mintys nuklysta prie Juodės. Tada prisimenu, kad jos nebėra, žuvo lipant per sieną, ir vėl užplūsta šleikštulys. Tačiau dėl Greisės turiu būti rami.

Reikia surasti kokią vietą, kur su Greise galėtume palaukti, kol baigsis susirėmimai. Mama padės, žinos, ką daryti.

Greisės rankutė stebėtinai stipri. Mes pasukame pakrante nardydamos tarp gulinčių žmonių, ir Nelegalų, ir reguliuotojų, – sužeistų, mirštančių ir jau negyvų. Šlaito viršuje šlubčioja Kolinas, sunkiai atsirėmęs į kažkokį vaikiną. Jie eina į tuščią žolės plotelį. Vaikinas atsisuka, ir man sustoja širdis.

Aleksas.

Jis irgi iškart mane pamato. Noriu jį pašaukti, bet balsas įstringa gerklėje. Jis akimirką dvejoja. Vis dėlto pasodina Koliną ant žolės ir pasilenkęs jam kažką pasako. Kolinas linksi ir raukydamasis čiūčiuoja kelį.

Aleksas atbėga.

– Aleksai... – Pavadintas vardu, jis tampa tikras. Sustoja per kelis žingsnius nuo manęs, žiūri į mane, į Greisę. – Čia Greisė, – sakau timptelėdama jai už rankos. Ji slepiasi už manęs.

– Prisimenu, – taria jis. Jo akyse nebėra žiaurumo, nebėra neapykantos. Kostelėjęs sako: – Maniau, niekada tavęs nebepamatysiu.

– O štai aš čia. – Saulė plieskia kaip pašėlusi, ir staiga nesugalvoju, ką sakyti, nerandu žodžių, kurie išreikštų viską, ko vyliausi, ko troškau ir apie ką spėliojau. – Aš... aš radau tavo raštelį.

Jis linkteli. Sučiaupia lūpas.

– Ar Džulianas...

– Aš nežinau, kur Džulianas, – sakau ir iškart pasijuntu kalta. Prisimenu mėlynas jo akis ir šilumą jo glėbyje. Tikiuosi, nesužeistas. Pasilenkiu, kad galėčiau matyti Greisės akis. – Pasėdėk čia, Greise, gerai?

Ji klusniai susirango ant žemės. Nesiryžtu nutolti nuo jos daugiau kaip per keletą žingsnių. Aleksas eina iš paskos.

– Ar tai tiesa? – klausiu pusbalsiu, kad Greisė negirdėtų.

– Kas ar tiesa?

Jo akys medaus spalvos. Akys, kurias prisimenu iš sapnų.

– Kad tu mane tebemyli, – springdama tariu. – Man reikia žinoti.

Aleksas linkteli. Paliečia veidą – vos glusteli prie skruosto ir nubraukia plaukus.

– Tiesa.

– Bet... Aš pasikeičiau, – sakau. – Ir tu pasikeitei.

– Ir tai tiesa, – pritaria jis. Žiūriu į randą, einantį nuo kairės akies iki žandikaulio apačios, ir krūtinėje kažkas nutrūksta.

– Tai kas dabar bus? – klausiu.

Šviesa pernelyg ryški, diena tarsi grimzta į sapną.

– Ar tu tebemyli mane? – klausia Aleksas.

Galėčiau apsiverkti, galėčiau įsikniaubti jam į krūtinę ir alsuoti juo, ir apsimesti, kad niekas nepasikeitė, kad viskas bus nuostabu, užsitrauks ir sugis.

Bet negaliu. Suprantu negalinti.

– Aš ir nebuvau nustojusi tavęs mylėti. – Nusuku akis. Žiūriu į Greisę, į aukštą žolę, nusėtą sužeistais ir žuvusiais. Prisimenu Džulianą, jo giedras mėlynas akis, jo kantrybę ir gerumą. Prisimenu, kiek drauge kovėmės ir kiek dar turėsime kautis. Giliai įkvepiu. – Bet viskas daug sudėtingiau, negu atrodo iš pirmo žvilgsnio.

Aleksas uždeda rankas man ant pečių.

– Daugiau aš nepabėgsiu, – taria.

– Nenoriu, kad pabėgtum.

Jo pirštai glosto man skruostą, akimirką priglundu prie jo delno leisdama ištekėti pastarųjų mėnesių skausmui, leisdama jo rankai pakreipti mano galvą į jį. Tada jis pasilenkia ir mane bučiuoja: lengvai ir dieviškai, vos prisiliesdamas lūpomis, bučiniu, kuris žada atsinaujinimą.

– Lena!

Greisės pašaukta atsitraukiu. Ji jau nesėdi, striksi iš susijaudinimo, staiga negalėdama nustygti nuo energijos pertekliaus rodo į sieną. Pasižiūriu ton pusėn. Iš pradžių vaizdą iškraipo ašaros, paverčia jį margu spalvų kaleidoskopu – siena lipa spalvos, pilko betono vietoj randasi mozaika.

Ne, ne spalvos – žmonės. Sieną aplimpa žmonės.

Ir ne šiaip sau – jie ją griauna.

Padūkusiai, pergalingai šaukdami, plaktukais ir metaliniais išardytų pastolių vamzdžiais, kiti ir plikomis rankomis ardo ją po gabalėlį, griauna užtvaras, apribojusias mums pažįstamą pasaulį. Mane užplūsta džiaugsmas. Greisė pasileidžia bėgti, ją irgi traukia siena.

– Greise, palauk!

Noriu ją vytis, bet Aleksas sugriebia už rankos.

– Aš tave susirasiu, – sako žiūrėdamas akimis iš mano prisiminimų. – Dar kartą tavęs vienos nepaleisiu.

Bijau ištarti žodžio. Tik linkteliu vildamasi, jog jis mane supras. Jis spusteli ranką.

– Eik, – sako.

Ir aš nubėgu. Greisė sustojusi manęs laukia, paimu jos rankelę, ir štai jau bėgame kartu, per saulę ir pažeme besiplaikstančius dūmus, per pakrantės, tapusios kapinėmis, žolynus. Saulė abejingai keliauja savo keliu, o vanduo atspindi tik dangų.

Kai pribėgame arčiau, pamatau Medžioklį ir Gervą, juodu, suprakaitavę ir įrudę saulėje, petys į petį metalo vamzdžiais daužo betoną. Matau Pipą, stovinčią ant sienos ir lyg vėliava mojuojančią ryškiai žaliais marškinėliais. Matau Koral, įniršusią ir be galo gražią, banguojanti minia čia paslepia ją nuo mano akių, čia vėl parodo. Netoliese plaktuku darbuojasi mano mama, mosuoja lengvai ir grakščiai, sakytum šoka kažkokį šokį. Šios rūsčios ir raumeningos moters beveik nepažįstu, nors ją myliu visą gyvenimą. Bet ji gyva. Mes visi gyvi. Ji susitiks su Greise.

Matau ir Džulianą. Nusivilkęs marškinius, suprakaitavęs stovi ant griuvenų kalno ir šautuvo buože daužo sieną, skeveldrų ir dulkių kliūva ir apačioje stovintiems žmonėms. Saulėje jo plaukai švyti lyg aureolė, o pečiai tarsi apglobti baltais sparnais.

Staiga pasidaro be galo liūdna: kad viskas taip keičiasi, kad neįmanoma grįžti atgal. Pradedu viskuo abejoti. Nežinau, kas bus – man, Aleksui ir Džulianui, visiems mums.

– Einam, Lena, – tampo už rankos Greisė.

Bet žinoti nebūtina. Tiesiog reikia žygiuoti pirmyn. Išgydytieji nori žinoti, o mes pasirinkome tikėjimą. Aš prašiau Greisę pasitikėti manimi. Turėsime kliautis ir tuo, kad mūsų pasaulis nesibaigs, kad rytojus ateis, ateis ir tiesa.

Atmintyje išnyra sena eilutė, uždrausta eilutė, kurią man kadaise parodė Juodė. Pašokęs gali nukristi, bet gali ir nuskristi.

Laikas pašokti.

– Eime, – sakau Greisei, ir ji mane veda į žmonių tirštymę. Stengiuosi nepaleisti jos rankytės. Per šūkaujančią, džiūgaujančią minią spraudžiamės sienos link. Greisė užsiropščia ant medgalių ir sudaužyto betono luitų krūvos, aš nevikriai seku paskui ją, pagaliau atsistoju šalia, nors išsilaikyti sunku. Ji klykauja – garsiau, nei kada nors esu girdėjusi, krykštauja džiaugsmo ir laisvės kalba, ir aš nejučia šaukiu su ja. Abi nagais imame draskyti betono likučius žiūrėdamos, kaip siena nyksta, kaip už jos atsiveria naujas pasaulis.

Nugriaukite sienas.

Juk, šiaip ar taip, šitai yra svarbiausia. Nors nežinote, kas bus tas sienas nugriovus, nematote kitos pusės, nežinote, ką rasite: laisvę ar pragaištį, valią ar chaosą. Gal ten bus rojus, o gal pragaras.

Nugriaukite sienas.

Antraip turėsite gyventi susigūžę iš baimės, barikadomis atsitvėrę nuo nežinomybės, maldomis gindamiesi nuo tamsos, kartodami posmus, gimusius iš siaubo ir ankštybės.

Antraip gal niekada nepažinsite pragaro, bet nerasite ir dangaus. Neįkvėpsite gryno oro ir nežinosite, koks jausmas skristi.

Visi, kad ir kur būtumėte: dangoraižiais pasišiaušusiuose didmiesčiuose ar mažuose it kurmiarausiai miesteliuose. Ieškokite krūtinėje kietumos – geležinių šarvų, akmenų, o suradę traukite, traukite juos lauk.

Susitarkime šitaip: jeigu jūs taip darysite, ir aš darysiu, visada, amžinai.

Nugriaukite sienas.

Content

Оливер Лорен Requiem