Оэ Кэндзабуро

Asmeninė patirtis

Iš japonų kalbos vertė

Dalia Švambarytė

Turinys

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Keletas Kenzaburo Oe gyvenimo datų

1

Paukštis Berdas nepajėgė nuslopinti atodūsio žvelgdamas į puikų Afrikos žemėlapį, su laukinio elnio didybe ir gracija išsitiesusį prekystalyje po stiklu. Pardavėjos, kurių uniforminėmis palaidinukėmis nepridengti kaklai ir rankos buvo berte nuberti pašiurpusios žąsies odos spuogeliais, į Paukščio Berdo atodūsį nekreipė jokio dėmesio. Telkėsi sutemos. Artinosi metas, kai pro žemę nuklojusią atmosferos dangą išsiveržia paskutinis ankstyvos vasariškos kaitros dvelksmas — tarsi laisvėn ištrūkusi negyvo milžino šiluma. Vos girdimai dūsavo žmonės, nesąmoningai juntamoje prieblandoje kūnu bandantys užčiuopti popietinę šilumą, dar neišdilusią iš odoje išsaugotos atminties. Birželį, pusę septynių vakaro, miesto gatvėse suprakaitavusių nebebuvo. Tačiau Paukščio Berdo žmona tą valandą nuoga gulėjo ant guminio patiesalo kietai lyg pašautos krintančios fazanės užmerktomis akimis, o pro visas visutėles jos poras sunkėsi nesuskaitoma daugybė prakaito lašelių ir veržėsi iš lūpų skausmo, nerimasties, vilties aimanos.

Paukštis Berdas krūptelėjo ir įsistebeilijo į žemėlapį. Afriką skalaujantys vandenys spaustuvėje įgavo graudžiai melsvą žiemos apyaušriu nusigiedrijusio dangaus spalvą. Platumas ir ilgumas žymėjo ne mechaniškai tikslūs skriestuvo brėžiai, o mėsingos dailininko išvedžiotos linijos, iš savo kūrėjo paveldėjusios dvasios laisvę ir tvirtybės stoką. Dramblio kaulas ir anglies juodumas... Afrikos žemynas panėšėjo į galvą nunarinusio vyriškio kaukolę. Didžiagalvį vyrą, kuris susirūpinęs šnairuoja į Australiją — koalų, ančiasnapių ir kengūrų šalį. Mažytė gyventojų pasiskirstymą demonstruojanti Afrika apatiniame žemėlapio kampe atrodė kaip pradedanti irti numirėlio galva, o nedidukė susisiekimo būdus vaizduojanti Afrika priminė suvargusią galvutę nulupinėta oda ir apnuogintu kapiliarų tinklu. Visa tai darė atviros ir šiurkščios smurtinės mirties įspūdį.

— Gal pageidautumėte, kad ištraukčiau pažiūrėti?

— Ne, norėčiau ne šito, o „Michelin“ žemėlapių — Vakarų Afrikos ir Centrinės su Pietų Afrika, — paprašė Paukštis Berdas.

Pasilenkusi pardavėja pradėjo skubiai raustis po lentyną, sausakimšai prigrūstą įvairiausių automobiliais keliaujantiems turistams skirtų „Michelin“ firmos žemėlapių. Paukštis Berdas, kaip tikras Afrikos žinovas, ėmėsi jai padėti:

— 182 ir 155 numeriai.

Žemėlapis, į kurį žiūrėdamas negalėjo sulaikyti atodūsio, buvo oda aptraukto pasaulio atlaso puslapis. Pats atlasas atrodė veikiau kaip masyvus eksponatas, o ne kaip prekė. Jau prieš kelias savaites Paukštis Berdas buvo nužiūrėjęs tos puošnios knygos kainą, prilygstančią jo penkių mėnesių atlyginimui parengiamojoje mokykloje. Jeigu pridėtų ir laikinas pajamas už vertėjavimą, tikriausiai per tris mėnesius įstengtų susitaupyti pakankamai. Tačiau Paukščiui Berdui reikėjo išmaitinti save patį, žmoną, o dabar dar ir naują atsirandančią gyvybę. Jis buvo šeimos galva.

Pardavėja atrinko du kelių atlasus raudonais viršeliais ir padėjo ant prekystalio. Jos delnai buvo maži ir nešvarūs, pirštai grobuoniški nelyginant krūmų šakelių įsikibusios chameleono galūnės. Ant žemėlapių pastebėjęs tų pirštų liečiamą firmos ženklą su guminiu varlišku žmogumi, bėgančiu paskui ridenamą padangą, Paukštis Berdas pasijuto perkąs bevertį daiktą. Bet juk svarbu turėti praktiniam naudojimui pritaikytą gaminį. Paukštis Berdas neiškentė nepaklausęs, tačiau ne apie tą žemėlapį, už kurį dabar rengėsi mokėti, o aną ištaigingąjį po stiklu, su kuriuo jam buvo taip gaila skirtis:

— Kodėl jis visada atverstas ties Afrika?

Pardavėja įtariai tylėjo.

Paukštis Berdas ėmė svarstyti pats sau vienas. Kodėl visada atversta Afrika? Gal knygyno vedėjas mano, kad tas puslapis gražiausias? Tačiau kontinento, kuris keičiasi taip dinamiškai kaip Afrika, žemėlapiai greitai atgyvena. Ir nuo vieno tokio puslapio prasideda viso pasaulio atlaso erozija. Taigi, atvertus Afrikos žemėlapį, afišuojamas viso atlaso nešiuolaikiškumas. Kurį politiškai nusistovėjusį žemyną tuomet pasirinkti pavyzdžiu? Kurio žemėlapis jau niekada nebepasens? Amerikos? Tiksliau — Šiaurės Amerikos? Paukštis Berdas liovėsi spėlioti vos įsibėgėjęs, pasiėmė abu Afrikos žemėlapius raudonais viršeliais ir nesidairydamas smuko tarp storos bronzinės nuogalės ir vazone kerojančios monsteros. Paskui laiptais pasuko žemyn. Bronzinė papilvė, nuglostyta riebaluotų nepasotinto geismo pritvinkusių jo draugužių delnų, skleidė drėgną lyg šuns nosis šviesą. Studentavimo laikais Paukštis Berdas ir pats nepraeidavo neperbraukęs tos vietelės pirštais, o dabar net akių nedrįsta pakelti į bronzinę moterį. Ligoninėje jis matė, kaip daktaras ir seselės iki alkūnių atraitotomis rankovėmis dezinfekuojančiu skysčiu mazgojasi dilbius prie nuogo jo paslikos žmonos šono. Daktaro rankos buvo apžėlusios plaukais.

Braudamasis pro žmonių knibždėlyną pirmojo aukšto periodikos skyriuje, Paukštis Berdas išorinėje švarko kišenėje rūpestingai paslėpė pirkinį, supakuotą į vyniojamąjį popierių, ir eidamas prispaudė jį ranka. Tai buvo pirmieji Paukščio Berdo nusipirkti turistiniai Afrikos žemėlapiai. Bet ar ateis mano gyvenime diena, kai aš iš tiesų žengsiu Afrikos žeme ir pro tamsius akinių stiklus žiūrėsiu į Afrikos dangų? — tas klausimas Paukščiui Berdui nedavė ramybės. O gal kaip tik dabar, šią akimirką, aš visiems laikams prarandu galimybę iškeliauti į tą žemyną? Galbūt negrįžtamai tariu atsisveikinimo žodžius dabar, kai jaunystė dovanoja man vienintelę ir paskutinę progą, sklidiną svaiginančios įtampos? Net jeigu taip, net jei tikrai taip, aš nieko nebegaliu pakeisti.

Paukštis Berdas suirzęs atžagariu judesiu stumtelėjo užsienio leidinių knygyno duris ir atsidūrė ankstyvos vasaros sutemų gaubiamame skersgatvyje. Dėl purvino oro ir pilkšvos prieblandos gatvelė atrodė įkalinta migloje. Tiesiai priešais Paukštį Berdą pritūpdamas nušoko žemėn elektrikas, taisęs dienos šviesos lempą vitrinoje su išrikiuotomis naujomis užsieninėmis knygomis kietais viršeliais. Paukštis Berdas išgąsdintas atšlijo ir tamsių šešėlių užtrauktame didžiuliame stikle išvydo savo paties atvaizdą — save patį, senstantį trumpų nuotolių bėgiko greičiu. Jam, Paukščiui Berdui, dvidešimt septyneri metai ir keturi mėnesiai. Paukščio Berdo pravardę gavo būdamas penkiolikos. Nuo tada jis yra Paukštis Berdas ir šiandieniniu savo kūnu, tamsiai juodame stiklo ežere iškilusiu nerangiomis sustingusio skenduolio formomis, jis panašus į paukštį labiau nei bet kada. Paukštis Berdas mažiukas ir perkaręs. Jo draugai priaugo svorio vos baigę mokslus ir susiradę darbą, o tie keli iš jų kompanijos, kurie nesustambėjo tuomet, sustorėjo vedę. Vienintelis Paukštis Berdas liko liesas, tik pilvas kiek atsikišo. Vaikšto visada pasikūprinęs, įtraukęs galvą į pečius. Ir stovėsena tokia pati. Iš pažiūros atrodo kaip sportiškas kaulėtas senis. Jo gunktelėję pečiai suskleisti nelyginant sparnai, ir visa povyza paukštiška. Galingai kaip snapas išsišovusi kumpa nosis glotniame, nė vienos raukšlelės nevagojamame apyrudžiame veide, o blausia šalta šviesa švytinčiuose balkšvuose akių obuoliuose nešmėkščioja jokia išraiška. Nebent tais retais atvejais, kai jo žvilgsnį išbudina staigus sukrėtimas. Plonos lūpos visuomet kietai sučiauptos, smailėjanti skruostikaulių linija baigiasi aštriu smakru. Plaukai rausvomis liepsnomis kyla dangop. Tokį veidą Paukštis Berdas turėjo penkiolikos, toks buvo ir dvidešimties. Kiek dar laiko jis panėšės į paukštį? O gal jis iš tos padermės žmonių, kurie su tokiu pačiu veidu, tokia pačia išvaizda priversti gyventi nuo penkiolikos iki šešiasdešimties? Jei taip, vadinasi, dabar Paukštis Berdas vitrinos lange save mato tokį, koks bus visą likusį gyvenimą. Jis sudrebėjo užtvindytas šleikštulį varančio pasibjaurėjimo bangos. Pasijuto tarytum jį būtų aplankęs regėjimas: štai jis, Paukštis Berdas, nusikamavęs daugiavaikis seniokas...

Tuo tarpu už aptemusio stiklo plytinčiu ežeru Paukščio Berdo link artėjo moteris, ir buvo joje kažkas nepaneigiamai keista. Platūs galiūnės pečiai, įspūdingas ūgis. Tokia aukšta, kad veidas bolavo virš stikle atsispindinčios Paukščio Berdo galvos. Jis pašiurpo tarsi puolamas už nugaros tykojusios pamėklės ir nejučiomis apsigręžė pasirengęs gintis. Moteris stovėjo prieš pat Paukštį Berdą ir rimtu įdėmiu žvilgsniu narstė jį po kaulelį. Visas įsitempęs Paukštis Berdas taip pat nenuleido nuo jos akių. Prabėgo trumpa akimirka, ir jis pamatė, kaip skvarbiose moters akyse suledėjusį ryžtą nuskalauja gedulingas abejingumo vanduo. Dar nespėjusi išsiaiškinti, kas per padaras tasai Paukštis Berdas, moteris iš pradžių buvo beįžvelgianti suinteresuotumo saitą tarp jųdviejų, kai staiga susivokė, kad šis žmogus nėra tinkamas objektas jungčiai. Per tą laiką ir Paukštis Berdas pastebėjo vešlius moters plaukus, garbanotomis sruogomis susivijusius aplink jų kuplaus vainiko gožiamą veidą, tarsi nukopijuotą nuo Fra Andželiko „Apreiškimo“ angelo, tačiau neišvengusį anomalijų, iš kurių labiausiai į akis krito keli nenuskusti ūseliai viršum lūpos. Kiaurai perskrodę grėsmingą grimo sieną, jie stirksojo bejėgiškai virpčiodami.

— Ką gi, būk sveikas! — jauno vyro balsu prabilo didžioji moteris, be didesnių skrupulų pripažindama savo lengvapėdišką pralaimėjimą. Tai nuteikė maloniai.

— Ir tu! — susizgribęs šyptelėjo Paukštis Berdas. Šaižokas karktelėjimas dar labiau sustiprino jo paukštiškos kilmės įspūdį.

Paukštis Berdas žvilgsniu nulydėjo klientų medžioklėn išsirengusį transvestitą, lėtai tolstantį ant aukštų kulniukų, ir pasuko priešinga kryptimi. Išniro iš siauručio skersgatvio, paskui, akylai dairydamasis, kirto plačios gatvės važiuojamąją dalį. Tas nervingas, kartais net traukuliais perbėgantis atsargumas irgi darė jį panašų į susigūžusį, iš siaubo paklaikusį pyplį paukščiuką. Žodžiu, Paukščio Berdo pravardė jam tiko kuo puikiausiai.

Turbūt suklaidintas lūkuriavimo priešais savo paties atspindį, anas ir palaikė mane kokiu iškrypėliu, — svarstė Paukštis Berdas. Toks apsirikimas niekam garbės nedaro, tačiau gerą Paukščio Berdo vardą gelbsti tai, kad jam atsigręžus transvestitas išsyk suprato savo klaidą. Dabar jis jautė tik smagumą prisiminęs nuotykį. Būk sveikas! — visai nieko palinkėjimas, proginis. Atrodo, nekvailas pasitaikė jaunuolis. Ir Paukščio Berdo širdyje nelauktai pratrūko draugiškumas galiūne moterimi persirengusiam vyrukui. Kažin ar pasiseks tam jaunikliui šįvakar nusičiupti savęs vertą ištvirkėlį ir apmulkinti kaip besmegenę žąsį? Gal vertėjo įsidrąsinti ir pasekti jam įkandin? O kas, jeigu mudu su ta parsiduodančia žmogysta dviese būtume nusitrenkę į kokį vaiduoklišką užkaborį, — įsifantazavo Paukštis Berdas, perėjęs gatvę ir atsidūręs judriame užeigų ir užkandinių kvartale. Broliškai pasišnekėtume nuogi išsitiesę kaip du geri draugai? Pats aš irgi išsirengčiau, kad anam nebūtų nejauku. Pasipasakočiau apie savo gimdančią žmoną. Ir apie tai, kad seniai trokštu nukeliauti į Afriką, kad mano svajonių svajonė išleisti iš Afrikos sugrįžusio nuotykių ieškotojo dienoraštį, kurį pavadinčiau „Afrikos dangus“. Pasakyčiau, kad žmonai pagimdžius man gresia šeimos narvas (iš teisybės sėdžiu tame narve nuo savo vestuvių dienos, nors iki šiol dar būta vilties, kad ne visos jo grotos sandarios. Bet sandarumu pasirūpins gimsiantis vaikas), o tada jau bus visiškai neįmanoma vienam padam ištrūkti į Afriką. Tasai vaikinas klausytųsi manęs supratingai ir kruopščiai po grūdelį rankiotų manyje išsisėjusią bauginančią neurozę. Nes jaunas vyras, kuris prisiekia ištikimybę savo vidiniam iškrypėliškam balsui ir, persirengęs moterimi, išeina į gatves ieškoti giminiškų sielų, tikrai yra iš tų žmonių, kurių rega, uoslė ir širdis bematant atpažįsta pasąmonės patamsiuose šaknis suleidusį baimingą netikrumą.

Galbūt rytojaus rytą mudu įsijungtume radijo žinias ir skustumėmės vienas priešais kitą, pasimirkydami šepetėlius į tas pačias putas. Jis dar jaunas, bet aš juk mačiau, kaip tankiai jam želia barzda, — sulig ta mintimi Paukštis Berdas nutraukė savo fantazijų grandinę ir nusišypsojo. Jei negaliu praleisti su juo nakties, reikėjo bent taurelės pasikviesti. Dabar Paukštis Berdas spraudėsi pro minią, paįvairintą girtuoklių. Abipus gatvės rikiavosi pigios užeigėlės, be vargo išsitenkančios virtinėje nedidelių namų. Jo gerklė buvo perdžiūvusi, ir jis užsinorėjo išmesti burnelę, tegu ir neturėdamas kompanijos. Ištempęs ilgą liesą kaklą, žvitriai permetė eilėmis nusidriekusias užeigas, tačiau iš tikrųjų nesirengė užsukti nė į vieną iš jų. Įsivaizduokite, kokia būtų uošvės reakcija, jeigu jis atsirastų prie savo žmonos ir naujagimio lovos tvoksdamas alkoholio smarve! Ne tik uošvei, bet ir uošviui geriau nebematyti jo prasmegusio svaigalų liūne. Jo žmonos tėvas iki pensinio amžiaus buvo anglų literatūros katedros vedėjas tame valstybiniame universitete, kurį baigė Paukštis Berdas. Vėliau pradėjo skaityti paskaitas privačiame universitete. Tai, kad Paukštis Berdas savo metuose gavo korepetitoriaus vietą parengiamojoje mokykloje, buvo veikiau ne likimo, o uošvio dovana. Paukštis Berdas jį mylėjo ir kartu prisibijojo. Niekada nebuvo sutikęs kolosalesnio senio. Ir nebenorėjo jo nuvilti.

Paukštis Berdas susituokė savo dvidešimt šeštųjų gyvenimo metų gegužės mėnesį, tačiau ištisas keturias tos vasaros savaites nuskandino viskyje. Nei iš šio, nei iš to leidosi klajoti alkoholio jūromis. Kaip prasigėręs Robinzonas Kruzas. Apleido aspiranto pareigas, užmetė darbą, mokslą — viską, ką tik buvo galima užmesti. Jei nepakakdavo vėlyvų naktų, gerdavo ir dienomis, užtamsintoje su valgomuoju sujungtoje virtuvėje pasileidęs plokštelę. Iš tų blogiausių dienų Paukščiui Berdui liko tik viskio, muzikos ir troškių girtuoklio sapnų prisiminimas. Daugiau, rodos, nebuvo nieko, kuo gyvena žmogus. Po keturių savaičių jis prisikėlė iš septynis šimtus valandų trukusio gižaus bedugnio girtumo ir atkapstė savo apverktiną išblaivėjusį asmenį, užverstą pelenais tartum karo liepsnose supleškėjęs miestas. Kaip dvasiškai bankrutavęs individas, jis neturėjo kitos išeities, tik įsitverti paskutinės vos rusenančios atgimimo viltelės, kad iš naujo suartų savo viduje plynę ir atgaivintų dirvonuojančius ryšius su išoriniu pasauliu.

Paukštis Berdas raštu pranešė pasitraukiąs iš aspirantūros, o žmonos tėvas surado jam darbą parengiamojoje mokykloje. Nuo tada praėjo dveji metai, ir štai dabar jis laukia žmonos pagimdant. Jei Paukštis Berdas išdygtų palatoje dar kartą susiteršęs svaigalais, jo uošvė pasigriebtų dukterį su anūku ir strimgalviais spruktų kuo toliau. Tuo jis neabejojo.

Paukštis Berdas ir pats saugojosi jame užsilikusios neišraunamos, nors ir nematomos, alkoholio traukos. Pasibaigus toms keturioms viskiu trenkiančio pragaro savaitėms, jis ne kartą laužė sau galvą, kodėl girtuokliavo septynis šimtus valandų iš eilės, tačiau taip ir nesugalvojo jokios įtikinamos priežasties. Kol jis nesupras, kodėl buvo nudardėjęs į viskio pragarmę, visada liks pavojus netyčia vėl į ją nusprūsti. Neišsiaiškinęs tikrosios anų keturių savaičių prasmės, jis neišmoks apsiginti nuo galimos keturių naujų savaičių beprasmybės.

Kartą vienoje iš godžiai ryjamų afrikietiškos tematikos knygų Paukštis Berdas aptiko tokią frazę: „Girtų siautėjimų kaimuose, apie kuriuos pasakoja visi be išimties tyrinėtojai, pasitaiko iki šiol, ir tai rodo, kad gyvenimui šioje nuostabioje šalyje kažko trūksta, kad esama pirmapradžio nepasitenkinimo, genančio žmones desperatiškos savi griovos link“. Šiame sakinyje kalbama apie Sudano dykumų gyvenviečių žmones, tačiau jį perskaitęs Paukštis Berdas padarė išvadą, kad jis ir pats vengia įsisąmoninti savo gyvenimą, kurio vidinei erdvei kažko trūksta ir kuriame esama pirmapradžio nepasitenkinimo. Tiesa, dabar Paukštis Berdas žinojo, kad ir neįsisąmoninti tie dalykai egzistuoja, todėl stropiai stengėsi išmesti alkoholį iš savo kasdienybės.

Paukštis Berdas pasiekė tolimiausią aikštę, į kurią subėgo visos spinduliais pažirusios užeigų kvartalo gatvelės. Švytintis elektroninis laikrodis ant teatro fasado rodė septynias. Laikas skambinti ligoninėje budinčiai uošvei ir klausti, kaip einasi gimdymas. Nuo trečios popiet jis skambindavo kas valandą. Paukštis Berdas apsižvalgė. Aikštės pakraščiuose buvo daug taksofonų, bet visi užimti. Jis nekantravo ne tiek dėl gimdančios žmonos, kiek dėl uošvės, stypsančios prie telefono ligoninės priimamajame ir nervingai laukiančios jo skambučio. Nuo pat tos akimirkos, kai atlydėjo savo dukterį į ligoninę, ją apsėdo mintis, jog su gimdyvės motina čia elgiamasi nederamai ir nepagarbiai. Paukštis Berdas puoselėjo trapią viltį, kad telefoną bus užėmusi kurios nors kitos pacientės šeima. Jis pasuko gatve atgal dairydamasis baro, kavinės, saldžias kukulienes, kotletus ar kiniškus lakštinius siūlančios užkandinės, galanterijos prekių parduotuvės — bet kokios vietos, kur būtų galima užsukti kaip vienam iš klientų ir paprašyti telefono. Tačiau barų jam patartina šalintis, o pietus buvo neseniai pavalgęs. Gal nusipirkti vaistų nuo skrandžio skausmo?

Paukštis Berdas ėjo toliau ieškodamas vaistinės. Ūmai jo dėmesį patraukė šalia sankryžos įsikūręs ekscentriškos išvaizdos namas. Stogelį virš įėjimo dengė milžiniška iškaba su ginties pozicijoje sustingusiu kaubojumi, spaudžiančiu revolverio gaiduką. Pentinuotu batu kaubojus buvo primynęs indėną, ant kurio galvos puikavosi užrašas „Parduodame ginklus“. Iš vidaus patalpa buvo tirštai nukabinėta popierinėmis įvairiausių šalių vėliavomis ir geltonai žaliais serpantinais, o per visą jos plotą rikiavosi daugybė rėksmingai nutepliotų keturkampių įrenginių, tarp kurių nesustodami zujo vaikiščiai, gerokai jaunesni už Paukštį Berdą. Pasidairęs pro stiklines raudona ir tamsmėlyne juosta apkraštuotas duris, Paukštis Berdas įsitikino, kad galiniame kampe stovi vyšninis telefonas.

Abipus tako riogsojo du automatai — kokakolos ir muzikos. Pastarasis kurtino lankytojus nebemadingo rokenrolo garsais. Nešvarias lentines grindis buvo išmarginusios pridžiūvusio purvo dėmės. Paukščiui Berdui pradėjo atrodyti, kad jo ausyse sproginėja petardos. Jis vargais negalais nusigavo prie telefono laviruodamas tarp paauglių, spiečiais užgulusių lošimo automatus su išsukamais paveikslėliais, smiginių taikinius, kažkokią dėžę, kurioje plytintį miniatiūrinį kraštovaizdį žaidėjai varpė šautuvo kulkomis. (Miniatiūrinėje miško laukymėje ant mažo juostinio konvejerio važinėjo rudi elniai, balti kiškiai ir žalios gigantiškos varlės. Paukščiui Berdui spraudžiantis pro šalį, vienas vyresniųjų klasių moksleivis, stebimas būrio džiaugsmingai krykščiančių draugių, numušė varlę, ir prie aparato įmontuota nedidukė švieslentė įskaitė jam penkis taškus). Įmetęs monetą, Paukštis Berdas surinko jau atmintinai spėtą išmokti ligoninės numerį. Viena ausimi klausėsi tolimo signalo telefono ragelyje, kita — rokenrolo ritmų ir kažko panašaus į tūkstantinės skubančių krabų armijos žnypliukių čežėjimą. Būtent tokį garsą kėlė įsižaidę paaugliai, be atvangos brūžindami šerpetotas grindų lentas minkštais kaip pirštinė savo itališkų batų padais. Kažin ką pamanys uošvė išgirdusi tokį triukšmą? Gal atsiprašinėjant už pavėluotą skambutį, derėtų pasiaiškinti ir dėl viso šito erzelio?

Po keturiskart pasikartojusio signalo mažumėlę suvaikėjusiu jo žmonos balsu atsiliepė uošvė. Pamiršęs visus pasiteisinimus, Paukštis Berdas išsyk pasiteiravo apie žmoną.

— Ne, dar ne. Dar nepagimdė. Vargšė mergytė kone mirtinai nusikankino, bet dar nepagimdė. Ne.

Akimirką praradęs kalbos dovaną, Paukštis Berdas spoksojo į keliasdešimt skruzdžių išėstų kiaurymių ebonito ragelyje.

Kaskart jam kvėptelint, ragelio paviršius apsiniaukdavo ir nusigiedrydavo tarytum juodų žvaigždžių puošiamas nakties dangus.

— Ką gi, paskambinsiu aštuntą, — ištarė po minutės. — Viso gero.

Paukštis Berdas padėjo ragelį ir giliai atsiduso. Gretimai buvo įtaisas nedidukei mašinai valdyti. Vairuotojui skirtoje vietoje sėdėjo į darbą įnikęs filipinietiško veido paauglys. Pačiame įtaiso centre pamautas ant cilindro balansavo miniatiūrinis E tipo „Jaguaras“. Po juo bėgo juosta su nupieštais laukais ir sodais, todėl atrodė, kad mašina skrieja nesibaigiančiu vaizdingu užmiesčio keliu. Begaliniuose kelio vingiuose viena po kitos išdygdavo pavojingos kliūtys — karvės, avys, vaikus sūpuojančios merginos. Žaidėjo užduotis buvo kaskart pasukti vairą ir, pakreipus „Jaguaro“ apžergtą cilindrą, išvengti avarijos. Ant vairo užsikvempusio berniūkščio tamsiai rudą žemą kaktą raižė žaidimo įkarštyje susimetusios raukšlės. Su švilpesiu švirkšdamas seiles pro aštrių šuniškų ilčių prikąstą lūpą, jis vairavo ir vairavo, sakytum įtikėjęs apgaule, kad kada nors ateis galas paveiksluotos juostos apytakai ir E tipo „Jaguaras“ pasieks kelionės tikslą. Tačiau kliūčių užgriozdintas plentas po jo mažosios mašinos ratais rangėsi beribėn tolybėn. Retkarčiais juostos apsisukimai sulėtėdavo, ir berniūkštis, paskubomis išsitraukęs iš kelnių kišenės monetą, įmesdavo ją į įtaise žiojinčią akutę, pridengtą geležinių vokų. Paukštis Berdas, stovėdamas truputį kampu nuo vaikinuko, kurį laiką stebėjo jo pastangas, kol pradėjo jausti, kaip kojas pakerta nebepakenčiamas tų pastangų bergždumo suvokimas. Paukštis Berdas galvotrūkčiais pasileido prie užpakalinių durų, ir iš jo eigasties atrodė, tarsi padus jam būtų svilinusi įkaitinta geležis. Staiga atsitrenkė į porą tikrai keistų įrenginių.

Prie dešiniojo būriavosi jaunuoliai, visi kaip vienas apsivilkę auksiniais ir sidabriniais drakonais siuvinėtus džemperius, kažkuo primenančius amerikiečių turistams pardavinėjamus Honkongo dirbinius. Iš tos pusės sklido neaiškios prigimties dunksėjimas. Paukštis Berdas prisiartino prie kairiojo mechanizmo, į kurį dabar niekas nekreipė dėmesio. Tai buvo viduramžiško kankinimų įrankio — Geležinės mergelės — dvidešimto amžiaus variantas. Natūralaus ūgio raudonai ir juodai dryžuota plieninė gražuolė abiem rankomis buvo ryžtingai apglėbusi savo nuogą krūtinę. Sistema veikė taip, kad pageidaujantys atplėšti gražuolės rankas ir žvilgtelėti į jos paslėptas plienines krūtis turėjo įsiręžti iš visų jėgų, o savanorio gniaužiamąją ir tempiamąją jėgą apskaičiuodavo geležinės mergelės akyse įtaisyti matuokliai. Virš mergelės galvos buvo surašytas gniaužiamosios ir tempiamosios jėgos vidurkis pagal amžiaus grupes.

Paukštis Berdas įmetė monetą į skylę tarp geležinių lūpų. Tuomet įsitvėrė mergelės krūtis dengiančių rankų. Užsispyrusi geležis nenorėjo pasiduoti, todėl Paukštis Berdas įsikibo dar tvirčiau. Atstatęs galvą priekin, nosimi beveik rėmėsi į gražuolę. Dėl atspalvių žaismo josios veidą iškreipusi išraiška neabejotinai teigė kančią, ir Paukštis Berdas pasijuto kaip prievartautojas. Buvo taip įtempęs jėgas, kad raumenys jam įskaudo visame kūne. Ūmai gražuolės krūtinėje pasigirdo krumpliaračių girgždėjimas, ir akyse sužibo rausvo kraujo spalvos skaitmenys. Paukštis Berdas nedelsdamas atpalaidavo aliai vieną raumenėlį, sušvokštė atsidūsėdamas ir ėmėsi lyginti savo laimėjimus su lentelėje pateiktais vidurkiais. Matavimo vienetas nebuvo nurodytas, tačiau skaičiai bylojo, kad Paukščio Berdo gniaužiamoji jėga lygi 70, tempiamoji jėga — 75. Tuo tarpu vidurkių lentelėje ties dvidešimt septyneriais metais buvo pažymėta: gniaužiamoji jėga — 110, tempiamoji jėga — 110. Negalėdamas patikėti savo akimis, Paukštis Berdas peržvelgė visą lentelę ir galiausiai nustatė, kad jo skaitinė vertė atitinka keturiasdešimtmečio vidurkį. Keturiasdešimtmečio! Paukštis Berdas skrandžiu patyrė galingą šoko smūgį ir riaugtelėjo. Štai jums dvidešimt septynerių metų ir keturių mėnesių sulaukęs vyras su keturiasdešimtmečio sukriošėlio gniaužiamąja ir tempiamąja jėga. Kas čia, po galais, darosi, Paukšti Berdai? Lyg to dar būtų maža, pečius ir šonus ėmė varstyti diegliukai. Požymis, kad diegliukai peraugs į geliantį lėtinį raumenų skausmą. Reikėjo žūtbūt nusiplauti nešlovę, ir Paukštis Berdas pasuko prie dešiniojo aparato. Nelauktai sau pačiam, jis pradėjo rimtai žiūrėti į tokį jėgos išbandymą.

Paukščiui Berdui iriantis priekin, drakonuotais džemperiais apsitempę vyrukai, tarsi kokie žvėriūkščiai užuodę grėsmę savo teritorijai, sustingo savo vietose ir apsiautė Paukštį Berdą provokuojančiais žvilgsniais. Paukščio Berdo ryžtas susvyravo, tačiau jis stengėsi nematyti nieko, išskyrus įrengimą jaunuolių rato viduryje. Jo apžiūrinėjama konstrukcija panėšėjo į amerikietiškų vesternų kartuves. Skirtumas tik tas, kad vietoj tabaluojančio nevykėlio nusikaltėlio kadaravo kažkas panašaus į slavų karžygio šalmą, iš po kurio kyšojo smėlio pripiltas elnio odos maišas. Įmetus monetą į kiklopiška akimi žvelgiančią skylutę pačiame šalmo viduryje, smėlio maišą galima būdavo prisitraukti žemyn, o prie atraminio stulpo pritvirtinto matuoklio rodyklė tada pasislinkdavo ties nuliu. Matuoklio centre nupiešta animacinė Pelė Robote išžiodavo savo geltonus nasrus ir sumaurodavo: „Pirmyn, žmogau, išmatuosime tavo smūgio jėgą!“

Pamatęs, kad Paukštis Berdas tik spokso į įtaisą ir nesirengia nieko daryti, vienas džemperiuotasis — kurio drovumas grūmėsi su savikliova — žengė prie „kartuvių“ tarsi nusiteikęs kokiai parodomajai programai, įmetė monetą ir timptelėjo smėlio maišą. Paskui per pėdą atsitraukė, liuoktelėjo išsirietęs visu kūnu lyg šokio judesy ir trenkė į maišą. Pasigirdo garsus bumbtelėjimas ir ne mažiau garsus žvangėjimas, maišą laikančiai grandinei ėmus brūžuoti vidinį šalmo paviršių. Matuoklio rodykliukė, peržengusi galutinę skalės ribą, bejėgiškai tirtėjo. Džemperiuotoji šutvė prapliupo juoktis. Kadangi smūgio jėga pranoko matuoklio galimybes, visą įtaisą ištiko paralyžius ir jis įstrigo nesugrįžęs į pradinę padėtį. Šįkart triumfuojantis nugalėtojas stuktelėjo į maišą nesmarkiu karatisto spyriu, ir išsijudinusi rodyklė pagaliau sustojo ties 150 padala, o smėlio maišas rėplomis kaip senas pavargęs vėžys sulindo atgal į šalmą. Vyrukai vėl griausmingai nusikvatojo.

Paukščiui Berdui užėjo nepaaiškinamas azartas. Atsargiai nusivilkęs švarką, kad nesuglamžytų Afrikos žemėlapių, pasidėjo jį ant bingo stalo. Tuomet įmetė į šalmą vieną monetą iš savo gausių atsargų, skirtų skambučiams į žmonos ligoninę. Drakonuotais džemperiais pasipuošusi kompanija stebėjo kiekvieną jo judesį. Paukštis Berdas patraukė žemyn smėlio maišą, žengtelėjo atatupstas ir pasirengė pulti. Kadaise, kai vyresniųjų klasių moksleivis Paukštis Berdas buvo pašalintas iš provincijos miestelio mokyklos ir rengėsi kvalifikaciniams egzaminams, suteikiantiems teisę stoti į universitetą, jis kas savaitę dalyvaudavo muštynėse su liūdnai pagarsėjusia to paties provincijos miestelio gauja. Tuomet jo buvo bijomasi, ir jį nuolatos sekiojo minios nepilnamečių garbintojų. Paukštis Berdas pasitikėjo savo kumščiu. Jis nestrykčios kaip anas kerėpla pienburnis. Jis smūgiuos pagal visas taisykles. Paukštis Berdas perkėlė svorį ant pirštų galų ir statydamas koją priekin tiesiu taikymu vožtelėjo į maišą. Ar jo smūgis sumušė skalės rekordą, ar pasiekė 2500, ar matuoklis išėjo iš rikiuotės? Kur tau. Rodyklė rodė 300. Glausdamas prie krūtinės smėlio maišą atakavusį kumštį, susimetęs į kuprą, Paukštis Berdas apkvaitusiu žvilgsniu vėpsojo į ciferblatą. Po akimirkos veidan siūbtelėjo karštas kraujas. Už nugaros susibūrę džemperiuotieji vaikinai skendėjo mirtinoje tyloje. Aišku viena: visas jų dėmesys sutelktas į matuoklį ir Paukštį Berdą. Kurgi ne, turbūt stovi išsižioję, savo akimis išvydę tipą, užsidirbusį tokį elgetišką smūgio jėgos įvertinimą.

Paukštis Berdas, dėdamasis, kad jam nė motais kažkokie ten vaikinai, dar sykį išdidžiai nukėblino prie smėlio maišą jau spėjusio praryti šalmo ir, įmetęs antrą monetą, prisitraukė maišą artyn. Šįkart nebesiterliodamas su klasikiniais smūgiais, jis paprasčiausiai bloškėsi ant odinės „kriaušės“, kumštyje sugniaužęs viso savo kūno jėgą. Jo dešinioji ranka nutirpo nuo riešo iki alkūnės, o matuoklis tuo tarpu išspaudė 500.

Pirmiausia Paukštis Berdas dvilinkas pripuolė prie švarko ir užsivilko jį nenusigręždamas nuo bingo stalo. Po to atsisuko į tylomis jį stebinčius vyrukus. Ketino nutaisyti patyrusio veterano šypsenėlę, kurioje išmanymas pintųsi su nuostaba, — suprask, jaunajam čempionui savo sveikinimą siunčia prieš daugelį metų iš didžiojo sporto pasitraukęs senosios kartos čempionas. Tačiau drakonuotieji jaunuoliai dėbsojo į jį akmeniniais, visiškai beaistriais veidais, tarsi į priklydusį šunį. Paukštis Berdas iki pat ausų galiukų nusidažė sodria raudonžemio spalva ir, nuleidęs galvą, paknopstom nėrė į lauką. Jam pavymui purslais ištiško juokas, pratrukęs, regis, tyčiniais fontanais. Žlibinamas vaikiškai užkaitinusio gėdos jausmo, Paukštis Berdas nužirgliojo per aikštę ir įgriuvo į tamsią gatvelę šalia teatro. Nebeturėjo drąsos plaukti užkandinių kvartalo spūstimi murkdydamasis nepažįstamųjų sraute. Gatvelės tamsoje stoviniuojančios prostitutės, atbaidytos Paukščio Berdo veidą užsklendusios rūsčios išraiškos, praleido jį nė neužkalbinusios. Galop Paukštis Berdas priėjo kelio ruožą, kuriame nesimatė nieko, net ir pasalūnių merginų, bet čia jį sustabdė skersai stojęs aukštas pylimas. Iš sutemose tvyrančio šviežios žalumos kvapo jis suprato, kad pylimo šlaitas užžėlęs tankia vasaros žole. Viršuje dūlavo geležinkelio bėgiai. Paukštis Berdas apsidairė, ar neatvažiuoja traukinys, tačiau jam nepavyko nieko įžiūrėti. Tuomet užvertė galvą į juodai nulakuotą dangų. Lyg raudona aureolė kybojo virš užeigų kvartalo išsklaidytas neonų atspindys. Atsilošusio Paukščio Berdo skruostą suvilgė staiga tekštelėjęs lietaus lašas, — tai prieš lietų taip aitriai kvepėjo žolė. Paukštis Berdas nudelbė žemėn akis ir iš dyko buvimo ėmė patyliukais šlapintis.

Jam dar nepabaigus savo reikalo, užpakaly pasigirdo nedarnūs žingsniai, o kai, išvarvinęs paskutinį likusį skystimą, Paukštis Berdas atsigręžė atgal, nepramušamu žiedu jį jau buvo apstoję džemperiuotieji jaunikliai. Visi jie glūdėjo šešėlių juodumoje, atsukę nugaras teatro pusėje mirguliuojančiai blausiai šviesai, ir buvo neįmanoma įžvelgti išraiškos jų veiduose. Tačiau tą akimirką Paukštis Berdas prisiminė jų žvilgsnius anoje triukšmingoje patalpoje ir koks kraugeriškai išgrynintas jo asmens neigimas slapstėsi tų beaistrių kaukių priedangoje. Aišku, kad akis į akį susidūrus su pernelyg akivaizdžiai savo nepajėgumą įrodžiusią būtybe, pabudo plėšrūno instinktas. Krečiami nežaboto vaikų geismo terorizuoti už save silpnesnį, jie atsivijo jį, idant suleistų nagus į vargdienę avelę, kurios smūgio jėga lygi 500. Paukštis Berdas pajuto siaubo antplūdį ir ėmė karštligiškai dairytis plyšio, pro kurį galėtų ištrūkti. Norint tiesiu keliu pakliūti į apšviestą užeigų kvartalą, reikėtų prasilaužti pro pačią džemperiuotos užtvaros tankynę, tačiau su ką tik apskaičiuotomis jo fizinėmis galiomis (keturiasdešimtmečio vyro gniaužiamąja ir tempiamąja jėga!) tai būtų beviltiška užmačia, — vaikinukai beregint nustumtų jį atgal prie pylimo. Po dešinei nuo Paukščio Berdo trumputis akligatvis baigėsi lentine tvora. Kairėje tarp geležinkelio sankasos ir aukštu vielos tinklu aptverto gamyklos kiemo vingiavo tamsus siauras takelis, vedantis į tolumoje gaudžiančią mašinų važinėjamą gatvę. Jeigu jam pasisektų nepagautam prabėgti tą maždaug šimto metrų nuotolį, ko gero, atsirastų vilties.

Paukštis Berdas pasiryžo. Žaibiškai slystelėjęs dešinėn, jis pirmiausia suvaidino sprunkąs į akligatvį. Tada pasisuko ant kulnų į kairę. Tačiau jo užpuolikai buvo savojo pasaulio profesionalai, lygiai kaip ir dvidešimtmetis Paukštis Berdas anų laikų provincijos miestelio naktyse. Kiaurai permatę aukos taktiką, savo pajėgas jie sutelkė kairėje vos šiai pajudėjus į dešinę. Kai apsisukęs ir atgavęs pusiausvyrą Paukštis Berdas tekinas pasileido kairėn, jo link jau skriejo juodas džemperiuotas tipas, atstatęs krūtinę į priekį, įsitempęs visu kūnu, pakilęs atakon kaip tada, kai sutriuškino smėlio maišą. Išsprūsti nebebuvo kur. Paukštis Berdas pasitiko patį baisiausią smūgį savo gyvenime ir aukštielninkas plumptelėjo ant pylimą užžėlusio žolyno. Dejuodamas jis spjaudėsi kraujais ir seilėm. Drakonuotieji prapliupo spigiu juoku kaip ir tuomet, kai „kartuvių“ matuoklį trenkė apopleksija. Paskui dar glaudesniu pusračiu apsupo pargriuvusį Paukštį Berdą ir vėl tylomis įsistebeilijo. Jie laukė.

Paukštis Berdas pagalvojo, kad Afrikos žemėlapiai tikrai susimaigė, jo kūno priploti prie pylimo šlaito. Bet skvarbesnė už visas kitas buvo mintis apie kūdikį: dabar gimsta jo vaikas. Paukštį Berdą pagavo ūmus pyktis ir šiurkšti neviltis. Iki šiol jis, įsibaiminęs ir sutrikęs, tik kūrė pabėgimo planus. Tačiau daugiau Paukštis Berdas nebebėgs. Jeigu dabar nekovosiu, ne tik amžiams prarasiu galimybę pakeliauti po Afriką, bet ir pasmerksiu savo paties vaiką gimti blogiausiam gyvenimo variantui, — ištiktas kažko panašaus į įkvėpimą, Paukštis Berdas šventai įtikėjo savuoju užkeikimu. Lietus laistė jo prakirstas lūpas. Jis papurtė galvą, suvaitojo ir lėtai atsistojo ant kojų. Vaikinai prasiskyrė padarydami sočiai erdvės ir viliūgiškai atsitraukė. Tada išdidžiu žingsniu priekin išėjo pats tvirčiausias žaliūkas. Paukštis Berdas nusvarino rankas, atvėpė žandikaulį ir stovėjo nutaisęs apdujusį veidą tarsi per šventines linksmybes talžoma naktinių mugių lėlė. Vyrukas rūpestingai prisitaikė, aukštai pakėlė sulenktą koją nelyginant kamuoliuką atmušinėjantis beisbolo žaidėjas, atkragino liemenį, kaip reikiant atsivedėjo ir puolė. Paukštis Berdas čia pat panarino galvą, susirietė ir su buliaus nuožmumu tvojosi į džemperiuotą pilvą. Vaikinas sugargė, paspringo pliūptelėjusiais vėmalais ir kaipmat nutilęs sukniubo ant žemės. Paukštis Berdas mitriai kilstelėjo galvą įbesdamas žvilgsnį į likusius vyrukus. Jame atgijo kautynių džiugesys. Atgijo po tiekos metų. Ir Paukštis Berdas, ir vyrukai stovėjo nekrusteldami, pasverdami iš priešo kylančią grėsmę. Laikas ėjo.

Staiga vienas džemperiuotasis šūktelėjo savo bendrams:

— Gana! Pakaks! Ne jam su mumis muštis! Kažkoks dėdulė!

Įtampa vaikinų gretose atlėgo tą pačią sekundę. Nebekreipdami jokio dėmesio į vis dar neprarandantį budrumo Paukštį Berdą, berniokai pakėlė savo nualpusį draugužį ir nusinešė jį teatro kryptimi. Paukštis Berdas liko vienišas, merkiamas lietaus. Gerklėn įsimetė keistai kutenantis linksmumas, ir kurį laiką jis be garso kikeno. Jo švarkas buvo apšlakstytas krauju, tačiau, pasivaikščiojus po lietumi, dėmės greičiausiai atrodys kaip užtiškę vandens lašai. Paukštį Berdą aplankė savotiškas dieviškosios harmonijos pojūtis. Jam skaudėjo akiduobes, rankas, nugarą, ką jau kalbėti apie sudaužytą smakrą, bet pirmą kartą nuo to laiko, kai žmonai prasidėjo sąrėmiai, nuotaika buvo pakili. Takeliu, įsiterpusiu tarp pylimo ir gamyklos kiemo, Paukštis Berdas nušlubčiojo gatvės link. Netrukus sankasa atpūškavo senoviškas garvežys, tūžmingai svaidydamasis žiežirbomis, ir lyg išdidintas juodasis raganosis prašuoliavo aptemusiu dangumi viršum pačios Paukščio Berdo galvos. Išėjęs į gatvę ir laukdamas taksi, Paukštis Berdas liežuviu išsikrapštė dantenose įstrigusį išmuštą dantį ir išspjovė jį ant žemės.

2

Susisukęs į kamuoliuką kaip išgąsdintas kirminėlis, Paukštis Berdas miegojo po prismeigtais prie sienos Afrikos žemėlapiais, aplipusiais purvu, krauju ir vėmalais. Čia buvo sutuoktinių Paukščiaberdžių miegamasis. Tarp lovos, kurioje miegojo Paukštis Berdas, ir tuščios jo žmonos lovos nelyginant milžiniška vabzdžių perykla baltavo kūdikio lovutė su dar nenuimta plastmasine plėvele. Pats šeimininkas, brėkštančiame rytmety stenėdamas iš šalčio, sapnavo slogius sapnus.

Paukštis Berdas stovi Nigerio rytuose, vakarinės Čado ežero pakrantės plynaukštėje. Įdomu, ko jis ten tikisi sulaukti? Staiga jį pastebi didelis phacochoerus. Nirtusis žinduolis atidunda kanopomis spardydamas smėlį. Tai nėra blogai. Paukštis Berdas tam ir atkeliavo Afrikon, kad pro nuotykių, mirtino pavojaus ir pasimatymų su nematytomis gentimis žiūroną dirstelėtų į savo taikios, lėtiniu nepasitenkinimu sargdinančios kasdienybės užribį. Paukštis Berdas neturi jokio ginklo, tinkamo kovoti su laukinėmis kiaulėmis. Aš atsidūriau Afrikoje nepasirengęs ir neapmokytas, — kirba Paukščio Berdo galvoje paniška mintis. Per tą laiką žvėris visai priartėja. Paukštis Berdas prisimena kitados, kai dar buvo negeras provincijos miestelio berniukas, už kelnių atraito nešiodavęsis kaip svarmenį įsiūtą suomišką peilį. Tačiau tas kelnes senų seniausiai išmetė. Juokinga, bet nors užmušk negali atsiminti, kaip japoniškai vadinasi phacochoerus. Phacochoerus, — šūkaloja Paukštį Berdą pametę ir jau suskubę saugią zoną pasiekti draugužiai. — Saugokis, bėk! Ten phacochoerus! — skamba Paukščio Berdo ausyse. Dabar įdūkusį žvėrį nuo jo skiria vos dešimt metrų atstumas anapus plonytės brūzgynų juostos. Atrodo, kad Paukštis Berdas nebegali išsigelbėti. Ir tada jis pamato plotą šiaurėje, atitvertą žydra įžambia linija. Įžambioji linija veikiausiai yra plieninė viela. Tau pavyks, jei tik spėsi už jos pasislėpti, — iš tenai atsklinda Paukštį Berdą palikusių žmonių šūksmai. Paukštis Berdas leidžiasi bėgti. Bet jau per vėlu. Phacochoerus šnopuoja tiesiai jam už nugaros. Aš atsidūriau Afrikoje nepasirengęs ir neapmokytas. Aš niekaip neįstengsiu pasprukti nuo to žvėries, — pamano Paukštis Berdas, galutinai praradęs viltį, tačiau tebebėga genamas savosios baimės. Akis įsmeigę iš už žydrosios linijos į Paukštį Berdą žvelgia nesuskaitoma daugybė „saugiųjų žmonių“. Nelabojo phacochoeraus iltys su tikrovišku aštrumu sulenda Paukščiui Berdui į kulkšnis...

Telefonas skambėjo be pertrūkio. Paukštis Berdas pabudo. Aušo diena, tebelyjanti vakarykščiu lietumi. Išsiropštęs iš lovos, jis basa pėda primynė drėgnas ledines grindis ir kaip zuikis nustraksėjo prie aparato. Pakėlęs ragelį, išgirdo vyrišką balsą. Pasisveikinimo nebuvo. Įsitikinęs, kad šneka su Paukščiu Berdu, vyriškis tepasakė:

— Tuojau pat atvažiuokite į ligoninę. Kūdikis gimė nesveikas. Reikia pasikalbėti.

Ūmai Paukštis Berdas pasijuto užspeistas. Jis užsinorėjo atbulomis sugrįžti Nigerio plynaukštėn ir išlaižyti sapno nuosėdas. Ir nesvarbu, kad tas sapnas užsodintas siaubo dygliais it piktadariškas jūrų ežys. Bet Paukštis Berdas atsispyrė savo paties silpnumo šuorui ir prabilo nešališku balsu, tarytum būtų kalbėjęs nepažįstamas žmogus su įstatyta geležine širdimi:

— Kaip vaiko motina? — jam pasirodė, kad jau tūkstantį kartų yra vaidinęs sceną, kurioje tardavo šitokią frazę šitokiu balsu.

— Jai viskas gerai. Atvažiuokite nedelsdamas.

Paukštis Berdas karštligiškai nukurnėjo atgal į miegamąjį, nelyginant savon skylėn šmurkštelintis krabas. Paskui kietai užsimerkė ir buvo beneriąs lovos šilumon, turbūt manydamas, kad atsisakyta pripažinti realybė susyk pradings kaip ir susapnuota Nigerio plynaukštė. Tačiau apsigalvojo. Krestelėjęs galvą, pakėlė prie lovos numestus marškinius ir kelnes. Pasilenkus visame kūne sutvilkčiojęs skausmas priminė Paukščiui Berdui vakarykštį susirėmimą. Jam norėjosi atgaivinti pasididžiavimą savo jėga atlaikius peštynių išbandymą, tačiau dabar tokie jausmai buvo iš principo neįmanomi. Sagstydamasis marškinius, Paukštis Berdas pakėlė akis į Vakarų Afrikos žemėlapį. Ta vietovė, kurioje jis stovėjo sapne, pasak žemėlapio, vadinosi Difa. Ten buvo ir lekiančio karpuočio piešinys. Ak taip, phacochoerus ir yra karpuotis. O tiesiai virš pastarojo einantis žydros įžambios linijos rėželis žymėjo medžioklės draustinį. Taigi jei sapne Paukščiui Berdui ir būtų pavykę iki jo nusigauti, jis nebūtų išsigelbėjęs. Paukštis Berdas dar kartą krestelėjo galvą, vilkdamasis švarką išėjo iš miegamojo ir nusėlino laiptais žemyn. Jeigu pirmame aukšte gyvenanti senoji ponia, kuriai priklauso šis namas, pabustų ir pašoktų iš lovos, Paukščiui Berdui tektų atremti jos klausimus, išgaląstus geranoriškumo ir smalsumo galąstuvais, ir ką tokio jis jai galėtų atsakyti? Jis ir pats dar nieko nežino. Tik tiek, kad kūdikis nesveikas! — kaip jam buvo paskelbta. Bet, matyt, reikia nusiteikti blogiausiam. Priebutyje Paukštis Berdas apgraibomis susirado batus ir, tylutėliai atsirakinęs duris, išsmuko į rytmečio žarą.

Paukščio Berdo dviratis buvo nuvirtęs ant žvirgždo palei gyvatvorę ir nušlakstytas smulkučiais lietaus lašeliais. Pakėlęs jį, švarko rankove nubraukė užsispyrusius lašus, kirste įsikirtusius į nušiurusią balnelio odą. Iš nekantrumo nė nespėjęs žmoniškai visų nuvalyti, klestelėjo ant sėdynės ir, lyg patrakęs žirgas be gailesčio žarstydamas žvirgždą, iššoko pro gyvatvorę į asfaltuotą kelią. Užpakalis akimirksniu prisisunkė bjaurios, šaltos drėgmės. O lietus tebelijo, ir pūtė priešinis vėjas nutaškuodamas lašais beginklį Paukščio Berdo veidą. Saugodamasis, kad padangos neįsmuktų į kelio duobes, jis vairavo išplėstomis akimis, ir lietaus kruopelės barbeno jam stačiai į vyzdžius. Netrukus privažiavęs platesnę ir šviesesnę gatvę, pasuko kairėn. Dabar lietaus lašus į veidą vėjas jam nešė iš dešinės. Keliauti pasidarė kiek lengviau. Kad atsispirtų lenkiančiai prie žemės vėtrai, Paukštis Berdas pats liemeniu pasviro dešinėn ir balansuodamas mynė pedalus. Plonytė asfaltą dengiančio vandens plėvelė vilnijo po lekiančio dviračio ratais ir plaikstėsi dulksnia migla. Paukštis Berdas varė savo įkypai užsėstą dviratį žiūrėdamas žemyn į kelią, kol pajuto, kaip ima svaigti galva. Tuomet apsižvalgė. Kiek akys užmatė, švintančioje gatvėje nebuvo nė gyvos dvasios. Šalikelėse nusidriekusios alėjos ginkmedžiai lapojo tiršta, stora laja, ir kiekvienas lapelis toje nesuskaitomoje gausybėje pūpsojo sklidinai prisisiurbęs lašų ir sunkiai išbrinkęs. Juodi kamienai laikė parėmę ryškiai žaliais gniutulais susimetusias jūras. Jeigu tos jūros imtų ir vienu kartu išsilietų, Paukštis Berdas su visu savo dviračiu nuskęstų žalėsiais prakvipusiuose potvynio vandenyse. Paukščiui Berdui atrodė, tarsi medžių guotai jam grūmotų. Toli aukštybėse, vėjo kedenami, šnarėjo į pačias viršūnes kuokštais išsiveržę lapai. Paukštis Berdas užvertė galvą į rytų dangų, suspaustą medžių tankumos. Šis buvo visas apniukęs pilkai juodomis spalvomis, bet gelmėse tvyrojo blyškia persikų spalva prasikalančios saulės nuojauta. Susisarmatijęs vargeta dangus ir jį taršantys storžieviai debesys — it lakstantys gauruoti šunes. Šarkų tuntas su valkataujančių kačių įžūlumu praskrido tiesiog Paukščiui Berdui po nosim. Jis susverdėjo. Dar spėjo pamatyti sidabriniais vandens lašeliais utėlėtas melsvas šarkų uodegas. Paukštis Berdas pagalvojo, kad dabar jį lengva nugąsdinti ir kad jo akys, jo ausys, jo nosis tapo liguistai jautrios. Miglotai numanė, kad tai nežada nieko gera. Tada, kai gėrė visą amžinybę, jo būsena buvo tokia pati.

Paukštis Berdas palinko priekin, kilstelėjo balnelyje ir, nuleidęs galvą, visu svoriu užgulė pedalus. Atgijo sapne patirtas bergždžio bėgimo pojūtis. Bet jis veržėsi pirmyn. Pečiu nudrėskė apatinę ginkmedžio šakelę, ir stangrus kaip spyruoklė lūžgalys perrėžė jam ausį. Tačiau jis nemažino greičio. Lietaus lašai šniokštė pro šalį vilgydami jo perštinčią žaizdą. Pravirkdytais stabdžiais davęs valią savo paties klyksmui, jis įvairavo į ligoninės aikštelę. Buvo šlapias lyg ką tik išmaudytas šuo. Purtydamas nuo savęs lašus, valandėlę pasidavė iliuzijai, kad per šį trumpą laiką įveikė ilgą, neįsivaizduojamai ilgą kelią.

Prie kabineto durų atgavęs kvapą, Paukštis Berdas dirstelėjo potamsėn patalpon ir keliems jį pasitikusiems neįžiūrimų bruožų veidams kimiai paaiškino:

— Aš esu vaiko tėvas, — sykiu svarstydamas, kodėl jie visi tūno užsigesinę šviesas.

Tada pastebėjo savo uošvę, kuri sėdėjo rankove užsiėmusi burną, tarsi kovodama su pykinimu. Priėjo prie jos ir įsitaisė gretimoje kėdėje. Juto, kaip peršlapęs audinys prisiklijuoja prie nugaros ir sėdmenų. Paukštis Berdas pasipurtė, bet visai ne taip kaip ligoninės aikštelėje. Vietoj ano smarkuolio dabar buvo nevalingai tirtantis nusilpęs viščiukas.

Su kambario prieblanda sparčiai apsiprantančios Paukščio Berdo akys įžvelgė tris į teisėjus panašius daktarus, įtemptoje tyloje laukiančius, kol jis nurims savo kėdėje. Teismuose pareigūnams virš galvų kabinama valstybinė vėliava, turinti simbolizuoti įstatymo valdžią. Šiame ligoninės kabinete susirinkusiems teisėjams vėliavą atstojo spalvotas žmogaus anatomijos atlasas už nugarų. Jis irgi simbolizavo įstatymo valdžią — jų įstatymo.

— Aš esu vaiko tėvas, — dirgliai pakartojo Paukštis Berdas balsu, aiškiausiai išduodančiu jo įbaugintą dvasią.

— Taip taip, — atsiliepė vidurinis iš trijų daktarų. (Vyriausiasis gydytojas. Paukštis Berdas matė jį tada mazgojantis rankas prie vaitojančios paslikos savo žmonos šono). Kalbėsenoje galėjai justi savotišką gynybą, sakytum būtų užuodęs puolimo gaideles Paukščio Berdo balse.

Paukštis Berdas laukė jo žodžių, įsmeigęs akis. Tačiau šis, užuot iš karto paaiškinęs padėtį, išsitraukė iš savo susiglamžiusio ištepto chalato kišenės pypkę ir prisikimšo ją tabako. Buvo nedidukas drūtas statinaitės formos vyras. Dėl savo nutukimo darė kenčiančios, svarbios, pasipūtėliškos personos įspūdį. Pro atlapotą chalatą matėsi krūtinė, apaugusi plaukais kaip kupranugario nugara. Išvešėjusias žandenas su ūsais papildė ir barzdelė, užžėlusi pagerklyje nukarusį riebalų kapšą. Šįryt gydytojas neištaikė laiko nusiskusti, o tai reiškia, kad nuo vakar popietės jis pasiaukojamai kovojo dėl Paukščio Berdo kūdikio. Paukštis Berdas iš paskutiniųjų stengėsi pajusti dėkingumą, tačiau jam nesisekė taip paprastai išvaduoti savo širdies, sukaustytos kažko neaiškaus ir neapibrėžto, ką buvo pastebėjęs tame pusamžiame hiperplaukuotame vyriškyje. Atrodė, kad pypkę papsinčio vyriausiojo gydytojo gauruotame kūne, jo poodiniame sluoksnyje, kiūto tai, ką pražūtinga palikti be priežiūros ir kas yra per jėgą užgniaužiama kaskart, kai užsimano pliūptelėti lauk.

Pagaliau vyriausiasis gydytojas iš drėgnų storų lūpų perkėlė pypkę atgal į dubenėliu gaubtą delną ir, metęs žvilgsnį tiesiai į įsmeigtas Paukščio Berdo akis, pasiteiravo:

— Gal pirma norėsite pamatyti vaisių? — pernelyg garsiai ištartas klausimas nuskambėjo disonansu momento nuotaikai.

— Jis mirė? — Paukštis Berdas daugiau nebegalėjo tverti.

Vyriausiojo gydytojo išraiška perteikė mąslų nusistebėjimą nežinia kodėl taip keistai sureagavusiu pašnekovu, po to buvo nugrandyta ir padengta neperprantamu šypsniu.

— Ne ne. Kol kas jo riksmas pakankamai stiprus ir judesiai nėra vangūs.

Paukštis Berdas šalimais išgirdo dramatiškai gilų ir reikšmingą uošvės atodūsį. Jeigu ne dusinanti burną rankovė, tasai jos atodūsis būtų nugriaudėjęs su trenksmu, menkai tenusileidžiančiu sumitusio girtuoklio rauguliui, ir išbaidęs ne tik Paukštį Berdą, bet ir visus tris daktarus. Įdomu, ar jį reikėtų suprasti kaip visišką uošvės kapituliaciją, ar kaip Paukščiui Berdui perduodamą žinią, perspėjančią apie jo šeimą nuklampinsiančios vargų ir nelaimių pelkės gylį.

— Tai ar norite pamatyti vaisių?

Vyriausiajam gydytojui pakartojus tuos pačius žodžius, jam iš dešinės sėdėjęs jaunas daktaras atsistojo. Buvo liesas ir aukštas, o veide su išsišovusiais skruostikauliais spingsojo kažkaip nederančios tarpusavyje akys. Viena akis baikščiai blaškėsi, kita — netrikdomai tylėjo. Jaunojo daktaro paviliotas, Paukštis Berdas kilstelėjo ir pašiurpęs vėl sudribo ant kėdės. Jis pamatė, kad gražioji daktarėlio akis padaryta iš stikliuko.

— Ne. Iš pradžių paaiškinkite, — atkirtis „vaisių“ kaišiojančiam gydytojui taip ir pasiliko neišpainiotas iš Paukščio Berdo dvasią apraizgiusių tinklų. Jo balse paviršiun išplaukė tik didėjantis siaubas.

— Ko gero, jūs teisus. Išsigąstumėt taip staiga pamatęs! Aš irgi išsigandau, kai jis išlindo.

Nelauktai vyriausiojo gydytojo kaktą virš masyvių vokų išmušė drovus raudonis ir jis kaip vaikas suprunkštė iš juoko. Tas juokas kaip tik ir buvo tas kažkas, kas iš pat pradžios glūdėjo po barzdota gydytojo oda ir kėlė neapibrėžtumo pojūtį ir kas jau kartą sušmėžavo viešumoje, pasivertęs neperprantamu šypsniu. Paukštis Berdas pasipiktinęs stebėjo gyvaplaukiais apžėlusį tebeprunkščiantį vyriausiąjį gydytoją, kol suprato, kad šis gėdijasi. Jis gi iš svetimos žmonos tarpukojo ištraukė neregėtą pabaisą. Gal pabaisą su katino galva ir išsipūtusiu kaip balionas kūnu? Jis krizena gėdydamasis pats savęs, kad padėjo ateiti į pasaulį tokiam padarui. Jis padarė tai, kas labiau tiktų ne prityrusiam gimdymo namų vyriausiajam gydytojui, dirbančiam su profesiniu pasididžiavimu, o balaganinėje komedijoje suvaidintam šarlatanui. Jis išsigandęs, sukrėstas, be to, kankinamas gėdos. Paukštis Berdas akmeniniu veidu laukė, kol vyriausiasis gydytojas atsigaivelės po prunkštimo priepuolio. Pamatyti pabaisą? Kas tai per pabaisa? Gydytojo tariamas „vaisius“ Paukščio Berdo galvoje rimavosi su žodžiu „pabaisa“, ir tas erškėčiuotas žodis savo spygliais žaizdojo jam krūtinės ląstą. Galbūt, kai Paukštis Berdas prisistatė esąs „vaiko tėvas“, daktarai ir subruzdo todėl, kad jiems jis buvo ne „vaiko“, o „pabaisos“ tėvas? Kad jų ausys irgi girdėjo skambant šį žodį?

Netrukus vyriausiasis gydytojas įveikė savo juoką ir susigrąžino solidaus susirūpinimo išraišką. Tik jo vokų ir skruostų rožinis žvilgesys niekur nedingo. Paukštis Berdas pasistengė nukreipti mintis kitur. Maldydamas savo paties viduje karštakošiškai įsisukusį pykčio ir baimės verpetą, pasidomėjo:

— Sakėt, kad išsigandote. Ko būtent?

— Kai pamačiau? Klausiate, koks jis pažiūrėjus? Kaip su dviem galvom! Žinot Vagnerio „Po dvigalvio erelio vėliava“?

To ir išsigandau! — vyriausiasis gydytojas buvo vėl bepradedąs prunkšti, bet šįsyk vargais negalais susivaldė.

— Kažkas panašaus į Siamo dvynius? — apmirusia širdimi paklausė Paukštis Berdas.

— Ne, tiesiog kaip su dviem galvom! Norėsite pažiūrėti?

— Bet mediciniškai... — vis dar nesiryžo Paukštis Berdas.

— Galvos smegenų išvarža. Dėl kaukolės defekto smegenys išvirtusios į paviršių. Pirmas toks atvejis per visą mano karjerą, kai vedžiau ir pastačiau šiuos gimdymo namus. Labai retas atvejis. Galima ir išsigąsti!

Galvos smegenų išvarža. Paukštis Berdas stengėsi susikaupti, bet jo sąmonėje neišniro joks konkretus vaizdinys.

— Ar yra vilties, kad su tokia smegenų išvarža jis augs kaip normalus vaikas? — aklai ištarė klausimą, kilusį pabirų minčių kratinyje.

— Vilties, kad augs kaip normalus?! — pro netikėtai sutrūkinėjusį gydytojo balsą kibesniais gūsiais prasiveržė rūstybė. — Sakau jums, tai galvos smegenų išvarža! Net jei prapjausim kaukolę ir sukišim išlindusias smegenis atgal, geriausiu atveju jis galės pasiekti augalo išsivystymo lygį. Iš tiesų nesuprantu, apie kokį normalų vaiką jūs kalbate?

Apstulbintas Paukščio Berdo nusišnekėjimo, vyriausiasis gydytojas pagūžčiojo pečiais daktarėliams iš abiejų šonų. Tiedu įsiteikdami sulinkčiojo: ir tas pirmasis su dirbtine akimi, ir antrasis — nuo aukštos kaktos iki pasmakrės vienodai ruda neišraiškinga oda aptrauktas tylenis. Į Paukštį Berdą jie pažvelgė griežtomis egzaminuotojų akimis, smerkiančiomis atsakinėjant suklydusį studentą.

— Tai jis dabar ir mirs? — paklausė Paukštis Berdas.

— Na, ne dabar pat tikriausiai. Manyčiau, pratrauks iki rytojaus, gal dar ilgiau. Tas vaikas gajus, — su pavydėtinu objektyvumu konstatavo vyriausiasis gydytojas. — Tai ką darysim?

Paukštis Berdas pastiręs tylėjo lyg koks parmuštas nususėlis neūžauga. Ką mes išvis galim padaryti? — kaip piktdžiugiškas šachmatininkas vyriausiasis gydytojas pirma įvaro Paukštį Berdą į aklavietę, o po to klausia: — Tai ką darysim? Ir ką gi mes turėtume daryti? Gal rautis plaukus ir rypuoti?

— Jei pageidautumėte, galėčiau rekomenduoti jus N. universitetinei ligoninei. Jei pageidautumėte, žinoma! — pasakė vyriausiasis gydytojas tokiu tonu, tarsi siūlytų išspręsti galvosūkį su paspęstais klastingais spąstais.

— Jeigu kitos išeitis nėra... — Paukštis Berdas bandė pereiti klastingąsias ūkanas, tačiau, nesugrabaliojęs jokio siūlo galo, apsidraudė tuščia fraze.

— Kitos išeities nėra, — nukirto vyriausiasis gydytojas. Ir pridėjo: — Bent pasiguosite, kad padarėte, kas įmanoma.

— O ar nebūtų galima palikti jo šičia? — įsiterpė uošvė.

Ne tik Paukštis Berdas, bet ir visi trys daktarai krūptelėję sužiuro į pokalbį įsibrovusios klausėjos pusėn. Uošvė nė nekvėptelėjo, atrodė lyg būtų prakalbusi pati niauriausia Žemėje pilvaburė. Vyriausiasis gydytojas įdėmiu žvilgsniu ištyrė Paukščio Berdo žmonos motiną, tarsi nustatinėdamas jos kainą. Paskui pareiškė:

— Ne, negalima. Jokiu būdu negalima. Jam gi galvos smegenų išvarža! — savigyna buvo tiesmuka iki koktumo.

Ir po tokio atsakymo uošvė nevirptelėjo nė vienu raumenėliu, o rankovė tebebuvo užčiaupusi jai burną.

— Gerai, perkelkite jį į universitetinę ligoninę, — apsisprendė Paukštis Berdas.

Plaukuotasis gydytojas kaipmat nusitvėrė šių žodžių ir akimoju išsiskleidė veiklumo žiedais. Abiem daktarėliams davė nurodymus susisiekti su ligonine ir paruošti greitosios pagalbos mašiną. Elgėsi kaip savo darbą išmanantis dalykiškas pilietis.

— Greitąja važiuos ir vienas iš mūsiškių gydytojų, todėl galėsite būti visiškai ramūs, — abiem daktarėliams išėjus vykdyti paliepimų, vyriausiasis gydytojas vėl prisikimšo pypkę tabako. Rodos, nuo pečių nusimetė neaiškią sunkenybę ir neatsidžiaugia jį užplūdusiu palengvėjimu.

— Dėkoju.

— Manau, poniai geriausia pabūti prie dukters. O jūs turbūt norėtumėte persivilkti sausais drabužiais? Praeis dvidešimt minučių, kol paruošime mašiną.

— Taip ir padarysiu, — sutiko Paukštis Berdas.

Vyriausiasis gydytojas palinko prie jo ir jau visai familiariai, lyg pasakodamas nešvankius juokelius, šnipštelėjo į ausį:

— Žinoma, jūs galite atsisakyti operacijos!

Mano vargšas, nelaimingas vaikeli, — pamanė Paukštis Berdas. Ir reikėjo gi taip atsitikti, kad pirmas žmogus, mano mažylio sutiktas išoriniame pasaulyje, būtų šita riebi plaukuota statinaitė. Tačiau Paukščiui Berdui tebesikepurnėjant per savo išblaškytas mintis, burbulas, išsprogęs iš jo pagiežos ir širdgėlos, subliūško vos spėjęs išsipūsti.

Paukštis Berdas, uošvė ir vyriausiasis gydytojas tylėdami nužingsniavo iki registratūros vestibiulyje — tartum suaugę į vieną kūną, bet į skirtingas puses nusuktais veidais. Atsisveikindamas Paukštis Berdas pasigręžė į uošvę. Ši pakėlė seseriškai panašias į jo žmonos akis ir norėjo kažką sakyti. Paukštis Berdas laukė. Bet ji nekalbėjo, tik žiūrėjo į žentą tamsiomis, be aistros suvytusiomis rainelėmis. Paukštis Berdas pajuto, kad ji gėdijasi ir kad ta jos gėda grynai fizinė, lyg būtų nuoga stovėjusi priešais žmonių minią. Ko jai taip gėda, kad net visa veido oda apmirusi aplink nejautrias akis? Nesulaukęs, kol uošvė nustos į jį stebeilijusis, Paukštis Berdas nutarė pats atitraukti nuo savęs dėmesį.

— Sakykite, ar tai berniukas? O gal mergaitė? — paklausė jis vyriausiojo gydytojo.

Užkluptas iš netyčių gydytojas vėl suprunkštė savo nesveiku juoku. Paskui išmikčiojo mokiniškomis jaunučio rezidentėlio intonacijomis:

— Berniukas ar mergaitė? Bet aš dabar neprisimenu... Nors, palaukit, mačiau gi jį... Penį!

Paukštis Berdas vienas išėjo į ligoninės aikštelę. Lietus liovėsi, vėjas irgi priduso. Danguje šurmuliuojantys debesys šviesėdami džiūvo. Spindintis rytas jau buvo ištrūkęs iš aušrojančios prieblandos kokono. Kvepėjo vasaros pradžios oru, visame kūne tižo raumenys ir vidaus organai. Pastate užsilikusios nakties švelnumo išpopintas Paukščio Berdo akių lėliukes kietu ledinių adatėlių balsvumu subadė rytmečio šviesa, atšokusi nuo šlapios gatvės dangos ir tankyne sulapojusių pakelės medžių. Užsimojęs prasiveržti pro tą šviesą, jis spustelėjo pedalus ir pasijuto tarsi pastatytas ant tramplino. Pasijuto taip, lyg jo akis, atplėštas nuo tvirtos žemės ir pasmerktas vienatvei, būtų užtraukusi migla. Stingulys kaustė širdį nelyginant silpnutį vabaliuką, pakliuvusį vorui į tinklus. Paukštis Berdas išgirdo jam apreikštą abejotino dieviškumo valią: savuoju dviračiu nuskrieki toli į svetimas žemes, kur galima šimtus dienų mirkyti svaigalų antpiluose. Apniktas ryto šviesos, Paukštis Berdas sūpavosi ant labai nesaugiai pasvirusio dviračio ir laukė kitų apreiškimų. Tačiau apreiškimų nebebuvo. Paukštis Berdas suėmė save į rankas ir kaip išsijudinęs tinginys nevikriai nusiyrė į priekį.

Pačiame su virtuve sujungto valgomojo viduryje pakumpęs nuogalius ištiesė ranką ketindamas paimti ant televizoriaus padėtus švarius apatinius. Ranka buvo plika, ir tik tada, kai ją išvydo, Paukštis Berdas užregistravo sąmonėje faktą, kad yra nuogut nuogutėlis. Lyg nusivijęs sprunkančią pelytę, jo žvilgsnis slystelėjo genitalijomis, ir jis sudegė gėdos ugny. Šokčiodamas kaip keptuvėje čirškinama pupa užsitempė apatinius, užsimovė kelnes ir apsivilko marškinius. Dabar Paukštis Berdas tapo grandimi gėdijimosi grandinėje, žiedu sukabinusioje jį su vyriausiuoju gydytoju ir uošve. Kokia vis dėlto gėdinga netobulybė tas žmogaus kūnas, pilnas pavojų ir lengvai sugūrantis! Drebėdamas ir gūždamasis lyg futbolo stadiono rūbinėse pasimetusi skaistuolė, Paukštis Berdas pabėgo nuo valgomojo, pabėgo nuo laiptų, pabėgo nuo prieangio ir, apžergęs dviratį, pabėgo nuo visų už jo likusių daiktų. Jei tik būtų buvę galima, Paukštis Berdas mielai būtų pabėgęs ir nuo savo fizinio kūno. Palyginti su kulniavimu pėsčiomis, važiavimas dviračiu, tegu ir menkai, bet vis šiek tiek įtikimiau, kūrė regimybę, kad nuo savojo kūno jis yra pabėgęs...

Mindamas pedalus, Paukštis Berdas pamatė, kaip iš ligoninės vestibiulio mažais žingsneliais išturseno baltai vilkintis vyriškis su kažkokiu tarytum prišienautu krepšiu glėbyje ir, praskyręs žioplių minią, pro atdaras galines dureles įlipo į greitosios pagalbos mašiną. Gležnoji, silpnoji, dezertyriškoji Paukščio Berdo pusė buvo linkusi tą reginį nujausti kaip nematomų tolybių vyksmą kur nors už dešimties mylių, neturintį nieko bendra su prašalaičiu Paukščiu Berdu, ankstų rytą išėjusiu mėgstamo pasivaikščiojimo. Tačiau it žemių sienoje taką rausiantis kurmis jis neturėjo išeities, tik eiti į priekį nepaisant jį stabdančio sunkaus ir lipnaus neįveikiamumo jausmo.

Lankstu apvažiavęs žioplinėtojus, Paukštis Berdas sustabdė dviratį. Paskui nulipo žemėn, pasilenkė ir užvyniojo grandinę ant šlapiu purvu išsiterliojusios padangos. Jau rakino spynelę, kai į nugarą jam suleido dantis atšiaurios kritikos kupinas balsas:

— Mums nepatiktų, jeigu jūs savo dviratį paliktumėte tokioje vietoje.

Paukštis Berdas nustėręs atsigrįžo ir pamatė jį kaltinančias plaukuotojo vyriausiojo gydytojo akis. Tada užsivertė dviratį ant pečių ir nusinešė prie želdinių paslėpti. Aralijų lapuose telkšoję lietaus klanai pasipylė liūtimi, tekėdami jam per sprandą ir nugara žemyn. Paprastai irzlus ir įžeidus pikčiurna Paukštis Berdas šįkart neparodė nė krislelio kovingumo pasipriešinti likimo nuodugniai krečiamoms mažutėlaitėms kiaulystėms. Jis nusilenkė neišvengiamybei. Net nebegriežė dantimis iš apmaudo.

Pamačius purvinais batais iš krūmokšnių parklampojantį Paukštį Berdą, vyriausiajam gydytojui pasidarė truputį nesmagu, kad taip valdingai buvo jį išbaręs. Uždėjęs savo putnią, trumpą rankutę jam ant pečių, nusivedė prie greitosios pagalbos mažiuos ir džiaugsmingai, lyg patikėdamas kokią nuostabią paslaptį, pranešė:

— Tai tikrai berniukas! Ne veltui man atrodė, kad mačiau penį!

Mašinoje tarp vienaakio daktarėlio ir tamsaus gymio baltarūbio gaisrininko buvo įspraustas krepšys ir deguonies balionas. Kas yra krepšyje, nesimatė, nes jį užstojo gaisrininko nugara. Tik girdėjosi, kaip vandens pripildytame drėkintuve tylutėliai sproginėja pro jį leidžiamo deguonies burbuliukai — tarsi perduodama koduota žinia. Paukštis Berdas atsisėdo ant suolo priešais tuodu. Ne pati patogiausia vieta. Pasirodo, buvo prisėdęs ant suolo padėtus brezentinius neštuvus. Pasimuistė stengdamasis surasti geresnę padėtį savo pasturgaliui ir pažvelgė laukan pro langą. Tą akimirką jo kūnas sutrūkčiojo. Visuose ligoninės antrojo aukšto languose ir net balkone buvo tiršta, regis, tik ką pakirdusių iš miego ir nusipraususių nėščių moterų ryto saulės nubalinta oda, žiūrinčių žemyn į jį. Visos duksliais sintetinio pluošto raudonais, mėlynais, melsvais chalatais. Ypač tos, kurios stovėjo balkone vėjelio kepšiojamais ilgais iki gurnelių naktiniais marškiniais, buvo panašios į angelų pulkelį, šokantį ore. Jų išraiškose Paukštis Berdas pamatė nerimą, viltį ir dar pamatė džiugesį. Jis nunėrė akis. Užkaukė sirena, greitoji pajudėjo. Šoktelėjusios mašinos pamėtėtas Paukštis Berdas buvo benuslystąs nuo suolo. Jis iš visų jėgų įsispyrė kojomis ir tada pagalvojo: na štai, sirena! Iki šiol sirena jam būdavo judantis kūnas, visada artėjantis, pralekiantis ir nutolstantis. Bet dabar sirena įsimetė į jį kaip negalavimas. Niekada nenutolsiantis.

— Viskas, galima sakyti, puiku, — pasisukęs į Paukštį Berdą, tarė jaunasis daktaras stikline akimi.

— Ačiū jums.

Paukštis Berdas buvo visiškai pasirengęs pavirsti karameliniu saldainiuku ir savo noru išsilydyti kaitriame autoritetingume, plonyčiu, bet užtikrintu dūmeliu vinguriuojančiame iš daktarėlio elgsenos. Bevalė uodegą pabrukusio šuns reakcija, kurią demonstravo Paukštis Berdas, nuvaikė svyravimų ir dvejonių šešėlius nuo gydytojo akių. Vienaakis daktaras nutvėrė savo autoritetingumą už pakarpos ir drąsiai pakišo pašnekovui po nosim.

— Jūsiškis atvejis tikrai ypatingas. Man irgi anksčiau nebuvo tekę matyti nieko panašaus, — pareiškė jis, pats sau pritardamas linktelėjo ir, mikliai pasinaudojęs protarpiu tarp mašinos kresčiojimų, persikėlė pas Paukštį Berdą. Jam buvo nė motais, kad ant suolo guli brezentiniai neštuvai ir kad sėdėti nepatogu.

— Jūs smegenų specialistas? — pasiteiravo Paukštis Berdas.

— Ne, ne, aš — akušeris ginekologas, — buvo priverstas pataisyti vienaakis, bet toks apsirikimas dėl svorio kategorijų jau nebegalėjo sumenkinti jo autoriteto. — Mūsų ligoninėje nėra smegenų specialistų. Tačiau simptomai visiškai aiškūs! Galvos smegenų išvarža be jokių abejonių! Daugiau galėtume pasakyti adata ištraukę smegenų skysčio iš to didžiulio gumbo, kur smegenų dalis išvirtusi į paviršių, bet būtų labai blogai, leiskite pridurti, jei adata netyčia pažeistų pačias smegenis. Todėl ir nedarome nieko, kol nenuvežėme į universitetinę ligoninę. Aš tai akušeris, bet ir akušeriams tik per stebuklą pasiseka priimti naujagimį, kuris turėtų galvos smegenų išvaržą. Aš ir skrodime norėsiu dalyvauti. Ponas, aišku, sutiksite, kad būtų atliktas skrodimas. Bet jums gal nemalonu, kad aš iš pat pradžių taip atvirai viską sakau? Tiesiog, matot, tokios patirties kaupimas lemia medicinos pažangą. Suprantat, ar ne? Gal jūsų vaiko skrodimas padės išgelbėti kitus vaikus, kurie gims su galvos smegenų išvarža! O be to, — pasakysiu jums visai nuoširdžiai, — mano manymu, ir šitam vaikeliui, ir jums su žmona būtų geriau, jei šitas vaikelis kuo greičiau numirtų. Yra, tiesa, žmonių, kurie kupini kažkokio nepaaiškinamo optimizmo dėl tokių vaikų, bet aš asmeniškai galvoju, kad šitokiais atvejais laimingi tie, kurie greit numiršta. Gal tai mano kartos problema? Aš gimęs tūkstantis devyni šimtai trisdešimt penktaisiais. O jūs?

— Aš panašiai, — negalėdamas taip staiga suskaičiuoti pagal vakarietišką kalendorių, atsakė Paukštis Berdas. — Ar tikrai labai blogai?

— Kam? Mūsų kartai?

— Ne, mano kūdikiui.

— Na, ką reiškia blogai? Jūsų kūdikis neturi nieko — nei regos, nei klausos, nei uoslės, pats suprantat. Spėju, kad nėra jo galvelėje ir to elemento, kuris būtinas skausmui suvokti. Prisimenat, kaip sakė vyriausiasis gydytojas? Kad tai tas pat, kas augalas! Ar, jūsų požiūriu, augalui yra blogai?

Paukštis Berdas tylomis susimąstė. Ar, mano požiūriu, augalui yra blogai? Ar blogai yra ožkos graužiamam kopūstui? Ar kada nors apie tai galvojau?

— Tai ką? Manot, blogai gimti augalu? — Paukštį Berdą daktarėlis kamantinėjo iš svaigių savojo didžiareikšmiškumo aukštybių.

Paukštis Berdas nuolankiai papurtė galvą pripažindamas, kad toks klausimas pranoksta jo dabartinės liepsnojančios galvos sugebėjimą daryti sprendimus. O juk nebuvo iš tų žmonių, kurie taip paprastai nusileidžia pirmam sutiktam, nepajutę jokio noro priešintis.

— Atrodo, deguonies inhaliacija sutriko, — atsisukęs pranešė gaisrininkas, ir daktaras negaišdamas nuėjo patikrinti guminio vamzdelio.

Tada Paukštis Berdas pirmąkart išvydo savo sūnų. Tai buvo bjaurus kūdikis mažyčiu raudonu veidu, raukšlėtu ir nusėtu baltais riebalų taškeliais. Jo akys buvo užmerktos, kietai suvožtos lyg kriauklės geldelės, šnervėse kyšojo guminiai vamzdeliai, blyškiai rausva burnos ertmė spindėjo perlamutru tarp išvieptų lūpų, ir veržėsi laukan bežadis riksmas. Paukštis Berdas nejučiom kilstelėjo, pasistiebė ir pažvelgė į tvarsčiais apmuturiuotą vaiko galvą. Ten, kur ant pakaušio baigėsi bintai, kūpsojo daugybė kruvinos vatos, tačiau buvo aišku, kad po ja dar slepiasi kažkoks nenormalus gremėzdiškas daiktas.

Paukštis Berdas nusisuko, atsisėdo ant suolo ir, priglaudęs kaktą prie lango stiklo, įsižiūrėjo į nubėgančią gatvę. Sirenos išgąsdinti praeiviai dirsčiojo į greitosios pagalbos mašiną su tokiu pat atviru smalsumu ir nepermanoma viltimi kaip ir ligoninėje pasilikęs nėščiųjų pulkas. Jam regėjosi, kad judėjimas nenatūraliai sustojo tarsi staiga užstrigęs filmo kadras. Dabar jiems atsiveria siauručiukas įtrūkimas glotnioje jų kasdienybės plokštumoje. Ir jų akyse sušvinta naivus dievobaimingumas. Mano sūnui sutvarstyta galva, kaip ji buvo sutvarstyta mūšio lauke sužeistam Apolinerui, — pamanė Paukštis Berdas. Mano sūnaus galva buvo sužalota nepažiniame, gūdžiame mano vienišo mūšio lauke, ir kaip Apolinerui jam buvo uždėti tvarsčiai, ir jis šaukia bežadžiu riksmu...

Ūmai Paukštis Berdas apsipylė ašaromis. Tas sutvarstyto Apolinero įvaizdis vienu sykiu išgrynino jo jausmus ir nustatė jiems kryptį. Žinojo, kad jam, sentimentaliam ištižėliui, atleista, žinojo, kad yra išteisintas, ir savo ašarose atrado net saldumo skonį. Mano sūnus atėjo sutvarstyta kaip Apolinero galva, sužeistas nepažiniame, gūdžiame mano vienišo mūšio lauke. Ir kaip kritusį karį turėsiu aš žemėje laidoti savo sūnų. Paukštis Berdas toliau liejo ašaras.

3

Paukštis Berdas sėdėjo ant laiptų priešais vaikų reanimacijos skyrių ir, apglėbęs kelius nešvariomis rankomis, grūmėsi su įkyriai prie jo prisikabinusiu poašariniu snauduliu. Iš skyriaus išėjo vienaakis daktarėlis. Atrodė sukiužęs. Atsistojusiam Paukščiui Berdui ėmė pasakoti neramiu balsu, niekuo neprimenančiu ano išdidaus daktaro automobilyje:

— Šitoj ligoninėj vieni biurokratai, net seselės nesiklauso, ką joms sakai. Pasiėmiau mūsų vyriausiojo gydytojo vizitinę kortelę, kad parodyčiau ją vienam profesoriui, jo giminaičiui, bet tos net nepaaiškina, kur jį rasti.

Dabar Paukštis Berdas suprato, kodėl daktarėlis pasijuto toks sugniuždytas. Čia su juo pačiu elgiamasi kaip su atvežtuoju naujagimiu, ir vienaakis jaunuolis ėmė abejoti savo šaunumu.

— O kūdikis? — nejučiom Paukštis Berdas prašneko daktarėlį guodžiančiu tonu.

— Kūdikis? A, taip! Viskas paaiškės per neurochirurgo vizitaciją. Aišku, jeigu jis išgyvens iki to laiko. Jei ne, detales sužinosim per skrodimą. Iki rytojaus, matyt, vis tiek neištemps. Ar turėsite laiko rytoj apie kokią trečią? Galėtumėt ateiti. Bet perspėju, visi šitoj ligoninėj biurokratai, net seselės!

Turbūt nutaręs, kad priėmimo valandos Paukščio Berdo klausimams baigėsi, daktarėlis pasisuko eiti, įbedęs į erdvę sveikąją akį tokiu pat stikliniu kaip ir dirbtinės žvilgsniu, o Paukštis Berdas nusekė pridurmui, tarytumei skalbėja žlugtą pasikišęs po pažasčia dabar jau tuščią vaiko krepšį. Sugrįžus į koridorių, ligoninės stacionaro korpusą jungiantį su centriniu pastatu, prie jųdviejų prisidėjo abu ten laukę ir rūkę gaisrininkai: tas, katras rūpinosi deguonies balionu, ir kitas vairavęs greitosios pagalbos automobilį. Darnus lopšį gabenančio Paukščio Berdo ir gaisrininkų būrys su vienaakiu daktarėliu priešaky nužygiavo į centrinį pastatą.

Abudu gaisrininkai, atrodo, bemat pastebėjo, kad mašinoje tryškęs daktarėlio nuotaikingumas sutirpo už horizonto. Kas be ko, jie ir patys papilkėjo netekę savosios didybės, teikusios standumo jų santūrioms uniformoms, kai per didmiesčio centrą kaip stepėmis lekiantį džipą varė greitosios pagalbos automobilį, nepaisydami doriems piliečiams privalomų šviesoforo šviesų ir įjungę savo pompastiškąją sireną. Eidamas procesijos uodegoje, Paukštis Berdas žvelgė į nutriušusius, plinkančius abiejų gaisrininkų pakaušius ir padarė išvadą, kad jiedu panašūs kaip vieno kiaušinėlio dvyniai. Nebejauni, nestori ir neploni, neaukšti ir nežemi, vienodai praplikę.

— Jeigu kurią dieną iš pat ankstaus ryto prireikia deguonies baliono, tai jau žinok, kad reikės iki vidurnakčio! — garsiai konstatavo už deguonį atsakingas gaisrininkas.

— Taigi taigi, tu visada šitaip kalbi! — taip pat garsiai jam atitarė vairuotojas.

Vienaakis daktarėlis šį nediduką pašnekesį praleido pro ausis. Paukščiui Berdui pokalbis irgi nepadarė didelio įspūdžio, tiesiog jis suprato, kad aniedu stengiasi palaikyti viens kitam kompaniją slogiai nuotaikai užėjus. Paukštis Berdas galvos judesiu davė ženklą tam, katras rūpinosi deguonimi. Vyriškis sukluso, lyg į jį būtų buvę kreiptasi kokiu svarbiu reikalu.

— Sakykit, — paragino jis Paukštį Berdą.

Paukštis Berdas sumišo.

— Aš apie greitosios mašiną. Ar, grįžtant į garažą, irgi galima važiuoti su įjungta sirena ir per raudoną šviesą? — pasidomėjo.

— Į garažą? — tarsi du unisonu uždainavę ugniagesių komandos nariai perklausė gaisrininkai, paskui sinchroniškai nutilo, susižvalgė girtuoklišku raudoniu plykstelėjusiais veidais ir sušnarpštė iš juoko.

Paukštis Berdas pirmiausia įsiuto ant savęs už kvailą klausimą, paskui ant gaisrininkų — už reakciją. Tasai įsiūtis plonučiu vamzdeliu buvo sujungtas su jo viduje suspausto tamsaus monumentalaus pykčio cisterna. Nuo pat aušros jame tvenkėsi pyktis, neturintis išsilaisvinimo, ir buvo didinamas slėgis. Bet gaisrininkai susizgribo neapdairiai pasijuokę iš nelaimingo jauno tėvo ir atgailaudami susitraukė į du graudžius žmogeliukus, todėl vožtuvas Paukščio Berdo pagiežos vamzdyje užsidarė. Tai save jam derėtų išbarti už tokį elgesį su vargšais gaisrininkais. Ar ne jisai pirmas pradėjo, kai uždavė tą juokingą klausimą, nuvainikuojantį situacijos rimtumą? Ar nekalta čia jo galva, rūgšti nuo liūdesio ir nemigos acto, suaižėjusi tižumo ir bukaprotiškumo grioviais? Paukštis Berdas pažvelgė į lopšį po pažastimi. Dabar jis atrodė kaip visai be reikalo išrausta tuščia duobė. Ant dugno buvo likęs gulėti tik keliagubai sulankstytas apklotas ir marlės gniutulas su vata. Marlę ir vatą sutepęs kraujas dar nebuvo praradęs spalvos, tačiau Paukštis Berdas jau nebegalėjo atkurti ten savo kūdikio paveikslo, nebegalėjo įsivaizduoti jo sutvarstyta galva, mažulytėmis dozėmis traukiančio deguonį pro kyšančius iš šnervių guminius vamzdelius. Gerai nebeprisiminė netgi pamėkliškų galvutės formų ir ant raudonos odos raibuliuojančio baltų spuogelių šydo. Kūdikis tolo nuo jo didžiausiu greičiu. Paukštis Berdas juto, kaip jį pramaišiui užlieja nejaukus nusiraminimas ir neišsemiama baimė. Aš netruksiu pamiršti tą kūdikį, — tą gyvybę, atkeliavusią iš bekraščių tamsybių, devynis mėnesius tūnojusią gemalu ir mezgusią vaisių, paskui patyrusią nepakenčiamą kelių valandų nepatogumą ir vėl nužengusią į nepermaldaujamas bekraštes tamsybes. Galbūt man lemta ją pamiršti tuojau pat. O gal savo mirties valandą aš ją prisiminsiu? Ir jei tuomet kęsiu dvigubą mirties skausmą ir siaubą, taip būsiu bent iš dalies atlikęs tėvo priedermę.

Paukštis Berdas ir jo bendrakeleiviai priėjo centrinio pastato vestibiulį. Abudu gaisrininkai pro paradines duris nubėgo link mašinų stovėjimo aikštelės. Tokia jau jų profesija, kad ištisai tenka turėti reikalų su ekstremaliomis situacijomis, ir turbūt jiems atrodo visai normalu lakstyti iškišus liežuvį. Mosikuodami rankomis jiedu skuodė per saulėje blizgančią didžiulę asfaltuotą aikštę, lyg velniai būtų kramtę jiems užpakalius. Tuo metu vienaakis daktarėlis ligoninės telefonu skambino savo gimdymo namų vyriausiajam gydytojui. Keliais žodžiais paaiškino padėtį. Beveik ir nebuvo naujienų, kurias vertėtų pranešti. Po to prie telefono priėjo Paukščio Berdo uošvė. Daktarėlis pasisuko:

— Čia ponia. Papasakojau, kur dabar yra vaikas. Ar norite pakalbėti?

Ne! — buvo besušunkąs Paukštis Berdas. Po visų vakarykščių skambinėjimų uošvės balsas, atsklindantis telefono laidais, persekiojo jį kaip įkyri mintis. Balsas buvo panašus į jo žmonos, bet vaikiškesnis, it zyziančio uodo be vietos. Paukštis Berdas pastatė kūdikio lopšį ant betoninių grindų ir surūgusiu veidu paėmė ragelį.

— Rytoj po pietų grįšiu čia. Sužinosiu neurochirurgo išvadas, — tarė.

— Bet kodėl? Kam to reikia? — uošvės klausimas buvo panašesnis į priekaištą ir išzyztas kaip tik tokiu balsu, kokio Paukštis Berdas labiausiai troško išvengti.

— Reikia. Vaikas juk tebėra gyvas, todėl ir reikia, — pasakė Paukštis Berdas ir su atsliūkinančia neapykanta laukė kitų jos balso tariamų žodžių, tačiau uošvė tylėjo lyg amą praradusi, tik skausmingai kvėpavo trumpais, labai slopiais trūkčiojimais.

— Pasikalbėsime, kai atvažiuosiu pas jus, — Paukštis Berdas jau rengėsi padėti ragelį.

— Oi ne, čia neikite! — susijaudino uošvė. — Dukrai pasakiau, kad jūs su kūdikiu išvažiavote į kardiologijos kliniką. Jei grįšite, ji gali ką nors įtarti. Bus geriausia, jeigu ateisite po kelių dienų, kai ji šiek tiek apsiramins, ir pasakysite, kad vaikas mirė širdies klinikoje. Prašau, kalbėkitės su ja tik telefonu!

Paukštis Berdas suprato. Jis dar norėjo pasakyti nueisiąs pas uošvį ir paaiškinsiąs, kas atsitiko, kai ragelyje išgirdo kietą klaktelėjimą, kuriuo anoji pusė vienašališkai nutraukė jųdviejų pokalbį. Ką gi, išeina, kad uošvė jo balso irgi nepajėgė iškęsti be neapykantos. Paukštis Berdas padėjo ragelį ir paėmė vaiko lopšį. Vienaakis daktarėlis jau sėdėjo greitosios pagalbos automobilyje, atvairuotame iš mašinų stovėjimo aikštelės. Užuot įlipęs paskui jį į mašiną, Paukštis Berdas tik užkėlė lopšį ant brezentinių neštuvų.

— Ačiū už pagalbą, toliau aš pats, — šūktelėjo daktarui ir abiem gaisrininkams.

— Pats važiuosite namo? — pasitikslino daktarėlis.

— Taip, — patvirtino Paukštis Berdas, nors iš tikrųjų ketino ne važiuoti į namus, o keliauti nuo jų kuo toliau. Reikės dar raportuoti uošviui apie gimdymą, tačiau paskui jam, Paukščiui Berdui, prasidės visiškos laisvės laikas. Be to, ir galimybė aplankyti uošvį jam atrodė mažne kaip išganymas, palyginti su grįžimu pas žmoną ir uošvę.

Vienaakis daktarėlis užtrenkė duris iš vidaus, ir greitosios pagalbos mašina pajudėjo, neviršydama leistino greičio, nutilusi — tarsi žado ir jėgų netekusi ekspabaisa. Paukštis Berdas spėjo pamatyti, kaip už to paties lango, pro kurio stiklą jis prieš valandą liedamas ašaras žvelgė į praeivius, daktarėlis ir deguonies balioną prižiūrintis gaisrininkas dabar klupinėdami skuba prie antrojo gaisrininko vairuotojo sėdynėje. Bet jam nerūpėjo, kokias apkalbas toji trijulė varinės apie jį ir jo vaiką. Šviežio stipraus kraujo Paukščio Berdo galvon įliejo mintis apie telefonu jam nenumatytai padovanotas atostogas, apie laiką jam vienam, jam laisvam. Kaip ir greitosios pagalbos mašina, jis pasuko skersai aikštės, plytinčios priešais ligoninę, platumo sulig futbolo stadionu. Aikštės viduryje atsigręžė ir pakėlė akis į pastatą, kuriame ką tik paliko išduotą savo pirmagimį sūnų, savo merdėjantį vaiką. Tai buvo didelių mastelių statinys, nekuklus iš prigimties, pasipūtęs tarsi kokia tvirtovė. Grandiozinis statinys, tviskantis pirmųjų vasaros dienų saulės šviesoje, teigiantis gyvasties skurdumą, kur nė už pilką smiltelę nėra reikšmingesnis kūdikis, pro pražiotą raudoną perlamutrinę burnytę tylutėliai inkščiantis kažkurioje to pastato kertelėje. O gal rytoj, kai vėl čionai ateisiu, aš tik blaškysiuosi pasiklydęs šitos šiuolaikiškos tvirtovės labirintuose, ir nebus man lemta kelyje sutikti savo vaikelio, jau mirusio ar tebemirštančio, — pagalvojo Paukštis Berdas. Tas įsivaizdavimas atitraukė Paukštį Berdą per sprindį tolyn nuo jį užgriuvusios negandos. Jis nesidairydamas nužingsniavo pro ligoninės vartus į gatvę.

Paukštis Berdas ėjo. Buvo gaiviausias dienojimo metas, ir ankstyvos vasaros vėjelis, dvelkiantis pradinės mokyklos iškylų prisiminimais, kirbino malonius vabalėlius, švelniai dilgsinčius ant įkaitusių nuo nemigos skruostų ir ausų lezgelių. Kuo labiau jis laisvėjo nuo sąmonės varžtų, tuo godžiau jo odos juslės ir nervų ląstelės gėrė šios vasariškos valandos žavesį ir išsivadavimo džiugesį. Netrukus tasai pojūtis pasklido ir sąmonės paviršiais.

Prieš susitikdamas su uošviu, pirma nusiskusiu ir nusiprausiu! — nusprendė Paukštis Berdas. Čia pat pamatęs kirpyklos iškabą, pasuko tiesiai į vidų. Keturiasdešimtmetis kirpėjas pasodino jį į kėdę, lyg būtų aptarnavęs patį paprasčiausią klientą. Paukštyje Berde jis nepastebėjo jokių negandos ženklų. Dabar, pasivertęs savimi pačiu, atsispindinčiu kito žmogaus — kirpėjo — akyse, Paukštis Berdas galės išsivaduoti nuo liūdesio ir nerimo. Jis užsimerkė. Skruostus ir smakrą jam garino karštas, sunkus, antiseptikų kvapo prisigėręs rankšluostis. Vaikystėje Paukštis Berdas matė suvaidintą humoreską apie vyrų kirpyklą — kaip barzdaskučio mokinukas uždėjo klientui pasibaisėtinai karštą rankšluostį. Rankšluostis buvo toks karštas, kad vaikas neįstengė išlaikyti jo rankose, kol bent kiek atvės, ir nutėškė tiesiai klientui ant veido. Nuo tada kaskart, kai Paukščiui Berdui uždengdavo veidą garuojančiu rankšluosčiu, jis prajukdavo. Ir dabar pajuto, kad šypsosi. Tačiau taip negalima. Krūptelėjęs Paukštis Berdas nuvaikė šypseną ir pradėjo galvoti apie savo kūdikio nelaimę. Šypsenoje jis rado kaltės įrodymą.

Augalu gimusio vaiko mirtis, — daugiabriaunę kūdikio problemą Paukštis Berdas pradėjo nagrinėti nuo to kampo, kuris jį skaudžiausiai žeidė. Vaikas, kurio organizmas funkcionuoja kaip augalo, mirs be kančių, bet kas gi yra tokio, kūdikio mirtis? Arba kas yra jo gyvenimas? Per šimtus milijonų metų nusidriekusiose nebūties platybėse gyvybė sudaigina grūdą ir devynis mėnesius jį brandina. Žinoma, embrionas neturi jokios sąmonės, jis susirietęs lindi ten, kur visas pasaulis šiltas, drėgnas, minkštas, tamsus. Tada su pavojais patenka į išorinę visatą. Kur šalta, kieta, sausringa, pragariškai šviesu. Kur erdvė ne tokia, kad vienas pats galėtum ją pripildyti savimi. Turi ja dalytis su daugybe pašalinių žmonių. Tačiau vaikui, gimusiam augalu, šis stabtelėjimas išoriniame pasaulyje tėra kelios kažkokio betikslio nepaaiškinamo kentėjimo valandos. Paskui — uždusimo akimirka, ir jis vėl virs neįžiūrima nebūties smiltele nebūties platybėse, nusidriekusiose per šimtus milijonų metų. Jeigu išties ateis Paskutiniojo teismo diena, su kokiais mirusiaisiais tuomet bus pašauktas, teisiamas ir atlygintas kūdikis, kuris pasimirė vos gimęs ir buvo kaip augalas? Ar nepritrūks įrodymų teisėjams, kad ir kas jie būtų, pasverti kaltę to, kurs sustojo žemėje kelioms valandoms ir verkė pražiojęs raudoną perlamutrinę burnytę su plastančių liežuvėliu. Tikrai pritrūks, — smaugiamas vis ūmėjančio giluminio siaubo, pamanė Paukštis Berdas. O jei mane pakvies liudytoju į tą teismą, kas tada? Net savo sūnaus veido turbūt nesugebėčiau pažinti be to gumulo ant galvos. Paukštis Berdas pajuto, kaip skausmas pervėrė viršutinę lūpą.

— Nejudėkite, truputį įpjoviau, — griežtai, lyg grasindamas, šnipštelėjo kirpėjas, prispaudęs skustuvą Paukščiui Berdui prie nosies ir įdėmiai apžiūrinėdamas jo veidą.

Piršto galiuku palietęs lūpą, Paukštis Berdas pakėlė jį prie akių. Ant piršto buvo lašelis kraujo. Paukštis Berdas pajuto, kaip skrandžio glūdumoje kyla silpnas pykinimas. Ir jo, ir žmonos kraujo grupė antra. Turbūt antros grupės kraujas teka ir to mirštančio nelaimėlio kūdikėlio kūnu. Gal koks litras. Paukštis Berdas vėl pakišo kruviną ranką po balta paklode ir, sutraukęs skrandį, užsimerkė. Kirpėjas labai atsargiai nuskuto ūsus aplink žaizdelę ir, matyt, norėdamas atsigriebti už sugaištą laiką, su kone agresyvia skuba nukaišė žandus ir smakrą.

— Galvą plausim?

— Ne, nereikia.

— Bet plaukuose pilna žemių ir dulkių! — nenoriai pastebėjo kirpėjas.

— Vakar vakare pargriuvau, — burbtelėjo Paukštis Berdas, stodamasis nuo kėdės ir apžiūrinėdamas savo nuskustą veidą veidrodyje, žvilgančiame tarsi jūros krantas vidudienį. Plaukai iš tiesų buvo nešvarūs, šiurkštūs, gruzdantys kaip sausos žolės, o aštriu smakru pasibaigiantys siauri skruostai — vaiskiai rožiniai nelyginant žuvies nerkos pilvas. Jei tik šios balkšvos akys sušvistų stiprybe, trūkčiojantys vokai atsipalaiduotų ir plonos lūpos mėšlungiškai nebevirpčiotų, tuomet jis jau būtų kitoks Paukštis Berdas — nepalyginamai jaunatviškesnis ir gyvybingesnis už tą, kurio portretą vakar vakarėjant matė knygyno vitrinoje. Jis pagalvojo, kad gerai padarė prieš susitikimą su uošviu užsukęs į kirpyklą. Giliai alsavo pasitenkinimu. Pagaliau jam pavyko pagerinti nuo pat aušros prastėjusius psichologinius rodiklius. Mažumėlę patyrinėjęs kraujo krešulį, kaip trikampis apgamas prilipusį po dešine šnerve, Paukštis Berdas išėjo iš kirpyklos. Kol nukeliaus į uošvio universitetą, skustuvu ir rankšluosčiu išgauta skaisti skruostų spalva tikriausiai nubluks. Tačiau iki tol bus galima nagu nusikrapštyti bent tą kraujo apgamėlį nuo lūpos, taigi esama vilčių, kad jo atspindys uošvio akyse neprimins juokdariško bedalio šunėko. Dideliais žingsniais pasileidęs ieškoti autobusų stotelės, Paukštis Berdas staiga prisiminė kišenėje tebeturįs kelias atliekamas monetas, kurių buvo prisirinkęs vakar, ir kilstelėjo ranką pro šalį važiuojančiam taksi.

Ketvirtis po dvyliktos Paukštis Berdas išlipo iš taksi tiesiai į spūstį studentų, einančių pietauti pro pagrindinius universiteto vartus. Vidiniame kiemelyje susistabdęs vieną stambaus sudėjimo jaunuolį, paklausė, kur yra anglų literatūros katedra. Jo nuostabai, vaikinas maloniai nusišypsojo ir progiesmiu pasisveikino:

— Mokytojau, kaip džiaugiuosi vėl jus matydamas! — Paukštis Berdas išpūtė akis, o studentas kalbėjo toliau:

— Mokiausi pas jus parengiamojoje mokykloje. Valstybinis universitetas manęs nepriėmė nė vienas, bet tėvukas neatsisakė paaukoti pinigų šitai įstaigai ir, įsivaizduojat, man pasisekė įlįsti pro užpakalines duris!

— A, tai tu, vadinasi, čia studijuoji? — dabar Paukštis Berdas prisiminė savo mokinį, kukulakį ir bulvianosį kaip vokiečiai valstiečiai iš iliustracijų Brolių Grimų pasakoms, nors dėl to jo veidas visai neatrodė nesimpatiškas. Tada aprimęs pridūrė:

— Išeina, kad iš parengiamosios mokyklos nebuvo jokios naudos!

— Ne, ką jūs, mokytojau, iš mokslo visada yra naudos! Net jei ničnieko neišmoksti, mokytis naudinga! Nes tai mokslas.

Paukštis Berdas pagalvojo, kad iš jo tyčiojamasi, ir rūsčiai dėbtelėjo į studentą. Tačiau vaikinas visu savo milžinišku ūgiu stengėsi perteikti kuo geriausius ketinimus. Paukštis Berdas taip pat prisiminė, kad šitas vyrukas iš visų šimto mokinių, kurie buvo paskirti į jo klasę, išsiskyrė ypatingu kvailumu. Tik toks kvailys ir gali su beribiu nuoširdumu bei džiaugsmingumu iškloti Paukščiui Berdui įstojęs į antrarūšį privatų universitetą pro užpakalines duris, o paskui dar padėkoti už bevertes pamokas parengiamojoje mokykloje. Visi kiti devyniasdešimt devyni mokiniai tikrai pasistengtų išvengti pokalbio su savo buvusiu mokytoju Paukščiu Berdu.

— Na, man palengvėjo, kad taip sakai. Juk nemažai pinigų išleidai už tą parengiamąją mokyklą.

— Ką jūs, mokytojau, taip nekalbėkit. O dabar jūs dirbsite pas mus?

Paukštis Berdas papurtė galvą.

— A, štai kaip... Tada, — studentas taktiškai perėjo prie kitos temos, — aš jus palydėsiu į katedrą. Prašom čia. Tikrai, mokslai parengiamojoje mokykloje nebuvo be naudos. Jie kaupiasi galvoje kaip maistingosios medžiagos, kurios vis tiek kada nors bus reikalingos. Tos valandos aš ir lauksiu, nes mokslai juk toks dalykas, ar ne, mokytojau?

Vedamas to švietėjiško optimisto, kuris kadaise buvo jo mokinys, Paukštis Berdas perėjo visą vešliais medžiais apaugintą alėją ir atsidūrė priešais plytų pastatą, dažytą tamsiai raudona ochra.

— Anglų literatūros katedra trečiame aukšte, paskutinis kabinetas, mokytojau. Kai mane priėmė į šitą universitetą, nors jis gal ir ne pats garsiausias, vis tiek buvau labai laimingas ir išvaikščiojau teritoriją skersai išilgai. Dabar pažįstu visus pastatus ir visas pakampes! — išdidžiai pasigyrė, paskui akimirksniu persimainė, ir Paukštis Berdas tiesiog negalėjo patikėti savo akimis, jo lūpose išvydęs šmėkštelint saviironišką suaugusio žmogaus šypsnį. — Jums atrodau naivus?

— Ne, visai ne, nemanau, kad tu labai naivus.

— Ačiū, mokytojau. Na, viso labo. Jūs kažkoks išblyškęs, mokytojau!

Lipdamas laiptais į viršų, Paukštis Berdas galvojo apie savo buvusį mokinį, su kuriuo ką tik atsisveikino. Gyvenime jis turbūt tūkstantį kartų praktiškesnis nei aš, bent jau tikrai neleistų savo vaikui mirti nuo smegenų išvaržos. Bet, žiūrėk tu man, kokiems moralizuojantiems originalams kartais tenka dėstyti!

Paukštis Berdas pasidairė pro katedros durų plyšį, ar nepamatys uošvio. Uošvis sėdėjo lyg balkonėlyje išsikišusiame tolimiausiame kambario kampe, nugrimzdęs į ąžuolinę supamąją kėdę it koks Amerikos prezidentas ir įsmeigęs žvilgsnį į pradarytą stoglangį. Patalpa buvo gerokai erdvesnė ir šviesesnė už katedrą to universiteto, kurį baigė Paukštis Berdas, — panaši veikiau į posėdžių salę. Dabar Paukštis Berdas įsitikino, kad visi tie uošvio pasakojimai apie supamąją kėdę ir kitokį lepinimąsi, kuriuo jis esą mėgaująsis nuo to laiko, kai pensinio amžiaus perėjo dirbti į privatų universitetą, ir kuris nė nesulyginimas su darbo sąlygomis valstybiniame universitete (uošviui labai sekdavosi tokie kandoki šmaikštavimai), iš tikrųjų nėra tik juokai. Bet jei saulė ims kaitriau šildyti, teks arba patraukti kėdę atgal, arba uždangstyti visus balkonėlio langus. Prie didžiulio stalo Paukščio Berdo pusėje trys jauni asistentai gėrė, matyt, popietinę kavą, o jų sveiki veidai riebiai blizgėjo. Paukštis Berdas pažinojo visus tris. Jie studijavo tame pačiame universitete kaip ir jis, tik aukštesniuose kursuose, ir buvo mokslo pažibos. Jeigu Paukštis Berdas nebūtų sukėlęs to skandalo dėl savo kelių savaičių gėrimo ir iškritimo iš universiteto, jeigu būtų pasilikęs aspirantūroje, tuomet ir jam netrukus būtų prasidėjęs karjeros gyvenimas kaip tiems trims.

Iš mandagumo pasibeldęs į praviras duris, Paukštis Berdas įėjo į katedrą ir linktelėjo kolegoms. Paskui prisiartino prie uošvio, sustingusio judesy kartu su supamąja kėde ir pagręžusio į jį atloštą galvą. Visi trys asistentai žiūrėjo į Paukštį Berdą šypsodamiesi, tačiau ne itin iškalbingai. Paukštis Berdas jiems atrodė savotiškas egzempliorius su tam tikrais nukrypimais, tačiau ne tokia jau svarbi asmenybė, kad keltų rimtą susidomėjimą. Kuoktelėjęs neaiškus žmogėnas, be jokios suprantamos priežasties girtavęs kelias savaites ir galiausiai metęs mokslus, — daugiau jis jiems nieko nereiškė.

Paukščiui Berdui priėjus arčiau, uošvis kilstelėjo ir su visa kėde atsisuko jo pusėn. Grindys sucypė lyg traukiant lyną per medinį skridinį. Iš seno studentiško papratimo, kada dar nebuvo vedęs profesoriaus dukters, į žmonos tėvą Paukštis Berdas kreipėsi:

— Mokytojau!

— Ar vaikas jau gimė? — paklausė uošvis, ranka mostelėdamas į sukamąjį krėslą ilgais alkūnramsčiais.

— Taip, gimė, bet... — Paukštis Berdas pajuto, kaip rėžia ausį jo paties perdėm baugštus, sugnybtas balsas, galop apskritai susivėlęs burnoje. Kai prisivertė, prabilo tik tam, kad viską išbertų vienu atsikvėpimu. — Jam galvos smegenų išvarža, gydytojai sako, kad mirs ryt poryt, žmonai viskas gerai.

Uošvio kėdė nebuvo atgręžta iki pat galo, nes sukant atkaltė įsirėmė į sieną, ir profesorius sėdėjo ne visai priešais Paukštį Berdą, o truputį šonu. Žili plaukai puošė jo karališką, taurų liūto veidą, kurio odos gintarinę spalvą dabar tylomis keitė kibus raudonis. Ryškiai užkaito ir nudribę paakių maišeliai, iš kurių, rodės, tuoj ims sunktis kraujas. Paukštis Berdas juto, kad ir jo veidui gresia nuoraudžio potvynis. Iš naujo suprato, koks visų apleistas jis buvo nuo pat aušros.

— Smegenų išvarža. Ar matei jį? — paklausė profesorius gargždžių plonu balsu, kuriame Paukštis Berdas ir vėl aptiko pasislėpusį žmonos balsą, tik šįsyk buvo miela jį atpažinti.

— Mačiau. Jam buvo sutvarstyta galva lygiai kaip Apolinerui.

— Sutvarstyta kaip Apolinerui, — tarsi kokį juokelį išgirdęs, sugromuliavo jo palyginimą profesorius. Ir pridūrė, regis, ne tiek Paukščiui Berdui, kiek aniems trims asistentams: — Šiais laikais nebegali žinoti, ar gimti yra geriau nei negimti.

Paukštis Berdas išgirdo, kaip jo kolegos nusijuokė — santūriai, bet balsu, ir atsisuko pažiūrėti. Jie irgi žiūrėjo į Paukštį Berdą. Visų trijų akyse matėsi kažkokia nesutrikdyta ramybė, lyg jų nė kiek nebūtų nustebinę, kad tokiam iš prigimties keistam asmeniui kaip Paukštis Berdas nutiko dar vienas negirdėtas dalykas. Paukštį Berdą apėmė aitrus pasibjaurėjimas. Nuleidęs akis į savo murzinus batus, jis tarė:

— Kai viskas pasibaigs, aš jums paskambinsiu.

Profesorius tylėjo ir lengvai sūpavosi kėdėje. Paukštis Berdas pagalvojo, kad uošvis galbūt pradeda kiek nusivilti savo ankstesniu mėgavimusi supamąja kėde. Paukštis Berdas irgi tylėjo dykai lūkuriuodamas. Jam atrodė, kad jau papasakojo viską, ką reikėjo. Ar galės taip pat trumpai ir aiškiai iškloti tiesą tuomet, kai ateis laikas pasikalbėti su žmona? Ne, niekaip. Nes storos yra virvės, supančiojusios Paukščio Berdo šeimyninį gyvenimą, nuvytos iš ašarų, kamantinėjimų, plepaus bejėgiškumo, skaudančios gerklės, plyštančios galvos ir neurozių.

— Dar turiu atlikti kai kuriuos formalumus ligoninėje. Jau eisiu, — po valandėlės pratarė Paukštis Berdas.

— Ačiū, kad užsukai, — atsisveikino profesorius, nė nemanydamas atsistoti iš supamosios kėdės.

Paukštis Berdas pakilo laimingas, kad uošvis nebandė jo sulaikyti. Ir tada išgirdo jį sakant:

— Mano šoniniame stalelyje yra butelis viskio. Pasiimk ir neškis.

Paukštis Berdas įsitempė, pajuto, kad ir trijų jo kolegų akys susiaurėjo iš smalsumo, pasirengusios įdėmiau sekti tolesnius įvykius. Aišku, apie jo kelias savaites trukusią girtuoklystę buvo puikiai žinoma ne tik uošviui, bet ir visai tai trijulei. Paukštis Berdas akimirką stovėjo sutrikęs, o jo galvoje sukosi eilutė iš teksto, kurį skaitė per pamokas parengiamojoje mokykloje, jauno pasipiktinusio amerikiečio frazė:

Are you kidding me?

Tu ką, tyčiojiesi iš manęs?

Muštis nori?

Užuot mušęsis, Paukštis Berdas pasilenkė, atidarė profesoriaus stalo viršų ir, radęs „Johnnie Walker“ butelį, išėmė jį abiem rankom. Paukščiui Berdui net akys pasruvo krauju: nei iš šio, nei iš to jį pagavo karštas iškrypėliškas džiaugsmas. Tai kaip trypti šventąjį paveikslą, kad Edo laikų budeliams įrodytum nesąs krikščionis. Bet aš nesitrauksiu, nesulauks.

— Ačiū, — tepasakė Paukštis Berdas.

Jį stebėjusios trijulės įtampa atlėgo. Profesorius iš lėto pasuko atgal savo kėdę laikydamas tiesiai pakeltą galvą. Jo veidas tebebuvo nuraudęs ir sustingęs. Paukštis Berdas atsisveikino greitu linktelėjimu ir išėjo iš kabineto.

Lyg nešamą rankinę granatą atsargiai spausdamas butelį „Johnnie Walker“, jis nusileido žemyn į akmenimis grįstą kiemą. Žinojimas, kad dabar prasidės laikas, su kuriuo jis vienas pats galės daryti ką užsigeidęs, susimaišė su mintimi apie viskio butelį ir išjudino pavojingą įkaušimo nuojautą Paukščio Berdo galvoje. Ryt arba poryt, o gal po savaitę truksiančių atidėliojimų, mudu su žmona, sužinojusia apie vaiko nelaimę ir mirtį, būsime įmesti į gyvuliškos isterijos požemius. Taigi šiandieninis butelis viskio ir išsilaisvinimo laikas teisėtai priklauso man, — Paukštis Berdas įtikinėjo savo paties vidinį balsą, apsitraukusį būgštavimu tarsi puta. Puta lengvai davėsi nugriebiama. Ką gi, imsiuosi „Johnnie Walkerio“. Bet dar tik pusė pirmos. Iš pradžių Paukštis Berdas žadėjo grįžti į savo nuomojamą butą ir ten, darbo kabinete, pradėti gerti, tačiau suprato, kad toks planas visiškai netikęs. Jeigu pareitų namo, senoji šeimininkė ir draugai užgriūtų jį asmeniškai arba telefonu su klausimais apie gimdymą, o pažiūrėjus į miegamąjį, baltai dažyta naujagimio lovutė kaip ryklys sudraskytų į gabalus jo nervus. Paukštis Berdas energingu krestelėjimu išmetė šį sumanymą iš galvos. Gal gerti užsidarius pigiame viešbutyje, kur vieni nepažįstamieji? Tačiau jį apėmė baimė pagalvojus apie save, nusigeriantį užrakintame viešbučio numeryje. Paukštis Berdas pavydžiai nužvelgė smagų raudonskvernį baltaodį, žirgliojantį per viskio etiketę. Kažin kur tas tipas išsiruošė? Staiga Paukštis Berdas prisiminė vieną draugę. Ji žiemą vasarą po pietų eina į tamsų miegamąjį ir, drybsodama lovoje, mąsto kažką tokio baisiai mįslingo. Ir tol pučia pigių cigarečių dūmus, kol visą kambarį apgaubia dirbtinės ūkanos. Iš namų išlenda tik sutemus.

Išėjęs pro pagrindinius vartus, Paukštis Berdas palaukė taksi. Kitoje gatvės pusėje už plataus kavinės lango stiklo sėdėjo jo buvęs mokinys su kompanija. Jis iškart atpažino Paukštį Berdą ir kaip draugingas šuniukas pasiuntė jam negrabų širdingumo ženklą. Jo bičiuliai irgi žvelgė į Paukštį Berdą su blankiu miglotu smalsumu. Įdomu, kaip jis paaiškins savo kompanijai, kas aš? Ar sakys, kad esu vienas toks žmogelis, kuris po kelių alkoholizmo savaičių metė aspirantūrą ir išėjo dirbti į parengiamąją mokyklą, buvo apsėstas nepaaiškinamos aistros ir pagautas siaubo? Galų gale koks skirtumas, ką pasakys tas vaikinas, atkakliai šypsojęsis Paukščiui Berdui iki pat tol, kol šis įlipo į taksi. Mašinai pajudėjus, Paukštis Berdas pasijuto, tarsi būtų gavęs išmaldą. Sušelptas mokinio, kuris baigė parengiamąją mokyklą taip ir negebėdamas atskirti esamojo laiko dalyvio nuo gerundijaus ir kurio smegenų tūris ne didesnis už katės.

Paukštis Berdas paaiškino vairuotojui, kaip atrodo ta vieta, kur gyvena jo draugė. Tai esąs rajonas už didelio viaduko ant kalvos, supamas daugybės šventyklų ir kapinių. Draugė gyveno viena paskutiniame gatvelės name. Paukštis Berdas su ja susipažino kurso vakarėlyje savo pirmųjų metų universitete gegužę. Tuomet prisistatydama ji paklausė, kas žino, iš kokio literatūrinio šaltinio paimtas jos vardas Himiko — Ugnies Regėjimas. Paukštis Berdas atspėjo, kad iš aštunto amžiaus kronikos Užrašai apie žemes ir papročius fragmento apie Higo provinciją. Imperatorius paliepęs irklininkams: ana, ugnis matyti, plaukite į ją. Taip Paukštis Berdas susidraugavo su studente Himiko iš Kiušiu salos.

Visos ir šiaip negausios universiteto merginos, kurios daugiausia buvo iš provincijos susirinkusios Filologijos fakulteto studentės — bent jau visos tos, kurias pažinojo Paukštis Berdas, — baigdamos universitetą transformavosi į kažkokias neregėtas nenusakomas baidykles. Tam tikras procentas jų kūno ląstelių palengva peraugo, išsigimė, ir galiausiai jų judesiai pasidarė vangūs, išraiškos — atbukusios ir nusmurgusios. Kai jos pagaliau išėjo iš universiteto, buvo fatališkai netinkamos gyventi kasdienybėje. Tos, kurios ištekėjo, išsiskyrė; tos, kurios įsidarbino, buvo atleistos; tos, kurios tik keliavo nieko neveikdamos, pakliūdavo į absurdiškiausias ir šiurpiausias avarijas. Ir kodėl? Kodėl taip atsitiko tik Paukščio Berdo universiteto studentėms, tuo tarpu visos, kurios baigė paprastus moterų universitetus, sugebėjo gyvai įsitraukti į naująjį gyvenimą ir tapti jo lyderėmis? Himiko prieš pat baigimą susituokė su vienu aspirantu. Jiedu neišsiskyrė, bet įvyko šis tas blogesnio: praėjus metams nuo vedybų, jos vyras nusižudė. Šešuras padovanojo jai namą, kuriame ji su vyru iki tol gyveno, ir vis dar kas mėnesį siųsdavo pinigų pragyvenimui. Jis vylėsi, kad Himiko vėl ištekės, tačiau toji moteris kiauromis dienomis skendėdavo mįslinguose apmąstymuose, o naktimis sportine mašina baldydavosi gatvėmis. Paukštis Berdas girdėjo viešai sklandančias apkalbas, kad Himiko esanti seksualinių nuotykių išalkusi paklydėlė. Ir net apkalbas, susiejusias tokius jos polinkius su vyro savižudybe. Paukštis Berdas tik kartą buvo su ja miegojęs, bet tada jie abu buvo siaubingai girti, ir ginčytinu dalyku liko net tai, ar lytinis aktas apskritai įvyko. Kad ir kaip ten būtų, to pakartoti jiedu niekada nebandė. Viskas nutiko daug anksčiau už nesėkmingas Himiko vedybas, ir nors teisybė, kad tuomet, geismo varstoma, ji nekantravo išragauti malonumų, bet teisybė ir tai, kad anais laikais ji buvo paprasčiausia nepatyrusi studenčioke.

Paukštis Berdas išlipo iš taksi prie gatvelės, vedančios link Himiko būsto. Greitosiomis susiskaičiavo piniginėje likusias monetas. Ryt po paskaitų nekenktų paprašyti mėnesio algos avansu. Įbrukęs „Johnnie Walker“ butelį į švarko kišenę ir delnu prispaudęs išlindusį kakliuką, jis skubiai nužingsniavo gatvele. Apie pamišėlišką Himiko gyvenimą šiose apylinkėse buvo puikiai žinoma, todėl jos lankytojai negalėdavo atsikratyti įtarimo, kad yra smalsiai stebimi pro kurį nors langą.

Paukštis Berdas paspaudė skambutį prieangyje. Niekas neatsiliepė. Tuomet du tris kartus paklebino duris ir tyliai pašaukė Himiko vardu. Tai buvo formalioji dalis, etiketo reikalavimai. Juos įvykdęs, Paukštis Berdas apsuko namą iš kitos pusės ir po Himiko miegamojo langu pamatė senokai nevalytą ne pirmos jaunystės kampuotą MG. Ryškiai raudonas automobilis švietė tuščiomis sėdynėmis ir atrodė jau ilgą laiką nebenaudojamas, bet iš tikrųjų tai tereiškė, kad Himiko dabar namie. Paukštis Berdas pasilypėjo purvinu batu ant aplankstyto amortizatoriaus ir atsistojo visu savo svoriu. MG sulingavo sunkiai lyg prikrauta valtis. Paukštis Berdas prikišo lūpas prie užuolaidomis užtraukto miegamojo lango ir dar kartą pašaukė Himiko. Kambaryje kažkas praskleidė užuolaidas, ir pro siaurutį plyšelį į Paukštį Berdą dirstelėjo viena akis. Paukštis Berdas liovėsi sūpavęs mašiną ir nusišypsojo. Šios draugės kompanijoje jis visada galėdavo elgtis laisvai ir natūraliai.

— A, tai tu, Paukšti Berdai... — užstotas užuolaidų ir lango stiklo, jos balsas nuskambėjo tarsi geibus žioplos mergiotės atodūsis.

Ir Paukštis Berdas suprato radęs geriausią vietą dieniniam „Johnnie Walker“ butelio tuštinimui. Prie laukujų durų sugrįžo pajutęs, kad šiandienykštė jo psichologinės būsenos kreivė pasislinko į viršų dar per vieną atkarpėlę.

4

— Miegojai? — paklausė Paukštis Berdas duris atidariusios Himiko.

— Kas gi miega tokiu metu? — su lengva pašaipėle atitarė jo draugė.

Popiečio saulė, išnirusi iš už Paukščio Berdo, aršiai užpuolė išriestą Himiko kaklą, kurį ji bandė apginti delnu, ir jos amžiaus moteriai labai tinkančius tvirtus pečius, nepridengtus violetinio medvilninio chalatėlio. Himiko senelis, Kiušiu salos žvejys, buvo vedęs rusę, parsivežtą, tiksliau — pasigrobtą iš Vladivostoko. Iš čia ir tas išdavikiškas Himiko odos baltumas, po kuriuo negalėjo pasislėpti paviršiumi išsiraizgiusios jautrios gyslelės, ir judesiai — tarsi nesavoje aplinkoje niekada neapsiprasiančios svetimšalės. Himiko išsigando ją užspeitusios šviesos ir kaip višta skubinai nulindo į šešėlį už pravirų durų. Ji jau buvo praradusi beginklį jaunos merginos grožį, bet dar nepasiekusi trisdešimtmetės brandumo, — sustojusi pusiaukelėje, ir kaip tik toje vietoje, kur jai buvo labiausiai pašykštėta. Galbūt ji iš tų moterų, kurioms pereinamasis laikotarpis užtrunka ypač ilgai. Gelbėdamas savo likimo nuskriaustą draugę nuo saulės spindulių, Paukštis Berdas įėjo į mažutį prieškambariuką ir nedelsdamas užtrenkė duris. Dar po akimirkos jo apžlibusioms akims pasivaideno, kad ankšta prieškambario erdvė yra ne kas kita kaip žvėryno narvas, aklinai išklijuotas popieriais. Kol traukė nuo kojų batus, mirksėjo nesustodamas, kad akys apsiprastų su prietėmiu. Draugė tylėdama žvelgė į jį iš patamsių tirštumos.

— Visai nenoriu žadinti miegančių, — pasiaiškino Paukštis Berdas.

— Koks tu šiandien drovus, Paukšti Berdai. Bet nusiramink, aš nemiegojau. Jei dieną pamiegu, naktį jokiu būdu nebegaliu užmigti. Galvojau apie daugybinę visatą.

Daugybinę visatą? Puiku, gerti galima ir šnekučiuojantis apie daugybinę visatą, — pamanė Paukštis Berdas. Išsiplėtę jo vyzdžiai siaurėjo didėjančiu pagreičiu. Paukštis Berdas nusekė paskui draugę į svetainę, žvalgydamasis pašaliais tarsi uodžiantis pėdas skalikas. Tvyrančioje prieblandoje atrodė, kad tarp namo sienų nusileido vakaras. Visur tvoskė drėgnu, sudvisusiu šutros kvapu — lyg nuo sergančio gyvulio išgulėtų šiaudų. Paukštis Berdas akylu žvilgsniu susirado seną, bet patvarią pintą kėdę, kurioje įsitaisydavo per kiekvieną apsilankymą. Atsisėdo apgraibomis, nukraustęs sumestus ant kėdės žurnalus. Kvaila būtų tikėtis, kad Himiko teiksis atitraukti svetainės užuolaidas arba bent lempą uždegti, kol pati išsimaudys po dušu, persirengs ir pasidažys. Jos svečiai turi žinoti, kas yra kantrus laukimas tamsoje. Kai Paukštis Berdas buvo čia atėjęs prieš metus, primynęs sutraiškė kažkokį stiklinį indą, kuris voliojosi ant tamsių grindų, ir persipjovė kojos nykštį prie pat sąnario. Prisiminęs aną skausmą ir paniką, jis susigūžė.

Himiko svetainėje net patefonas ir televizorius, neminint jau grindų, stalo ir žemos knygų spintos palei langą, skendo sąvartose iš knygų, žurnalų, tuščių dėžučių, butelių, kriauklyčių, peilių, žirklių, vabzdžių egzempliorių, žiemą skintų sudžiūvusių krūmų šakelių, senų laiškų, naujų laiškų ir taip toliau, ir taip be galo, todėl Paukštis Berdas nebežinojo, nė kur visoje šitoje jovalynėje surasti vietos savo viskiui. Galų gale, pamakalavęs koja, pravalė šiokį tokį tarpelį ant grindų ir įspraudė „Johnnie Walkerį“ sau tarp kulnų.

Susidomėjusi Paukščio Berdo pastangomis, Himiko lyg ir pajuto pareigą pasiteisinti:

— Niekaip neišmokstu tvarkos, Paukšti Berdai. Ar taip buvo ir praėjusį kartą, kai čia lankeisi?

— Dar klausi. Aš kojos pirštą susipjausčiau.

— Taip, tikrai, visos grindys buvo kruvinos, — ilgesingai prisiminė Himiko. — Seniai nesimatėm, Paukšti Berdai. Na, mano gyvenimėly nieko naujo. O tu kaip?

— Man šis bei tas nutiko.

— Šis bei tas?

Paukštis Berdas susvyravo. Nemanė, kad taip greitai teks kalbėti apie savo nelaimę. Paskui supaprastino įvykius tiek, kad jiems paaiškinti užtektų mažiausio kiekio žodžių:

— Gimė mano vaikas, bet iškart mirė.

— Ką? Nejaugi ir tavo? Tu nesi pirmas iš mano draugų, kuriam miršta vaikas. Netgi ne antras, o trečias. Gal tai dėl radioaktyviais pelenais užteršto lietaus?

Paukštis Berdas pabandė palyginti savo kūdikį, atrodantį kaip dvigalvė būtybė, su tais apsigimusiais nuo spindulinio poveikio vaikais, kurių nuotraukas kažkada buvo matęs. Tačiau kūdikio apsigimimas buvo grynai Paukščio Berdo nelaimė — tokia tema, kurios su pašaliniais aptarinėti negalėjo. Užteko jau pačiam vienam sugrįžti prie to mintimis, kad gerklę užgniaužtų labai intymus karštas gėdos jausmas. Jam rodėsi, kad toji problema negali apimti visos žmonijos, negali būti bendra visiems planetos gyventojams, kurių didžiosios daugumos jis nė nepažįsta.

— Regis, mano sūnaus mirtis buvo paprasčiausias nelaimingas atsitikimas.

— Daug išgyvenai, Paukšti Berdai, — draugė ramiai žvelgė į jį neįskaitomomis akimis — lyg dviem juoduliais kiaurymėse po vokais.

Paukštis Berdas nesirausė po tą juodumą ieškodamas prasmės, tik pakėlė tarp kojų pastatytą butelį.

— Atėjau pas tave, nes pagalvojau, kad leisi man gerti viskį dieną ir nereikės laukti vakaro. Juk leisi? Galėtume gerti kartu, kaip manai?

Būdamas su savo drauge. Paukštis Berdas jausdavosi kaip jaunas geidulingas akiplėša, rėžiantis sparną apie vyresnę moterį. Bet kad visi ar beveik visi Himiko draugai, ją pamatę, imdavo elgtis lygiai taip pat. Tas vyras, už kurio ji buvo ištekėjusi, tiesmukiau už visus kitus jos draugus, įskaitant ir Paukštį Berdą, vaidino jos jaunesnį broliuką, šeimyninio gyvenimo reikalus palikdamas žmonos nuožiūrai, kol vieną rytą staiga pasikorė.

— Tavo vaiko netektis dar čia pat, Paukšti Berdai. Matau, kad nespėjai atsigauti. Todėl apie vaikelį tavęs neklausinėsiu.

— Ačiū, taip bus geriau. Jei ir klaustum, beveik neturėčiau ką pasakyti.

— Tai ką, jau gersi?

— Taip, neblogai būtų.

— Aš išsimaudysiu. Tu tuo tarpu susirask vandens ąsotį su taurėmis ir pradėk be manęs, Paukšti Berdai.

Paukštis Berdas palaukė, kol Himiko pranyks vonios kambaryje, tada atsistojo. Pačiame jos nediduko namo gale, perėjus svetainę ir kirtus ankštai suspausto kaip vagono kupė miegamojo kampą, buvo netaisyklinga erdvė, kuria dalijosi virtuvė ir vonia. Peršokęs ką tik Himiko nusivilktą chalatėlį ir sumestus į krūvą apatinius, kurių kauburėlis atrodė kaip tupinti katė, Paukštis Berdas nuėjo į virtuvę.

Prisipylęs ąsotį vandens, į kišenes įsikišo po išplautą stiklinę ir taurę. Tada pasuko atgal, bet neiškentė ir, dirstelėjęs pro plyšelį matinio stiklo duryse, tamsutėlio vonios kambario gilumoje pamatė po dušu palindusios savo draugės nugarą, užpakalį ir kojas. Aukštai iškėlusi kairę ranką, lyg norėdama apsisaugoti nuo juodų lašų, pliaupiančių iš tamsios palubės, dešiniąją prispaudusi prie pilvo, Himiko per kairį petį žiūrėjo žemyn į savo sėdmenis ir apvalainą blauzdos minkštimą. Paukštį Berdą supurtė tikras nenumaldomas pasibjaurėjimas, nuo kurio pasišiaušė visi plaukeliai ant kūno. Paknopstom, tarsi sprukdamas nuo sutemose knibždančių vaiduoklių, perbėgo miegamąjį ir, drebulio krečiamas, pasislėpė senojoje gerojoje svetainės kėdėje. Jo širdis daužėsi. Vėl atgijo vaikiškas, tiesiog paniškas, šlykštėjimasis nuogu kūnu, įveiktas kažkada seniai — pats nežinojo kada. Paukštis Berdas juto, kaip tas šlykštėjimasis tiesia aštuonkojiškus čiuptuvus vis toliau, į gimdyvę žmoną, gulinčią palatos lovoje, galvojančią apie savo kūdikį, „dėl širdies ligos išvežtą į kitą ligoninę, kur nuo jo nesitraukia tėvas“. Ar taip dabar bus visą laiką? O gal dar blogiau? Paukštis Berdas nagais nulupo nuo butelio antspaudą, ištraukė kamštį ir prisipylė stiklą viskio. Stiklas išdavė jo rankų virpesį nekantriu barškėjimu, tarytum pelė būtų kalenusi dantimis iš pykčio. It koks kietaširdis užsisklendęs senis Paukštis Berdas dygiai suraukė antakius ir šliūkštelėjo gerklėn neskiesto viskio. Stemplę tarsi kas būtų nuplikęs. Jis užsikosėjo ir apsiašarojo. Tačiau netrukus į skrandį susmigo gardaus karščio strėlės, ir liovėsi purtęs drebulys. Kaip vaikas atsirūgęs žemuogių kvapu, atgalia plaštaka nusišluostęs sudrėkusias lūpas, dabar jau tvirta nebevirpančia ranka Paukštis Berdas prisipylė dar vieną stiklą. Ar teisybė, kad aš tūkstančius valandų gyvenau kratydamasis alkoholio? — pagalvojo. Pagautas jausmo, labai panašaus į nežinia ant ko norimą išgiežti apmaudą, jis išlenkė antrą taurę viskio. Gėrė karštligiškai lyg sorų grūdus lesiojanti zylė. Šįkart gerklės nebenutvilkė skausmas, nebeužėjo kosulys ir neištryško ašaros. Pakėlęs butelį, Paukštis Berdas atidžiai išstudijavo etiketę, sužavėtas atsiduso ir išmaukė trečią stiklą.

Kai Himiko sugrįžo į svetainę, Paukštis Berdas jau buvo pradėjęs svaigti. Alkoholio nuodų veikiami, jautrumą prarado net šlykštėjimosi receptoriai, reaguojantys į jos kūno buvimą. Be to, Himiko buvo apsivilkusi juodą minkštą suknelę, kuri gaubė ją kaip purus pūkuotukas ir su kuria ji panėšėjo į juokingą mešką iš animacinio filmuko. Toji suknelė irgi atliko neutralizuojantį vaidmenį, menkindama ja pridengto kūno daromą įspūdį. Himiko pasitvarkė plaukus ir uždegė šviesą. Ant stalo padaręs šiek tiek vietos, Paukštis Berdas padėjo Himiko taurę su stikline. Tada pripylė viskio ir vandens. Himiko atsisėdo į didelį raižyto medžio krėslą skrupulingai saugodamasi, kad iš po suknelės be reikalo neišlįstų nė vienas lopinėlis ką tik nupraustos odos. Paukštis Berdas buvo jai už tai dėkingas. Jis sėkmingai galynėjosi su pasišlykštėjimu, bet tai nereiškė, kad išrovė jį iš pačių šaknų.

— Kas bus, tas bus! — pasakė Paukštis Berdas ir išgėrė savo viskį.

— Ir tegu būna! — Himiko atkišo apatinę lūpą kaip maistą ragaujantis orangutangas ir sriūbtelėjo kokį pusgramį.

Paukštis Berdas ir jo draugė be garso iškvėpė iš savo burnų karštį ir, alkoholio tvaikui sklaidantis po visą kambarį, pirmąsyk pažvelgė vienas kitam į akis. Po dušo Himiko paskaistėjo, nebebuvo negraži. Palyginti su ta akimirka, kai buvo išgąsdinta saulės spindulių, skirtumas atrodė kaip tarp motinos ir dukters. Paukštis Berdas liko patenkintas. Vadinasi, ir jos amžiuje dar būna tokių nuogiausio nušvitimo valandėlių.

— Kol maudžiausi, į galvą atėjo tas eilėraštis. Prisimeni? — ir Himiko pusbalsiu kaip užkeikimą sukalbėjo vieną angliškos poemos eilutę. Paukštis Berdas pasiklausė, tada paprašė jos pakartoti dar kartą.

Sooner murder an infant in its cradle than nurse unacted desires...

— Na, supranti, verčiau kūdikį užmušti lopšyje. Užuot puoselėjus netesėtus troškimus.

— Taip, bet juk negalima visų kūdikių užmušinėti lopšiuose, — pastebėjo Paukštis Berdas. — Kieno tas eilėraštis?

— Viljamo Bleiko. Žinai gi, mano diplominio tema buvo Bleikas.

— Tikrai, rašei iš Bleiko, — pasukęs galvą, Paukštis Berdas akimis susirado Bleiko paveikslo reprodukciją ant lentinės pertvaros, svetainę skiriančios nuo miegamojo. Tą paveikslą buvo matęs ne kartą, bet niekada nekreipė į jį ypatingo dėmesio. Dabar pirmąsyk pastebėjo, koks jis neapsakomai keistas. Iš pirmo žvilgsnio atrodė kaip litografija, nors iš tikrųjų, be abejo, buvo akvarelė. Originale, matyt, esama daugiau spalvų, tačiau kambarį puošianti kopija, aptaisyta storais mediniais rėmais, visa ištisai buvo blyškiai juoda. Vaizdavo aikštę, supamą rytietiško stiliaus pastatų. Kadangi gilumoje matėsi pora stilizuotų piramidžių, galimas daiktas, omenyje turėtas Egiptas. Pirmame plane tvyrojo vėlyvo vakaro arba ankstyvo ryto prieblanda. Aikštėje aplink jauno žmogaus lavoną, gulintį kaip išdarinėta žuvis, ir jo sielvartaujančią motiną glaudėsi senis su žiburiu rankoje ir moterys, laikančios glėbyje žinduklius vaikus. Bet svarbiausia paveiksle buvo milžiniška esybė, išskėtusi rankas tiems žmonėms virš galvų, plačiu žingsniu einanti per aikštę. Ar tai žmogus? Gražų raumeningą kūną dengia žvynai. Sopulingo liūdesio sklidinos nejaukios fanatiko akys, giliai įdubusi burna su bemaž sprūstančia į ją nosimi — kažkokia salamandra. Šėtonas jis ar dievas? Rodėsi, vyriškis pakils ir nuskris į drumstą nakties dangų liepsnodamas žvynų ugnimi...

— Klausyk, ką jis ten veikia? Įdomu, gal ant jo kūno visai ne žvynai, o riterio grandijos.

— Ne, manau, kad žvynai. Spalvotame paveiksle buvo žali ir panašesni į žvynus. Jis yra ta rykštė, kuri buvo siųsta Egiptui, kad mirtų visi pirmagimiai.

Biblijos Paukštis Berdas beveik neišmanė. Spėjo, kad apie tai pasakojama Išėjimo knygoje. O žvynuotojo vyro akių ir burnos mįslingumas tiesiog sukrečiantis. Liūdesys, baimė, stingulys, nuovargis, vienatvės skausmas ir kartu juoko regimybė versme sruvo iš jo aptemusių akių ir salamandriškos burnos.

— Jis nuostabus, tiesa?

— Ar tu čia apie tą žvynuotį?

— Taip, jis man patinka! — prisipažino Himiko. — Be to, dažnai galvoju, kaip jausčiausi pati būdama Dievo rykštė.

— Na, taip ir jaustumeis. Nuo tokių pojūčių tavo akys ir burna pasidarytų kaip to žvynuoto vyro, — pasakė Paukštis Berdas, vogčia žvilgtelėjęs Himiko į lūpas.

— Baisu!

— Taip, baisoka.

— Kaskart, kai man būna baisu, pagalvoju, kad jei ne man, o kažkam kitam dabar būtų baisu dėl mano kaltės, viskas turbūt atrodytų dar baisiau, ir tada atgaunu pusiausvyrą. Kaip manai, ar esi kada nors pasėjęs kito žmogaus galvoje baimę — baisiausią iš tų, kokias tau pačiam teko patirti? Siaubą, tokį pat kaip tavo?

— Nežinau, — atsakė Paukštis Berdas. — Turėčiau gerai pagalvoti.

— Gal visai nebūtina galvoti, kad atsakytum į tokį klausimą.

— Ką gi, manau, kad dar niekada kitam žmogui nesu įvaręs tikros baimės.

— Taip, turbūt. Tu dar nesi to padaręs. Bet kada nors taip gali atsitikti, — Himiko kalbėjo lyg žodžiais nesišvaistanti aiškiaregė.

— Jeigu pradėčiau žudyti kūdikius lopšiuose, baisių išgyvenimų, ko gero, užtektų per akis ir man, ir kitiems, — pasakė Paukštis Berdas.

Paskui įpylė viskio sau ir Himiko į du vienodai ištuštėjusius stiklus. Savąjį išgėrė vienu mauku ir vėl pripildė iki kraštų. Himiko gėrimo tempai buvo kuklesni.

— Tapai blaivininke?

— Ne, aš vairuoju, — atsakė Himiko. — Ar esi nors kartą važiavęs mano mašina, Paukšti Berdai?

— Ne, nė karto. Kada nors turėsi pavėžinti.

— Ateik vidurnaktį, pavėžinsiu. Dieną didelis eismas, pavojinga. Be to, mano vairuojamasis nervas pabunda tik naktimis, kitu paros metu beveik nerodo aktyvumo.

— Todėl dienomis ir mąstai namie užsidariusi? Gyveni kaip filosofė. Filosofė, kuri naktimis važinėja raudonu MG. O kas gi ta daugybinė visata, apie kurią galvojai?

Blausiai patenkintas, Paukštis Berdas stebėjo, kaip jo draugę suima džiugesys. Dabar jis grąžins jai skolą už savo netašytą elgesį, kai staiga užgriuvo ją namuose ir pradėjo gerti jos kambaryje. Juk turbūt, atmetus Paukštį Berdą, liktų ne tiek jau daug žmonių, kurie ausis ištempę klausytųsi Himiko svaičiojimų.

— Mudu čia šnekamės, Paukšti Berdai. Ir pirmiausia, ką mes turime, yra šita tikrovė, — pradėjo pasakoti Himiko, o Paukštis Berdas atsargiai kaip žaisliuką pasidėjo ant delno vėl pripildytą viskio stiklą ir įsijautė į klausytojo vaidmenį. — Tačiau be šios tikrovės egzistuoja daugybė kitų erdvių, Paukšti Berdai, kurių dalis esame aš ir tu, tik pasireiškę visai kitokiais pavidalais. Iš įvairių praeities metų mūsų atminty išlieka akimirkos, kai galimybės gyventi ir mirti buvo lygios. Žinai, vaikystėje aš sirgau dėmėtąja šiltine ir tik per plauką nenumiriau. Labai aiškiai prisimenu, kaip kabojau įstrigusi tarp dviejų kelių: vienas vedė žemyn į mirtį, kitas — aukštyn į išgijimą. Aš tada apsisprendžiau sugrįžti į gyvenimą, ir dabar, šią minutę, esu vienoje erdvėje su tavimi. Bet yra ir kita aš, kuri tą akimirką pasirinko mirtį, aplink raudonai išberto vaiko palaikus palikdama gyvuoti kitą erdvę — visatą tų žmonių, kurie saugo tolimus prisiminimus apie mirusią Himiko. Ar supranti, Paukšti Berdai? Žmogui, kuris stovi kryžkelėje tarp mirties ir gyvenimo, priešaky visada atsiveria dvi visatos: viena, kurioje jis mirs ir su kuria praras ryšį, ir kita, kurioje jis liks gyventi ir su kuria bus susietas. Tarsi nusimesdamas nuo savęs rūbus, jis atsikrato visatos, kurioje egzistuotų tik kaip lavonas, ir įžengia į tą, kurioje tebebus gyvas. O tada iš vieno žmogaus, lyg iš medžio kamieno, išsišakoja ir sulapoja įvairiausios antrinės visatos. Toks visatos ląstelės dalijimasis įvyko ir tada, kai nusižudė mano vyras. Aš buvau palikta erdvėje, kurioje mano vyras miręs, bet anoje erdvėje, kurioje mano vyras nenusižudė, egzistuoja kita mano atmaina ir su juo tebegyvena. Yra visata, kurią po savęs palieka anksti miręs žmogus, ir visata, kurioje jis išsigelbsti nuo mirties ir tebėra gyvas, taigi galima teigti, kad mus supantis pasaulis turi savybę nuolatos daugintis. Kaip tik tai aš ir vadinu daugybine visata. Tau irgi nevertėtų pernelyg sielotis dėl vaikelio mirties. Nes vienoje iš tų visatų, iškerojusių apie tavo kūdikį kaip apie šerdį, tebesitęsia ana tikrovė, kurioje jis liko gyvas. Ten laimingas susijaudinęs jaunas tėvas Paukštis Berdas kelia taurę su linksma Himiko, ką tik išgirdusią gerąją naujieną. Kaip manai, Paukšti Berdai?

Paukštis Berdas tebegurkšnojo viskį taikiai šypsodamasis. Viskio sudėtyje esantis spiritas, begale kraujagyslių išsivaikščiojęs po visą kūną, jau buvo padaręs savo darbą. Įtampa tarp Paukščio Berdo vidinės rausvos tamsumos ir išorinio pasaulio atlėgo. Tiesa, Paukštis Berdas ir pats puikiausiai žinojo, kad toji pusiausvyra ilgai netruks.

— Įsigilinti gal kaip reikiant ir nespėjai, bet esmę, Paukšti Berdai, tikiuosi, pagavai? Juk per dvidešimt septynerius gyvenimo metus tau irgi yra tekę patirti akimirkų, kai stovėjai kryžkelėje nežinodamas, gyvensi tu ar mirsi. Ir tomis akimirkomis, kad liktum gyvas kažkurioje visatoje, paskui išsirutuliojusioje į šitą mūsų su tavim dabartinę tikrovę, kitose visatose, Paukšti Berdai, palikinėjai savo lavonus. Pats juk irgi prisimeni bent keletą tokių momentų?

— Taip, prisimenu. Aš iš tiesų esu — ir ne kartą — išvengęs mirties beviltiškose situacijose. Bet ar tu tikrai nori pasakyti, kad kiekvieną mirtino pavojaus akimirką aš prasmukdavau į šią tikrovę palikęs anapus išbarstytus savo lavonus?

— Tikrai, Paukšti Berdai.

— Tarp kitko, yra pasitaikę ir visai nekokių valandėlių, kai tiesiog negalėdavau suprasti, kodėl tebesu gyvas, — sumurmėjo mingančio žmogaus balsu, užliūliuotas iš neatmenamų laikų atsklidusio prisiminimų šauksmo.

Ar teisybė, kad visais tais kritiniais momentais būdavo dar vienas Paukštis Berdas, kuris virsdavo numirėliu ir pasilikdavo anapus? Ar tai reiškia, kad kažkokiose kitose visatose aš turiu daugybę savo paties mirusių pavidalų, tokių kaip anas siaubo sukaustytas nupiepęs pradinukas arba nesubrendėlis abiturientas, gal tik kietesnių raumenų nei aš dabar? Kurį iš visų savo mirusių pavidalų aš pats labiausiai norėčiau pasilaikyti, dabartinį gyvąjį, žinoma, atmetant kaip neturintį jokių vilčių patekti į geidžiamiausių sąrašą?

— O ar yra kokia nors paskutinė mirtis, po kurios aš nebegalėčiau perbėgti į jokią kitą visatą, tai yra, miręs toje tikrovėje, numirčiau visose savo tikrovėse, ką?

— Na, jeigu sakytume, kad tokios nėra, tuomet bent vienoje iš savo visatų turėtume gyventi amžinai. Aš pati manau, kad yra, — dėstė Himiko. — Ko gero, tai galėtų būti mirtis nuo senatvės, kai žmogui per devyniasdešimt. Trumpai tariant, visi, be laiko mirę kurioje nors visatoje, lieka gyventi kitoje, kol savo paskutinėje visatoje pagaliau miršta nuo senatvės. Sakyčiau, būtų teisinga, jei visi žmonės sulauktų senatvės savo paskutinėse visatose. Būtų lygybė, kaip manai, Paukšti Berdai?

Ūmai kai ką supratęs, Paukštis Berdas pertraukė Himiko:

— Viskas aišku, širdyje tu vis dar negali pamiršti savo savižudžio vyro. Todėl ir išsigalvojai visą tą psichologinę suktybę, kad atimtum iš mirties jos galutinumą, jos negrįžtamumą. Gal sakysi ne?

— Koks skirtumas. Žinau tik, kad šioje tikrovėje, kurioje jis mane paliko, mano daliai teko sunki našta nuolatos kankintis dėl jo savižudybės, — pratarė Himiko, o juodpilkės odos ratilai apie jau pradėjusias niaukstytis akis persidažė raudona spalva taip greitai, kad buvo nemalonu žiūrėti. — Aš bent nemėginu išsisukti nuo atsakomybės, kuri mums užkrauta šiapus, dabartinėje mūsų visatoje.

— Aš visai ir nežadu tavęs kritikuoti, bet yra taip, kaip sakau, Himiko, — Paukštis Berdas pasistengė šypsena atmiešti nuodus savo žodžiuose, tačiau laikėsi atkakliai. — Įsivaizduodama jį tebegyvenant kažkokioje kitoje tikrovėje, tu nori paversti reliatyviu tą absoliutų dabartinėje tavo visatoje mirusio vyro neatšaukiamumą. Bet argi nesupranti, kad jokiais psichologiniais triukais neįmanoma išskaidyti į sąlygiškas dalis vieno kurio nors žmogaus mirties, kuri yra absoliuti?

— Gal tu ir teisus, Paukšti Berdai. Duok man dar viskio, — abejingai paprašė Himiko, regis, susyk praradusi visą savo ankstesnį susidomėjimą daugybine visata.

Paukštis Berdas įpylė viskio Himiko ir kartu sau. Jis troško, kad Himiko gertų tol, kol pamirš visas jo stichiškas pastabas, o rytoj toliau sau fantazuotų apie daugybinę visatą. Jautėsi kaip laiko mašinos keleivis, pabuvojęs dešimties tūkstančių metų praeityje ir labai sunerimęs, kad dabar per jį gali išklibti kokia menkutė nūdienos pasaulio detalė. Ta nuotaika jame pamažu augo nuo tada, kai jam buvo pranešta, kad kūdikis gimė nesveikas. Jis norėjo trumpam pasitraukti iš šio pasaulio, kaip pasitraukiama iš kortų žaidimo, kai ima nesisekti. Tyloje Paukštis Berdas ir Himiko nejučiom apsikeitė prielankiomis šypsenomis ir rimtai išgėrė viskį — tarsi du vabalai, siurbiantys medžio syvus. Vasaros popietės garsai už namo sienų Paukščio Berdo galvoje aidėjo nelyginant signalai, perduodami iš neapsakomai tolimos vietos ir galop tuščiai praslystantys pro ausis. Jis sukrutėjo, vos pastebimai nusižiovavo, kaip seilę nuvarvino bereikšmę ašarėlę ir, vėl prisipylęs viskio, išgėrė vienu sriūbtelėjimu. Kad aš ir toliau sėkmingai kraustyčiausi lauk iš šio pasaulio...

— Paukšti Berdai!

Pirštais suėmęs viskio stiklą, Paukštis Berdas grimzdo į saldų miegą, todėl jo pečiai sukrūpčiojo nuo nemalonaus išgąsčio, o viskis išsiliejo ant kelių. Paukštis Berdas atsimerkė. Juto, kad įžengė į antrą girtumo stadiją.

— A? Ką?

— Klausyk, kur padėjai tą elnio odos paltą, kurį buvai gavęs iš dėdės? — labai iš lėto judindama liežuvį ir stengdamasi kuo aiškiau tarti žodžius, paklausė alkoholio apsvaiginta Himiko apvaliu ir raudonu kaip didelis pomidoras veidu.

— Aš ir pats nebeprisimenu kur. Turėjau jį, kai buvau pirmame kurse.

— Ir antrame, Paukšti Berdai. Žiemą.

Žodis „žiema“ pliumptelėjęs perskrodė girtumo maurais apsivėlusį Paukščio Berdo atminties baseiną ir sukėlė jame bangavimą.

— Taip, dabar žinau. Tą naktį, kai mudu mylėjomės, buvau paklojęs jį ant žemės tarp lietaus permerktų rąstų rietuvių. Kitą rytą pamačiau, kad jis visas aplipęs purvu ir mažomis skiedrelėmis. Buvo nepataisomai sugadintas. Tais laikais valyklos nepriimdavo odinių paltų. Tai įgrūdau jį kažkur į spintą, o paskui išmečiau, — kalbėjo Paukštis Berdas prisimindamas aną vėlyvą viduržiemio naktį, kuri dabar atrodė kaip tolimos praeities įvykis.

Tą vakarą antrakursiai Paukštis Berdas ir Himiko kažkokia proga baisiai prisigėrė. Palydėjęs Himiko į miško medžiaga prekiaujančią įmonę, kurios antrame aukšte ji nuomojosi kambarį, Paukštis Berdas nutvėrė merginą į glėbį tarp tamsiame kieme sukrautų rąstų. Iš pradžių tai tebuvo paprastas dviejų sušalusių, vienas prieš kitą stovinčių žmonių apsikabinimas, tačiau palengva lyg iš netyčių Paukščio Berdo ranka nuslydo jai tarp kojų. Protas aptemo. Iš susijaudinimo jis prispaudė Himiko prie kažkokios sijos, atremtos į lentinę tvorą, ir pradėjo lįsti žūtbūt mėgindamas suartėti. Himiko entuziastingai stengėsi jam padėti, kol neištvėrusi prapliupo kimiu juoku. Abiem kaito kraujas, bet tai, ką jie darė, vis dar tebuvo žaidimas. Tik tuomet, kai Paukštis Berdas suprato, kad stovint jiedviem nieko neišeis, ir pasijuto tarsi paniekintas vyras, su kuriuo elgiamasi kaip su kokiu mažvaikiu, jame sukilo tikras užsispyrimas. Patiesęs odinį paltą, parvertė žemėn tebekikenančią Himiko. Aukštaūgės jo draugės galva ir blauzdos ant palto netilpo ir gulėjo tiesiog purvyne. Kadangi Himiko juokas greitai nutilo, Paukštis Berdas pamanė, jog jai prasidėjo orgazmas. Dar po kurio laiko, norėdamas įsitikinti, paklausė jos pačios, bet Himiko atsakė, kad jai paprasčiausiai šalta. Tada Paukštis Berdas lytinį aktą nutraukė.

— Anuomet buvau tikras laukinis, — nelyginant koks šimtametis senis jaunystės laikus prisiminė Paukštis Berdas.

— Aš irgi buvau laukinė.

— Kodėl mes niekada nepamėginome dar kartą? Juk po to mudu nebesimylėjom.

— Tai, kas įvyko tame kieme, buvo taip neplanuota, atsitiktinumo pojūtis toks stiprus, kad jau kitą dieną, viską prisiminus, neįmanoma buvo įsivaizduoti, jog kada nors galėtume pakartoti tą patį.

— Tu teisi, tai buvo visai nenormalu, kaip koks incidentas. Kaip išprievartavimas, — nesmagiai palygino Paukštis Berdas.

— Tai ir buvo išprievartavimas, — patikslino Himiko.

— Bet ar tu tikrai nepajutai jokio malonumo? Nieko, kas bent iš tolo būtų panašu į orgazmą? — priekaištingai paklausė Paukštis Berdas.

— Negalėjau pajusti. Man tai buvo pirmas kartas.

Paukštis Berdas nustebęs įsižiūrėjo į Himiko. Žinojo, kad Himiko ne iš tų žmonių, kurie meluotų ar pokštautų tokiomis temomis. Buvo priblokštas. Suprunkštė dusinamas juoko, kankinančio neką mažiau už siaubą. Juokas persidavė ir Himiko.

— Gyvenimas išties neįtikėtinas. Kaip viena didelė staigmena, — Paukščio Berdo veidas kruvinai išraudo, ir ne tik viskis čia buvo kaltas.

— Nekvailiok, Paukšti Berdai. Jeigu išvis kam nors svarbu, kad anas kartas man buvo pirmas, tai nebent man pačiai, o tu čia niekuo dėtas, — pasakė Himiko.

Šįsyk Paukštis Berdas prisipylė viskio ne į taurę, o į šalia stovėjusią stiklinę ir vienu atsikvėpimu ją ištuštino. Juto, kad turi kuo tiksliau atkurti atmintyje ano vakaro įvykius. Teisybė, kad jo varpai teko įveikti pasipriešinimą, kad kelią pastojo kažkas panašaus į kietai įtemptas lūpas. Tada jis pamanė, jog Himiko susitraukusi nuo šalčio. Bet tos kraujo dėmės ant jo marškinių krašto kitą rytą... Kodėl man nekilo jokių abejonių? — paklausė savęs Paukštis Berdas, staiga užpultas įnoringo geismo. Sukando dantis, tarsi kęsdamas skausmą, ir stipriai sugniaužė rankoje stiklinę su viskiu. Kūno gelmių židiny radosi auglys — gniaužiančio skausmo ir nerimasties darinys, kurio tikrasis vardas buvo geismas. Trikdantis ir skaudantis už krūtinkaulio lyg ištikus širdies smūgiui. Nė kiek nepanašus į tą šeimynišką geismą, sutežusios ramios kasdienybės karpą apatiniame jo sąmonės ašigalyje, priešingybę žėrinčiai svajonei nukeliauti į Afriką, nuolankų geismą, keliskart per savaitę be ceremonijų malšinamą sueitimis su žmona, išsiveržiantį bejėgiška nepadoria dejone ir nuklimpstantį nuovargio liūdesin. Dabartinis jo geismas neišsprendžiamas keliatūkstantinėmis sueitimis. Jis kitoks nei geismas, kurį atima kaip bilietėlį pasivėžinus karusele. Jis labiausiai veriantis iš visų geismų ir pavojingas, nes kategoriškai nepakartojamas, nes, jam atėjus, pagauna nerimas, kad už prakaituotos nuogos nugaros sėlina artyn mirtis. Geismas, kuris būtų buvęs patenkintas prieš kelerius metus žiemos vidurnaktį tarp sukrautų į rietuves rąstų, jei tik Paukštis Berdas būtų tikrai žinojęs, kad prievartauja nekaltą mergaitę.

Perkaitęs nuo viskinio girtumo, įtempęs gaudžiančias akis, Paukštis Berdas metė į Himiko žvilgsnį, žvitrų tarsi žebenkštis. Jo smegenys buvo išpampusios kaip balionas, pritvinkusios kraujo. Nerandantys išėjimo cigarečių dūmai it banda sardinių sukiojosi po kambarį, ir atrodė, kad Himiko plūduriuoja rūke. Pati Himiko su įtartinai patiklia, nuo girtumo išskydusia šypsena veide stebeilijosi į Paukštį Berdą, tačiau iš tiesų jos akys daiktų pažinti nebegebėjo. Užsisvajojęs jos kūnas visas kažkaip suminkštėjo, suapvalėjo, ypač raudonas karščiuojantis veidas.

O kad taip mudu su Himiko vėl galėtume suvaidinti tą žiemišką prievartavimo spektaklį, — šmėstelėjo Paukščiui Berdui pikta mintis. Bet negalėsim. Net jei dabar su ja sugultų, į jųdviejų sueitį įsiterptų sulysusį žvirblį primenančios jo genitalijos, kurias šįryt persivilkinėdamas matė akies krašteliu, ir jo žmonos lyties organai, inertiškai susitraukiantys po paklaikusio išdidėjimo per gimdymą. Įsiterptų jo mirštantis kūdikis ir negraži žmogaus kančia, sužlugdžiusi visas šio pasaulio viltis ir todėl atgrasi. Tokia atgrasi, kad kiti sutartinai apsimeta nieko apie ją nežiną, ir tas sąmokslas vadinamas humanizmu. Kur jau ten geismo įamžinimas! Veikiau — jo perdirbimas atliekoms. Paukštis Berdas nurijo viskį, sukračiusį jo drungnus vidurius. Jeigu panūsčiau susigrąžinti mudviejų su Himiko seksualinį ryšį, įtemptą kaip styga, mano paties sutraukytą aną žiemos vidurnaktį, turbūt nebūtų kito kelio kaip tik pasmaugt ją savo rankomis, — pagalvojo Paukštis Berdas. Iš jo gelmėse lizdą susisukusio geismo plakdamas sparnais pakilo balsas: pribaik ją ir išniekink jos lavoną! Bet Paukštis Berdas žinojo, kad toks, koks yra dabar, jis nesileis į nuotykius. Šią akimirką jis tik alkanai apverkia savo nežinojimą, kad Himiko tą naktį buvo skaisti. Jautėsi pažemintas savosios sumaišties, tokio savęs norėjo išsižadėti. Tačiau dygiaodis geismingas nerimas nenumetė juodraudonių spyglių. Jeigu jau negali jos pribaigti ir išniekinti, tuomet ieškok ko nors, kas išprovokuotų ne prastesnį spektaklį su lygiaverte įtampa ir sprogimais! Bet Paukštis Berdas nepajudino nė piršto, sustingdytas savo neišmanymo, kaip elgtis nepatirtose ir pavojingose situacijose. Jis išgėrė viskį panašiai kaip geria vandenį krepšininkas, už pražangas pasodintas ant suolelio, — nusiplūkęs, irzlus ir saviironiškas. Neatrodė, kad jam būtų buvę skanu. Buvo nebestipru, nebekvapu, net nebekartu.

— Klausyk, Paukšti Berdai, ar tu visada geri viskį tokiais gurkšniais ir tokiais kiekiais? Kaip arbatą. Tiesa, arbatos taip ir nepagersi, kol ji dar karšta.

— Taip, visada taip geriu, kai geriu, — susigėdęs prisipažino Paukštis Berdas.

— Ir kai būni su žmona?

— Kodėl klausi?

— Na, jei taip gersi, nebegalėsi suteikti moteriai malonumo. Bet svarbiausia, tu ir pats jo nebepatirsi. Nebus visada taip lengva, kaip iki šiol. Baigsis tuo, kad susigadinsi širdį kaip nusistekenęs ilgų distancijų plaukikas ir savo moteriai galėsi pasiūlyti nebent viskio vaivorykštę, nutįsusią ant pagalvės.

— Ar tai reiškia, kad planuoji šiandien su manim permiegoti?

— Kai esi toks prisigėręs, su tavim nemiegosiu. Nebūtų prasmės nei man, nei tau.

Paukštis Berdas įkišo pirštus pro skylę kelnių kišenėje ir pačiupinėjo šiltą, minkštą daikčiuką. Pelytė nuleipusi miega. Išgverėlė snarglė, niekaip nesiderinanti su liepsninga dygiaode širdimi.

— Ir ką? Prasti popieriai, ar ne, Paukšti Berdai? — pergalingai paklausė Himiko, nuo kurios skvarbaus žvilgsnio neprasprūdo jo judesys.

— Sakykim, aš nepatirsiu malonumo, bet tave galiu iškelti iki dangaus. Truputis pastangų, ir būsiu antgamtiškas kaip Beždžionių valdovas Sun Ukongas.

— Mano orgazmas nėra jau toks paprastas dalykas, Paukšti Berdai! Nelabai atsimenu, kas vyko aną viduržiemio naktį tarp rąstų rietuvių, kai mudu su tavim mylėjomės ant plikos žemės, ir neverta apie tai kalbėti. Aišku tik viena: man tai buvo įšventinimas. Žvarbus, apdergtas, kurioziškas ir apskritai niekingas įšventinimas. Nuo tada, Paukšti Berdai, aš bėgu maratoną iš paskutiniųjų stengdamasi pasiekti finišą.

— Ar per mane tapai šalta moterimi?

— Jei turi omeny paprastą buitišką orgazmą, tai jį pajutau labai greitai. Panagės dar tebebuvo juodos nuo kiemo purvo, į kurį tada buvau suleidusi pirštus, kai man maloniai pagelbėjo vienas iš mudviejų kursiokų. Bet kaip gyvenime etapas po etapo kopi į vis didesnes aukštumas, taip ir su malonumu. Jo visada norisi patirti daugiau, Paukšti Berdai.

— Tai po universiteto baigimo tik tuo ir užsiiminėjai?

— Nepasakyčiau, kad po baigimo. Kiek siekia atmintis, dar studijų metais toks buvo mano darbas.

— Ir tau nepasidarė bloga?

— Ne, Paukšti Berdai, kodėl turėtų būti bloga? Kada nors aš ir tau padėsiu viską suprasti. Jeigu, aišku, nesi nutaręs savo seksualinėje atmintyje amžiams išsaugoti mane tokią, kokia buvau tąnakt tarp rąstų.

— Sutarta, aš tave irgi apdovanosiu savo laimėjimais, susižertais per asmeninį maratoną. Gana kibintis snapais, mes ne kokie nelaimingi vištpalaikiai. Laikas mudviem į lovą!

— Tu per daug išgėrei, Paukšti Berdai.

— Manai, kad varpa — vienintelis vyro įnagis? Kaip patyrusi orgazmo tyrinėtoja, mąstai labai jau paviršutiniškai.

— Kas tada? Pirštai? Lūpos? Ar dar kokia sunkiai tikėtina nesąmonė, akloji žarna, pavyzdžiui. Klausyk, tokie dalykai ne man. Atsiduoda onanizmu.

— Sveikinu, tu sakai į akis viską, ką galvoji. Ir net tai, ko negalvoji, — pasidavė Paukštis Berdas.

— Paukšti Berdai, aš juk žinau, kad šiandien tau nesinori jokio sekso. Ir išvis atrodai taip, lyg tave pykintų nuo sekso. Lažinuosi, kad jei dabar eitume į lovą, daugiausia, ką sugebėtum padaryti, — tai klūpom privemti man tarp kojų. Neištvertum pasišlykštėjimo ir išmaudytum mano pilvą rudu viskiu ir geltonomis skrandžio sultimis. Žinau, ką sakau, Paukšti Berilai. Kartą man jau buvo nutikusi panaši baisybė.

— Nenuneigsi, kad patirtis žmogų kai ko išmoko ir tavo pastebėjimai teisingi, — niūriai konstatavo Paukštis Berdas.

— Mums nėra kur skubėti, — paguodė jį Himiko.

— Taigi, nėra kur. Toks jausmas, kad jau gana seniai nebesusiduriu su būtinybe kur nors skubėti. O vaikystėje skubėdavau kiaurus metus. Kažin kodėl?

— Nes nujautei, kad greitai nebebūsi vaikas, gal todėl.

— Taip, aš iš tiesų greitai pasikeičiau iš vaiko į nevaiką. Dabar jau esu tokio amžiaus, kai tampama tėvu. Bet nebuvau tinkamai pasirengęs tėvystei, todėl ir žmoniško kūdikio nesugebėjau susilaukti. Klausiu savęs, kada man bus suteikta galimybė pradėti vaiką, atitinkantį normas? Aš nebepasitikiu savo jėgomis, — Paukštis Berdas darėsi sentimentalus.

— Tokiais atvejais bet kas gali prarasti tikėjimą, Paukšti Berdai. Kai pamatysi, kad kitas vaikelis, kuris tau gims, yra sveikas ir stiprus, turėsi akivaizdų savo nusisekusios tėvystės patvirtinimą. Ir, žvelgdamas į praeitį, atgausi pasitikėjimą!

— Dievaži, tu įgijai išminties, labai daug išminties, — Paukštis Berdas pasijuto padrąsintas. — Noriu...

Čia Paukštis Berdas pajuto, kad jėgų priešintis bangomis kylančiam miego duobagyvių puolimui beturi vos vienai minutei. Per tą laiką nuodugniai ištyrė tuščią stiklinę savo siūbuojančiame regėjimo lauke, krestelėjo galvą, pasvarstė, ar nevertėtų išgerti dar viskio, ir padarė išvadą, kad jau yra pasiekęs stadiją, kai nebegali sau leisti nė vieno mililitro viršaus. Jam iš pirštų išsprūdusi stiklinė atsitrenkė į kelį ir nuriedėjo ant prišnerkštų grindų.

— Aš tik noriu tavęs paklausti, koks yra pomirtinis pasaulis žmogaus, kuris iš gyvenimo išeina kūdikystėje, — paklausė Paukštis Berdas ir įrėmė pėdas į žemę bandydamas išsiaiškinti, ar dar gali atsistoti ant kojų.

— Jeigu jis yra, jis labai paprastas. Ką, netiki mano daugybinės visatos teorija, Paukšti Berdai? Sakau tau, kaip visi, taip ir tavo vaikelis paskutinėje savo visatoje gyvens iki devyniasdešimties metų!

— Gerai jau, gerai, — sutiko Paukštis Berdas. — Tai aš miegosiu, Himiko. Ar jau naktis? Pažiūrėk pro užuolaidą, a?

— Dar diena, Paukšti Berdai. Jei nori miego, gali keliauti į mano lovą. Kai sutems, aš vis tiek išeisiu.

— Išvažiuosi raudona sportine mašina, palikusi likimo valiai savo vargšą draugą?

— Kai vargšai draugai visai nusigeria, geriausia juos palikti ramybėje. Kitaip mudu pridarysim vienas kitam rūpesčių.

— Aha, aš juk sakiau! Tu pasiglemžei viską, ką turi geriausio žmogaus išmintis! Tai, vadinasi, savuoju MG trankaisi ištisomis naktimis iki išauštant?

— Kartais taip, Paukšti Berdai! Tarytum miegas, ieškantis po visą miestą avis skaičiuojančių vaikų.

Bejėgiškai suglebęs Paukštis Berdas lyg svetimą kūną išvilko savo svorį iš pintos kėdės ir, rankomis apsivijęs tvirtus Himiko pečius, leidosi nutempiamas į miegamąjį. Jo galvoje, kaitrioje ir raudonoje it saulė, spindintis juokingas nykštukas šėliodamas žarstė žiežirbas kaip Wolto Disnėjaus filme matyta Piterio Peno fėja. Paukštis Berdas susijuokė pralinksmintas savosios haliucinacijos.

— Tu — gera sena bobulė, — dar spėjo džiaugsmingu komplimentu pareikšti savo dėkingumą, prieš nugriūdamas į lovą.

Paukštis Berdas užmigo. Jo sapnuose per sutemusią aikštę ėjo žalias žvynuotas vyras liūdnomis tamsiomis akimis ir kraupiai įskilusia salamandriška burna, tačiau akimoju viską prarijo juodraudonių tamsybių verpetas. Pasigirdo nuvažiuojančios sportinės mašinos garsas ir stojo gilus, viską apimantis miegas. Naktį Paukštis Berdas dukart atsibudo. Nei vieną, nei kitą kartą Himiko dar nebuvo grįžusi namo. Abusyk Paukštį Berdą pažadino kažkokie interesantai už miegamojo lango. Jų balsai buvo pritildyti, tačiau primygtiniai, atkaklūs:

— Ponia Himiko, ponia Himiko.

Pirmą kartą kažkas jo draugę kvietė paaugliškai skambančiu balseliu. Antrąsyk Paukštį Berdą išbudino pusamžio vyriškio šūkčiojimas. Atsisėdęs lovoje, Paukštis Berdas praskleidė užuolaidas taip, kaip jam pačiam atėjus matė darant Himiko, ir nužvelgė lankytoją. Blyškioje mėnulio šviesoje namo šeimininkės šaukėsi žirnio dydžio ponas, vilkintis tarsi ir išaugtu, ankštu, nors iš pirmo žvilgsnio tvarkingu juodos gelumbės švarku, užvertęs aukštyn apvalią kaip kiaušinis galvą ir nutaisęs atsainų veidą, kuriame šis tas vis dėlto buvo — lyg gėdijimasis, lyg lengvas bodėjimasis savo asmeniu. Paukštis Berdas paleido užuolaidos kampą ir nuėjo į gretimą kambarį. Susirado viskio butelį, vienu mauku ištuštino likučius, tada sugrįžo atgal ir vėl užmigo nuskendęs savo draugės lovoje.

5

Pažadintas į sapną įsibrovusio vaitojimo, Paukštis Berdas nenorom pramerkė akis. Pradžioje pamanė, kad vaitoja pats. Ir tikrai tą akimirką, kai pabudo, aibė skrandyje kužančių velniūkščių susmeigė savo strėliukes į jo vidaus organus, ir išspaudė dejonę jam iš lūpų. Bet netrukus Paukštis Berdas vėl išgirdo aimaną, kuri nebuvo jo paties. Tebegulėdamas ta pačia poza, kokia nubudo, jis tylutėliai kilstelėjo galvą ir pažvelgė žemyn. Ant mažyčio grindų lopinėlio, suspausto lovos iš vienos pusės ir televizoriaus — iš kitos, miegojo Himiko. Ji dejavo kaip gerklingas gyvulys. Vaitojimu siuntė žinią iš savojo sapnų pasaulio. Ir ta žinia buvo kupina siaubo. Pro tamsvą iš kambario oro nuaustą voratinklį Paukštis Berdas žiūrėjo, kaip jos vaikiškas, apvalus veidas, kurio liguisto drumzlino pilkšvumo neslėpė kosmetika, kankinamai įsitempia ir bukaprotiškai atsipalaiduoja. Kaskart, vaitojimui sustiprėjus, Himiko sukrutėdavo ir storais pirštais pasikasydavo gerklę ir krūtinę. Paukštis Berdas atidžiai nužvelgė iš po apkloto išlindusias Himiko krūtis ir šoną. Krūtys buvo taisyklingo pusrutulio formos, bet nenatūraliai nusvirusios į skirtingas puses, nusisukusios viena nuo kitos. Tarp jų plytėjo iš pažiūros negyvas plokščias ruožas. Toji nesubrendusi krūtinė Paukščiui Berdui pasirodė pažįstama. Turbūt matė ją tada viduržiemį tarp rąstų. Tačiau šonas ir po apklotu beveik palindęs pilvo iškilumas nekėlė jokių prisiminimų. Tik pranašavo riebalus, kuriuos amžius jau buvo pradėjęs kaupti jos kūne. Visa tai priklausė naujajai Himiko gyvenimo pusei, kurios Paukštis Berdas nepažinojo. Riebalai akies mirksniu suleis plačias šaknis po Himiko oda ir suformuos kitokį jos pavidalą. Tada ir krūtys praras dar išlikusį gaivumo dvelksmą.

Himiko vėl garsiai suvaitojo ir, lyg staiga kažkieno išgąsdinta, plačiai atsimerkė. Paukštis Berdas apsimetė miegąs. Kai po minutės pravėrė akis, jo draugė vėl snūduriavo, tik šįsyk kaip mumija susivyniojusi į antklodę iki pat smakro, užmigusi vabzdžio miegu be dejonių ir aitrumo išraiškos veide. Turbūt jai pavyko kažkaip susitarti su sapno vilkolakiu. Paukštis Berdas lengviau atsiduso ir užsimerkęs pasinėrė į savo paties skrandžio problemą. Bauginančią, drebuliu krečiančią problemą. Ūmai skrandis išsipūtė beregint užpildydamas visą jo kūno turinį ir sąmonės pasaulį. Kada Himiko sugrįžo namo? Ar jau išvežtas į lavoninę kūdikis, kurio galva sutvarstyta kaip sužeisto kareivio Apolinero? Įdomu, ar pavyks jam šiandien susitvarkyti su pamokomis parengiamojoje mokykloje? — tokios ir kitokios minčių atkarpos, pamėginusios prieš skrandžio valią įsitvirtinti Paukščio Berdo galvoje, būdavo po vieną išgrūdamos lauk. Tuoj apsivemsiu, — pamanė Paukštis Berdas, ir šiurpas ledu sutraukė jo veido odą. Ką pagalvos apie mane Himiko, jeigu šitaip pridergsiu jai lovą? Negana, kad nusigeriu, dar ir atimu jai nekaltybę beveik išprievartaudamas lauke vidury žiemos ir, kas blogiausia, net nežinau, ką iš tikrųjų darau. Praeina keleri metai, ir štai aš vėl leidžiu naktį jos kambaryje, kur mirtinai prisigėręs užmiegu ir, maža to, mane pradeda tąsyti. Kas aš per vyras, po galais, ir kokius baisius dalykus čia išdarinėju? Jis sodriai atsiraugėjo bent dešimt kartų, aikčiodamas iš skausmo pakėlė plyštančią galvą ir, žengęs sunkų, kupiną pasipriešinimo žingsnį tolyn nuo lovos, nusvirduliavo į vonią. Nė pats nenumanė, kaip buvo likęs vienais apatiniais. Atplėšė blogai užsidarinėjančias stiklines duris ir, gaudydamas kvapą, bet laimingai išvengęs avarijos, pateko vonion, kur jį aplankė netikėtas vylimosi džiaugsmas. Galbūt pasiseks išsivemti, kol Himiko nepastebėjo. Aišku, jei vems tyliai kaip sublogavęs žiogelis.

Paukštis Berdas atsiklaupė, abiem alkūnėmis parimo ant unitazo sėdynės ir, nukoręs galvą lyg dievobaimingoje maldoje, laukė, kada skrandžio įtampa pasieks sprogimo tašką. Sužvarbusią veido odą išmušė nenatūraliai tvykstelėjęs karštis ir prakaitas, paskui viskas staiga pasikeitė ir jis nebejautė nei karščio, nei prakaito. Tokia poza užsikniaubusiam žmogui unitazas atrodė kaip didelė balta gerklė, o kartu su skaidraus vandens telkiniu ant siaurėjančio dugno — ir visai tikroviška gerklė. Užėjo pirmas šleikštulys. Paukštis Berdas žiauktelėjo lojančiu balsu ir, ištempęs sumedėjusį kaklą, audringai nusivėmė. Visa nosis sumirko nuo dirginančio skysčio. Paukštis Berdas duso. Skruostais riedėjo ašaros kapsėdamos į bjaurastį, prilipusią prie lūpų. Jis bejėgiškai atkosėjo tai, kas dar buvo likę stemplėje. Galvoje pažiro geltonos kibirkštys, ir atėjo trumpas atokvėpio metas. Nelyginant koks iš peties padirbėjęs santechnikas lėtai atsitiesė, nuo kabančio tualetinio popieriaus rulono atsiplėšta skiaute nusivalė veidą ir keliskart šaižiai nusišnypštė. Paskui giliai atsiduso. Tačiau tai dar nereiškė, kad vėmimas liovėsi. Paukščiui Berdui visada taip būdavo. Jei jau pradėdavo vemti, turėdavo atlaikyti mažiausiai du blogumo priepuolius. Be to, antrąkart nebegalėdavo pasikliauti vien skrandžio refleksu. Turėdavo išsikviesti vėmulį savais pirštais, murdomais gerklėje. Atsiduso kaip tik todėl, kad žinojo, koks vargas jo laukia. Vėl nuleido galvą. Dabar unitazas buvo priterštas iki kraštų ir atrodė kaip nusiaubtas karo laukas. Iš pasišlykštėjimo užmerkęs akis, susirado virš galvos kadaruojančią virvutę ir trūktelėjo žemyn. Kliokdamas pasipylė vanduo, o Paukščio Berdo kaktą atvėsino sūkuriuojančio verpeto dulksna. Kai atsimerkė, prieš jį vėl blizgėjo balta, didelė gerklė. Paukštis Berdas sukišo pirštus į savo paties raudoną, siaurą gerklę ir per jėgą pradėjo vemti. Paskui dejonė, bereikšmės ašaros, geltonos kibirkštys galvoje ir žnaibantis skausmas nosies gleivinėje. Baigęs Paukštis Berdas nusivalė vėmaluotus pirštus, burną ir ašarotus skruostus. Po to kniūbsčias sudribo ant unitazo. Ar galima sakyti, kad aš nors kiek atpirkau kūdikio kentėjimą? — pagalvojo Paukštis Berdas ir pats susigėdo savo šventvagiškumo. Pagirių kančia yra nuoga, nevaisinga kančia, kuri negali būti atsvara jokiam kito žmogaus kentėjimui. Net jei mano mintis tebuvo sąmonės blyksnis, vis tiek reikėtų būti visiškam akiplėšai, kad pateisintum tokias dirbtines kompensacijas, — dorovingai pasmerkė save Paukštis Berdas. Palengvėjimas nusivėmus ir įsivyravusi skrandžio velniūkščių tyla, — kad ir kokia neilgaamžė būtų, — pirmąkart nuo tada, kai Paukštis Berdas atsibudo, davė jam šiek tiek laiko atsipūsti. Šiandien manęs laukia pamokos parengiamojoje mokykloje ir įvairiausi formalumai ligoninėje, kur jau turbūt mirė vaikelis, — pamanė Paukštis Berdas. Be to, reikės pakalbėti su uošve apie kūdikio mirtį ir pasitarti, kada būtų geriausia šią žinią pranešti žmonai. Tokie yra svarbiausi dienotvarkės punktai. Betgi kol kas aš pagiringas ir leisgyvis kabau ant unitazo savo seniai matytos draugės vonioje, išvėmęs iš kūno visas jėgas. Tai ar nėra mano planai, švelniai tariant, kiek per drąsūs? Vis dėlto, nors ir įvarytas į kampą tokios savo būsenos, Paukštis Berdas anaiptol nejautė baimės. Priešingai, dabartiniu keliolikos minučių pojūčiu, kai buvo atsikratęs bet kokios atsakomybės ir neįstengė pajudinti nei rankų, nei kojų, mėgavosi kaip išganymu. Šią akimirką, kai drybsau susmukęs ir jaučiu tik tvilkčiojantį skausmą nosies ir gerklės gleivinėje, esu tarsi susibroliavęs su savo mirštančiu vaiku. Vienintelis mano pranašumas tas, kad aš neknerkiu kaip kūdikis, bet iš tikrųjų esu daugybę kartų nemalonesnis už knerkiantį kūdikį...

Jei tik būtų galėjęs rinktis, Paukštis Berdas veikiausiai būtų šokęs į unitazo vandenį, patraukęs paskui save virvutę ir kartu su šniokščiančiu srautu nutekėjęs žemyn į kanalizacijos pragarą. Tačiau pasirinkimo nebuvo, todėl jis spjūviu atsisveikino su tualetu, tarytum gailėdamasis, kad išdavė jam savo paslaptis, ir, atidaręs stiklines duris, pasuko į miegamąjį. Tuo metu Paukštis Berdas buvo visai pamiršęs apie Himiko egzistavimą, bet užteko vieno žingsnio, basam žengto pro miegamojo duris, kad susiprotėtų, jog ji seniai pabudo iš miegų ir, aišku, spėjo įvertinti tiek jo vėmimo sceną, tiek po to sekusias keistos tylos apraiškas. Himiko tebegulėjo tokia pat poza, kokia buvo miegojusi, tačiau smulkučiuose šviesos miltuose, byrančiuose pro plyšį užuolaidoje, Paukštis Berdas matė, kad jos kakta, tarpuakis, vokai ir viršutinė lūpa apvedžioti blyškios aukso spalvos kontūrais, o akys, nors ir užklotos juodžiausiais debesimis, žvelgia plačiai atmerktos. Paukštis Berdas žinojo, kad jam nelieka nieko kito, tik protekine it kokiam peliūkščiui nutipenti prie lovos kojūgalyje sumestų kelnių ir marškinių, pakeliui aplenkiant Himiko pėdas ir lydimam jos akių, tokios pat spalvos kaip fotoaparato objektyvas, spoksančių į jo gyslotas, plaukuotas šlaunis ir atsirandantį pilvuką.

— Išgirdai mano šunišką vėmimą? — bailiai paklausė Paukštis Berdas.

— Šunišką? Tai buvo labai galingos gerklės šuo, — dar ne visai išsibudinusiu balsu pasakė Himiko, vėl tiriamai nužvelgdama jį plačiai atmerktomis romiomis akimis.

— Taip, senbernaras. Kaip karvė, — nuliūdęs tarė Paukštis Berdas.

— Tau buvo labai bloga. Ar jau praėjo?

— Taip, tuo tarpu, — visiškai išsekęs Paukštis Berdas svyrinėdamas ir per apklotą skaudžiai mindžiodamas Himiko kojas vargais negalais nukrypavo prie savo kelnių ir nežmoniškai skubėdamas ėmė tempti jas ant savęs. — Bet manau, kad šiandien priešpiet dar kartą vemsiu. Visada taip būna. Matai, seniai negėriau ir mano organizmas atprato nuo pagirių, todėl šiandienykštės pagirios po tokio ilgo laiko gali būti sunkiausios per visą mano gyvenimą. Dabar man atrodo, kad daugelį savaičių trukusi girtuoklystė buvo virtinė atsipagiriojimų, kuriais stengdavausi kaip nors užmušti baisią savijautą ir nuo kurių prasidėjo mano kelionė begaliniais alkoholizmo bėgiais, — perdėtai graudžiu tonu Paukštis Berdas mėgino išgauti komišką efektą, tačiau išėjo tik nelinksma savianalizė.

— O kas, jei ir vėl taip nutiks?

— Šiandien man negalima būti girtam.

— Tai pačiulpk citriną, ir galva pašviesės. Citrinų rasi virtuvėje.

Paukštis Berdas klusniai žvilgtelėjo virtuvėn. Kriauklėje, į kurią pro matinį stiklą krito flamandiška šviesa, keliolika suverstų krūvon citrinų švytėjo skaisčiai geltona spalva, žaibu trenkusia į nusilpusius jo skrandžio nervus.

— Ar visada perki tokią daugybę citrinų? — pasiteiravo Paukštis Berdas, užsimovęs kelnes, iki pat smakro užsisagstęs marškinius ir pajutęs šiokį tokį pagrindą po kojom.

— Nelygu kada, — itin abejingai atsakė Himiko, aiškiai duodama suprasti, kad jo klausimas kelia nuobodulį.

Pagrindas vėl išslydo iš po kojų.

— Kada grįžai namo? Ar važinėjai MG iki išauštant? — paklausė, bet Himiko tik žiūrėjo į jį pašaipiai ir nieko nesakė, todėl Paukštis Berdas paskubom pakeitė temą ir išbėrė naujienas, lyg pranešdamas kokią svarbią žinią. — Vėlai naktį buvo atėję du tavo draugai. Vienas, mano manymu, vaikas, kitą mačiau pro užuolaidos plyšį — kažkoks vidutinio amžiaus kiaušingalvis ponas. Aš jiems neatsiliepiau.

— O kam atsiliepti? Visai ir nereikia atsiliepti, — nė truputėlio nesusijaudino Himiko.

Paukštis Berdas iš švarko kišenės išsitraukė rankinį laikrodį ir pasižiūrėjo, kiek valandų. Buvo devynios. Pamokos prasideda dešimtą. Jei kur nors atsirastų parengiamosios mokyklos dėstytojas, išdrįsęs savavališkai praleisti paskaitą arba į ją pavėluoti, tai tikrai galėtų būti paskelbtas metų žmogumi. Paukštis Berdas nebuvo nei toks bebaimis, nei toks storaodis. Apčiuopom pasirišo kaklaraištį.

— Su tais dviem aš po keliskart miegojau. Todėl jie įsivaizduoja, kad turi teisę trukdyti mane naktimis. Tas vaikas apskritai keistas personažas. Jis nejaučia ypatingo noro mylėtis su manimi vienudu. Jo didžiausia svajonė — būti šalia, kai myliuosi su kokiu nors kitu vyru. Jis visada taikosi ateiti tada, kai pas mane kas nors yra. Baisus pavyduolis!

— Ar davei jam, ko jis nori?

— Baik! — atrėžė Himiko. Ir pridūrė. — Tam vaikui labai patinka tavo tipo suaugę vyrai, todėl jei kada susieisiu jis pasistengs suteikti tau džiaugsmo. Spėju, Paukšti Berdai, kad ne kartą esi naudojęsis tokios rūšies paslaugomis. Kai mokeisi vidurinėje, turėjai daug gerbėjų žemesnėse klasėse, o parengiamojoje mokykloje turbūt pasitaiko itin atsidavusių studentų, ką? Visada maniau, kad tavo tipo vyras yra pats tikriausias herojus tokių bendruomenėlių vaikams.

Paukštis Berdas neigdamas papurtė galvą ir nuėjo į virtuvę. Tik tada, kai jo pėda palietė įšalusias grindų lentas, prisiminė, kad vis dar yra be kojinių. O varge, jei ieškodamas kojinių susilenksiu per pilvą, vėl apsivemsiu, — vien tokia mintis Paukščiui Berdui virto kankyne. Tačiau basam žengti medinėmis grindimis buvo gera, o kai pakišo rankas po čaižančia vandens čiurkšle iš čiaupo ir šlapiais pirštais graibė citrinas, ore padvelkė palaima. Jis išsirinko vieną mėsingą citriną, perpjovė ją pusiau ir išspaudė lašus sau į burną. Kartu su citrinos sultimis iš jo gerklės į iškankintą skrandį šaltu sopuliu leidosi pasiilgtas sveikstančio ligonio jausmas.

— Atrodo, citrina padėjo, — dėkingai pasakė į miegamąjį sugrįžęs Paukštis Berdas. Kol ieškojo kojinių, apdairiai stengėsi laikyti stuomenį kuo tiesiau.

— Kai vėl vemsi, jausi citrinos skonį ir bus mažumėlę maloniau.

— Tu esi trapių vilčių traiškytoja, — Paukštis Berdas gailiai nulydėjo kaip rūkas išsisklaidantį citrinos sulčių dovanotą palengvėjimą.

— Ko ieškai? Atrodai kaip krabą gaudantis lokys.

— Kojinių, — išlemeno jausdamas, kad basos jo kojos maklinėja be nuovokos.

— Jos įkištos į batus, kad išeidamas nepamirštum.

Paukštis Berdas įtariai nužvelgė tebegulinčių Himiko, susisupusią į apklotą, ir nutarė, kad su kojinėm ji, matyt, taip daro visada, kai jos draugužiai įlenda į lovą. Padeda į vietą, kad pasirodžius didesnio ūgio ir mažiau ceremonijų turinčiam meilužiui, jie galėtų čiupti batus į ranką ir basi bėgti lauk. Paukštis Berdas tarė:

— Tai aš keliausiu. Priešpiet turiu dvi paskaitas. Aš tau labai dėkingas už vakarykštį vakarą ir šį rytą.

— Ar dar ateisi? Galbūt mums reikia vienam kito, Paukšti Berdai.

Paukštis Berdas nustėro taip, lyg būtų išgirdęs staiga prakalbusį kurčnebylį. Primerkusi apskritas akis po sunkiais vokais, suraukusi antakius, Himiko žiūrėjo aukštyn į Paukštį Berdą.

— Galbūt. Gal mes tikrai vienas kitam reikalingi.

Paukštis Berdas baikščiai nusiyrė per svetainės tamsą tarsi po kemsynus braidantis vietovės žvalgytojas, o jo basas pėdas badė kibūs segučiai ir aštrūs vielos galiukai. Prieškambaryje kuo skubiausiai užsimovė kojines ir apsiavė batus baimindamasis, kad pasilenkus neužkluptų vėmimas.

— Sudie, Himiko! Saldžių sapnų! — šūktelėjo.

Jo draugė tylėjo. Paukštis Berdas išėjo pro duris. Buvo vasaros rytas, užpiltas ėdžia kaip rūgštis šviesa. Paukštis Berdas jau rengėsi pakeliui aplenkti ryškiai raudoną MG, kai staiga jo dėmesį patraukė vairo spynoje palikti automobilio rakteliai. Tikrai nereiks ilgai laukti, kol pasirodys vagis ir kaip niekur nieko nuvarys šitą sportinę mašinėlę, — liūdnai pagalvojo Paukštis Berdas. Ir vis dėlto kas atsitiko, kad tokia stropi, nuovoki, protinga studentė pavirto visiška nevykėle? Kad jos santuoka baigėsi jauno jos vyro savižudybe, kad ji patiria katarsį gainiodama automobilį naktinėmis gatvėmis, o paskui aimanuoja regėdama baisius sapnus?

Paukštis Berdas pasilenkė ištraukti raktelių. Tačiau tada suprato, kad, prietemoje sugrįžus pas antakius suraukusią, kietai užsimerkusią, tylinčią draugę, būtų labai sunku vėl išeiti iš tų namų. Patraukęs ranką atgal, apsidairė ir pasiguodė bent tuo, kad kol kas aplinkui nematyti sukiojantis nė vieno mašinų vagies. Prie stipinuoto automobilio rato gulėjo nurūkytas cigaras. Turbūt jį vakar naktį numetė tas kiaušingalvis ponas.

Akivaizdu, kad Himiko turi nemažai draugužių, pasiryžusių ja rūpintis nesavanaudiškiau už Paukštį Berdą. Paukštis Berdas pasipurtė, giliai įkvėpė, pasistengė nuvyti tolyn įvairiausiais grėsmingais netikėtumais apaugusį pagirių vėžį, tačiau savo sumalto orumo atgauti nesugebėjo. Panarinęs akis, nukiūtino saulėje tviskančiu keliuku.

Šiaip ar taip, sėkmė Paukščiui Berdui šypsojosi, ir jis sugebėjo išsilaikyti ant kojų iki pat parengiamosios mokyklos slenksčio. Pirmiausia gatvėje, paskui metro stotyje ir pagaliau traukinyje. Ši dalis pasirodė esanti ypač rizikinga, tačiau, nors jo ištroškusi gerklė džiūvo kaip per sausrą, Paukštis Berdas didvyriškai ištvėrė kratymą ir nuo aplinkinių sklindančius kvapus. Kadangi iš visų vagono keleivių tik Paukščiui Berdui žliaugė prakaitas, rodėsi, kad į tą vieną vienintelį jį supantį kvadratinio metro plotelį atskubėjo vasarvidis. Visi, kurie oda susiliesdavo su Paukščiu Berdu, lyg susitarę įtariai atsisukdavo į jį pažiūrėti. Jam telikdavo graudinamai susigūžti, kai jo alsavimas tapdavo pernelyg panašus į krepšį citrinų surijusio paršo šnopštimą. Išsprogusiomis akimis naršė po vagoną, kad žinotų, kur bėgti ir vemti prispyrus degančiam reikalui. Kai stebuklingai išvengęs vėmulio galop pasiekė mokyklos slenkstį, jautėsi it senas karys, mirtinai nukamuotas ilgo bėgimo iš pralaimėto mūšio lauko. Bet pats sunkiausias išbandymas jo dar laukė. Priešas aplenkė Paukštį Berdą ir tykojo užpulti iš pasalų.

Iš savo rakinamos spintelės Paukštis Berdas išsitraukė skaitinius ir kreidos dėžutę. Paskui žvilgtelėjo į Concise Oxford Dictionary žodyną ant lentynos, tačiau šiandien jo svoris rodėsi nepakeliamas, todėl teko atsisakyti minties pasiimti jį su savimi į auditoriją. Beje, Paukščio Berdo klasėje buvo ne vienas studentas, kur kas geriau už savo mokytoją išmanantis idiomų reikšmes ir gramatikos taisykles. Jei pasitaikytų koks nematytas žodis ar sunkiau suprantama frazė, pakaktų iškviesti atsakinėti kurį nors iš jų. Jo mokinių smegenys buvo automatiškai iškaltų smulkmenų raizginys, painus kaip pernelyg išsivysčiusi amonito kriauklė, tad vos pabandę kompleksiškai aprėpti kokį nors dėstomąjį objektą, jie įstrigdavo paskirose detalėse negalėdami pajudėti iš vietos. Paukščio Berdo vaidmuo ir buvo išmokyti juos sulydyti tekstą iš nerišlių gabalų į prasmingą visumą. Tačiau Paukštis Berdas nežinojo, ar jo paskaitos iš tikrųjų padeda pasirengti stojamiesiems egzaminams. Jį visada graužė toji abejonė, kažkuo panaši į ugnimi neišdeginamą apsėstojo maniją.

Paukštis Berdas užrakino spintelę ir išėjo iš kambario. Baiminosi, kad jo neužšnekintų užsienio kalbų dėstymo koordinatorius, geranoriškas ir įžvalgus žmogus, kadaise baigęs Mičigano universitetą ir, iš visko sprendžiant, priklausęs užsienyje gyvenančių japonų elitui, todėl Paukštis Berdas nelipo į liftą, įtaisytą už mokytojų kambario, o išėjo laukan pro užpakalines duris ir pakilo į auditoriją sraigtiniais laiptais, tarsi gebenė šliaužiančiais aukštyn išorine pastato siena. Lipo raugčiodamas į dejones panašiais protrūkiais, gargdamas ir varvėdamas žalsvu prakaitu, nė nežvilgtelėdamas į miesto panoramą, vis plačiau atsiveriančią pieš akis, vos ne vos įveikdamas laivo supimą primenančią laiptų vibraciją, sukeliamą bėgančių pro jį viršun mokinių. Lipo taip iš lėto, kad jį lenkiantys vaikai akimirką stabtelėdavo sutrikę dėl savojo greičio, paskui, dirstelėję jam į veidą, kažkaip savaime atšlydavo ir vėl imdavo šuoliuoti aukštyn drebindami sraigtinius laiptus. Jausdamas, kaip temsta akyse, Paukštis Berdas giliai atsikvėpė ir įsikibo turėklų...

Kai pagaliau pasiekė laiptų viršų, jam palengvėjo, tačiau čia jį pašaukė lūkuriavęs bičiulis, ir įtampa sugrįžo. Bičiulis vadovavo slavistikos grupelei, kurią laikinai subūrė Paukštis Berdas su savo draugais vertėjais. Kadangi dabar Paukštis Berdas ėjo imčių su pagiriomis, rankomis ir kojomis susikibęs su priešu apylygėje kovoje, nenumatytas susitikimas jam pasirodė tikra nelaimė. Jis užsivėrė savyje lyg puolamo moliusko geldelė.

— Ei, Paukšti Berdai! — šūktelėjo bičiulis. Paukščio Berdo pravardė tebebuvo apyvartoje, plačiai naudojama visokiausiose situacijose ir įvairiausiose kompanijose. — Vakar keliskart bandžiau tau prisiskambinti, bet niekas nekėlė ragelio, todėl atėjau čia.

— Aha, — nelipšniai burbtelėjo Paukštis Berdas.

— Girdėjai naujienas apie Delčevą?

— Naujienas? — miglotai nujausdamas kažką negera, perklausė Paukštis Berdas. Delčevas buvo vienos mažos Balkanų socialistinės valstybės diplomatas ir jų slavistikos būrelio lektorius.

— Delčevas užsisėdėjo svečiuose pas vieną japonę merginą ir negrįžta į pasiuntinybę. Sako, jau savaitę neišeina iš jos buto. Pasiuntinybė nori reikalo neviešinti ir tyliai parsigabenti Delčevą, bet jie tik neseniai pradėjo dirbti ir jiems trūksta darbuotojų. Mergina gyvenanti pačiame nykiausiame Šindžiuku rajono užkaboryje, o jie neturį tokio žmogaus, kuris įstengtų surasti paklydėlį. Todėl paprašė, kad mūsų draugija jiems padėtų. Galų gale dalis kaltės tenka ir mums.

— Kaltės?

— Matai, mergina, pas kurią dabar gyvena Delčevas, yra iš to baro, į kurį mes jį tada nusivedėme po eilinio susiėjimo. To, kuris vadinasi „Kėdė“, — Paukščio Berdo bičiulis droviai sukikeno. — Prisimeni, ji ten buvo, tokia išbalusi, smulkutė, keista?

Paukštis Berdas iškart prisiminė tą išbalusią, smulkutę, keistą merginą.

— Bet ji gi nešneka nei angliškai, nei jokia slavų kalba, o Delčevas nemoka japoniškai. Tai kaip jie gali bendrauti?

— Taip, tu teisus, nežinau, kaip jie ten išbuvo kiaurą savaitę. Turbūt taip ir nepravėrė burnos, — Paukščio Berdo bičiulis rodėsi vis labiau sumišęs.

— O kas bus, jeigu Delčevas niekada nebesugrįš pas saviškius? Jį juk gali paskelbti pabėgėliu ar politiniu emigrantu.

— Na taip, iš tiesų.

— Delčevas pakliuvo į rimtą bėdą, — niūriai pareiškė Paukštis Berdas.

— Mūsų grupė ketina susirinkti ir pasitarti, ką daryti. Ar šįvakar tu laisvas?

— Šįvakar?.. — suglumo Paukštis Berdas. — Šįvakar aš negaliu.

— Bet tau Delčevas buvo artimiausias. Jeigu siusime į paieškas ką nors iš grupės, tai būtų geriausia, kad eitum tu.

— Į paieškas? Bet šįvakar aš tikrai niekuo negalėsiu padėti, — ir Paukštis Berdas pasiryžo: — man gimė vaikas, tačiau buvo komplikacijų. Jis jau mirė arba miršta dabar.

Paukščio Berdo bičiulis pasibaisėjęs žengė žingsnį atatupstas ir išspaudė kažkokį į aiktelėjimą panašų garsą. Jiems virš galvų sučirškė skambutis, kviečiantis į pamokas.

— Tai siaubinga, tikrai siaubinga. Nesirūpink, šįvakar mes susirinksime be tavęs. Ir pasistenk nesisieloti taip labai dėl vaikelio. O kaip tavo žmona, ar jai viskas gerai?

— Taip, gerai, ačiū.

— Jeigu sugalvosim, kokių priemonių imtis dėl Delčevo, aš tau pranešiu. Bet tu atrodai visai išsekęs, būk atsargesnis.

— Sutarta.

Jausdamas sąžinės priekaištus, kad nutylėjo apie pagirias, Paukštis Berdas palydėjo akimis savo bičiulį, sraigtiniais laiptais skuodžiantį žemyn su tokia kvapą gniaužiančia skuba, lyg būtų norėjęs nuo kažko pasprukti. Tada pasuko į auditoriją. Po akimirkos jis išvydo prieš save šimtą bjaurių veidų ir musių pavidalo galvų. Nesąmoningai nudelbė akis, o kai vėl jas pakėlė, buvo tvirtai pasiryžęs padaryti viską, kad nereikėtų žiūrėti tiesiai į mokinius. Prie krūtinės kaip skydą prispaudęs skaitinių knygą ir kreidos dėžutę, Paukštis Berdas užlipo į katedrą.

Pamoka. Atsivertęs knygą ten, kur buvo įdėtas žymeklis, nesusimąstydamas pradėjo garsiai skaityti puslapį nuo to paragrafo, kuriuo jie buvo pabaigę praėjusią savaitę. Staiga Paukštis Berdas pastebėjo, kad tai — ištrauka, paimta iš Hemingvėjaus. Skaitinius sudarė trumpi skyriai, užsienio kalbų dėstymo koordinatoriaus nuožiūra parinkti iš šiuolaikinės amerikiečių literatūros. Kiekviename jų slėpėsi kokie nors gramatiniai spąstai. Hemingvėjus, — pamanė Paukštis Berdas ir pajuto suradęs į ką atsiremti. Jis mėgo Hemingvėjų, ypač jam patiko Žaliosios Afrikos kalvos. Dabar skaitomas skirsnis buvo iš knygos Ir pateka saulė, vienas paskutinių epizodų, kuriame pasakojama apie herojaus maudynes jūroje. „Aš“ plaukia stengdamasis nepakliūti į bangą, tačiau kartais banga jį užgriūva. Išplaukęs į ramų vandenį, atsigula ant nugaros ir plūduriuoja. Plūduriuodamas mato tik dangų ir jaučia, kaip vanduo supa jį...

Paukštis Berdas savo kūno gelmėse pajuto artinantis krizę, nenumaldomą ir nenuneigiamą. Gerklė buvo perdžiūvusi iki paskutinės skaidulos, liežuvis atrodė lyg ištinęs svetimkūnis. Siaubas supo jį kaip vaisiaus vandenys. Bet Paukštis Berdas skaitė toliau, apsiblaususiomis paliegusios žebenkšties akutėmis vylingai šnairuodamas į duris. Jeigu puls ton pusėn, gal suspės? Aišku, geriausia būtų kaip nors apsieiti be šito. Kad išblaškytų savo mintis, Paukštis Berdas pabandė prisiminti visą skaitomos ištraukos turinį. „Aš“ ilsėjosi ir maudėsi, o kai sugrįžo į viešbutį, jam buvo atėjusi telegrama nuo mylimosios, pabėgusios su jaunu toreadoru. Paukštis Berdas atsiminė ir telegramos tekstą:

JEI GALI ATVAŽIUOK MADRIDĄ VIEŠBUTĮ MONTANA PATEKAU BĖDĄ BRETA.

Atsiminė žodis žodin. Gera pradžia — pusė darbo. Tai pati žaviausia telegrama iš visų kada nors jo matytų. Galbūt man pavyks įveikti pykinimą, — pagalvojo Paukštis Berdas tarsi maldai sutelkęs mintis. Paskui Paukštis Berdas prisiminė, kad „aš“ giliai panėrė ir plaukė atsimerkęs, o aplink buvo žalia ir tamsu. Paukštis Berdas metė burtą: jeigu tie žodžiai bus skaitiniuose cituojamoje ištraukoje, ištversiu nesusivėmęs. Paukštis Berdas skaitė toliau, o „aš“ išlipo ant kranto, sugrįžo į viešbutį ir gavo telegramą. Telegramos tekstas buvo lygiai toks, kokį prisiminė Paukštis Berdas:

JEI GALI ATVAŽIUOK MADRIDĄ VIEŠBUTĮ MONTANA PATEKAU BĖDĄ BRETA.

Bet nors maudynių scena baigėsi, „aš“ taip ir nebuvo panėręs į vandenį atmerktomis akimis. Paukštis Berdas nustebo ir sutriko: ar tai buvo kitame Hemingvėjaus romane, ar išvis kito rašytojo knygoje? Burtas neiškrito. Negana to, Paukštis Berdas prarado balsą. Ištroškusi gerklė supleišėjo į keliasdešimt milijonų griovelių, liežuvis išpurto pripildydamas visą burnos erdvę ir veržėsi išsprūsti pro dantis. Paukštis Berdas pakėlė akis į šimtą musių pavidalo galvų ir nusišypsojo. Juokinga penkių sekundžių tyla be išeities. Po to Paukštis Berdas sukniubo ant žemės ir, prispaudęs prie purvinų grindų abu savo delnus išskėstais kaip varliūkščio pirštais, pradėjo springdamas vemti. Vėmė ištiesęs kaklą it sunegalavusi katė. Jo viduriai buvo išgręžti ir išmelžti, savijauta — kaip miniatiūrinio nelabojo, pritrėkšto gigantiškos akmeninio šventyklos sargo kojos ir bergždžiai besirangančio laisvėn. Gal Paukštis Berdas ir norėjo paversti savo vėmimą juokais, bet tai, kas jam darėsi, iš tiesų nė kiek nebuvo linksma. Tik jo liežuvį užtvindantys vėmalai turėjo patį tikriausią citrinos skonį, kaip ir buvo žadėjusi Himiko. Štai kas yra žibuoklė, pražydusi ant sienos kalėjimo rūsy, — pamanė Paukštis Berdas bandydamas atsipalaiduoti. Tačiau jo psichologinės užmačios kaip pieniški saldainiai sutirpo vėmimo pliūpsnyje, ir šiurpioje dejonėje plačiai prasižiojusį Paukštį Berdą sukaustė viso kūno stingulys. Abipus veido buvo nudrykę kažkokie juodi pavidalai, užtamsinę jo regos lauką tarytum arklio kamanų akidangčiai. Paukštis Berdas aistringai troško nugrimzti į dar tamsesnę gelmę ir — skriste išskristi į tą visatą, kuri yra anapus!

Akimirka praėjo, o Paukštis Berdas, savaime aišku, tebekiurksojo šiapus. Jo kapsinčios ašaros slidžiomis srovelėmis drėkino nosies pašalius, akys melancholiškai stebeilijosi į privemtą balą. Pažliugusio molžemio spalvos balą, kurioje mėtėsi ugninio geltonumo citrinos liekanos. Jeigu „Cessnos“ lėktuvėliu praskristum pažeme dyku vystančios žolės laiku, Afrikos savanos, ko gero, ribėtų panašiais atspalviais, o citrinos tirščių paūksmėje slėptųsi raganosiai, skruzdėdos ir laukiniai ožiai. Jis išskleistų parašiutą, prispaustų prie krūtinės šautuvą ir nukristų iš dangaus skubančių skėrių pulku...

Pykinimas visiškai praėjo. Perbraukęs lūpas skrandžio sultimis išterliota purvina ranka, Paukštis Berdas atsikėlė ir prašvokštė dusulingu balsu:

— Tokie reikalai. Jeigu neprieštaraujate, šiandien pamoką baigsime anksčiau.

Šimtas musių galvų, atrodo, neprieštaravo. Paukštis Berdas jau rengėsi pasiimti skaitinius ir kreidos dėžutę, kai viena musė ūmai atsistojo ir pradėjo kažką stūgauti. Rožinės stūgaujančiojo lūpos plastėjo, užviręs iki žvilgesio raudonis mušė moteriškai apvalų valstiečių berniuko veidą, tačiau žodžiai grūdosi burnoje ir dažniausiai prasiverždavo mikčiojimu, todėl niekaip nebuvo įmanoma suprasti, ką jis nori pasakyti. Šiaip ar taip, viskas palengva išaiškėjo. Iš pradžių jis kritikavo Paukščio Berdo elgesį kaip nederamą parengiamosios mokyklos dėstytojui, tačiau kadangi kritikuojamasis Paukštis Berdas tik klausiamai vėpsojo pasitikėjimo nekeliančiomis akimis, jo mokinys pavirto kaltinančiu velniu. Jis neužsičiaupdamas liejo savo pyktį dėl mokesčio už mokslą didumo, dėl artėjančių stojamųjų egzaminų, dėl vilčių, sietų su parengiamąja mokykla ir sudaužytų į šipulius. Greitai Paukščio Berdo sumišimas virto pasibaisėjimu, kaip actu virsta perrūgęs vynas. Tirštas siaubas sunkėsi į paviršių šešėliais apvedžiodamas akis, ir Paukštis Berdas jautėsi tampąs akiniuotu baimės įsikūnijimu. Netrukus pasipiktinimu užsikrės ir kitos devyniasdešimt devynios musių galvos, ir aš pakliūsiu į šimto per stojamuosius egzaminus susikirtusių įširdusių mokinių apgultį, iš kurios nebegalėsiu ištrūkti. Paukštis Berdas vėl įsitikino, kad neturi nė menkiausio supratimo apie savo mokinius, kuriems kas savaitę skaito paskaitas. Paukštis Berdas išvydo save, apsiaustą šimto nepažįstamų priešų, pagiringą ir nualintą pasikartojančių vėmimo priepuolių. Maištininkas vis labiau audrinosi. Nedaug trūko, kad ašaros pasipiltų jam iš akių. Paukštis Berdas norėjo ką nors atsakyti tam jaunuoliui, bet po vėmimo perdžiūvusi jo gerklė nebepajėgė išskirti nė lašelio seilių. Daugių daugiausia būtų galėjęs karktelėti paukštišku balsu. Varge, ką man daryti, — be garso surypavo Paukštis Berdas. Blogiausia, kad visada mano gyvenime kažkas iškasa vilkduobę ir tyko, kol įkrisiu. Bet dar blogiau už blogiausia yra tai, kad, į tą vilkduobę įkritęs, aš negaliu tikėtis nei prarasti sąmonę, nei tragiškai žūti. Viskas būtų kitaip, jeigu mano krizės kiltų ne iš pilkos kasdienybės, o iš avantiūrų, į kurias, be abejo, turėčiau progą įsivelti nukeliavęs į Afriką. O dabar man lemta amžinai žiopsoti į šitą grublėtą sieną. Man ir pačiam būtų neprošal išsiųsti telegramą: PATEKAU BĖDĄ, tik kam ją adresuoti?

Tada viskas ir įvyko. Iš savo vietos kažkur vidurinėse eilėse pakilo guvus jaunuolis ir kontrastingai ramiu tonu paliepė:

— Nagi, liaukis čia bliovęs. Tuojau pat!

Klasėje kaistančių šiurkščių nuodingų jausmų miražas išsisklaidė akimirksniu. Paskui sukunkuliavo linksmumas, ir mokiniai pratrūko kvatoti. Pasinaudojęs palankia akimirka, Paukštis Berdas uždėjo kreidos dėžutę ant skaitinių ir pasuko durų link.

Jau buvo atidaręs duris, kai užpakaly vėl išgirdo stūgavimą ir atsigręžė pažiūrėti. Jį tebesmerkiantis mokinys, suklupęs taip pat kaip Paukštis Berdas tada, kai vėmė, keturpėsčias ropojo prie žaliaukių balos, uodė tą bjaurastį ir staugė:

— Degtinės smarvė! Tamstai pagirios, aš peticiją paduosiu direktoriui! Tamstą išmes, girdi?!

Peticiją? — pagalvojo Paukštis Berdas. A, matyt, skundą, — susivokė. Tas pats smagus jaunuolis su apsimestiniu susirūpinimu šūktelėjo jo kankintojui:

— Ei, tik nesugalvok paragauti! — ir klasėje vėl nuvilnijo juoko banga.

Išvaduotas nuo savo keturpėsčio prokuroro, Paukštis Berdas sraigtiniais laiptais nulipo žemyn. Galbūt, kaip sako Himiko, kartais jį tikrai gelbsti „jaunesni broliukai“, kuriems jo priešas yra ir jų priešas. Tas kelias minutes, kol leidosi sraigtiniais laiptais, buvo laimingas, nors ir raukėsi kaskart, kai pajusdavo rūgštų ant liežuvio ir gerklės nusėdusių vėmalų skonį.

6

Paukštis Berdas neryžtingai trypčiojo toje vietoje, kur ligoninės koridorius šakojosi į dvi dalis: viena vedė į pediatrijos centrą, kita — į vaikų reanimacijos skyrių. Jaunas ligonis, privažiavęs prie Paukščio Berdo invalido vežimėlyje, iš paniūrų nužvelgė jį nedraugiškomis akimis ir privertė užleisti kelią. Ten, kur turėjo būti ligonio kojos, stovėjo gremėzdiškas seno modelio radijas. Kojų nesimatė niekur. Paukštis Berdas susigūžė ir atsitraukė prie sienos. Ligonis dar sykį grėsmingai pašnairavo į praeivį — atstovą tų žmonių, kurių kūnas baigiasi kojomis, — ir neįtikėtinu greičiu prašvilpė pro šalį. Paukštis Berdas nulydėjo jį akimis ir įkvėpė oro. Jeigu kūdikis dar gyvas, jo tėvas turėtų eiti tiesiai į reanimacijos skyrių. Bet jeigu vaikelis jau mirė, reikėtų apsilankyti pediatrijos centre ir suderinti visus klausimus dėl lavono skrodimo bei kremacijos. Tai kaip lošimas. Paukštis Berdas pasuko centro link. Jo sąmonėje iškilo aiškus ir tvirtas suvokimas, kad šioje ruletėje jis pastatė už kūdikio mirtį. Dabar jis buvo savo vaiko priešas, tikras priešas, pirmas ir pats baisiausias gyvenime. Paukštis Berdas jautėsi pasielgęs negarbingai. Buvo įsitikinęs, kad jeigu yra amžinasis gyvenimas ir jeigu Dievas bus jam teisėjas, jis bus pripažintas kaltu. Tačiau tas jo kaltės jausmas turėjo labai saldų medaus prieskonį, lygiai kaip ir liūdesys, užpuolęs jį greitosios pagalbos mašinoje tada, kai susikūrė savo vaiko įvaizdį palyginęs jį su Apolineru, kuriam buvo sutvarstyta galva. Paukštis Berdas palengva spartino žingsnį, lyg eidamas į pasimatymą su mylimu žmogumi. Skubėjo pasitikti balso, pranešiančio jam apie vaiko mirtį. Išklausysiu žinią, atliksiu visokiausius formalumus (ligoninė, be abejo, pati aktyviai imsis skrodimo reikalų, todėl šita dalis bus sutvarkyta be vargo, daugiau rūpesčių turėtų kilti dėl kremacijos, — nusiteikė Paukštis Berdas), paskui aš vienas dalyvausiu šiandieninėse laidojimo apeigose, o rytoj nueisiu pas žmoną ir papasakosiu jai apie nelaimę. Tikriausiai pasakysiu jai, kad nuo žaizdos galvoje miręs kūdikis tapo mudu sujungusiu fiziniu saitu. Ką nors tokio. Ir kad galbūt mes dar įstengsime prikelti iš pelenų mūsų šeimyninį gyvenimą. O tada vėl bus nepasitenkinimas, neišsipildę troškimai ir tokia pat tolima Afrika...

Palenkęs galvą prie žemo langelio pediatrijos centre, prisistatė iš kitos langelio pusės į jį žiūrinčiai registratorei ir paaiškino, kokios būklės kūdikis vakar buvo atvežtas į ligoninę.

— A, naujagimis su smegenų išvarža, — nesureikšmindama įvykio ištarė senstelėjusi moteriškė, kuriai aplink lūpas kur ne kur raitėsi juodi plaukeliai. Jos išraiška suminkštėjo. — Eikite tiesiai į reanimacijos skyrių. Ar žinote, kur jis yra?

— Taip, žinau, — laibai sugargždėjo išdžiūvęs Paukščio Berdo balsas. — Tai kūdikis dar nemirė?

— Žinoma, ne, jis gyvas! Gerai čiulpia pieną, rankytės ir kojytės stiprios. Sveikinu!

— Bet jam galvos smegenų išvarža.

— Taip, išvarža, — seselė nusišypsojo neimdama į galvą pašnekovo abejonių. — Jūsų pirmagimis?

Atsakydamas Paukštis Berdas vos linktelėjo ir, greitosiomis sugrįžęs koridoriumi atgal, pasuko į vaikų reanimacijos skyrių. Jis pralošė ir turės sumokėti, tik nežinia kiek. Už kampo Paukštis Berdas dar kartą atsitrenkė į ligonį invalido vežimėlyje, bet šįsyk nuskubėjo tiesiai pirmyn nežvilgtelėjęs į jį nė akies krašteliu, todėl, stengdamasis išvengti susidūrimo, jaunuolis pats kuo skubiausiai pasitraukė iš tako. Paukštis Berdas nebesigūžė pamatęs invalidą. Tiesą sakant, jo sąmonės net nebevargino mintis apie ano luošumą. Gal ir neturi kojų tas gyvenimu nusivylęs asmuo vežimėlyje, nužvelgęs jį pavymui nepatenkintomis akimis, bet kuo geriau Paukščiui Berdui, kurio vidus tuščias kaip sandėlis išvežus prekes? Jo skrandžio dugne ir galvos gilumoje pagirių liekanos tebedainavo nuodingą dainelę. Po trumpo, skausmingo, dvokiančio atsidūsėjimo Paukštis Berdas greitu žingsniu patraukė tolyn. Koridorius, jungiantis ligoninės centrinį pastatą su stacionaro korpusu, turėjo kabantį tiltą primenančią lanko formos įdubą, išklibinusią ir taip nestabilią Paukščio Berdo būseną. Savo ruožtu stacionaro korpuso koridorius su palatomis iš abiejų pusių panėšėjo į nutekamąjį vamzdį, pasibaigiantį tolumoje spingsinčia silpna šviesa. Pamažu didindamas greitį, perbalęs Paukštis Berdas perėjo į risnojimą.

Vaikų reanimacijos skyrius. Durys kaip ledainėje apmuštos kietais skardos lakštais. Pro duris Paukštis Berdas pašnibždomis, lyg kažką nepadoraus, pasakė savo vardą viduje buvusiai seselei. Jį vėl užvaldė labai kūniškas gėdijimosi jausmas kaip tada, kai vakar pirmąkart sužinojo apie savo nesveiką kūdikį. Seselė įleido lankytoją pasipūtėlišku veidu. Kol uždarinėjo jam už nugaros duris, Paukštis Berdas ant artimiausios kolonos pakabinto veidrodžio ovale apžiūrėjo savo idiotišką fizionomiją: prakaite sutirpusiais taukais blizgančią kaktą ir nosį, pravertas dvėsuojančias lūpas ir nuo kažko užsisklendusias tamsias akis. Nors ūmaus pasibjaurėjimo bloškiamas iškart nusisuko, jo akių glūdumoje jau buvo skaudžiai įsirėžęs savojo veido vaizdinys. Mane dar ne kartą kankins šito veido prisiminimas, — įkaitusioje Paukščio Berdo galvoje šmėstelėjo nuojauta, tvirta tarsi garbės žodis.

— Ar žinote, kuris vaikutis yra jūsų?

Seselė priėjusi atsistojo šalia Paukščio Berdo ir paklausė taip, lyg būtų kalbėjusi su paties sveikiausio ir gražiausio ligoninėje naujagimio tėvu. Tačiau ji nesišypsojo, ir jos išraiška nebuvo geranoriška. Todėl Paukštis Berdas pagalvojo, kad tai kažkoks ypatingas reanimacijos skyriaus testas. Ne tik Mausiančioji, bet ir dvi kitos jaunos seselės, plaunančios daugybę pieno buteliukų po milžinišku vandens šildytuvo katilu prie tolimiausios į gilumą nusitęsusio ilgo kambario sienos, ir vyresnio amžiaus seselė, jųdviejų pašonėje seikėjanti pieno miltelius, ir gydytojas, peržiūrinėjantis ligos istorijas ankštoje erdvėje prie nedovanotinai siauro stalo išilgai purvinokos sienos, nukabinėtos visokiausiomis rašymo lentomis ir plakatais, ir jam priešais dar vienas gydytojas, kalbantis su nediduku vyriškiu, iš visko sprendžiant, tokiu pat nelaimingą valandą gimusios ir čia uždarytos atžalos tėvu kaip ir Paukštis Berdas, — visi tie žmonės bematant nustojo rūpinęsi savais reikalais, nutilo ir, kupini lūkesčio, pasisuko į Paukštį Berdą.

Paukštis Berdas nužvelgė kūdikių palatą už didelės stiklinės pertvaros. Iš jo kūno akimirksniu išgaravo jutimas“ kad čia esama gydytojų ir seselių. Jis stebėjo naujagimius kaip niaurių išbadėjusių akių puma, įsitaisiusi ant termityno kauburio ir tykanti savanoje pasirodant silpnesnio žvėries.

Ten viskas buvo paplūdę nežabota šviesa. Palata jau buvo nebe vasaros pradžioje, o pačioje vasaroje, vasaros pilnatyje. Ta nuo visų daiktų atsispindinti saulė svilino Paukščiui Berdui kaktą. Dvidešimt vaikiškų lovyčių ir penkios kuvezės — kaip elektriniai vargonai. Pastarosiose miegantys kūdikiai matėsi neryškiai, lyg pro miglą. Tuo tarpu naujagimiai, gulintys lovose, atrodė begėdiškai išstatyti pašalinių akims. Visi nuleipę ir sugniužę, pribaigti pernelyg ryškios šviesos. Tarsi nuolankiausių pasaulyje galvijų kaimenė. Kai kurie vos pastebimai krutino rankas ir kojas, bet, regis, ir juos it švininis naro skafandras slėgė medvilniniai baltinukai ir vystyklai. Įkalintų kūdikių įspūdis. Kelių naujagimių riešai buvo pririšti prie lovelių rėmo (tegu ir tam, kad nesikasytų savo jautrios odelės), kelių kitų čiurnos supančiotos marle (tegu ir tam, kad apsaugotų per kraujo perpylimą įpjautas vietas), — tikri mažyčiai, leisgyviai belaisviai. Ir visi vienodai tylūs. Galbūt jų balsus slopina stiklinė pertvara? — pamanė Paukštis Berdas. Bet ne, patys kūdikiai buvo sielvartingai sučiaupę lūpas nelyginant kokie nevalgūs vėžliukai. Paukštis Berdas paeiliui perbėgo akimis vaikų galvas. Buvo jau pamiršęs savo sūnaus veidą, tačiau žinojo, kad jis turi vieną žymę, kurios neįmanoma nepastebėti. Ko išsigandau, kai pamačiau? Klausiate, koks jis pažiūrėjus? Kaip su dviem galvom! Ar kada nors klausėtės Vagnerio „Po dvigalvio erelio vėliava“? — tas nekaltus žmones terorizuojantis klasikinės muzikos maniakas baltu chalatu.

Tačiau palatoje Paukštis Berdas nepamatė nė vieno dvigalvio kūdikio. Jis dar kartą irzliai nužvelgė lovų spiečių. Ir tada nei iš šio, nei iš to, be jokios regimos priežasties, visi naujagimiai lyg susitarę pražiojo savo jaučio kepenų spalvos burnas ir pradėjo gailiai verkti, energingai raičiodamiesi lovose. Paukštis Berdas pasibaisėjo. Jis grįžtelėjo į seselę ketindamas paklausti, kodėl jie atsibudo visi kartu, bet toji, nė menkiausio dėmesio neatkreipusi į kūdikių riksmą, tebežaidė savo žaidimą bendrininkaujant kitoms seselėms ir gydytojams, tylomis ir smalsiai žiūrintiems į Paukštį Berdą.

— Nežinote? Jis vienoje iš kuvezių. Kaip jums atrodo, kurioje dabar yra apsigyvenęs jūsų vaikutis?

Paukštis Berdas nesipriešindamas žvilgtelėjo į artimiausią kuvezę — suraukęs antakius, pasilenkęs, lyg tyrinėdamas jūrų muziejaus akvariumo vandenį, padulsvėjusį nuo drumzlių ir planktono. Čia jis išvydo mažą kūdikį keistai pajuodusia, suskirdusia oda, tarsi kokią nupeštą vištą. Kūdikis buvo nuogutėlis su polietileniniu maišeliu ant lerviško penio ir marle pridengta bambagysle. Žiūrėjo į Paukštį Berdą didžiai protingomis akimis, kokios būna nykštukų iš paveiksluotų pasakų knygučių. Atrodė, kad ir jis dalyvauja seselių žaidime. Buvo akivaizdu, kad tai nėra Paukščio Berdo vaikas, tačiau tarp jo ir to ramaus, seniokiškai nusižeminusio, bejėgio neišnešioto naujagimio atsirado suaugusius žmones siejantis draugiškumo jausmas. Prisivertęs atitraukti žvilgsnį nuo taikių, drėgnų, juodut juodutėlių kūdikio akių, Paukštis Berdas atsitiesė ir ryžtingai pasisuko į seseles, aiškiai nusiteikęs nebesivelti į jokius žaidimus. Kas guli kitose kuvezėse, buvo neįmanoma įžiūrėti ir dėl nepatogaus kampo, ir dėl pliskinančios į akis šviesos.

— Vis dar nežinote? Jis ten prie lango, pačioje tolimiausioje kuvezėje. Perkelsime ją arčiau, kad vaikutis ir iš čia gerai matytųsi.

Paukštis Berdas pyktelėjo. Tačiau sulig tuo momentu tiek seselės, tiek gydytojai nustojo juo domėjęsi ir sugrįžo prie savo darbų bei pokalbių, todėl jis suprato, kad tasai jų žaidimas tebuvo savotiška priėmimo į reanimacijos skyrių ceremonija. Paukštis Berdas įveikė savo pyktį ir pažvelgė į nurodytą kuvezę. Nuo tos akimirkos, kai įėjo į skyrių, jis pakliuvo seselės įtakos zonon, kur palengva nyko jo pasipriešinimo dvasia ir kovingumas. Rodėsi, kad jis irgi suraišiotas marle kaip tie apatiški, klusnūs kūdikiai, staiga pademonstravę nepaaiškinamą solidarumą bendru verksmu. Paukštis Berdas iškvėpė iš burnos karštį, nusivalė į kelnių kelį prakaituotą delną, paskui tuo pačiu delnu nusišluostė prakaitą nuo kaktos, vokų ir skruostų. Kai abiejų rankų pirštus prispaudė prie akių, jose šoktelėjo nuo dūmų pajuodusios tirštos raudonos liepsnos, ir jam pasivaideno, kad stačia galva smunka į bedugnę. Paukštis Berdas susverdėjo.

Atmerkęs akis, pamatė tarsi į veidrodį įžengusią seselę jau anapus stiklinės pertvaros, stumiančią kuvezę iš jos vietos prie lango. Paukštis Berdas kietai įtempė raumenis, sugniaužė kumščius ir pasiruošė akistatai. Tada ir išvydo savo kūdikį.

Vaiko galva jau nebebuvo sutvarstyta kaip sužeisto Apolinero. Kitaip nei visų likusių reanimacijos skyriaus kūdikių, jo odos spalva buvo raudona it virto vėžio, nesveikai ryški. Veidas žvilgėjo lyg padengtas ką tik užgijusių nudegimų randais. Akys užmerktos, tarytum būtų stengęsis ištverti kažkokį varginantį nesmagumą, — pagalvojo Paukštis Berdas. Dėl kūdikio kenčiamo nesmagumo, be jokios abejonės, buvo kaltas ant pakaušio iškilęs gumbas, tikrai panašus į dar vieną raudoną galvą. Paukštis Berdas atidžiai įsižiūrėjo į purpurinę išaugą. Atrodė kaip sunkus, slegiantis svarstis, pritaisytas prie vaiko galvutės. Ilgos, smailėjančios galvutės, galbūt deformuotos tuomet, kai keliavo gimdymo takais. Būtent ji, o ne ta išauga sukalė aštriausią šoko kuolą į Paukščio Berdo kūną ir sukėlė išties siaubingą pykinimą, kitokį nei sergant pagiriomis, turintį lemtingesnį ryšį su pačia jo būtimi. Paukštis Berdas linktelėjo seselei, už kuvezės stebinčiai jo reakciją. Galbūt tuo linktelėjimu norėjo pasakyti, kad jam jau gana, galbūt pats sau pripažino esąs visiškai palaužtas kažin kokios nesuprantamos jėgos. Ar kūdikis visą laiką ir augs su tuo gumbu ant galvos? Jis jau nebestovi ant mirties slenksčio. Jo esybė nebesutirps kaip drebučiai, aplaistyti pastangų nereikalaujančio saldaus gedėjimo ašaromis. Jis gyvens toliau ir tęs tai, ką yra pradėjęs jau dabar, — Paukščio Berdo engimą ir puolimą. Raudonas kaip vėžys, įvyniotas į užsitraukusių randų žvilgesiu švytinčią odą, jis nirtulingai pradeda gyvenimą vilkdamas paskui save sunkų gumbo svarstį. Pradeda augalo gyvenimą? Net jei ir taip, augalas bus pavojingas, panašus į kaktusą. Įvertinusi Paukščio Berdo reakciją, seselė patenkinta linktelėjo ir nustūmė kuvezę atgal prie lango. Trumpam vėl įsišėlo kūdikiškų riksmų audra ir suvirpino už stiklinės pertvaros esančią palatą, kurioje lyg krosnyje virė šviesa. Paukščio Berdo pečiai bejėgiškai sulinko, galva nusviro ant krūtinės. Panarinta galva atrodė tarsi šautuvas, vietoj parako užtaisomas kūdikių riksmu. Paukštis Berdas užsinorėjo mažos lovytės ar kuvezės, kurioje galėtų susirangyti kaip tie naujagimiai. Ypač kuvezės, pritvinkusios lyg rūkas kylančių garų, kuvezės, kurioje galėtų kvėpuoti žiaunomis it skystaprotė žuvis. Seselė vėl sugrįžo pas Paukštį Berdą.

— Pasistenkite kuo greičiau sutvarkyti hospitalizavimo popierius. Ir sumokėkite avansu trisdešimt tūkstančių jenų.

Paukštis Berdas linktelėjo.

— Jūsų kūdikis pieną geria labai gerai, rankos ir kojos stiprios.

Ir kam jam tas pienas, kam tos rankos ir kojos? — nuslopino apmaudingai besiveržiantį klausimą Paukštis Berdas. Pasibjaurėjo pačiu savimi, virstančiu prisiekusiu niurgzliu.

— Truputį palaukite. Tuoj ateis gydantis pediatras.

Paukštį Berdą paliko ir užmiršo. Kartais atstatytomis į šonus alkūnėmis jį stuktelėdavo seselės, nešančios pieno buteliukus ir vystyklus, bet ir jos nė nedirstelėdavo jam į veidą. Tik pats Paukštis Berdas nepaliaujamai atsiprašinėjo žemu balsu. Tuo tarpu visą patalpą šiapus stiklinės pertvaros okupavo su gydytoju kalbančio nediduko vyriškio šūkalojimas. Vyriškis elgėsi taip, lyg savo pašnekovą būtų išsikvietęs į dvikovą.

— Ar tikrai žinote, kad jis neturi kepenų? Kaip taip gali būti? Šimtą kartų sakėte, bet aš vis tiek niekaip nesuprantu.

Ar iš tiesų būna vaikų be kepenų, daktare?

Paukštis Berdas nulindo į kažkokį kampą, kad nebeužstotų kelio pirmyn atgal zujančioms seselėms, ir stovėjo susimetęs į kuprą, žiūrėdamas žemyn į savo prakaituotas rankas. Buvo panašios į šlapias vienspalves odines pirštines. Tada jis prisiminė viršun užverstas savo kūdikio rankutes ir delniukus kažkur ties ausimis. Vaiko rankos buvo plačios kaip ir jo paties, ilgais pirštais. Savąsias Paukštis Berdas paslėpė kelnių kišenėse. Paskui įsistebeilijo į pagyvenusį mažaūgį vyrą, kietasprandiškai tebedėstantį gydytojui savo teorijas. Ant kūno, susidedančio iš skeleto ir plonyčio sluoksnio kaulus dengiančių raumenų, primenančių džiovintą mėsą, vyriškis buvo užsivilkęs aiškiai per didelius marškinius atversta apykakle, prasegta viršutine saga ir atraitotomis rankovėmis. Mūvėjo žemiau kelių suimtomis plačiomis trumpomis kelnėmis. Marškinių neslepiamos rankos ir kaklas buvo neelegantiškai nurudę saulėje, su retomis išvirtusiomis gyslomis. Toks odos ir raumenų tipas dažnai pasitaiko tarp fizinio grožio stokojančių, chroniškai persidirbančių žmonių, rankomis pelnančių sau duoną. Juodos riebaluotos garbanėlės nešvankokai susirangiusios ant masyvios priplotos galvos su skliautuota kakta ir bedvasėmis akimis. Smakras ir lūpos neproporcingai maži palyginti su viršutine galvos dalimi. Veikiausiai tas žmogus išties pelnosi duoną rankomis, nors paprastas darbininkas šiaip ar taip nėra. Galima lažintis, kad jis atsakingas už kokį nors smulkų verslą, kuriam aukoja proto pastangas ir nervus, bet ir juodo darbo nevengia, vyriokas buvo susijuosęs plačiu kaip pilvaraištis odiniu diržu, su kuriuo galėjo drąsiai varžytis neką mažiau įspūdingų mastelių rankinio laikrodžio dirželis iš krokodilo odos. Pati laikrodžiu šarvuota ranka buvo mosuojama tiesiai po nosimi gydytojui, bent dvidešimčia centimetrų aukštesniam už jį užgulusį interesantą. Tipiško biurokratėlio formuluotėmis ir veido išraiška apsiginklavusio daktaro akivaizdoje mažasis vyriškis vis drąsiau rodė savo galią, kibirkščiavo abejotinu autoritetingumu ir, regis, buvo pasiryžęs bet kokia kaina pakreipti įvykius sau naudinga linkme. Tačiau, mėtydamas žaibiškus žvilgsnius į seseles ir Paukštį Berdą, jis podraug sėjo pralaimėjimo nuotaikas ir darė įspūdį žmogaus, pripažįstančio savo byrėjimą į nebeatstatomus griuvėsius. Keistas pilietis.

— Aš nežinau, kodėl taip atsitiko. Toks atvejis. Aišku tik, kad tamstos kūdikis kepenų neturi. Jo išmatos baltos, kaip tamsta nesupranti? Visiškai baltos. Ar tamsta esi matęs dar kokį nors vaiką, kurio išmatos būtų tokios spalvos? — gydytojas kalbėjo iš aukšto, nutaręs vienąkart ir visiems laikams sutrinti į dulkes savo užpuoliką.

— Esu matęs. Mačiau viščiuką, kurio išmatos buvo baltos. Klausykit, daktare, juk vištos paprastai irgi turi kepenis. Mes visi juk valgom keptas vištų kepenėles, daktare. Betgi, matote, yra viščiukų, kurių išmatos baltos, daug yra.

— Suprask, tamsta, mes čia ne apie viščiukus, o apie kūdikius kalbam. Apie žmones.

— Betgi daktare, nejaugi kūdikių baltavimas toks retas dalykas?

— Prašom, tamsta, nesakyti „baltavimas“, nes bus nebeįmanoma susikalbėti, — vaidingai užkirto gydytojas. — Yra žodis „viduriavimas“, bet prašom neišsigalvoti visokių „baltavimų“, nes tikrai nesusikalbėsim.

— Ar „baltos išmatos“ bus gerai? Aš jau supratau, kad visi, kurie neturi kepenų, tuštinasi baltomis išmatomis, bet kas pasakė, kad visi kūdikiai, kurie tuštinasi baltomis išmatomis, būtinai neturi kepenų, daktare?

— Bet aš jums jau šimtus kartų aiškinau! — suspigo įtūžęs gydytojas. Jis manė sarkastiškai pasijuoksiąs iš mažojo vyrioko, tačiau pats prarado savitvardą. Jo arkliškas veidas, puošiamas akinių storais raginiais rėmeliais, persikreipė, lūpos virpėjo.

— Nieko, daktare, pasiklausysiu dar kartelį, — nurimęs vyriškio balsas skambėjo taikiai ir maloniai. — Sakote, kad jis neturi kepenų, o tai ne juokai mano sūnui ir man. Tai labai rimtas dalykas. Sutinkate, daktare?

Galiausiai gydytojas nusileido, pasisodino mažąjį vyrą į kėdę šalia savęs, išsitraukė ligos istoriją ir ėmėsi aiškinti. Dabar daktaro balsas ir retsykiais kuo nors suabejojančio vyriškio balsas žodžiais keitėsi tik tarpusavyje, lyg kokioje uždaroje sektoje, ir Paukštis Berdas nebegalėjo taip paprastai girdėti jų pokalbio.

Taigi jis ištempė kaklą jųdviejų pusėn ir pastatė ausis, bet kaip tik tada su trenksmu atsidarė durys ir jam už nugaros nekantriai išdygo baltu chalatu vilkintis vyras, Paukščio Berdo vienmetis.

— Kas nors iš naujagimio su smegenų išvarža artimųjų! — pašaukė aukštu, plonu balsu, panašiu į metalinės švilpynės garsą.

— Aš. Aš esu tėvas, — atsisukęs tarė Paukštis Berdas.

Gydytojas įsispitrėjo į Paukštį Berdą. Jo akys kėlė Paukščiui Berdui asociaciją su vėžliu. Ir ne tik akys. Viskas priminė vėžlį — ir kvadratiniai žabtai, ir ilgas, raukšlėtas, siūruojantis kaklas. Ne šiaip nekaltutį vėžliuką, o abuoją, nedorą vėžlį. Tik akių vyzdžiai juodavo tokiais mažyčiais, beaistriais taškeliais, kad balzganai atrodančios jų rainelės kažkaip slapčia dvelkė geraširdžiu paprastumu.

— Tavo pirmas vaikas? Ką gi, blogi reikalai, — pasakė gydytojas, dar nepatikliau nužvelgęs Paukštį Berdą.

— Aha, — nesiginčijo Paukštis Berdas.

— Šiandien dar nieko konkretaus pasakyti negalim. Per keturias penkias dienas jį apžiūrės neurochirurgas. Šioje srityje pripažintas specialistas yra mūsų vyriausiojo gydytojo pavaduotojas. Jeigu bus nutarta operuoti, pirma reikia kūdikį sustiprinti, kitaip viskas nueis perniek. Mūsų neurochirurgijos skyrius žiauriai perpildytas, todėl norisi išvengti bergždžio darbo.

— Tai jį operuos?

— Jei pavyks sustiprinti tiek, kad atlaikytų operaciją, tuomet, reikia manyti, taip, — klaidingai supratęs Paukščio Berdo dvejones, patvirtino gydytojas.

— Kaip galvojate, ar po operacijos jis turės galimybę vystytis kaip normalus vaikas? Vakar toje ligoninėje, kur gimė kūdikis, man sakė, kad net ir išoperavus jo gyvenimas tebus kaip augalo, — paaiškino Paukštis Berdas.

— Taigi. Kad bus kaip augalo...

Gydytojas nutilo, taip aiškiai ir neatsakęs į Paukščio Berdo klausimą. Paukštis Berdas laukė jo žodžių įbedęs akis. Ir staiga nenuginčijamai pajuto, kad yra pagautas vieno gėdingo troškimo. Tas troškimas it baugus, juodas cikadėlių būrys prasikalė jo galvos tamsybėje dar tada, kai pediatrijos skyriuje prie registratūros langelio jam buvo pranešta apie kūdikio egzistavimą, ir, išpūtęs su kraują stingdančia galybe, palengva atskleidė savo paties prigimtį. Sąmonės paviršiun vėl išplaukė mintis: kaip mes gyvensime, aš ir mano žmona, su iki paskutinio atodūsio į mudu įsikabinusiu tuo kūdikiu pabaisa, niekuo nesiskiriančiu nuo augalo. Man žūtbūt reikia nuo jo pabėgti. Jei nepabėgsiu, tada... o varge, kaip tada bus su mano kelione į Afriką? — savisaugiškos aistros apimtas, susitraukė lyg gindamasis nuo kūdikio kuvezėje gulinčios pabaisos, nusitaikiusios į jį pro stiklinę pertvarą. Tuo pat metu Paukštis Berdas gėdingai jautė egoizmą, parazituojantį jo organizme kaip askaridė. Jo kūnas pažliugo prakaitu, veidas išraudo. Viena ausis visiškai nutirpo ir girdėjo tik ja tekančio kraujo pulsavimą. Akys irgi pasruvo kraujais, tarytum pavaišintos permatomo, bet kieto kumščio smūgiais. O varge, — vis tirščiau raudo ir ašarojo iš gėdos Paukštis Berdas trokšdamas apginti savo afrikietiškąją svajonę, — aš noriu atsikratyti tos naštos, kuri yra augalu gimęs vaikas, tos naštos, kuri yra pabaisa kūdikio pavidalu. Bet pernelyg sunkiu akmeniu jį buvo užgriuvęs gėdos jausmas, kad tokį dalyką ištartų balsu, pasakytų savo valią gydytojui. Jis beviltiškai nudelbė akis pomidoro raudonumo veide.

— Nenori, kad vaikas būtų operuojamas ir kad pasveiktų, na, kad tam kartui pasveiktų?

Paukštis Berdas suvirpėjo pasijutęs taip, lyg kas išmanančiu pirštu būtų švelniai perbraukęs per nepatraukliausią, bet pačią jautriausią malonumams kūno vietą, kad ir odos nelygumą ant jo kapšelio. Nusidažęs dar raudonesne spalva, jis kreipėsi į gydytoją vulgaraus šunsnukio balsu, kurį jam pačiam buvo nepakeliama girdėti:

— Jei ir išoperavus maža vilties, kad jis galės normaliai augti...

Paukštis Berdas pajuto žengęs pirmą žingsnį nuokalne niekšybės link, pajuto, kaip niekšybės gniūžtė riedėdama aplipo pirmu sniego sluoksniu. Dabar jau jis kūlversčia nulėks žemyn niekšybės nuokalne, ir jo niekšybės sniego kamuolys bematant bus didelis ir storas. Jis vėl sudrebėjo nujausdamas absoliutų tokios baigties neišvengiamumą. Bet net ir šią akimirką jo padrėkusios karščiuojančios akys tebemaldavo gydytojo.

— Aš negaliu imti ir savo rankomis nužudyti kūdikį, — Paukščio Berdo žvilgsnį išdidžiai atrėmusiose gydytojo akyse žybtelėjo pasišlykštėjimo spalvos liepsna.

— Ne, ne, savaime aišku... — paskubėjo patikinti Paukštis Berdas, tarsi išgirdęs kažką visai netikėta. Jį dar kartą nupurtė išgąstingas drebulys. Pastebėjo, kad gydytojui nė kiek neapdūmė akių jo suktas psichologinis manevras. Dvigubas pažeminimas, bet Paukštis Berdas nestos į kovą dėl savo nuplėštos garbės.

— Jaunas dar esi, jaunas tėvas. Tarp kitko, bene būsi mano metų? — pasukiojęs vėžlišką galvą, gydytojas permetė žvilgsniu visus kitus veiksmo dalyvius šiapus stiklinės pertvaros.

Paukštis Berdas pamanė, kad galbūt daktaras nori iš jo pasityčioti, ir jį apėmė klaikus siaubas. Tegu, aš pats nužudysiu, — murmesiu gerklės gilumoje ištarė protą temdančią mintį. Blefavo žinodamas, kad niekas juo nepatikės. Tačiau gydytojas jau buvo pasiryžęs tapti jo gėdingo troškimo sąmokslininku. Nuleidęs balsą, kad negirdėtų kiti veikiantieji asmenys, pasakė Paukščiui Berdui:

— Truputį paįvairinkime vaikui skiriamą pieno kiekį. Kartais vietoj pieno mes kūdikiams duodame saldinto vandens. Tada žiūrėsime, kas bus, ir jeigu vis tiek neatrodys, kad vaikas eina silpnyn, teks operuoti.

— Ačiū, — savo padėką Paukštis Berdas palydėjo amoraliai išsprūdusiu atodūsiu.

— Nėra už ką, — pasakė gydytojas tokiu balsu, kad vėl privertė Paukštį Berdą suabejoti, ar iš jo nesityčiojama. Paskui sugrįžo prie įprastos intonacijos. — Ateikite pažiūrėti po keturių penkių dienų. Net jeigu nekantrausim paskubinti įvykius, anksčiau vis tiek nebus galima tikėtis pastebimų permainų! — paskelbęs ištarmę, gydytojas kietai sučiaupė lūpas nelyginant musę prarijusi varlė.

Paukštis Berdas nusuko akis nuo gydytojo, panarino galvą ir žengė durų link. Jam į nugarą šūktelėjo pasivijęs seselės balsas:

— Nepamirškite kuo greičiau sutvarkyti popierių!

Paukštis Berdas ėjo apytamsiu koridoriumi, lyg iš nusikaltimo vietos nežinios genamas bėglys. Buvo karšta. Tik dabar Paukščiui Berdui dingtelėjo, kad reanimacijos skyriuje orą gaivino kondicionierius. Pirmasis šią vasarą jo matytas kondicionierius. Žingsniuodamas Paukštis Berdas vogčia braukė kaitrias iš gėdos ašaras. Bet dar kaitresnė už supantį orą ir ašaras buvo jo galva. Be paliovos virpėdamas, jis svirduliavo koridoriumi tarsi iš ligos patalo pakilęs žmogus. Ašaras liejantį Paukštį Berdą pro atvirą bendrosios palatos langą visiškai nesusigraudinusiomis akimis lydėjo nevalyvais gyvūnais atsiduodantys ligoniai, gulomis arba pusiausėda lindintys lovose. Priėjus prie kampo, už kurio prasideda vienvietės palatos, jo ašaringasis priepuolis aprimo, o gėdos jutimas krislu nusėdo akių dugne. Ir ne tik akių dugne. Sulipo gabalais įvairiame Paukščio Berdo kūno gylyje. Gėdos navikai. Jis jautė ir pažino tuos svetimkūnius, bet negalėjo apie juos mąstyti. Paukščio Berdo galvos baterijos išsieikvojo. Į kažkurią vienvietę palatą durys buvo atdaros. Paukštis Berdas pamatė jauną, smulkią, visiškai nuogą mergaitę, stovinčią tiesiai už jų. Juodmėlynėmis spalvomis šešėliuotas mergaitės kūnas atrodė nesubrendęs. Iššaukiamai įsmeigusi į Paukštį Berdą žybsinčias akis, ji kaire ranka meiliai apglėbė siaurą krūtinę su mažomis pūpsančiomis krūtimis, paskui, dešiniąją nuleidusi žemyn, paglostė plokščią pilvą, suėmė ant gėdos lopinėlio augančius plaukelius, po truputėlį slysdama pėdomis į šonus, pražergė kojas ir, vis taip pat švelniai mylėdama save, sukišo pirštus į auksinius pūkus aplink slaptąją angą, akimirką nudažytus iš už nugaros krintančios šviesos. Nestabtelėdamas palaukti, kol toji nimfomanė pati save patenkins, jausdamas mergaitei į meilę panašų gailestį, Paukštis Berdas praėjo pro atviras duris. Jam, pertvinkusiam savosios gėdos, negalėjo ilgesnį laiką rūpėti kita būtybė. Koridoriuje tarp dviejų pastatų Paukštį Berdą pasivijo tas pats odiniu diržu ir krokodiliniu laikrodžio dirželiu pasipuošęs nedidukas ginčininkas. Strykčiodamas koridoriumi Paukščio Berdo pašonėje, jis tebedemonstravo savo valdžią ir pranašumą, matyt, tokiu elgesiu stengdamasis kompensuoti jųdviejų ūgio skirtumą. Paskui, tarsi priėmęs kažkokį sprendimą, užvertė galvą į Paukštį Berdą ir paleido gerklę:

— Reikia kovoti, tu turi kovoti! Kovoti, tik kovoti! — plyšojo vyriškis. — Svarbiausia — kova! Būtinai reikia kovoti su ligonine ir ypač su daktaru! Aš šiandien daug kovojau! Juk girdėjai?

Prisiminęs „baltavimą“ kaip mažojo vyriškio naujadarą, Paukštis Berdas linktelėjo. Stengdamasis pranokti savo priešą, vyriokas išbandė pačius neįtikimiausius kovos su ligonine būdus, vienas kurių buvo gydytoją įbauginti nauju žodžiu.

— Kadangi mano sūnus neturi kepenų, tai jeigu aš iki galo nekovosiu su tais iš ligoninės, tai jie tada, žiūrėk, dar jį gyvą išmėsinės. Ne, aš rimtai! Jeigu nori, kad viskas toje jų ligoninėje vyktų kaip reikiant, pirmiausiai turi nebijoti kovoti. Ir jokiu būdu nenuolaidžiauti, atseit kad tik aniems įtiktum! Nes mirštantis ligonis tai jau būna ir už mirusį silpnesnis. Tai, vadinasi, mes, ligonių tėvai, negalime būti tokie pat silpni. Reikia kovoti, tik kovoti! Dėl to aš prieš tai jiems ir pasakiau, kad atseit jeigu vaikas neturi kepenų, tai įdėkite jam dirbtines! Kovojant būtina taktika, tai aš mokausi ir kovoju. Na, juk, pavyzdžiui, vaikams kurie neturi tiesiosios žarnos, įstato dirbtinę išangę, tai aš jiems ir pasakiau, kad jiems nekenktų pagalvoti apie dirbtines kepenis. Pasakiau, kad juk kepenys taigi turbūt daug švaresnis dalykas už kažkokią išangę!

Paukštis Berdas ir jo palydovas priėjo centrinio pastato vestibiulį. Paukštis Berdas jautė, kad mažasis vyriškis nori jį pralinksminti, tačiau jis nebuvo nusiteikęs linksmintis. Negalėjo būti nusiteikęs.

— Ar jūsiškis pasveiks iki rudens? — paklausė.

— Pasveiks? Nesąmonė, juk mano sūnus neturi kepenų! Aš tik kovoju, o mano priešai yra tie du tūkstančiai jų gerbiamosios ligoninės darbuotojų, tai aš su jais kovoju, bet tik tiek, — atsakė mažasis vyriškis, bemaž šokiravęs Paukštį Berdą savuoju unikalaus liūdesio blyksniu ir pralaiminčio žmogaus orumu.

Vyriškis pasisiūlė iki artimiausios metro stoties pavežti Paukštį Berdą savo motociklu su priekaba, bet šis atsisakė ir per vidudienio kaitros kepinamą ligoninės aikštę vienas pats patraukė autobusų stotelės link. Paukštis Berdas ketino pamąstyti apie tuos trisdešimt tūkstančių jenų ligoninei. Jau buvo nutaręs, iš kur juos išpešti. Ir kai ši mintis vėl iškilo jo galvoje, Paukštį Berdą supurtė beviltiškas, prieš nieką nenukreiptas įniršis, tik tą vieną akimirką išstūmęs gėdą. Banke jis turėjo trisdešimt tūkstančių ir dar šiek tiek, bet tuos pinigus buvo pasidėjęs kaip pirmą įnašą savo kelionės į Afriką fondui. Kol kas tie trisdešimt tūkstančių su trupučiuku tebuvo savotiškas plūduras jo nuotaikų vandenyse. O dabar net plūdurą rengiamasi iš jo atimti. Be dviejų žemėlapių, Paukščiui Berdui nebeliko nieko, kas tiesiogiai sietų jį su kelione į Afriką. Jis leido vėjui nudžiovinti visus prakaito lašelius nuo savo kūno odos, jausdamas drėgną šaltuką lūpose, ausyse ir pirštų galiukuose. Stojęs autobuso laukiančių keleivių eilės uodegon, Paukštis Berdas nepatenkinto uodo burnojimu apibendrino susidariusią padėtį:

— Kokia dar Afrika! Mirk iš juoko.

Prieš jį stovėjęs senukas buvo beatsisukąs pasižiūrėti, bet pusiaukelėje apsigalvojo ir savo didelę plinkančią galvą grąžino į pradinę padėtį. Ūmai visi pasijuto priploti prie žemės pernelyg ankstyvos vasaros, užgriuvusios jų miestą.

Paukštis Berdas vėl vangiai užmerkė akis ir, krečiamas šalčio, apsipylė prakaitu. Netrukus užuodė nemalonų kvapelį, pradedantį sklisti nuo jo paties kūno. Autobusas vis nesirodė. Buvo karšta. Gėda ir įniršis, neturintis adresato, sukosi viesulu Paukščio Berdo galvoje, viską apgaubdami apyraudone tamsa. Paukščio Berdo juslės nebereagavo į išorės šviesą ir garsų skambesį. Jo galvos tamsoje sudygęs geismas išstypo akimoju — kaip jaunas kaučiukmedis. Vis dar užmerktomis akimis Paukštis Berdas pirštais apčiuopė kelnes ir pro audinį palietė sustandėjusį organą. Apimtas niekingos, menkavertės norėjimo būsenos, jis troško pačios asocialiausios sueities pasaulyje. Sueities, kuri išverstų į dienos šviesą jį graužiantį gėdos jausmą. Pasitraukęs iš autobuso laukiančių žmonių eilės, Paukštis Berdas nuėjo ieškoti taksi, atmerktomis ir saulės spindulių žalojamomis akimis žvelgdamas į aikštės panoramą, kurioje juodos ir baltos spalvos dabar buvo sukeistos vietomis kaip negatyve. Jis ketino grįžti į Himiko kambarį, tamsų pusiaudienio šviesoje. Jeigu mano draugė mane atstums, — trūksmingai, lyg čaižydamas save botagu, pagalvojo Paukštis Berdas, — aš jai užvošiu, o kai praras sąmonę, sugulsiu su ja.

7

Kai išblyškęs iš nuovargio Paukštis Berdas baigė kalbėti, Himiko dūsaudama tarė:

— Paukšti Berdai, mudu visada sugalvojame pasimylėti būdami netinkamiausios formos. Dabar esi mažiausiai panašus į žmogų nuo tada, kai tave pažįstu, Paukšti Berdai.

Šis atžagariai tylėjo.

— Bet aš su tavim permiegosiu, Paukšti Berdai. Po vyro savižudybės nebeturiu tyro potraukio į moralę. Galų gale, jei tai, ką planuoji su manimi daryti, ir būtų šleikščiausias seksas pasaulyje, nė kiek neabejoju, kad sugebėčiau surasti jame kažką, kas būtų genuine.

Genuine, tikras, grynas, autentiškas, natūralus, nedirbtinis, nuoširdus, sąžiningas, — mintyse išrikiavo vertimus Paukštis Berdas, parengiamosios mokyklos anglų kalbos dėstytojas. Ir dar pagalvojo, kad šią akimirką jis pats yra labai nutolęs nuo bet kurios iš tų reikšmių.

— Eik į lovą, Paukšti Berdai, ir palauk. Aš apsiprausiu.

Paukštis Berdas lėtai nusivilko visus prakaituotus drabužius ir aukštielninkas atsigulė ant palaikio apkloto. Prisimerkęs, pasikišęs po pakaušiu sugniaužtus abiejų rankų kumščius, žvelgė žemyn į savo pilvą su pradedančiais ryškėti lašinukais ir apybaltę, iki galo nepakilusią varpą. Himiko, palikusi atidaras matinio stiklo duris, skiriančias miegamąjį nuo vonios kambario, sėdėjo ant unitazo užpakaliu į priekį ir plačiai praskėtusi kelius, su dideliu vandens ąsočiu vienoje rankoje, kita uoliai plovėsi tarpukojį. Paukštis Berdas kurį laiką žiūrėjo į ją spėliodamas, iš kur ji sėmėsi tokios išminties: gal pasimokė iš meilės naktų su užsieniečiais? Paskui vėl kantriai nudelbė akis į savo pilvą ir varpą. Jis laukė.

— Paukšti Berdai! Šiandien man pavojinga diena, galiu pastoti. Ar pasirūpinai kuo reikia? — šūktelėjo nusipraususi Himiko, dideliu rankšluosčiu energingai šluostydama vandens lašus, užtiškusius iki pat krūtinės.

— Ne, niekuo nepasirūpinau.

Pastoti! Žodis įkaitusiu spygliu įsirėžė į pačią jautriausią Paukščio Berdo vidinės sandaros dalį. Nusiminęs jis dusliai aiktelėjo. Spyglys tebeliepsnojo įstrigęs giliai viduriuose.

— Tai reikia ką nors sugalvoti, Paukšti Berdai, — kalbėdama Himiko pastatė ant grindų ąsotį. Pasigirdo taukštelėjimas tarytum kalant baslį. Paskui sugrįžo pas jį trindamasi vonios rankšluosčiu. Delnu apgaubęs nuvytusią, papilkėjusią, susitraukusią varpą, Paukštis Berdas gėdydamasis prisipažino:

— Staiga supratau, kad nieko nebus, Himiko. Visiškai nieko nebus.

Himiko sveiku, stipriu alsavimu palydėjo įdėmų žvilgsnį žemyn į Paukštį Berdą, rankšluosčiu tebesitrindama šonus ir tarpą tarp krūtų. Regis, stengėsi perprasti jo žodžiuose paslėptą prasmę. Paukštis Berdas sulaikė kvėpavimą užuodęs nuo jos kūno sklindantį aromatą, kupiną nesuvaldomų vasaros prisiminimų iš studentavimo laikų. Suraukusi nosį lyg mažas japoniškas šunelis, Himiko nusijuokė atlapaširdžiu juoku. Paukštis Berdas paraudo.

— Gal tau tik taip atrodo, Paukšti Berdai? — tarstelėjo lyg niekur nieko. Numetusi vonios rankšluostį ant grindų, kaip iltis atstačiusi mažas krūtis, ji pasilenkė prie jo grasindamasi apklėsti visą kūną. Tą akimirką jį užvaldė vaikiškai desperatiškas savigynos instinktas. Vienos rankos delnu pavydžiai tebeslėpdamas savo organą, kitą ranką atstatė tiesiai Himiko į pilvą. Tik kai delnas niurktelėjęs įklimpo jos pilve, Paukštis Berdas atsipeikėjo iš išgąsčio.

— Tu rėkavai, kad pastosi, ir tas žodis viską sugadino, — greitosiomis pasiteisino.

— Aš nerėkavau, — įsižeidusi atšovė Himiko.

— Tu buvai griežta, ir tas tavo „pastoti“ viską sugadino.

Nuogai išsirengusią Himiko, matyt, paveikė Paukščio Berdo beatodairiškumas ginant nuo pašalinių akių savo varpą, nes ir ji abiem rankom prisidengė krūtinę ir papilvę. Kaip du kovai apsinuoginę senovės imtyninkai jiedu visų pirma pasistengė plikomis rankomis apsaugoti silpniausias savo kūno vietas, drauge pro susiaurėjusius akių plyšelius stebėdami priešininko veiksmus ir nesitraukdami vienas nuo kito nė per žingsnį.

— Kas gi tau, Paukšti Berdai? — atgavusi kalbos dovaną, paklausė Himiko pradėdama suvokti padėties rimtumą.

— Tu suleidai į mane nuodus, kai pasakei, kad gali pastoti.

Suglaudusi kelius, Himiko atsisėdo Paukščiui Berdui prie šlaunies. Jis pasivertė ant šono stengdamasis pabėgti nuo Himiko ankštoje lovoje ir padarydamas jai daugiau vietos. Atitraukusi iki tol krūtinę dengusią ranką, Himiko švelniai palytėjo pirštais Paukščio Berdo plaštaką, kuria šis buvo apvožęs penį. Ir su ramiu, bet nepalaužiamu įsitikinimu jam pažadėjo:

— Aš padarysiu, kad jis būtų užtektinai kietas, Paukšti Berdai. Galiu tai padaryti. Daug laiko praėjo nuo tos nakties tarp rąstų rietuvių.

Nugrimzdęs į tamsų ir rūškaną vienišumą, Paukštis Berdas kentė kutenančius Himiko pirštus ant savo plaštakos. Ar sugebėsiu suprantamai paaiškinti jai savo problemą? — suabejojo jis. Bet paaiškinti būtinai reikia. Ir reikia įveikti šitą kliūčių ruožą.

— Tai ne technikos klausimas, — jis nusuko žvilgsnį nuo Himiko krūtų, kuriomis buvo išreikšta jos rimtis ir jos liūdesys. — Tai baimės klausimas.

— Baimės? — atrodė, kad Himiko bando viską apgalvoti ir surasti juoko grūdą šioje situacijoje.

— Aš bijau gilios, tamsios, slėpiningos vietos, kuri sukūrė tą vaiduoklišką kūdikį, — nesėkmingai pamėginęs perimti išdykėlišką Himiko intonaciją, Paukštis Berdas toliau kalbėjo vis niūresnis. — Kai pamačiau savo kūdikį sutvarstyta galva, pagalvojau apie Apolinerą. Aš tau pasirodysiu sentimentalus, bet jaučiau, kad jį kaip ir Apolinerą sužeidė į galvą mūšio lauke. Kad jis buvo suluošintas mano vienišame kare, mano mūšio lauke nepažinioje, gūdžioje, uždaroje skylėje. (Sakydamas tuos žodžius, Paukštis Berdas prisiminė savo išganingas saldžias ašaras, laistytas greitosios pagalbos mašinoje. Bet gėdos ašaros, kurios šiandien sruvo ligoninės koridoriuje, jau nebežadėjo išsigelbėjimo). Aš negaliu išsiųsti savo nusilpusio penio į tą mūšio lauką.

— Tačiau ar tas mūšio laukas nėra tik tavo ir tavo žmonos teritorija? Gal baimę, apie kurią kalbi, turėtum jausti ne dabar, o tada, kai ji pasveiks ir pirmąkart su tavimi mylėsis?

— Jeigu tarp manęs ir žmonos tai dar kartą įvyks, — Paukštis Berdas juto, kad labai greitai bus sugniuždytas to trikdančio nejaukumo, kuris jo laukia po kelių savaičių, — prie šitos mano baimės garantuotai prisidės ir neduos man ramybės įsivaizduojama kraujomaiša su savo kūdikiu. Nemanai, kad tada ir plieninė varpa ištižtų.

— Man tavęs gaila, Paukšti Berdai. Jeigu duočiau tau laiko, šimtą kompleksų man išvardintum, bet savo impotencijai pražūti tai tikrai neleistum.

Taip pasišaipiusi, Himiko atsigulė ant pilvo siaurame plotelyje Paukščio Berdo pašonėje. Dar labiau susitraukęs nuo dviejų žmonių svorio įdubusioje tarsi hamakas lovoje, jis išgąstingai klausėsi ritmiško prislopinto Himiko alsavimo prie pat savo ausies. Jeigu ji jau užvedė savojo geismo variklį, ar turėčiau kaip nors reaguoti į jos norus? Bet aš negaliu įstumti savo varpos, gležnos ir aklos it kurmio jauniklis, į tą kloaką už neperprantamos gličių klosčių sąvartos, į kloaką, kurios kitame gale nėra išėjimo. Tylomis tebegulinti Himiko ausies spenelio kraščiuku nutvilkė Paukščio Berdo smilkinį. Rodėsi, kad lovon parblokštą jos kūną puola tūkstančiai geismo sparvų. Jis būtų galėjęs po truputį išvaikyti tą geismą pirštais, lūpomis ar liežuviu. Bet vakar vakare Himiko sakė, kad tokie dalykai jai atsiduoda onanizmu ir panašia bjaurastimi. Jei, dabar pasiūlęs savo paslaugas, vėl būčiau atstumtas tais pačiais žodžiais, mudu abu pasijustume nežmoniškai vienas kitą pažeminę. Staiga Paukštis Berdas pagalvojo, kad viskas, ko gero, klotųsi sklandžiai, jeigu Himiko turėtų sadistinių polinkių. Kažin ką padaryčiau, kad tik nereiktų susieiti su ta skyle, iš kurios trykšta visos negandos. Nemurmėdamas leisčiausi mušamas, spardomas, mindomas, net jos šlapimą gerčiau nesivaipydamas. Pirmąkart gyvenime Paukštis Berdas savy atrado mazochistą. Po to, kai įsmuko į bedugnį gėdos liūną, jis netgi jautė kankinamą pagundą tokiems menkučiams nešlovės aktams. Taip žmogus ir nukrypsta į šoną, — pamanė Paukštis Berdas. Tik gal geriau sukonkretinti: ne žmogus apskritai, o aš. Savo keturiasdešimtojo gimtadienio išvakarėse mazochistas Paukštis Berdas, galimas daiktas, atsigręš į praeityje likusią šiandieną, kad prisimintų viską, kas vyko tą atmintiną jo atsivertimo į naująjį kultą dieną. Paukštį Berdą pagavo egocentriškas pagedusių kliedesių srautas.

— Paukšti Berdai.

— Ką? — atsišaukė įsitikinęs, kad ataka pagaliau prasidėjo.

— Tau reikia kuo greičiau sulaužyti savo paties susigalvotus seksualinius draudimus. Kitaip tavo seksualinis pasaulis įgaus iškreiptą pavidalą.

— Tu teisi, aš kaip tik mąsčiau apie mazochizmą, — Paukštis Berdas pamanė gavęs progą apsiuostyti ir metė ydingą „mazochizmo“ jauką. Tikėjosi, kad jauko priviliota Himiko atsilieps taip pat ydingai kišama apsiuostyti nosimi ir jos norus išduodančiu sakiniu: O aš dažnai pagalvoju apie sadizmą, Paukšti Berdai. Jis net neturėjo to žūtbūtinio atvirumo, būdingo lytinių perversijų kariaunos savanoriams. Buvo pačiame gėdos nuodų pradėto nuosmukio smaigalyje.

Himiko įtariai patylėjo. Paskui, nesigilindama į Paukščio Berdo žodines mįsles, tarė jam:

— Paukšti Berdai, jeigu nori nugalėti baimę, turi tiksliai apibrėžti jos objektą ir tada baimę izoliuoti.

Paukštis Berdas tylėjo negalėdamas iš karto įspėti Himiko minties.

— Lokalizuokime, kam tu jauti baimę. Bijai makšties ir gimdos? Ar bijai visos moteriškos lyties, pavyzdžiui, visos mano kaip moters esybės?

— Manau, kad bijau makšties ir gimdos, — mažumėlę pagalvojęs, atsakė Paukštis Berdas. — Tu kaip žmogus neturi jokio tiesioginio ryšio su mane užgriuvusia nelaime, bet aš krūpčioju pamatęs tave nuogą, nes tavyje yra makštis ir gimda. Tai vienintelė priežastis.

— Vadinasi, užtenka jas pašalinti, ir viskas bus gerai, ar ne, Paukšti Berdai? — Himiko buvo susikaupusi ir šaltakraujiška. — Jeigu tu pripažįsti, kad baimės objektas yra makštis ir gimda, tuomet priešo, su kuriuo tau teks kovoti, reikia ieškoti tiktai tuose kraštuose, Paukšti Berdai. Dabar papasakok, kokios šito priešo savybės tau kelia baimę?

— Jau sakiau. Jaučiu, kad tose gelmėse, tavo mėgstamais žodžiais tariant, yra dar viena visata. Tarsi kokia vaiduokliška erdvė, kurioje telpa ir tamsuma, ir begalybė, kuri prigrūsta visokiausių antižmogiškų dalykų. Man atrodo, kad ten įėjęs pakliūsiu į laiko sistemą su kitu atskaitos tašku ir nebegalėsiu sugrįžti atgal, todėl esu kažkuo panašus į astronautą, išgyvenantį šiurpulingą aukščio baimę.

Numanydamas, kad Himiko logika galop prives jį prie gėdijimosi krizės, Paukštis Berdas stengėsi sumėtyti pėdas pradangindamas pokalbio giją žodžių labirinte, tačiau Himiko atvirai griebėsi persekiojimo taktikos.

— Ar tai reiškia, kad atmetus makštį ir gimdą, nebejaustum ypatingos baimės moters organizmui?

Delsiančio atsakyti Paukščio Berdo veidas patamsėjo nuo raudonio.

— Na, nors ir ne tokios svarbios, dar yra krūtys... — prakalbo.

— Tai gal tavo baimė liktų nepažadinta, jei prieitum prie manęs iš užpakalio, — padarė išvadą Himiko.

— Bet... — Paukštis Berdas norėjo ją sustabdyti.

— Paukšti Berdai, — Himiko kalbėjo toliau, nereaguodama į jo priešinimąsi, — esu įsitikinusi, kad tavo tipo vyrai be vargo išsikovoja palankumą tų, kuriems savo amžiumi tiktų į vyresniuosius brolius. O dabar sakyk, ar niekada nesi miegojęs su mažesniais berniukais?

Ir Himiko išdėstė Paukščiui Berdui visai rimtą planą, kaip sugriauti jo „tyrą potraukį į seksualinę moralę“. Paukštis Berdas buvo šokiruotas. Bet ar dabar laikas rūpintis mano emocijomis? — pamanė Paukštis Berdas, tą vieną trumpą akimirką išsivadavęs iš prisirišimo prie savęs paties. Himiko, ko gero, teks iškęsti padorią skausmo dozę, o atsiradus plyšimams bus daugiau ar mažiau kraujo. Galbūt mudu abu išsiterliosime visa ta šlykštyne. Tačiau čia jis ūmai pajuto užverdant naują geismą, suvytą į vieną virvę su pasibjaurėjimu.

— Ar paskui nesijausi išniekinta? — išreikšdamas paskutinę savo abejonę, sušnabždėjo užkimusiu nuo geismo balsu.

— Nesijaučiau išniekinta net tą žiemos vidurnaktį tarp rąstų, aplipusi krauju, purvu ir skiedromis, — padrąsino Himiko Paukštį Berdą.

— Tai, — paklausė jis, — ir tu turėsi malonumą?

— Dabar aš tenoriu kaip nors padėti tau, Paukšti Berdai, — atkirto Himiko, tačiau lyg susizgribusi, kad jis galėjo pasijusti nejaukiai, tuoj pat švelniai pridūrė: — O dėl manęs nesirūpink, aš bet kurioje sueityje galiu atrasti ką nors genuine, jau sakiau.

Paukštis Berdas tylėjo. Ir gulėjo nekrustelėdamas, žiūrėdamas, kaip Himiko išsirenka kažkurį iš flakonų, susispietusių ant tualetinio staliuko, eina į vonios kambarį, iš spintelės išsitraukusi atsineša švarų didelį rankšluostį. Paukštį Berdą lėtai apsėmė patvinęs nerimas. Nejučia kilstelėjęs lovoje, jis paėmė prie lovos tebesimėtantį viskį ir gurkštelėjo tiesiai iš butelio. Tada, autobusų stotelėje, žiūrėdamas į vidudienio kaitros kepinamą ligoninės aikštę, aš troškau prasčiausios rūšies sekso, kuriame daugiausia nuplėštos garbės, — prisiminė Paukštis Berdas. Ką gi, dabar įmanoma jį gauti. Sriūbtelėjęs dar gurkšnį viskio, Paukštis Berdas vėl išsitiesė patale. Jo varpa buvo plėšriai kieta, tvinkčiojanti karščiu. Vengdama Paukščio Berdo žvilgsnio, Himiko grįžo į lovą susirūpinusia, rūsčia mina. Gal ją apsėdęs koks ypatingas geismas? — pagalvojo Paukštis Berdas. Patenkintas juto, kaip jo lūpomis ir skruostais sklinda šypsenėlė. Aš pirmą kartą perlipau aukščiausią gėdos užtvarą ir nuo šiol šokinėsiu vis tolyn per gėdos barjerus tarsi nesibaigiančiame kliūtiniame bėgime. Bet Himiko Paukščio Berdo nuotaikoje įžvelgė prieštaringus ženklus, neigiančius tokį jo vidinį įsitikinimą, nes tarė jam:

— Nėra ko nerimauti, Paukšti Berdai, galbūt nebus nieko tokio, kas verta dėmesio.

...Pradžioje Paukščiui Berdui dar rūpėjo, kaip ji jaučiasi, kol per kažkelintą nepavykusį bandymą jam pasivaideno, kad tylus juokingas garsas ir įtartinas kvapelis reiškia patyčią. Visas pasišiaušęs, jis pamažu prarado bet kokius žmogiškus jausmus, išskyrus egoistišką prisirišimą prie savęs paties. Netrukęs pamiršti Himiko ir supratęs, kad jį aplankė sėkmė, staiga užsiliepsnojo nenustygstančia ugnimi. Aš neapkenčiau tų sutežusių krūtų ir gyvuliškai šiurkščių lyties organų, aš troškau tik savo vienišo orgazmo ir nė kiek nenorėjau moters akių atsako, jos žvilgsnio man į veidą santykiaujant kūnams, — šmėsčiojo jo galvoje kirbinė skuteliais virtusių trumpučių minčių. Tai buvo malonumo preliudija. Santykiauti, kai rūpi moters orgazmas, kai įteisini savo atsakomybę už jos ateitį pastojus, yra tas pat, kas vizginant užpakalį savanoriškai maldauti antkaklio. Dabar aš trypiu moterį aktu, kuriame daugiausia nuplėštos garbės, — kovingai išrėkė degančios galvos kertėje. Aš toks žmogus, kad ir niekšingiausias darbas bus mano jėgoms. Aš esu gėdos masė, aš esu įsikūnijęs į tą karštą masę, su kuria dabar liečiasi mano varpa, — pamanė Paukštis Berdas, ir tada jį kiaurai perskrodė sąmonę temdantis orgazmas.

Kaskart, kai Paukščiui Berdui prasidėdavo malonumo traukulys, Himiko spigiai suklikdavo iš skausmo. Jis tai girdėjo alpėdamas ir staiga, tarsi nebegalėdamas ištverti neapykantos, įkando Himiko ten, kur kaklas pereina į petį. Ji vėl garsiai riktelėjo. Plačiai atmerkęs akis, Paukštis Berdas išvydo, kaip pro anemišką Himiko ausies lezgelį skruosto link keliauja prisirpęs kraujo lašas. Paukštis Berdas dar kartą suvaitojo.

Orgazmui praėjus, jis suprato tikrai padaręs jai kažką, kas yra prasčiausios rūšies, ir tuomet jam pasirodė, kad virsta akmeniu. Ar tarp Himiko ir manęs dar gali atgimti žmogiški santykiai po to, kai mes taip nežmoniškai susijungėme, — suabejojo Paukštis Berdas. Be jėgų parkritęs nosimi į patalus, jis sprangiai atsiduso. Galvojo, kad būtų gera su visa lova išlėkti į dausas, kai išgirdo Himiko, pakuždomis jam kalbančią giedru, kasdieniško ramumo pripildytu balsu:

— Paukšti Berdai, geriau neliesk rankomis. Eikš su manimi į vonią, aš tau padėsiu susitvarkyti.

Jis buvo be galo nustebintas. Ir kartu išgelbėtas, išvaduotas. Himiko tupinėjo apie jį, išmuštą raudonomis dėmėmis ir nuo jos nusisukusį, kaip apie ligonį, kurio pusė kūno paralyžiuota. Nuostaba pamažu nusileido žemyn į Paukštį Berdą ir nusistojo jo viduje. Taip, jis iš tiesų susidūrė su meilės reikalų eksperte. Sunku net įsivaizduoti, kokį tolimą kelią nukeliavo jo draugė nuo ano žiemos vidurnakčio. Vienintelis dalykas, kuriuo pasistengė bent iš dalies atlyginti jai už pastangas, buvo išvalyti žaizdas, — jo paties dantų pėdsakus. Trimis žaizdelėmis nutaškuotą petį plovė negrabiai kaip susidrovėjęs vaikas. Netrukus į Himiko skruostus ir akių vokus tylomis sugrįžo spalva. Paukštis Berdas lengviau atsikvėpė.

Surėmę pečius ant perklotos lovos jiedu vėl gulėjo kartu.

Abu kvėpavo tuo pačiu neskubriu ritmu. Paukščiui Berdui kėlė nerimą Himiko tylėjimas, tačiau guodė jaukus jos alsavimas ir švelnaus susitaikymo žvilgsnis, sutelktas į pilkšvas aukštybes. Be to, užlietas gilių atvangos vandenų, jis ir pats buvo netekęs noro knaisiotis po psichologijos subtilybes. Paukštis Berdas skendo dėkingume. Ne tiek dėkingume siaurąja prasme, skirtame pirmiausia Himiko, kiek dėkingume šiai netvariai atvangai, kurią sugebėjo atrasti pavojingiausioje jį nešančios srovės vietoje, pilnoje žudikiškų slenksčių. Žinoma, jį apjuosęs nešlovės žiedas tebesiplėtė, o vaikų reanimacijos skyriuje, dabar tokiame tolimame, liko išdegintas jo gėdos ženklas. Tačiau Paukštis Berdas gulėjo šiltoje atvangoje. Ir suprato įveikęs savo viduje sustatytų kliūčių ruožą.

— Gal padarykime tai dar kartą, normaliai? Mano baimė jau išvaryta, — tarė jis.

— Ačiū, Paukšti Berdai, bet verčiau nusnūskime iki vidurnakčio. Jeigu reikia, išgerk migdomųjų. Paskui galėsime prie to sugrįžti, jei tavo baimė nebus atgijusi.

Paukštis Berdas sutiko su pasiūlymu. Juto, kad dabar jam nereikia migdomųjų.

— Tu esi mano guodėja, — atvirai pripažino.

— Taip, Paukšti Berdai, teisybė. Manau, kad nuo tada, kai viskas prasidėjo, dar iš nieko nebuvai susilaukęs paguodos. Ir tai nėra gerai, Paukšti Berdai. Kai žmogui nutinka tokie dalykai, bent vieną kartą paguodos jam turi būti atseikėta su kaupu, kad, atėjus laikui rasti savyje narsos ir ištrūkti iš chaotiškų tamsybių, jis nepavirstų tuščia išnara be sielos viduje.

— Kodėl narsos? — pernelyg nesigilindamas į žodžio prasmę paklausė Paukštis Berdas. — Kada man gali prireikti narsos?

— Tau narsos tikrai prireiks, Paukšti Berdai. Dabar prireiks dažnai, — Himiko balse šaltai ir oriai suskambo valdinga gaida.

Paukštis Berdas vėl pagalvojo, kad Himiko yra kaip senas gyvenimo kareivis su ilgai kaupta patirtimi, toli pralenkusia jo paties. Himiko ne tik meilės reikalų ekspertė. Ji išmano galybę įvairiausių dalykų iš šio pasaulio realybės. Paukštis Berdas žinojo, kad pradeda pasiduoti jos įtakai. Šiaip ar taip, Himiko padedamas, jis ką tik įveikė vieną iš savo baimių. Klausė savęs, ar kada nors gyvenime yra taip nekaltai kalbėjęsis su moterimi po meilės akto. Jo susiėjimai su moterimis, neišskiriant ir žmonos, visada baigdavosi savęs gailėjimusi ir bodėjimusi. Apie tai Paukštis Berdas papasakojo Himiko. Tiesa, žmonos neminėjo.

— Koks dar savęs gailėjimasis? Koks bodėjimasis? Paukšti Berdai, gal kaltas tavo nepakankamas seksualinis brandumas? Galbūt moterys, kurios su tavimi miegojo, irgi patyrė savigailos ir bodėjimosi jausmą. Tik nesakyk, kad visi tie tavo pasimylėjimai buvo geras ir tvarkingas seksas, Paukšti Berdai.

Paukščiui Berdui sukilo pavydas ir pavyduliavimas. Tiedu vėlią naktį po langais Himiko vardą šaukę tipai — kažkoks paauglys ir anas mažu žmogiūkščiu pasivertęs kiaušinis, — tai jau neabejotinai gavo iš jos progų patirti, kas yra geras ir tvarkingas seksas. Kadangi Paukštis Berdas vis tylėjo, Himiko atsainiu veidu, bet aiškiai be didelio džiaugsmo, prabilo pati:

— Nėra didesnio pasipūtėlio ir menkystos už žmogelį, kuris kūniškai suartėja su kitu žmogumi, o paskui ima neišbrendamai savęs gailėti. Jau geriau pasibodėjimas.

— Sutinku, bet visi tie, kurie po sueities pradeda savęs gailėtis, paprastai yra netekę savikliovos, nes jiems niekada nebuvo lemta sutikti panašios į tave meilės žinovės, galinčios juos išgelbėti.

Jausdamasis lyg ant psichoanalitiko kušetės, Paukštis Berdas liejo plepalų srautą, kurio pagrindinis turinys buvo bedieviškas meilikavimas daktarei Himiko. Paskui, jau snūsdamas, mąstė apie ją ir negalėjo suprasti, kodėl nusižudė jaunuolis, gavęs į žmonas tokią auksinę moterį. Miego viruso užkrėstose, atbukusiose ir ištuštėjusiose smegenyse, Paukščio Berdo smegenyse, rodos, užpiltose drungnu ataušusių vandeniu, išplaukė mintis, kad skriaudą mirusiam jaunuoliui Himiko atlygina per Paukštį Berdą, per paauglišku balsu kalbantį vaikiną, per kiaušingalvį poną. Kai jaunasis vyras pasikorė šiame kambaryje, pasilypėjęs ant šios lovos, jis buvo visiškai nuogas kaip ir dabar čia gulintis Paukštis Berdas. Tądien Himiko paskambino Paukščiui Berdui. Atėjęs jis padėjo nuleisti virvę, permestą per siją, ir ištraukti iš kilpos mirusiojo kūną, taip kaip mėsininkas nuo storo apšerkšnijusio vąšo milžiniškoje šaldykloje nukabina pusiau perkirstą jaučio skerdieną. Jautriame miego įžangos sapne mirusį jaunuolį ir save patį Paukštis Berdas regėjo viename asmenyje. Būdraujančia sąmonės dalimi jusdamas Himiko rankas, šluostančias prakaitu kiaurai permirkusią jo odą, sapne ant savo kūno atpažino jos plazdenančias rankas, mazgojančias mirusį jaunikaitį. Aš esu miręs jaunuolis, ir man nebus sunku ištverti vasarą, greitai įsibėgėsiančią iš rimtųjų, — pamanė Paukštis Berdas. Nes miręs jaunuolis šaltas tarsi žiemos medis, kuris yra ne kas kita kaip mano paties kūnas! — Paukštis Berdas krūptelėjo sugrįžęs į laukuję sapno pusę. — Bet aš nesižudysiu, — sumurmėjo ir nugrimzdo į paties kiečiausio, paties giliausio miego tamsybę.

...Prieš pabusdamas Paukštis Berdas buvo karčiame sapne, šarvuotame tankiai suaugusiais dagiais, pritraukiančiais kentėjimą. Priešingybėje to naivaus sapno, kurį regėjo pakeliui į miegą. Jo miegas buvo piltuvo formos. Jis lengvai įžengė į piltuvą pro platų įėjimą, o spraustis lauk turėjo pro siaurą išėjimą. Paukščio Berdo kūnas išsipūtė kaip cepelinas ir neryškioje šviesoje lėtai skrido per begalinę erdvę. Buvo gavęs šaukimą į teismą kitapus tamsos. Dabar laužė galvą, kaip apdumti akis teisėjams ir išsisukti nuo atsakomybės už kūdikio mirtį. Galiausiai jį aplankė nuojauta, kad nepasiseks dingti teisėjams iš akiračio, tačiau podraug niežėjo liežuvis apskųsti teismui tuos iš ligoninės, pasakyti, kad tai jų darbas. Nejaugi niekaip neįmanoma išvengti bausmės? — kentėdamas vis niekingesne kančia, jis tebeklajojo ore kaip mažulytis dirižablis.

Paukštis Berdas atsibudo. Visi jo raumenys ir raumenėliai buvo sustingę toje lovoje, ar teisingiau gūžtoje, atimtoje iš kažkokio žinduolio, augumu nė trupučio neatitinkančio Paukščio Berdo proporcijų. Paukščiui Berdui rodėsi, kad jo kūną dengia daugiasluoksnis gipsas. Ką, po galais, aš čia veikiu? Tokiu svarbiu metu! — sumurmėjo, neįmenamo rūko tirštumose vis dar neišryškėjusiai jo sąmonei į dienos šviesą kyštelėjus tik aštriai smygsantį budrumo ragą. Tokiu svarbiu metu, tokiu metu, kai vyksta grumtynės su kūdikiu vadinama pabaisa. Paskui Paukštis Berdas prisiminė pokalbį su gydytoju ligoninėje, vaikų reanimacijos skyriuje. Pavojaus pojūtis užleido vietą gėdai. Tačiau grėsmės nuojauta neišgaravo be pėdsakų. Ji įsitaisė išvirkštinėje gėdos pusėje. Paukštis Berdas vėl pakartojo savo žodžius:

— Ką, po galais, aš čia veikiu? Tokiu svarbiu metu! — tik šįsyk jo balsas buvo aukštesnis, ir tame balse jis pats išgirdo baimės acto rūgštumą. Paskui, lyg kokiam priepuoliui užėjus, atkragino galvą ir, pabandęs užuosti, ką iš tiesų slepia jį supančios tamsos žabangai, buvo nukrėstas ūmaus šiurpo. Gulėjo niekieno neginamas, net be drabužių ant savo nuogo kūno, ir, tarsi to dar būtų maža, su kitu tokiu pat nuogu žmogumi, prisispaudusiu prie šono. Ar čia žmona? Ar tai reiškia, kad aš visas išsirengęs miegu su savo gimdyve žmona, kuriai dar nė to vaiduokliško kūdikio paslapties atskleisti nespėjau? Kas man darosi?! — Paukštis Berdas baikščiai ištiesė ranką ir pirštais palietė nuogos moters galvą. Kai kita jo ranka nuslydo moters petimi ir šonu (kūnas buvo stambus, sultingas, minkštas kaip gyvūno, galima sakyti, priešingas jo žmonos linijoms), nuogoji moteris lėtai, bet užtikrintai apsivijo savimi jį visą. Paukščio Berdo sąmonė galutinai išblaivėjo, jis pažino meilužę ir pažino savo paties geismą, kuriam visa, kas moteriška, jau nebebuvo uždrausta. Daugiau nepaisydamas rankų ir pečių skausmo, jis suėmė į glėbį Himiko, kaip savo priešą į glėbį suima lokys. Mieganti Himiko buvo didelė ir sunki. Paukštis Berdas įsiręžė, kiek leido jėgos. Dabar visu savo liemeniu ji buvo prispausta prie jo krūtinės ir pilvo, tik atlošta galva sviro jam nuo rankų. Paukštis Berdas įsižiūrėjo jai į veidą ir dar giliau, ligi pat sielos. Tamsoje balzganumu išnirusio veido bruožai atrodė skausmingai vaikiški. Staiga Himiko pabudo ir nusišypsojo Paukščiui Berdui. Paskui, švelniai kilstelėjusi galvą, prisilietė prie jo karštomis, sausomis lūpomis. Taip susiglaudę, jiedu nemačiomis perėjo į meilės aktą.

— Paukšti Berdai, ar galėsi susilaikyti per mano orgazmą? — vis dar miegančiu balsu paklausė Himiko. Vadinasi, ji pasirengė sutikti nėštumo pavojų ir žengė nebeatšaukiamą žingsnį savosios seksualinės lemties link.

— Taip, galėsiu, — atsakė Paukštis Berdas nuo vyriško nerimo įsitempusiu balsu — nelyginant laivo šturmanas, gavęs pranešimą apie artėjančią audrą. Ir jis tikrai saugojosi, bet saugodamasis stengėsi, kad jo kūno judėjimo netemdytų tvardymosi šešėlis. Norėjo ištaisyti ano menkaverčio žiemos vidurnakčio klaidas, padarytas tarp rąstų rietuvių.

— Paukšti Berdai! — graudinantis Himiko šūksnis tiko prie jos vaikiško veido, staigiu galvos loštelėjimu užversto aukštyn į kambario tamsą. Tas kelias sekundes, kol Himiko iš jųdviejų sueities ėmė viską, kas, jos įsitikinimu, galėtų būti genuine, Paukštis Berdas dalyvavo veiksme stojiškai stabdydamas savuosius proveržius — tarsi karys, stebintis ištikimo draugo mūšį. Kai seksualinė jos akimirka pasibaigė, Himiko virpėjo visą amžinybę. Paskui tapo neišpasakytai moteriška — švelni, bejėgė ir trapi. Tingiai sušnopavo kaip sotus žvėriukas ir užmigo jiems tebebūnant kartu. Paukštis Berdas jautėsi lyg višta, sauganti viščiuką. Uosdamas sveiką prakaito kvapą, garuojantį iš pusiau įsikniaubusios jam į paširdžius Himiko plaukų, jis visą savo svorį laikė parėmęs ant alkūnių, kad neprispaustų jos kūno. Geismas suputojo, bet Paukštis Berdas nenorėjo trukdyti natūraliam jos sapnui. Jis nuėmė nuo moteriškos lyties savąjį prakeikimą, prieš kelias valandas valdžiusį jo mintis, ir jo atlaidumas dabartiniam, pačiam moteriškiausiam Himiko pavidalui buvo visa apimantis. Jo juslioji seksualinė partnerė tai suprato. Netrukus Paukščio Berdo ausis pasiekęs Himiko kvėpavimas jau buvo lygus — jos miego niekas nebetrikdė. Kai labai atsargiai pasistengė atskirti savo kūną nuo josios, jo varpai buvo leista pajusti kažką panašaus į jaukų ir šiltą rankos paspaudimą. Ką gi, per miegus Himiko išbandė mažytę taktinę gudrybę, kaip sulaikyti tą, kurio nenori paleisti. Paukštis Berdas patyrė nestiprų, bet grynai seksualinį pasitenkinimą. Jis saldžiai nusišypsojo ir išsyk užsnūdo. Jis miegojo. Ir miegojimas vėl buvo piltuvo formos. Su šypsena Paukštis Berdas įbrido į miego jūrą, bet grįžtantį į tikrovės sausumą jį vėl pagavo kibus ir klaustrofobiškai alsus sapnas. Apsiašarojęs jis bėgo nuo savojo košmaro. Kai atmerkė akis, Himiko jau buvo atsibudusi ir nerimastingai žvelgė į jo ašaras.

8

Vienoje rankoje nešdamasis batus, kita apglėbęs popierinį maišelį su penkiais greipfrutais, Paukštis Berdas lipo į žmonos palatą antrame aukšte. Tuo pat metu jaunasis gydytojas su įsodinta dirbtine akimi leidosi žemyn. Jiedu susitiko laiptų pusiaukelėje. Sustojęs keliais laipteliais aukščiau ir iškilia povyza užgožęs horizontą, vienaakis daktarėlis pirmas užkalbino Paukštį Berdą, kaipmat prispaustą prie žemės karališkos pašnekovo didybės. Tačiau didingoji persona tepaklausė, kaip vaikas.

— Gyvas, — atsakė Paukštis Berdas.

— Vadinasi, operuos?

— Sako, kad jis silpnas ir gali mirti, iki bus tinkamai pasirengta operacijai, — Paukštis Berdas juto, kaip kraujas muša į aukštyn užverstą jo veidą.

— Na, ir puiku, — pasakė gydytojas.

Paukščio Berdo skruostai vis labiau kaito, lūpų kampučiai trūkčiojo. Tokia apnuoginta reakcija privertė išrausti ir daktarėlį. Jis atitraukė žvilgsnį nuo Paukščio Berdo akių ir toliau plepėjo spoksodamas jam tiesiai į viršugalvį.

— Jūsų žmona nežino apie kūdikio smegenis. Pasakėme, kad yra problemų su vidaus organais. Beje, smegenys iš esmės irgi organas, todėl nepamelavom. Aišku, galima būtų išsisukti, karštosiomis sugalvojus kokią nesąmonę, bet, melui iškilus aikštėn, tektų griebtis kito ir meluoti toliau.

— Aha.

— Ką gi, iki pasimatymo. Jei ko prireiks, kreipkitės, nesivaržykite.

Paukštis Berdas ir vienaakis gydytojas mandagiai linktelėjo vienas kitam ir, įsistebeiliję į skirtingas puses, prasilenkė laikydamiesi atstumo. Na, ir puiku! — Paukštis Berdas stengėsi suvirškinti daktarėlio žodžius. Jis silpnas ir mirs, iki bus tinkamai pasirengta operacijai. Kitaip tariant, nereikės rūpintis išoperuotu kūdikiu, panašiu į augalą, nereikės pačiam teptis rankų vaiko nužudymu, užteks palaukti, kol naujagimis gražiai ir švariai numirs nuo išsekimo modernioje ligoninės palatoje. Be to, ar nebūtų įmanoma per tą laiką iš viso pamiršti apie kūdikio egzistavimą? Taip, tai ir turėtų padaryti Paukštis Berdas. Na, ir puiku! Iš numirusių prisikėlė gili, juoda gėda, pavaišinusi jo sąnarius kaustančio stingulio pojūčiu. Paukštis Berdas ėjo lėtais, mažais žingsniukais, — visai kaip su juo prasilenkiančios nėščios moterys, vilkinčios vata pamuštais įvairiaspalviais sintetiniais chalatais, ir gimdyvės, ką tik pakilusios iš lovos, tai yra tos, kurios tebenešiojo įsčiose didžiulius krutančius kamuolius, ir tos, kurios dar nebuvo ištrūkusios iš savo nesenų prisiminimų ir įpratimų. Paukščio Berdo galvos gimdoje taip pat augo didelis krutantis kamuolys — jo gėda. Praeinančios moterys su neįsisąmonintu išdidumu pasižiūrėdavo į Paukštį Berdą, kaskart silpnadvasiškai nudelbiantį akis.

Moterys, kurios kaip angelų pulkelis lydėjo žvilgsniais greitosios pagalbos mašina išvažiuojantį Paukštį Berdą ir jo pamėkliškąjį kūdikį. Paukščio Berdo vaizduotėje švystelėjo absurdiška mintis, kad jos, ko gero, žino viską, kas vyko nuo tos atmintinos akimirkos ir kur dabar yra jo sūnus. Galbūt giliai gerklėje jos šnabžda lyg pilvakalbystės meistrės: Taip, tas kūdikis dabar išsiųstas į našiai dirbančią konvejerinę vaikų žudymo įmonę, kur tyliai laukia mirties nuo išsekimo, na, ir puiku!

Paukštį Berdą viesulu užpuolė daugybės vaikų verksmas. Jis karštligiškai apsidairė ir akimis užkliuvo už eile išrikiuotų lopšių naujagimių palatoje. Bėgte pasišalino iš tos vietos. Jam rodėsi, kad keli iš tų kūdikių pasižiūrėjo į jį tokiu pat tiriamu kaip jo paties žvilgsniu.

Sustojęs prie žmonos palatos durų, Paukštis Berdas stropiai apuostė savo delnus, rankas ir pečius, paskui — krūtinę. Jeigu žmona, išgalandusi uoslę ilgomis laukimo valandomis ligos patale, pajustų Himiko kvapą, kokia dar velniava užvirtų iš visos tos maišalynės, sujaukusios Paukščio Berdo gyvenimą? Jis pasigręžė lyg norėdamas įsitikinti, ar prireikus bėgti rastų kelią, ir išvydo jaunas moteris vatiniais chalatais, stoviniuojančias pritemusiame koridoriuje ir suraukusias antakius, kad prietemos pasipriešinimą įveikusios jų akys galėtų geriau įžiūrėti Paukštį Berdą. Jis norėjo nubaidyti jas rūsčia grimasa, bet išdrįso tik nedrąsiai linktelėti galvą. Paskui, atsukęs moterims nugarą, droviai pasibeldė į duris. Pats pasirinko staigios nelaimės ištikto jauno sutuoktinio vaidmenį.

Kai įėjo į palatą, ir uošvė, atsukusi nugarą tankiai sužėlušiai augmenijai lange, ir žmona, kaip šermuonėlis iškišusi nosį iš už kauburėliu ant pastatytų kelių iškilusio apkloto, įbūgusiomis akimis sužiuro į įsibrovėlį tarpioje, žalsvais atspalviais spindinčioje šviesoje. Tiek išgąstyje, tiek liūdesyje šių dviejų moterų veidai, gestai, kiekviena ląstelė sodriai ir raiškiai skelbia apie jas siejantį kraujo ryšį, — pagalvojo Paukštis Berdas.

— Dovanokite, kad išgąsdinau. Pasibeldžiau, bet labai tyliai.

Atsiprašymas buvo skirtas uošvei.

— A, tai tu, Paukšti Berdai, — ištarė ar veikiau iškvėpė jo žmona, į prisiartinusį prie kojūgalio vyrą žvelgdama nusikamavusiomis akimis, kuriose bemat sužibo ašaros. Natūralioje nė kiek nepasidažiusios žmonos odoje pojuodėmis spalvomis prasiveržė pigmentas, ir ji vėl priminė Paukščiui Berdui tą sveiką, berniukišką lauko teniso žaidėją, su kuria susipažino prieš kelerius metus. Dabar jis visas buvo žmonos regėjimo lauke ir jautėsi mirtinai pažeidžiamas. Ant apkloto kraščiuko padėjęs maišelį su greipfrutais, Paukštis Berdas susilenkė taip, lyg būtų norėjęs pasislėpti kartu su batais, statomais prie lovos. Pagiežingai pagalvojo, kad jam labiau patiktų kalbėtis, ropomis it krabui sukant ratus ant grindų. Kai vėl atsitiesė, jo veidą puošė per jėgą išspaustas šypsnys.

— Na, — išdainavo gyvenimo džiaugsmo kupinu balsu, — ar jau niekur nebeskauda?

— Tarpais užeina skaudėti. Būna, kad sutraukia kaip mėšlungis. Net ir tada, kai neskauda, savijauta kažkokia nemaloni, o kai nusijuokiu, skausmas iškart atsinaujina.

— Vadinasi, nieko gero.

— Nieko gero, Paukšti Berdai, — pasakė jo žmona. — Kaip vaikelis?

— Vaikelis? Maniau, tas vienaakis jau papasakojo tau, kaip vaikelis, — bandydamas išsaugoti balse dainingas gaideles, Paukštis Berdas žvilgsniu kreipėsi pagalbos į uošvę. Buvo panašus į savo jėgomis nepasitikintį boksininką, akies krašteliu dirsčiojantį trenerio pusėn.

Stovėdama siaurame plyšelyje tarp lovos ir lango, uošvė, visa susitaršiusi iš įtampos, stengėsi pasiųsti Paukščiui Berdui slaptus ženklus virš dukters galvos. Niuansų Paukštis Berdas nesuprato. Tik pagrindinė mintis, akcentuojama visais įmanomais būdais, buvo aiški: žmonai nieko nevalia sakyti.

— Kas galėjo nutikti kūdikiui? — žmona kalbėjo taip, lyg būtų užsidariusi pati savyje ir jaustųsi tenai vienui viena.

Ūmai Paukštis Berdas suprato, kad, bevardžių demonų kankinama, visų išduoto žmogaus vienatvėje ji jau šimtus kartų tarė sau šituos žodžius šituo balsu.

— Yra problemų su vidaus organais. Tiesą sakant, daktaras nieko smulkiau neaiškina. Turbūt dar tiria. Be to, ta universitetinė ligoninė — tikras biurokratų lizdas, — Paukštis Berdas kalbėjo ore jusdamas nemalonų kvapą, sklindantį nuo jo paties melagysčių.

— Jei reikia tiek daug tyrimų, turbūt kažkas su širdimi. Bet kodėl su širdimi? — rodėsi, kad jo žmona negali ištrūkti iš kažkokios aklavietės, ir Paukščiui Berdui vėl užėjo noras ropoti grindimis.

Šįsyk, kreipdamasis į abi moteris, tyčia prabilo purkštaujančio šešiolikmečio tonu:

— Jį apžiūri specialistai, tai gal palikime tą reikalą jiems. Nematau prasmės įsijausti į pagrindo neturinčias fantazijas, — Paukščio Berdo žodžiai buvo šiurkštūs.

Kai, išmuštas iš vėžių, vėl pažvelgė į lovą nešvarios sąžinės sudrumstomis akimis, jo žmona gulėjo kietai užsimerkusi. Jis žiūrėjo į jos subliuškusius vokus, pabrinkusias šnerves ir veidą, kuriame lūpos atrodė neproporcingai didelės. Su nerimu klausė savęs, ar kada nors sugrįš į jos bruožus vidinės pusiausvyros atspindys. Atrodė, kad žmona taip ir užmigs nepravėrusi akių, nė nekrustelėjusi, tik staiga iš po užmerktų jos vokų pliūptelėjo tikras ašarų srautas.

— Tą akimirką, kai gimė vaikas, aš girdėjau, kaip seselė suriko, kaip ji aiktelėjo. Tada pamaniau, kad kūdikiui kažkas negerai. Bet paskui man pasirodė, kad vyriausiasis gydytojas nusijuokė, kad jis linksmai nusijuokė, ir nebegalėjau suprasti, ar viskas vyksta iš tikrųjų, ar man tik prisisapnavo. O kai atsibudau po narkozės, kūdikis jau buvo išvežtas greitąja, — žmona tebebuvo užsimerkusi.

Vyriausiasis gydytojas! Bjaurybė plaukuota, o ne gydytojas! — Paukščiui Berdui kvapą užėmė iš siuto. Su tais savo prunkštavimais taip įsismagina, kad užmarintas ligonis, ir tas viską girdi. Jei čia būdas reikšti nustebimą, tai palauk, patykosiu su pagaliu tamsiame užkampyje, dar ne taip man prunkščiosi. Tačiau Paukščio Berdo pyktis tebuvo vaikiškas, laikinas protrūkis. Jis puikiai žinojo, kad neims į rankas jokio pagalio ir netykos jokiame tamsiame užkampyje. Negalėjo nepripažinti fakto, kad yra praradęs savo vertės pajautimą — privalomą ir nepakeičiamą savybę, jei nori užsipulti kitą žmogų.

— Atnešiau greipfrutų, — Paukščio Berdo žodžiai nuskambėjo kaip atsiprašymas.

— Kodėl greipfrutų? — metė iššūkį jo žmona. Paukštis Berdas iškart suprato padaręs klaidą.

— Po galais, tu juk nepakenti greipfrutų kvapo, — pasibjaurėjimas pačiu savimi traukė jį į dugną. — Ir kas man pasidarė, kad sugalvojau tau juos nupirkti?

— Klausyk, Paukšti Berdai, galiu prisiekti, kad tu nė karto rimtai nesusimąstei nei apie mane, nei apie vaiką. Rimtai tu įpratęs galvoti tik apie save. Dėl greipfrutų mes barėmės dar tada, kai sudarinėjom valgiaraštį vestuvėms. Bet tu, aišku, viską pamiršai.

Savojo bejėgiškumo prislėgtas, Paukštis Berdas papurtė galvą. Bėgdamas nuo žmonos akyse besikaupiančios isterijos, jis įsispraudė į kamputį prie jos pagalvės ir įsmeigė žvilgsnį į uošvę, jau pasirengusią siųsti naujus signalus. Paukštis Berdas gailiai meldė uošvės pagalbos.

— Kai parduotuvėje rinkausi vaisius, man pasirodė, kad greipfrutai mums reiškia kažką ypatinga. Nupirkau nė nepagalvojęs, kuo jie mums tokie ypatingi. Kur dabar juos dėsim?

Į parduotuvę jis ėjo kartu su Himiko. Taigi ant to, ką Paukštis Berdas pavadino kažkuo ypatinga, krito Himiko šešėlis. Nuo šiol vis tirštesnis jos šešėlis guls ant mažų ir didelių mano gyvenimo dalykų, — pamanė jis.

— Užtenka vieno greipfruto kambaryje, kad tas kvapas mane sudirgintų, — žmona nesiliovė jį persekiojusi. Paukštis Berdas sunerimo, ar nebus ji taip greitai užuodusi Himiko šešėlio.

— Tai nuneškite į postą seselėms, — pasiūlė uošvė ženklais perduodama naują žinią. Saulės spinduliai skrodė lange jai už nugaros išvešėjusios augmenijos tankmę, ir žali ratilai šokinėjo aplink giliai įdubusias akis abipus šviesos kirčiu nurėžtos viršunosės. Pagaliau Paukščiui Berdui pavyko iššifruoti siųstuvu pasivertusios uošvės ženklų kalbą. Dabar suprato, kad ji lauks jo koridoriuje, kai atidavęs greipfrutus seselėms eis atgal į žmonos palatą.

— Gerai, nunešiu. Kiek prisimenu, postas apatiniame aukšte?

— Taip, vestibiulyje, šalia registratūros, — uošvė žiūrėjo į Paukštį Berdą neatitraukdama akių.

Apsikabinęs maišelį su greipfrutais, Paukštis Berdas išėjo į tamsų koridorių. Ilgai nelaukę, vaisiai dar pakeliui ėmė skleisti kvapą, ir rodėsi, kad dulkelėmis byrantis jų aromatas išdažys jam krūtinę ir veidą. Nėra ko abejoti, kad alergiškiems žmonėms prasideda dusulys vos juos užuodus, — pamanė Paukštis Berdas. O paskui pagalvojo, kad ir jo susierzinusi žmona, gulinti ligoninės lovoje, ir šokančių Kabuki aktorių judesiais signalus siuntinėjanti uošvė su žaliais ratilais akių duburiuose, ir pats Paukštis Berdas, bandantis susieti astmą su greipfrutais, — kiekvienas iš jų elgiasi taip, lyg dalyvautų kažkokiame bendrame spektaklyje. Viskas spektaklis, viskas spektaklis, išskyrus vaiką su gumulu ant galvos, saldintu vandeniu, o ne pienu maitinamą ir palengva silpstantį kūdikį, kuris nėra spektaklis. Bet kodėl ne paprastu vandeniu, o saldintu? Jei neduoda pieno, tai koks skirtumas, kokį prieskonį turės jo vieton pakištas produktas? Ar vienintelis prieskonis, kurį pamažu įgaus visas šitas sumanymas, nebus tik pigaus triuko? Poste sėdinčioms seselėms įteikęs greipfrutų maišelį, Paukštis Berdas žiojosi prisistatyti, bet negalėjo ištarti nė žodžio, tarsi staiga būtų sugrįžęs mikčiojimo įprotis iš pradinės mokyklos laikų. Sumišęs tylomis nuleido galvą ir greitu žingsniu pasuko atgal. Jam už nugaros nuaidėjo smagus seselių juokas. Spektaklis, spektaklis, viskas čia kaip iš spektaklio, nė kiek nepanašu į tiesą, kodėl taip yra? Perkreiptu veidu, užgniaužęs kvapą, jis užlipo į viršų žengdamas iškart per tris laiptelius. Paskui praėjo pro naujagimių palatą, iš anksto saugodamasis, kad per neapdairumą nepažvelgtų vidun.

Kažkaip kariškai pasitempusi, su metaliniu arbatiniu rankose uošvė nejudėdama stovėjo priešais bendrą virtuvę, kuria pacienčių šeimos dalijosi su aptarnaujančiu personalu. Prisiartinęs Paukštis Berdas pamatė, kad žalios lapijos atšvaitais nuspalvintų ratilų vietą uošvės akiduobėse užėmė tuštuma, beviltiška ir apgailėtina. Jis krūptelėjo, o paskui suprato, kad uošvės laikysena ne tiek kariška, kiek nenatūrali. Ji tokia pavargusi ir nusivylusi, kad net jos kūnas praradęs lankstumą. Jiedu kalbėjosi trumpais sakiniais stebėdami už penkių metrų esančios Paukščio Berdo žmonos palatos duris. Išsiaiškinusi, kad kūdikis dar nemirė, uošvė priekaištingai tarė:

— Ar negalima visko sutvarkyti kuo greičiau? Jeigu vargšė mergaitė pamatys vaiką, išeis iš proto.

Paukštis Berdas gąsdinimus išklausė tylėdamas.

— Jei giminėje turėtume daktarą, išeitį surasti būtų daug lengviau! — ilgesingai atsiduso uošvė.

Mes esame prasčiokų susivienijimas, apverktina savigynos lyga — pamanė Paukštis Berdas. Bet paskui, pritildęs balsą, pranešė jai paskutines naujienas. Reikėjo būti atsargiems, nes kiekviena palata abiejose koridoriaus pusėse galėjo slėpti po nebylią cikadų patelę, priglaudusią prie uždarytų durų degančias iš smalsumo ausis.

— Jau sutarta, kad bus sumažintas jam skiriamas pieno kiekis ir vietoj pieno duodamas saldintas vanduo. Gydantis daktaras sakė, kad rezultatai paaiškės per kelias artimiausias dienas.

Kalbėdamas Paukštis Berdas matė, kaip be pėdsakų išgaruoja kažkas, kas gaubė uošvės kūną lyg nuodingos dujos. Pilnas vandens arbatinis tapo panašus į svarstį, per sunkų jos silpnoms rankoms. Ji lėtai palingavo galva ir ištarė bejėgiu, laibu miego norinčio žmogaus balsu:

— A, tai štai kaip, štai kaip. Kai viskas pasibaigs, niekam nepasakokim, koks iš tikrųjų gimė vaikas. Tegu lieka tarp mudviejų.

— Gerai, — sutiko Paukštis Berdas nepaminėjęs fakto, kad jau kalbėjosi su uošviu.

— Jei vargšė mergytė sužinotų, antrąkart nebegimdytų, Paukšti Berdai.

Šis linktelėjo, tačiau jautė, kad, bendraujant su žmonos motina, atmetimo reakcija jo organizme darosi vis stipresnė. Uošvė nuėjo į virtuvę, o Paukštis Berdas vienas pats sugrįžo į žmonos palatą. Ar nebus ji jau seniai perkandusi neišradingo motinos ir vyro gudravimo? Viskas čia kaip iš spektaklio, ir dar tokio, kur dialoguose kiekvienas personažas apgaudinėja kitą, — pamanė Paukštis Berdas.

Veido išraiška, su kuria žmona pasitiko artyn priėjusį savo vyrą, teikė vilčių, kad ji jau bus pamiršusi isteriją dėl greipfrutų. Paukštis Berdas prisėdo ant lovos krašto.

— Visai sulysai, — žmona ištiesė nelauktu lipšnumu padvelkusį delną ir palietė jo skruostą.

— Aha.

— Kaip beviltiška žiurkė, — užsižiopsojęs Paukštis Berdas gavo smūgį tiesiai į paširdžius. — Pasidarei kaip žiurkė, Paukšti Berdai. Tik ir lauki, kada galėsi dingti savo skylėn.

— Skylėn, sakai? Kaip žiurkė? — jo širdyje kaupėsi kartumas.

— Mama jaudinasi, bijo, kad vėl pradėsi gerti. Tuo savo ypatingu gėrimo stiliumi, be stabdžių. Dieną ir naktį, ir visą gyvenimą.

Paukštis Berdas prisiminė rytą vakarą nuo sutemų iki aušros nesibaigiančio girtumo pojūtį, karščiuojančią galvą, išdžiūvusią gerklę, degantį skrandį, švininį kūną, nejautrius pirštus, alkoholio prisisiurbusias, suskystėjusias smegenis. Kelių savaičių gyvenimą požemyje tarp viskio sienų.

— Jei vėl pradėjai gerti, Paukšti Berdai, tai viskas baigsis tuo, kad gulėsi girtutėlis be sąmonės, kai mūsų kūdikiui tavęs reikės.

— Aš daugiau niekada taip nebenusigersiu, — pasakė Paukštis Berdas.

Teisybė, jis buvo bepražūnąs baisaus pagirių tigro užpultas, bet juk sugebėjo ištrūkti tam žvėriui iš letenų nepadedamas naujos svaigalų dozės. Tik kas būtų buvę, jei Himiko nebūtų ištiesusi jam pagalbos rankos? Ar nebūtų jis vėl išplaukęs į keliasdešimt valandų trunkančią tamsią ir skausmingą kelionę? Tačiau Himiko vardo minėti negalima, o be šito Paukščiui Berdui bus labai sunku įtikinti žmoną ir uošvę savo atsparumu viskio pagundai.

— Norėčiau tikėti, kad viskas bus gerai, Paukšti Berdai. Labai svarbiomis savo gyvenimo akimirkomis aš kartais pagalvoju, kad prisigėręs arba apsėstas kokios nors keistos svajonės tu išskrisi kaip tikras paukštis. Mostelsi sparnais, ir viskas.

— Mes jau nemažai laiko vedę. Nejaugi tu vis dar pilna šitokių baimių dėl savo vyro? — švelniai, lyg juokais, pasakė Paukštis Berdas, bet jo žmona nesusiviliojo pacukruotais spąstais. Ir ne tik. Paukščiui Berdui žemė susiūbavo po kojomis, kai išgirdo jos žodžius:

— Tu dažnai sapnuoji, kad išvyksti į Afriką, ir šauki suahelių kalba. Niekada tau apie tai nepasakojau. Bet aš žinau, Paukšti Berdai, kad tu nenori paprasto ir aiškaus gyvenimo su žmona ir vaiku.

Paukštis Berdas tylėjo žvelgdamas į kairiąją žmonos plaštaką sau ant kelių — sudžiūvusią ir nepraustą. Paskui paklausė tarsi išdykęs vaikas, kuris pats supranta prikrėtęs eibių, bet nesąmoningai bando pasipriešinti barimui:

— Na gerai, tegu bus suahelių kalba, bet ką aš ten šaukiu?

— Neprisimenu, aš irgi tuo metu pusiau miegu, be to, nemoku suahelių kalbos.

— Tai iš kur žinai, kad šaukiu suaheliškai?

— Nes civilizuotų žmonių kalbose nebūna tokių iš gyvuliško kriokimo kilusių garsų.

Paukštis Berdas tylėjo liūdnai galvodamas, kaip klaidingai žmona įsivaizduoja suahelių kalbos šaknis.

— Kai užvakar, o paskui ir vakar vakare mama man pasakė, kad nakvoji anoje ligoninėje, aš tuo abejojau, maniau, vienas iš dviejų — arba tu visiškai girtas, arba kažkur pabėgai.

— Aš negalėjau sau leisti prabangos net pagalvoti apie tokius dalykus.

— Aha, visas išraudai, tiesa?

— Aš supykau, — pakėlė balsą Paukštis Berdas. — Kodėl turėčiau kur nors bėgti? Kai man ką tik gimė vaikas.

— Tik nesakyk, kad sužinojus apie mano nėštumą tavęs neapniko visas skruzdėlynas įvairiausių nesveikų minčių. Ar tu tikrai norėjai kūdikio?

— Pakalbėsim, kai jis išgis. Dabar visa tai nesvarbu. Sutinki? — Paukštis Berdas pabandė kaip nors išsisukti iš keblios padėties.

— Taip, Paukšti Berdai. Ir atsimink, kad tik nuo tavo pastangų ir tavo pasirinktos ligoninės dabar priklauso, ar kūdikis pasveiks, ar ne. Aš negaliu atsikelti iš lovos. Man niekas net nesako, kuriame konkrečiai vaiko organe tūno liga. Man nelieka nieko kita, tik pasikliauti tavimi, Paukšti Berdai.

— Taip ir daryk. Pasikliauk manimi.

— Žinai, kai pradėjau galvoti, ar galiu tavimi pasitikėti, ėmiau suprasti, kad aš tavęs nė nepažįstu. Ar galėtum įsipareigoti kūdikiui atsižadėdamas savęs paties? — paklausė žmona. — Ar esi drąsus žmogus, garbingai atliksiantis savo pareigą?

Jeigu būčiau ėjęs į karą, tuomet tikrai žinočiau, esu drąsus žmogus ar ne, — Paukštis Berdas dažnai taip pagalvodavo. Galvodavo prieš muštynes, prieš egzaminus, galvojo ir prieš vestuves. Ir visada apgailestavo, kad nežino tikrojo atsakymo.

Priežastis, dėl kurios troško išbandyti save Afrikos kraštovaizdžio antikasdienybėje, irgi buvo ta, kad manė ją galėsiant tapti Paukščio Berdo asmeniniu karu. Bet dabar jam pasirodė, kad nėra jokios būtinybės mintimis siųsti save į karą, nėra būtinybės keliauti į Afriką, kad ir be šito jis žino esąs bailys, kuriuo neverta pasikliauti.

Žmoną suerzino Paukščio Berdo tylėjimas, ir jos ranka ant vyro kelių susigniaužė į murziną kumštį. Jis norėjo uždėti ant viršaus savo delną, bet apsigalvojo. Kumštis atrodė kupinas tokio priešiškumo, kad Paukštis Berdas bijojo nudegti prie jo prisilietęs.

— Paukšti Berdai, ar nemanai, kad esi iš tų, kurie pameta silpną žmogų tada, kai jam yra labiausiai reikalingi? Tu juk pametei savo draugą Kikuhiko, — laukdama Paukščio Berdo reakcijos, žmona išplėtė pailsusias, apsiblaususias akis.

Kikuhiko... — pagalvojo Paukštis Berdas. Tais laikais, kai Paukštis Berdas buvo negeras provincijos miestelio berniukas, jaunasis ištikimasis Kikuhiko visur jį lydėdavo. Kartą drauge su Kikuhiko jis buvo išvykęs į gretimą miestą, kur patyrė groteskišką nuotykį. Jiedu gavo darbą surasti vieną pamišėlį, pabėgusį iš psichiatrinės ligoninės, ir dviračiais iki vėlumos važinėjo gatvėmis. Jaunajam draugui viskas greitai nusibodo, jis aptingo ir galų gale netgi pradangino skolintą ligoninės dviratį, tačiau Paukštis Berdas, iš miesto žmonių prisiklausęs gandų apie pamišėlį ir palengva pasidavęs jo asmenybės traukai, atkakliai ieškojo bėglio toliau. Pamišėlis buvo įtikėjęs, kad visas žemiškasis pasaulis yra pragaras, ir labai bijojo šunų įsivaizduodamas, kad tai — persirengę velniai. Išaušus bėglio pėdsakais turėjo būti paleista gauja ligoninės aviganių, bet žmonės kalbėjo, kad šis mirs iš siaubo, jei šunys jį apspis. Todėl, neleisdamas sau atsikvėpti nė minutės, Paukštis Berdas ieškojo pamišėlio iki pat aušros. Tuo tarpu Kikuhiko ėmė įkyriai prašytis namo ir zirzė tol, kol supykęs Paukštis Berdas jį įžeidė. Jis tėškė savo bičiuliui, kad šis esąs amerikiečio okupanto, dirbančio Civilinės informacijos ir švietimo biure, meilužis. Kikuhiko vienas įsėdo į paskutinį traukinį ir išvažiavo namo. Kai pakeliui pamatė Paukštį Berdą, minantį dviratį su nepasotinama pamišėlių gaudytojo aistra, persisvėrė pro langą ir sušuko ašaringu balsu:

— Aš bijojau, Paukšti Berdai!

Bet Paukštis Berdas paliko nelaimingąjį Kikuhiko ir patraukė toliau ieškoti savojo bepročio. Ir viso labo tam, kad rastų šį pasikorusį ant pilies kalvos provincijos miesto centre. Kad ir kaip ten būtų, po šio nuotykio Paukščio Berdo gyvenime įvyko persilaužimas, kurį nujautė dar tąryt, sėdėdamas šalia vairuotojo triračiame motoriniame vežime, gabenančiame pakaruoklio lavoną. Jis atsisveikino su vaikišku gyvenimu ir kitų metų pavasarį įstojo į vieną iš Tokijo universitetų. Mat, tuo metu buvo kariaujama Korėjoje, ir Paukštį Berdą su jo draugužiais baugino sklandantys gandai, kad provincijos miestų jaunimėlį, kuris be darbo šlaistosi gatvėmis, ruošiamasi prievarta imti į rezervinius policijos būrius ir siųsti į Korėją. Įdomu, kaip susiklostė Kikuhiko gyvenimas po tos nakties, kai aš jį palikau? — pagalvojo Paukštis Berdas. Jam pasirodė, kad iš tamsios praeities išniro miniatiūrinė seno bičiulio vėlė ir vos įžiūrimai pasisveikino.

— Bet kodėl tu prisiminei Kikuhiko ir sugalvojai mane užsipulti? Aš net pamiršau, kad esu tau pasakojęs apie anuos laikus.

— Aš tau kalbėjau, kad jei gimtų berniukas, duočiau jam Kikuhiko vardą.

Vardą. Lyg tas vaiduokliškas kūdikis galėtų turėti tokį dalyką kaip vardas, — krūptelėjo Paukštis Berdas.

— Jeigu tu paliksi mūsų vaiką numirti, aš turbūt išsiskirsiu su tavimi, Paukšti Berdai, — pasakė žmona. Be abejo, tuos žodžius buvo surepetavusi iš anksto, kol nieko neveikdama gulėjo lovoje pastačiusi kelius ir žiūrėjo į žalią tankmę lange.

— Išsiskirsi? Ne, mes nesiskirsime.

— Gerai, sakykime, skyrybų nebus, Paukšti Berdai, bet tada bus begaliniai ginčai.

Vadinasi, anksčiau ar vėliau būsiu pripažintas pasitikėjimo nevertu bailiu ir po to dar turėsiu stumti nykias brokuoto sutuoktinio dieneles, — pamanė Paukštis Berdas. Mano mirštantis vaikas palengva silpsta akinamai šviesioje palatoje, o aš sėdžiu čia ir laukiu. Bet juk žmona ant atsakomybės kortos yra pastačiusi mudviejų vedybinio gyvenimo ateitį, kuri priklausys nuo to, ar pakankamai gerai atliksiu savo pareigą kūdikiui, ar padarysiu viską, kad jis pasveiktų. Ką gi, labai panašu, jog šiame užsitęsusiame žaidime mano pralaimėjimas jau nulemtas. Tačiau Paukštis Berdas žinojo neturįs kitos išeities, tik suvaidinti savo vaidmenį iki galo.

— Kūdikis nemirs, — pasakė jis, ir daugiabriaunis apgailestavimas užpildė jo mintis.

Tą akimirką sugrįžo uošvė su arbata. Uošvė stengėsi užmaskuoti koridoriuje įvykusį pokalbį, per kurį stačiomis buvo aptartas gyvybiškai svarbus reikalas, o žmona nenorėjo, kad motina įtartų apie jausmus, pakibusius tarp jos ir Paukščio Berdo, todėl į jų pašnekesį prie arbatos puodelio pirmą kartą buvo įsileista šeimyniška kasdienybės nuotaika. Sumanęs paliežuvauti ir nevengdamas sausoko humoro, Paukštis Berdas žmonai ir uošvei papasakojo apie vaiką be kepenų ir jo tėvą.

Dėl viso pikto atsisukęs pažiūrėti į ligoninės langus anapus vešlios augmenijos ir įsitikinęs, kad visus juos slepia žalias lapų mūras, Paukštis Berdas nužygiavo prie ryškiai raudono sportinio automobilio. Įsirangiusi tarsi į miegmaišį, Himiko gulėjo po mašinos vairu, galvą pasidėjusi ant žemos sėdynės. Kol pasilenkęs purtė įmigusią draugę, Paukštį Berdą apėmė jausmas, kad pagaliau jis ištrūko iš svetimų žmonių apsupties ir sugrįžo į tikrąją savo šeimą. Dar sykį kaltai atsigręžė į vėjo perpučiamas viršūnes tankiai sulapojusių ginkmedžių guote. Hi, Paukšti Berdai! — kaip kokia amerikietė studentė pasilabino iš mašinos Himiko. Paskui brazdendamasi atsikėlė ir atidarė jam keleivio dureles. Paukštis Berdas skubiai įlipo į automobilį.

— Gal pirmiausia nuvežtum mane namo? Tada užsuksim į banką, o iš ten — į vaiko ligoninę.

Vos pradėjusi važiuoti, Himiko smarkiai padidino greitį. Mašina trūktelėjo į priekį triukšmingai išspjovusi išmetamąsias dujas, ir, neišlaikęs pusiausvyros, Paukštis Berdas vos nenugriuvo ant žemės. Mėtomas į šalis, paaiškino, kokiu keliu reikia važiuoti iki to namo, kuriame jis su žmona nuomoja butą. Himiko vairavimo pagrindas buvo negailestingas kratymas, suteikęs Paukščiui Berdui progą pasimėgauti į jūros ligą panašiais pojūčiais.

— Ar tu įsitikinusi, kad pabudai iš miego? Ar kartais tau nesisapnuoja, kad leki greitkeliu?

— Aišku, nesisapnuoja, Paukšti Berdai! Be to, kai miegojau, man sapnavosi ne greitkelis, o mūsų pasimylėjimas.

— Ar tau visada galvoj tik pasimylėjimai? — nuoširdžiai nustebo Paukštis Berdas.

— Po mūsų vakarykštės nuostabios meilės — taip. Tokie dalykai retai pasitaiko, ir net dabar, su tavimi, neįsivaizduoju, kaip ilgai išsilaikys mūsų įkaitimo laipsnis, Paukšti Berdai. Labai norėčiau sužinoti, ką reikia daryti, kad nuostabaus sekso dienos tęstųsi be galo. Pamatysi, greit ir mums ateis toks laikas, kai, išvydę vienas kito nuogą kūną, negalėsime užgniaužti žiovulio.

Bet mes dorai dar nė pradėti nesuspėjom! — norėjo sušukti Paukštis Berdas, kai pakvaišusio vairavimo auka MG jau traiškė žvirgždą, pro gyvatvorės tarpą įvažiavusi toli į jo namo kiemą.

— Grįšiu po penkių minučių. Šįkart pasistenk neužmigti. Vis tiek per penkias sapno minutes rimtai nepasimylėtum, tiesa?

Nuėjęs į miegamąjį, Paukštis Berdas susirinko būtinus tam kartui daiktus, be kurių negalės apsieiti artimiausiomis dienomis gyvendamas pas Himiko. Kūdikio lovelė atrodė kaip mažas baltas karstas, todėl kelioninį krepšį krovė nuo jos nusisukęs. Baigdamas prie kitų daiktų įsimetė angliškai rašytą afrikiečių romaną, o į švarko kišenę įsidėjo nuo sienos nuimtus ir tvarkingai sulankstytus Afrikos atlasus.

Kai Paukštis Berdas vėl sėdėjo automobilyje, šįsyk pasukusiame link banko, žvitri Himiko akis pastebėjo kyšančius iš jo kišenės žemėlapius.

— Ar čia kelių atlasai? — pasiteiravo ji.

— Taip, turistiniai.

— Puiku, kol būsi banke, aš susiieškosiu trumpiausią kelią į tavo vaiko ligoninę.

— Nieko nebus. Čia — Afrikos atlasai, — atšaldė ją Paukštis Berdas. — Niekada neturėjau žemėlapių jokios kitos vietovės, išskyrus Afriką.

— Ką gi, tikiuosi, ateis tokia diena, kai iš tikrųjų galėsi jais pasinaudoti, — kiek pašaipiai išreiškė viltį Himiko.

Aikštėje priešais universitetinę ligoninę palikęs vėl po MG vairu susirangiusią ir miegoti susiruošusią Himiko, Paukštis Berdas nuėjo tvarkyti hospitalizavimo reikalų. Pildant popierius, kilo problemų dėl to, kad kūdikis dar neturi vardo. Po nevaisingo pokalbio su kietakakte registratūros darbuotoja kitapus langelio, Paukštis Berdas neiškentęs pasakė:

— Mano vaikas dabar miršta. Galbūt jau mirė. Kam reikalingas vardas tokiam naujagimiui? — kalbėjo kapodamas žodžius.

Nežinodama, ką atsakyti, vargšė darbuotoja sutrikusi nusileido. Tomis akimirkomis Paukštį Berdą buvo apėmęs niekuo nepagrįstas jausmas, kad kūdikis jau mirė nuo išsekimo. Jis net pasiteiravo moters, kaip sutvarkyti formalumus dėl mirusio kūdikio skrodimo ir kremacijos.

Tačiau Paukštį Berdą pasitikęs vaikų reanimacijos skyriaus gydytojas iš karto parbloškė jį savo žodžiais:

— Kodėl jūs taip nekantriai laukiate savo sūnaus mirties? Gydymo išlaidos pas mus ne tokios jau didelės. Ir sveikatos draudimą, žinoma, turite. Tiesa, jūsų kūdikis labai silpnas, bet jis gyvas. Tai ir elkitės atitinkamai, kaip pridera tėvui!

Išplėšęs puslapį iš užrašų knygelės, Paukštis Berdas užrašė Himiko telefono numerį ir paprašė paskambinti, jei vaikui nutiktų kas nors kritiška. Jis jautė, kad skyriaus personalas su visomis savo seselėmis žiūri į jį kaip į nemalonų širdžiai padarą. Taigi, nutaręs nė nežvilgtelėti į kuvezėje gulintį savo kūdikį, Paukštis Berdas apsisuko ir sugrįžo tiesiai prie sportinio automobilio aikštėje. Suplukęs nuo bėgiojimo ligoninės pavėsiais, Paukštis Berdas buvo prakaituotas ne mažiau nei mašinoje miegojusi Himiko. Kartu su išmetamosiomis dujomis vilkdami paskui save gyvulišką prakaito tvaiką, jiedu išvyko, kad, nuogi gulėdami lovoje šią karštą popietę, galėtų laukti skambučio, pranešiančio apie vaiko mirtį.

Visą antrą dienos pusę Paukštis Berdas ir jo draugė praleido žvilgčiodami į telefono aparatą. Netgi tada, kai reikėjo eiti į parduotuvę nusipirkti maisto vakarienei, Paukštis Berdas pasiliko namie bijodamas, kad jam nesant gali paskambinti iš ligoninės. Po vakarienės jiedu per radiją klausėsi populiaraus tarybinio pianisto atliekamos muzikos, tačiau ir tuomet sėdėjo įsitempę, pritildę garsą, visus paaštrėjusius pojūčius sutelkę į telefoną. Net užmigusį, Paukštį Berdą pažadindavo sapno haliucinacijose pasigirstantys skambučiai, ir, išlipęs iš lovos, jis eidavo tikrinti telefono. Retsykiais sapno ribos išsiplėsdavo taip toli, kad ragelį pakėlusiam Paukščiui Berdui nesamas gydytojas pranešdavo apie kūdikio mirtį. Kai atsibudo kažkelintą kartą iš eilės, vėl pasijuto kybąs lygtinai nuteisto žmogaus nežinioje. Tačiau suvokime, kad naktį leidžia ne vienišas, o drauge su Himiko, rado nelaukto gilumo ir veržlumo šaltinį, teikiantį jėgų. Pirmąkart nuo tada, kai suaugo, Paukščiui Berdui taip labai reikėjo kito žmogaus.

9

Kitą rytą važiuodamas į parengiamąją mokyklą, Paukštis Berdas pasiskolino sportinę Himiko mašiną. Mokyklos kieme, kuriame būriavosi į pamokas susirinkę paaugliai, ryškiai raudonas automobilis savaime pakvipo skandalu. Paukštis Berdas tai pastebėjo tik tuomet, kai į kišenę įsidėjo mašinos raktelius. Nedraugišku veidu skindamasis kelią pro mašiną apgulusių mokinių sieną, pagalvojo, kad po visų įvykių su kūdikiu jo sąmonės klostėse radosi spragų. Mokytojų kambaryje jį užšnekino nedidukas užsienio kalbų dėstymo koordinatorius, kurio dabitiškas trumpas švarkas truputį nesiderino su aplinka, kaip dažnai atsitinka emigrantų šeimose gimusiems japonams. Jis pranešė, kad Paukštį Berdą nori pamatyti direktorius. Bet ir ši žinia nulindo kažkur į spragų išvarpytą sąmonės dalį, todėl Paukštis Berdas nė akimirksnį neprarado savitvardos.

— Misteri Paukšti Berdai, nepaisant tavo išvaizdos, yra tavyje kažkas nepramušama, tik nežinau, ar dėl to, kad nejauti baimės, ar kad esi be skrupulų, — nors koordinatorius plepėjo nerūpestingai, pusiau juokais, skvarbios jo akys kiaurai vėrė pašnekovą.

Šiaip ar taip, einant į pilną mokinių didžiąją auditoriją, net ir Paukščiui Berdui linko keliai. Tiesa, šiandien jis turėjo pamokas kitai klasei, ne tai pačiai, kuri buvo užvakar. Be to, parengiamojoje mokykloje skirtingų klasių mokiniai paprastai nepažinodavo vieni kitų ir po paskaitų nebendraudavo, todėl galima tikėtis, kad beveik niekas iš šiandieninių studentų nėra girdėjęs apie gėdingąjį jo pasirodymą prieš dvi dienas. Tokiomis mintimis Paukštis Berdas drąsino pats save. Per paskaitą pastebėjo keletą studentų, kurie akivaizdžiai žinojo, kas įvyko, bet jie buvo miesto vaikai, atėję iš miestietiškų vidurinių mokyklų ir nesureikšminantys gyvenimo, todėl ir Paukščio Berdo nesėkmę įvertinę kaip komišką situaciją su tam tikrais herojiniais elementais. Žvilgsniu susidūrę su mokytojo akimis, jie net pasiųsdavo jam meilią šelmišką šypsenėlę. Beje, pats Paukštis Berdas iš principo stengėsi jų nepastebėti.

Kai baigęs paskaitą išėjo iš auditorijos, viršutinėje sraigtinių laiptų aikštelėje jo laukė paauglys, tas pats, kuris prieš dvi dienas užtarė Paukštį Berdą ir išgelbėjo jį nuo užsirūstinusių parengiamosios mokyklos klausytojų smurto. Pabėgęs iš kitoje auditorijoje vykstančios paskaitos, jis laukė mokytojo sėdėdamas tiesiai ant įkaitusių sraigtinių laiptų pačioje saulės atokaitoje. Šypsančio paauglio šnervės tviskėjo prakaito karoliukais, mėlynos kombinezoninės kelnės buvo aplipusios sudžiūvusiu purvu.

— Kaip jūs?

— Gerai, — atsakė į pasveikinimą Paukštis Berdas.

— Direktorius kviečia, tiesa? Tas kvailys tikrai padavė „peticiją“. Vėmimo įrodymus nufotografavo kišeniniu fotoaparatu! — paauglys droviai nusijuokė begarsiu juoku, parodydamas didelius, gerai prižiūrimus dantis.

Paukštis Berdas irgi šyptelėjo. Ar tai reiškia, kad anas vaikigalis nuolatos nešiojasi su savimi miniatiūrinį fotoaparatą laukdamas, kada galės pričiupti mokytoją silpnumo valandėlę ir apskųsti vyresnybei?

— Direktoriui jis prišnekėjo, kad jūs, mokytojau, atėjote į pamokas neišsipagiriojęs, bet mes, penki ar šeši liudytojai, sutarėme sakyti, kad tai buvo ne pagirios, o apsinuodijimas. Todėl ir norėjau su jumis pasikalbėti ir viską suderinti, — kiek klastingai paaiškino savo gudrumu patenkintas vaikinas.

— Tai tikrai buvo pagirios, o jūs suklydote. Viskas vyko lygiai taip, kaip sako jūsų bendraklasis teisingumo gynėjas, — tarė Paukštis Berdas ir, prasispraudęs pro savo mokinį, sraigtiniais laiptais pradėjo leistis žemyn.

Vaikinas lipte prilipęs nusekė iš paskos.

— Bet, mokytojau, — nesiliovė įkalbinėjęs, — jeigu prisipažinsit, jus atleis. Direktorius yra blaivybės draugijos vietinio skyriaus viršininkas.

— Meluok toliau!

— Dabar toks metų laikas, tai kodėl nepabandžius apsinuodijimo varianto. Pasakytumėt, kad alga maža ir taip jau išėjo, kad suvalgėt pasenusio maisto.

— Dėl savo pagirių nesiruošiu nieko apgaudinėti. Ir nenoriu, kad per mane duotumėt melagingus parodymus.

Vaikinas kažką sumykė užgauloku tonu, paskui paklausė:

— Ar ruošiatės dirbti kur nors kitur, kai iš čia išeisit, mokytojau?

Paukštis Berdas nutarė nekreipti į jį dėmesio. Dabar neturėjo nuotaikos kišti galvą į kokias nors naujas avantiūras. Jį buvo apėmęs kraštutinis sąstingis. Ši būsena irgi siejosi su erozijos pažeistomis sąmonės klostėmis.

— Atrodo, jums nėra jokio reikalo dirbti parengiamosios mokyklos mokytoju. Mačiau jūsų raudoną sportinę mašiną. Direktorius taip pat galės pasijusti kaip maišu trenktas, kai reiks atleisti MG „dėžute“ važinėjantį mokytoją. Cha cha cha!

Nė nepažvelgęs į įsilinksminusį vaikiną sau už nugaros, Paukštis Berdas įėjo į mokytojų kambarį. Spintelėn dėdamas kreidą ir skaitinius, pastebėjo jam adresuotą voką. Laiškas buvo nuo to paties draugo, tvarkančio slavistikos grupelės reikalus. Turbūt jie ten susirinkę nutarė, kaip elgtis su Delčevu. Paukštis Berdas jau ketino atplėšti voką ir perskaityti žinutę, kai staiga prisiminė juokingą studentiškų laikų prietarą iš tikimybių teorijos srities: jeigu tuo pat metu susiduria du neaiškūs dalykai ir vienas iš jų žada nelaimę, antrajame būtinai būna užprogramuota laiminga pabaiga. Paukštis Berdas įsidėjo neatplėštą voką į kišenę ir pasuko direktoriaus kabineto link. Jeigu pokalbis su direktoriumi turės pačias blogiausias pasekmes, visas savo viltis jis galės dėsningai susieti su laišku kišenėje. Paukščiui Berdui užteko vieno žvilgsnio į direktorių, pakėlusį galvą iš už savo darbo stalo, kad nuojauta jam pakuždėtų, jog šio pasimatymo pasekmės kaip tik ir bus pačios blogiausios. Iš anksto susitaikęs su likimu, jis nusprendė padaryti viską, kad bent jųdviejų pokalbio laikas būtų praleistas kuo malonesnėje atmosferoje.

— Atsitiko nesmagus dalykas, Paukšti Berdai. Teisybę pasakius, aš pats jaučiuosi įvarytas į kampą, — direktorius kalbėjo dalykišku ir valdingu tonu kaip pavyzdinis viršininkas iš romanų apie darbuotojų ir darbdavių santykius. Buvo tik trisdešimt kelerių metų, bet apsukrus vyrukas, elementarią popamokinio mokymo įstaigą pavertęs plataus profilio ir masto mokykla, rengiančia abiturientus stojamiesiems egzaminams, ir dar kuriantis planus įsteigti koledžą. Plikai nusiskutęs nedailią, gremėzdišką galvą, užsidėjęs pagal specialų užsakymą pagamintus akinius su stiklais, tarsi kybantys lietaus lašai prilipusiais prie tiesaus storo skersinio strypo, jis visaip stengėsi pabrėžti savo išvaizdos savitumą. Bet už tų parodomųjų akinių slepiamose, lyg prasikaltusiose akyse buvo kažkas, kas Paukščio Berdo širdyje visada pažadindavo suskydusį geranoriškumą.

— Žinau. Aš kaltas dėl to, kas atsitiko.

— Tas skundikas yra nuolatinis apie egzaminus rašančio laikraštėlio bendradarbis. Nesimpatiškas tipas. Jeigu sukels triukšmą, turėsime nemalonumų.

— Taip, taip, suprantu, — norėdamas palengvinti direktoriui užduotį, Paukštis Berdas iškart užbėgo jam už akių. — Geriausia bus, jeigu nebedirbsiu per vasaros atostogų kursus nei vėliau, nuo rudens semestro.

Direktorius pro nosį išpūtė perdėtai triukšmingą oro gūsį ir nutaisė sielvartingą įskaudinto žmogaus miną. Paskui pasakė:

— Profesoriui bus nemalonu.

Padaryk paslaugą, pats išsiaiškink su uošviu, — suprato Paukštis Berdas ir linktelėjo galvą. Jautė, kad jeigu tuojau pat neišeis iš kabineto, tikrai nebegalės suvaldyti kylančio susierzinimo.

— Ir dar vienas dalykas, Paukšti Berdai. Kalbama, kad keli mokiniai tavo incidentą vadina apsinuodijimu ir grasina skundikui. Tas vaikinukas sako, kad tu pats juos kurstai. Bet ar gali taip būti?

Šypsena dingo iš Paukščio Berdo veido. Jis neigiamai papurtė galvą ir tarė:

— Tai aš jau eisiu.

— Ačiū už darbą, Paukšti Berdai, — kitapus stiklų pūpsančios direktoriaus akys prisipildė jausmo, ir jis prakalbo, regis, iš pačios širdies einančiu balsu. — Man patinka tavo charakteris, tikrai labai gaila, kad taip atsitiko. Tai vis dėlto ten buvo pagirios?

— Taip, pagirios, — patvirtino Paukštis Berdas ir išėjo iš kabineto.

Užuot keliavęs per mokytojų kambarį, jis pasuko į personalo patalpas ir iš ten nusileido į vidinį kiemą. Tuo metu jį buvo apėmęs niūrus pasipūtimas, kokį jaučia neteisingai nuskriausti žmonės. Senukas, atliekantis mokykloje visokius smulkius darbus, jau buvo suuodęs paskutines naujienas.

— Ar tikrai iš mūsų išeinate, mokytojau? Mums labai jūsų truks! — šūktelėjo pavymui. Tarp personalo darbuotojų Paukštis Berdas buvo populiarus dėstytojas.

— Šį semestrą dar turėsiu malonumo su jumis bendrauti, — atsakė į pasisveikinimą Paukštis Berdas silpnadvasiškai galvodamas, kad yra nevertas tos išraiškos, kuri pasirodė sudiržusių raukšlių išvagotame senuko veide.

Atsišliejęs į kieme stovinčios sportinės mašinos dureles, Paukščio Berdo laukė tas pats nenuilstantis jo užtarėjas, kurio paaugliškas veidas saulės šviesoje ir karštyje atrodė gižius kaip suaugusio žmogaus. Išvydęs pro užpakalines personalo patalpų duris netikėtai pasirodžiusį Paukštį Berdą, mokinys kuo skubiausiai pasitraukė nuo MG. Paukštis Berdas atsisėdo į vairuotojo vietą.

— Kuo viskas baigėsi, mokytojau? Ar kovojote iki galo, ar pasakėte apie apsinuodijimą?

— Bet kad ten buvo pagirios, — atšovė Paukštis Berdas.

— Nagi, nagi! — dygiai patraukė jį per dantį vaikinas. — Jus išmetė iš darbo, mokytojau.

Paukštis Berdas įkišo raktelį ir užvedė mašiną. Galūnės bemat sumirko nuo prakaito lyg pirtyje. Automobilio vairas buvo taip įkaitęs saulėje, kad Paukščio Berdo pirštai nutvilkyti atšoko.

— Mėšlas! — nusikeikė jis.

Vaikinas linksmai ir skardžiai nusikvatojo.

— Ką darysite dabar, kai jus atleido, mokytojau?

Ką aš ruošiuosi daryti po to, kai iš čia išeisiu? Juk dar reikės apmokėti vaiko ir žmonos ligoninės sąskaitą, — pamanė Paukštis Berdas. Tačiau karingos saulės žeidžiama galva nepasiūlė nė vieno veiksmingo plano, tik sunkė gausius prakaito lašus. Kartu su blyškiu nerimu jis vėl aptiko savyje totalinį sąstingį.

— Ar negalvojote apie gido darbą? Vietoj jenomis sukrapštytų mokiniškų grašių galėtumėte kibirais melžti užsieniečių dolerius, — vaikinas vėl linksmai nusijuokė.

— Ar žinai kokią nors įstaigą, kur galima būtų užsirašyti į gidus? — Paukštis Berdas susidomėjo patarimu.

— Tuoj pat lekiu išsiaiškinti, o paskui pranešiu jums. Bet kur jūsų ieškoti?

— Susitiksim kitą savaitę, per paskaitą.

— Puiku, aš pats imsiuosi šio reikalo! — sušuko susijaudinęs iš džiaugsmo vaikinukas.

Paukštis Berdas atsargiai išvažiavo į gatvę. Pagaliau jis nusikratė įkyraus paauglio ir pirmiausia perskaitys voke užklijuotą laišką. Tačiau, padidinęs greitį, suprato, kad viena jo pusė jaučiasi dėkinga tam mažvaikiui iš parengiamosios mokyklos. Jeigu šis nebūtų visko pavertęs pusiau juokais, darbo netekusiam Paukščiui Berdui išvažiavimas pro mokyklos vartus ryškiai raudona nevalyta ir padėvėta sportine mašina būtų galėjęs tapti apverktinu įvykiu. Tikra tiesa, kad ekstremaliomis aplinkybėmis likimas jam pamėtėja kokį nors gelbėtoją, amžiumi tinkantį į jaunesnius broliukus. Kai ką sumanęs, Paukštis Berdas įsuko į degalinę. Čia, truputį pasvarstęs, užsisakė brangiausio benzino ir ėmėsi skaityti laišką, iš kurio pagal studentišką teoriją dabar jau drąsiai buvo galima tikėtis šimtaprocentinio džiugumo naujienų.

Delčevas neatsako į pasiuntinybės bandymus užmegzti dialogą ir tebegyvena susidėjęs su bloga mergaite iš Šindžiuku. Bet jis nereiškia nepasitenkinimo tėvynės santvarka, neketina imtis šnipinėjimo ir nerodo noro prašytis politinio prieglobsčio. Jis tiesiog nebegali gyventi be savo japonės merginos. Savaime suprantama, pasiuntinybė labiausiai baiminasi dėl to, kad Delčevo atvejis gali būti panaudotas politiniams tikslams.

Jeigu, paskelbusios apie atsiskyrėlišką Delčevo gyvenimą, Vakarų valstybės pradėtų propagandinę veiklą, ši žinia, be jokių abejonių, turėtų platų atgarsį. Todėl Delčevo vyresnybė norėtų kuo greičiau uždaryti jį pasiuntinybės pastate ir nedelsiant grąžinti namo, bet, jeigu bus kreiptasi į japonų policiją, reikalas iškils viešumon, o pasiuntinybės žmonėms nutarus panaudoti jėgą, Delčevas, kaip buvęs pasipriešinimo dalyvis per Antrąjį pasaulinį karą, nepasiduos be įnirtingos kovos, ir vienaip ar kitaip viskas baigsis policijos įsikišimu. Taigi nebežinantys ko griebtis Delčevo kolegos konfidencialiai paprašė slavistikos būrelį lankančių ir jo pasitikėjimą pelniusių japonų, kad šie padėtų atvesti į protą savo lektorių.

Šeštadienį, pirmą valandą dienos, restorane priešais Paukščio Berdo ir jo draugų buvusį universitetą vėl šaukiamas skubus posėdis Delčevo reikalams aptarti, — rašė bičiulis. Jame primygtinai kviečiamas dalyvauti ir Paukštis Berdas, kaip artimiausias Delčevui grupelės narys. Šeštadienį, vadinasi, poryt. Galiu ir nueiti, — pagalvojo jis ir, įsikišęs laišką atgal į kišenę, atsiskaitė su jaunu degalinės darbuotoju, kurį kaip ūkana gaubė stiprus benzino kvapas, — lygiai taip aplink bitę draikosi lengvas medaus dvelksmas. Jeigu nei rytoj, nei poryt, o juo labiau šiandien, nesuskambės telefono skambutis ir niekas nepraneš apie išsekusio kūdikio mirtį, bus tik į gera užmušti bevaisį ir erzinantį laukimo laiką pašaliniais reikalais. Galvodamas, kad teigiamos laiško naujienos pateisino jo lūkesčius, jis spustelėjo pedalą ir nuožmiai užburzgusią mašiną išvairavo iš degalinės į gatvę.

Maisto prekių parduotuvėje Paukštis Berdas nusipirko lašišos konservų ir alaus. Sugrįžęs pas Himiko, pastatė mašiną į vietą ir, apsikabinęs popierinį maišelį su pirkiniais, buvo beeinąs į prieangį, tačiau pamatė užrakintas laukujės duris. Nejaugi Himiko kur nors išėjo? Paukščio Berdo galvoje vis ryškiau vėrėsi ilgas valandas bergždžiai skambančio telefono vaizdas. Jį užvaldė įnoringas įtūžis. Vis dėlto, palikęs prie durų atremtą popierinį maišelį, nutarė apeiti namą iš šono ir šūktelėti pro miegamojo langą. Užuolaidų plyšy kaip niekur nieko pasirodė Himiko akis. Sunkiai švokšdamas, apsipylęs prakaitu, Paukštis Berdas sugrįžo į prieangį.

— Iš ligoninės neskambino? — dar neatlyžęs, pasiteiravo akmeniniu veidu.

— Neskambino, Paukšti Berdai.

Raudona sportine mašina išvažinėjęs vasarinį Tokiją, jis pasijuto taip, lyg visa jo energija būtų buvusi paleista vėjais milžinišku spinduliu. Tą akimirką kietomis savo žnyplėmis jį pasičiupo nepermaldaujamas nuovargio vėžys. Jei iš ligoninės būtų pranešę apie vaiko mirtį, visi jo šiandieniniai veiksmai, galima sakyti, būtų įgavę prasmę ir atsistoję į savo vietas.

— Kodėl tu ir dieną sėdi užsirakinus? — suniurzgė Paukštis Berdas.

— Aš bijau. Man atrodo, kad už durų yra velnias, kuris neša bjaurius ir nelaimingus dalykus.

— Velnias? Pas tave? — nepatikliai pakartojo Paukštis Berdas. — Visai nepanašu, kad tave dabar galėtų užklupti kokios nors nelaimės.

— Ne taip jau daug laiko praėjo nuo mano vyro savižudybes, Paukšti Berdai. O gal nori išdidžiai pasakyti, kad tu vienintelis čia esi persekiojamas nelaimių velnio?

Smūgis buvo stiprus. Tačiau, užuot smūgiavusi antrą kartą, Himiko atsuko jam nugarą ir sugrįžo į miegamąjį, todėl nokdauno Paukštis Berdas išvengė. Neatitraukdamas akių nuo nuogų, riebiai žvilgančių Himiko pečių, jis stūmėsi per tamsią it katės pilvas svetainę, kurios sušilęs, priplėkęs oras nenorėjo jo praleisti. Vos įkėlęs koją į miegamąjį, Paukštis Berdas sustojo kaip nudiegtas. Įsitaisiusi cigarečių dūmuose, tirštais tumulais pripildžiusiuose visą kambarį, atstačiusi nuogus pečius ir rankas, ant lovos sėdėjo dar viena didelė, stambi Himiko tipo moteris — tokio amžiaus, kai prarandama jaunystė.

— Seniai nesimatėm, Paukšti Berdai, — gergždžiančiu balsu pasisveikino nesutrikdomos ramybės moteris.

— Sveika, — atsakė Paukštis Berdas, niekaip negalėdamas atsitokėti iš nustebimo.

— Nenorėjau viena pati laukti skambučio iš ligoninės, tai paprašiau, kad ji ateitų, Paukšti Berdai.

— Ar radijuje šiandien išeiginė? — paklausė jis.

Himiko viešnia irgi buvo iš Paukščio Berdo laidos, mokėsi su juo viename kurse. Baigusi universitetą, porą metų šlaistėsi be darbo. Kaip ir visos ar beveik visos studentės iš Paukščio Berdo universiteto, manė, kad yra per daug talentinga tiems darbams, kuriuos jai siūlė, ir visų atsisakydavo. Galų gale, po dvejų dykinėjimo metų, įsidarbino prodiusere trečiarūšėje radijo stotyje, transliuojančioje nedidelei zonai.

— Aš dirbu su naktinėmis programomis, Paukšti Berdai. Tikriausiai esi girdėjęs begėdiškus mano mergaičių šnabždesius, kai atrodo, kad gerkle poruojamasi su visa nematoma minia, — nutaisiusi oraus pasididžiavimo kupiną balsą, pasakė jo moksladraugė.

Paukštis Berdas prisiminė įvairiausius skandalus, sukrėtusius nepabijojusią ją nusamdyti nelaimingąją radijo stotį, o atsigręžęs dar toliau į praeitį, aiškiai prisiminė, kokį pasibjaurėjimą, sėdėdamas toje pačioje universiteto auditorijoje, jausdavo ne tik stambiais kaulais, bet ir lašiniais apdovanotai kolegei, iš akių ir nosies primenančiai opšrų. Maišelį su konservais ir alumi pasidėjęs ant televizoriaus, Paukštis Berdas kreipėsi į abi nikotinu save nuodijančias moteris, kurių buvimas jį varžė:

— Reikia ką nors daryti su šitais dūmų kamuoliais.

Himiko nuėjo į virtuvę atidaryti orlaidės. Tačiau jos draugė, nė nemanydama kvaršinti sau galvos dėl perštinčių nuo dūmų Paukščio Berdo akių, neestetiškais pirštais užsidegė dar vieną cigaretę. Jos nagai buvo nulakuoti sidabriška spalva. Neryškioje tamsiai oranžinėje pasidabruoto „Dunhill“ žiebtuvėlio švieselėje Paukštis Berdas pastebėjo tai, ko negalėjo paslėpti užkritę kirpčiai, — gilius raukšlių rėžius ant nemoteriškai plačios kaktos ir nevalingą trūkčiojimą, perbėgantį akių vokais su juoduojančiais gyslelių raizginiais. Paukščiui Berdui kilo įtarimas, kad kažkas tą moterį ėda iš vidaus, ir jis pasidarė atsargesnis.

— Gal jūs abi turite imunitetą karščiui, ar ką?

— Atvirkščiai, toks jausmas, kad tuoj nualpsiu, — slopiai atsakė Himiko bičiulė. — Bet kai sėdi ir kalbiesi su gera drauge, nesinori, kad kambario orą drumstų visokie sūkuriai.

Tuo tarpu Himiko, negaišdama laiko, dirbo savo darbą. Iš popierinio maišelio ant televizoriaus ištraukė alų ir, atidariusi šaldytuvo dureles, įkišo tarp ledo formelių. Paskui apžiūrėjo konservus. Naktinių programų prodiuserė stebėjo ją kritišku žvilgsniu. Taip, šita moteris su pasibaisėtinu energijos užtaisu išplatins po miestą karščiausias naujienas apie mane ir Himiko, ir kas gali būti apdraustas, kad neperduos jų dar ir naktinėmis radijo bangomis, — pamanė Paukštis Berdas.

Ant miegamojo sienos Himiko buvo prismeigusi Paukščio Berdo turistinius Afrikos žemėlapius. Afrikietiškas romanas, kurį atsinešė paslėpęs krepšyje, tysojo ant grindų kaip pastipusi pelė. Himiko skaitė jį lovoje, kai atėjo draugė. Aišku, ji numetė knygą ir nuėjo į prieangį atrakinti durų, o paskui viską taip ir paliko. Nekoks ženklas, kad su jo afrikietiška brangenybe elgiamasi lyg su beverčiu daiktu, — prietaringai pagalvojo Paukštis Berdas. Matyt, taip niekada gyvenime ir neišvysiu Afrikos dangaus. Kur jau ten man susikrauti kapitalą kelionei, jei praradau net tą darbą, iš kurio valgiau duoną kasdieninę.

— Mane atleido iš parengiamosios mokyklos. Išeisiu, kai prasidės specialieji vasaros atostogų kursai, ir daugiau nebegrįšiu.

— Kas šį kartą atsitiko, Paukšti Berdai?

Paukščiui Berdui teko apsakyti visą savo istoriją apie pagirias, vėmimą ir priekabiojo teisingumo gynėjo skundą, tačiau sulig kiekvienu žodžiu jis darėsi vis labiau prislėgtas ir nelinksmas. Nuotaikai galutinai subjurus, kuo greičiausiai baigė pasakojimą.

— Bet tu juk galėjai pasipriešinti direktoriui! Jeigu tie mokiniai patys siūlėsi pameluoti, kad buvai apsinuodijęs, taigi galėjai sutikti, kad jie tau padėtų, ir nieko nebūtų atsitikę, Paukšti Berdai! Kodėl tu taip lengvai leidaisi išmetamas į gatvę? — Himiko visa įkaito.

Tikrai, kodėl aš taip lengvai pakišau galvą po kirviu? — pamanė Paukštis Berdas. Ir pirmąkart jam pagailo ką tik prarastos parengiamosios mokyklos dėstytojo kėdės. Tai ne toks darbas, kurį būtų galima šitaip nerimtai imti ir išmesti į sąšlavyną. Ir kaip, po galais, viską papasakoti uošviui? Ar užteks man drąsos prisipažinti profesoriui, kad tą dieną, kai gimė nesveikas kūdikis, aš prisigėriau, o kitą rytą, kankinamas pagirių, susikompromitavau taip, kad mane atleido iš darbo? Ir kad gėriau ne ką kita, o tą patį „Johnnie Walker“, kurį jis man atidavė...

— Man atrodė, kad šiame pasaulyje nebėra likę jokių teisių, kurių dar galėčiau reikalauti. Be to, norėjau, kad pokalbis su direktoriumi truktų kuo trumpiau, todėl ir sutikau su viskuo, tegu ir be jokio reikalo.

— Paukšti Berdai, ar tik ne dėl to, jog lauki savo vaiko mirties, tu dabar jautiesi praradęs visas žmogaus teises? — įsikišo prodiuserė.

Vadinasi, Himiko nuo savo draugės nenuslėpė nieko apie Paukštį Berdą ištikusias nelaimes.

— Turbūt taip, — pasakė susierzinęs dėl Himiko lengvabūdiškumo ir sunkiasvorio prodiuserės landumo. Paukštis Berdas jau dabar be vargo galėjo įsivaizduoti save plačiai išgarsėjusio skandalo herojumi.

— Žmogus, kuriam pradeda atrodyti, kad nebeturi nė menkiausių teisių šiame pasaulyje, nusižudo, Paukšti Berdai. Nesugalvok žudytis, — įsiterpė Himiko.

— Žudytis? Ką tu čia dabar! — nuoširdžiai pasibaisėjęs sušuko Paukštis Berdas.

— Kai mano vyras pradėjo šitaip jaustis, iškart nusižudė, — pasakė Himiko. — Jeigu dar ir tu pasikarsi šitame miegamajame, aš pati sau atrodysiu nelyg kokia žiežula, Paukšti Berdai.

— Niekada net nepagalvojau apie savižudybę, — ryžtingai pareiškė Paukštis Berdas.

— Bet tavo tėvas nusižudė, Paukšti Berdai, tiesa?

— Iš kur tu žinai? — paklausė nustebęs.

— Pats man pasakojai tą naktį, kai mirė mano vyras. Norėjai mane paguosti. Sekei man visokias pasakas, kad savižudybės — tai labai banalus reiškinys.

— Aš pats tada buvau ne savam kaily, — Paukštis Berdas pasijuto netenkąs jėgų.

— Dar sakei, kad prieš nusižudydamas tėvas tave mušė.

— Apie ką jūs čia? — degdama iš smalsumo, pasiteiravo prodiuserė.

Kadangi Paukštis Berdas užsiraukęs tylėjo, pasakotojos vaidmens ėmėsi Himiko. Ji išklojo viską, ką girdėjusi iš Paukščio Berdo. Kai jam buvę šešeri, jis paklausęs tėvo.

...— Tėveli, kur aš buvau šimtą metų prieš gimdamas? O kai numirsiu, kur būsiu dar po šimto metų? Tėveli, kas su manim bus po mirties?

Netaręs nė žodžio, jaunasis tėvas užsimojo ir trenkė sūnui. Iš prakirstos Paukščio Berdo lūpos pasipylė kraujas, užtat jis pamiršo mirties baimę. Po trijų mėnesių jo tėvas nusišovė į galvą vokiečių armijos pistoletu iš Pirmojo pasaulinio karo laikų...

— Jei mano kūdikis mirs nuo išsekimo, galėsiu pasiguosti bent tuo, kad vieno košmaro ateity būsiu išvengęs, — prisiminęs tėvą, pasakė Paukštis Berdas. — Nes tikrai nežinočiau, ką daryti, jeigu mano vaikas, sulaukęs šešerių, paklaustų manęs tokio dalyko. Neprisiversčiau smogti savo sūnui taip stipriai, kad padėčiau jam nors akimirką pamiršti mirties baimę.

— Svarbiausia — nenusižudyk, Paukšti Berdai.

— Bet tu ir maniakė, — nuo prietemoje krauju pasruvusių, išvirtusių Himiko akių jis atitraukė savąsias. Jautėsi taip, lyg jose būtų pradėję reikštis regėjimo sutrikimai.

Tarsi tik ir laukusi Himiko nutylant, prodiuserė pasisuko į Paukštį Berdą.

— Bet ar nemanai, kad blogiausia, kas tau gali atsitikti, — tai kiaurą dieną sėdėti ir galvoti, kada pagaliau kažkokioje dievai žino kur esančioje ligoninėje mirs nuo išsekimo tavo kūdikis, girdomas vien saldintu vandeniu? Paukšti Berdai, toks laukimas — ištisa saviapgaulė, netikrumas, nerimas! Turbūt todėl ir esi toks sublogęs. Ne tik tu, bet ir Himiko visai sulyso.

— Bet juk negaliu pareikalauti, kad jį man atiduotų, ir pats jį pribaigti, — atsikirto Paukštis Berdas.

— O gal ir geriau būtų, bent jau žinotum, kad tavo rankos tikrai suteptos, ir nebereikėtų savęs apgaudinėti. Kad ir ką darysi, vis tiek negalėsi pabėgti nuo savęs, nuo to didžiausio niekšo, kuris yra tavyje. Beje, tu ir neturėjai kitos išeities, tik tapti didžiausiu niekšu. Ar žinai kodėl? Ogi todėl, kad norėjai apsaugoti saldų santuokinį gyvenimą nuo nesveiko vaiko, ir tame esama savotiškos egoistinės logikos. Visus kruvinus darbus palieki nepažįstamiems žmonėms iš ligoninės, o pats, balažin kur lindėdamas, nutari apsimesti vos ne staigios nelaimės pakirstu geruoliu ar kažkokia su likimu susitaikiusia auka. Tai štai, Paukšti Berdai, tokie dalykai kenkia dvasinei sveikatai. Manau, tu ir pats žinai, kad visa tai tėra saviapgaulė.

— Saviapgaulė? Tikrai taip ir būtų, jei šventai tikėčiau, kad nė kiek nesu susitepęs rankų sėdėdamas čia ir nervingai laukdamas, kol mano vaikas mirs ten, kur manęs nėra, — atrėmė Paukštis Berdas. — Tačiau aš žinau, kad esu atsakingas už kūdikio mirtį.

— Iš tiesų, Paukšti Berdai? — prodiuserė nepatikėjo nė vienu jo žodžiu. — Manau, kad tą akimirką, kai kūdikis mirs, tavo galvą užgrius krūva rūpesčių, vidinių ir išorinių. Ir, žinok, tai bus atpildas už saviapgaulę. Būtent tada Himiko ir reikės saugoti tave nuo savižudybės, bet gerbiamasis Paukštis Berdas jau bus grįžęs namo pas savo kenčiančią ponią, ar ne?

— Mano žmona sako, kad jei aš paliksiu likimo valiai mūsų vaiką ir leisiu jam numirti, ji pamąstys apie skyrybas, — Paukštis Berdas kalbėjo taip, lyg šaipytųsi pats iš savęs.

— Bent kartą saviapgaulės nuodų paveiktas žmogus jau nebegali adekvačiai nuspręsti, kaip jam elgtis vienoje ar kitoje situacijoje, Paukšti Berdai, — Himiko tęsė juodžiausių pranašysčių seriją. — Pamatysi, užuot išsiskyręs, tu pulsi teisintis ir atsiprašinėti, stengsiesi užtušuoti problemas ir išgelbėti savo santuoką. Toks sprendimas kaip skyrybos ne tavo jėgoms, Paukšti Berdai, nes saviapgaulės nuodai tave jau paveikė. Tu neišsiskirsi, bet ir žmonos pasitikėjimo susigrąžint nebepajėgsi, o tada suvoksi, kad visą tavo asmeninį gyvenimą lydi apgaulės šešėlis, ir pasuksi susinaikinimo keliu. Ar nemanai, kad savigriovos simptomai jau pradėjo reikštis?

— Atrodo, ir liepto galas kažkur nebetoli? Tai bent ateitį malonėjai nupiešti savo draugui, — pabandė pajuokauti Paukštis Berdas, tačiau storoji ir augalotoji kolegė piktavališkai šoko jam į akis.

— Tu jau dabar esi priėjęs liepto galą, patį galiuką, Paukšti Berdai.

— Bet tai, kad mano žmona pagimdė nesveiką kūdikį, yra visiškas atsitiktinumas, ir mes čia niekuo dėti. Jeigu sutiksite, kad aš nesu nei užkietėjęs piktadarys, kuris vietoje traiško kūdikius, nei šventuolis, kuris net pasmerktam vaikui mobilizuoja visus gydytojus ir savo neišsenkančiu rūpesčiu stengiasi žūtbūt pratęsti jo dieneles, tai turėsite pripažinti, jog negalėjau padaryti nieko kito, tik atiduoti vaiką į universitetinę ligoninę ir sudaryti jam sąlygas natūraliai numirti nuo išsekimo. Net jei po viso šito iš tikrųjų susirgčiau saviapgaulės liga ir tapčiau panašus į nuodų apsiėdusią žiurkę ant liepto galo, ne mano valioje būtų ką nors pakeisti.

— Klysti, Paukšti Berdai. Tu turėjai apsispręsti, turėjai tapti arba piktadariu, arba šventuoliu.

Saldžiarūgščiame kambario ore Paukštis Berdas užuodė įsismelkusį alkoholio kvapą. Jis pažvelgė į per didelį Himiko draugės veidą, kurio skaistus raudonis permušė net prietemą ir kurio paviršiumi bėgiojo virpuliukai. Atrodė, kad tą veidą kamuoja kažin kokia neuralgija.

— Tu girta, štai kas. Pagaliau supratau.

— Net jei ir taip, dar nereiškia, kad tau pasiseks sveikam ir gyvam pasprukti nuo mano pasakytų žodžių, — pergalingai tarė draugė. O paskui jau nebesivaržydama, šeimyniškai iškvėpė alkoholiu tvoskiantį karštį. — Kalbėk ką nori, bet akivaizdu, kad tu dar nesugebi įžvelgti, kokiomis drumzlėmis nusės tavo saviapgaulė po kūdikio mirties. Pats aktualiausias ir didžiausias Paukščio Berdo rūpestis dabar yra kitas. Tau neduoda ramybės mintis, kas bus, jei nesveikas kūdikis nemirs nuo išsekimo, o ims augti kaip ant mielių?

Paukštis Berdas nutilo ilgam. Jo širdį užgulė akmuo, jį vėl merkė prakaitas, o savijauta buvo kaip primušto šunėko. Tylėdamas nuėjo prie šaldytuvo išsitraukti alaus. Atšalusi buvo tik ta butelio dalis, kuri lietėsi su ledo formelėmis, visur kitur stiklas tebebuvo drungnas. Paukštis Berdas išsyk prarado norą gerti. Tačiau į miegamąjį grįžo su alumi ir trimis stiklinėmis. Svetainėje, įsijungusi šviesą, prodiuserė tvarkėsi plaukus, paskui pradėjo rengtis ir dažytis. Nusisukęs, kad jos nematytų, Paukštis Berdas pripylė alaus į savo ir Himiko stiklines. Alus atrodė purvinas, aptrauktas tamsiai rudais debesimis. Himiko pašaukė draugę.

— Aš negersiu, išeinu į studiją, — sausai pareiškė toji.

— Bet juk galėtum dar truputį pabūti, — pabandė prisigerinti Himiko, kurios balsas staiga tapo perdėm moteriškas.

— Paukštis Berdas sugrįžo, tai nemanau, kad esu čia reikalinga, — draugės žodžiai nuskambėjo kaip užuomina, į kurios pelėkautus turėjo būti įviliotas Paukštis Berdas. Kai vėl prabilo, kreipėsi tiesiai į jį: — Aš esu mūsų kurso mergaičių angelas sargas, Paukšti Berdai. Nė viena iš jų kol kas nesugeba tvarkyti savo gyvenimo, todėl joms reikia mano globos. Kaskart, kai kuri nors pakliūna į bėdą, aš ateinu jos palaikyti moraliai. Paukšti Berdai, neveik Himiko į savo šeimynines problemas, bent jau ne per daug rimtai. Aš asmeniškai labai užjaučiu tave dėl visų rūpesčių, bet tu turi suprasti.

Himiko išėjo palydėti draugės iki tos vietos, kur galima pasigauti taksi. Likęs vienas, Paukštis Berdas drungno alaus likučius supylė į virtuvės kriauklę, o pats palindo po šaltu dušu. Drebėdamas po jį plakančiais vandens lašų fontanais, prisiminė dusinantį vienišumą ir apmaudų bejėgiškumą, kuriuos išgyveno pradinėje mokykloje, pasimetęs nuo vorele iškylauti einančių bendraklasių ir dar užkluptas šaltos liūties. Jautėsi kaip minkštas, ką tik šarvą pakeitęs krabas, nepajėgus atsispirti net paties menkiausio priešo puolimui. Blogesnės būsenos nesugalvosi, — pamanė sau. Tai, kad kūdikio gimimo naktį jis sugebėjo stoti į kovą su nepilnamečiais chuliganais ir net visai garbingai jiems pasipriešinti, vėl pradėjo atrodyti kaip neįmanomas, kone gąsdinantis stebuklas. Išsimaudžius Paukštyje Berde įsisiūbavo geismas. Jis nuogas nuėjo į lovą ir atsigulė ant nugaros. Pašalinio žmogaus kvapas jau buvo išsivadėjęs, ir visos namo kertelės vėl skleidė savą dūlėsių aromatą. Čia buvo Himiko lizdelis. Himiko panėšėjo į mažą bailų žvėrelį, kuris negali nurimti tol, kol nepažymi teritorijos, visose pakampėse įtrindamas savo kūno kvapą. Paukštis Berdas jau buvo pripratęs prie šio namo aromatų, ir kartais jam net imdavo atrodyti, kad tai jo paties kvapas. Himiko vis nebuvo. Seną duše nuplautą prakaitą ant Paukščio Berdo odos pakeitė naujas, — veržlus ir gausus. Sulėtintai judėdamas, jis atsikėlė ir nuėjęs paragavo alaus iš kito neką geriau atšaldyto butelio.

Himiko sugrįžo tik po geros valandos.

— Ji pavyduliauja, — pasiteisino prastai nusiteikusiam Paukščiui Berdui.

— Pavyduliauja?

— Ji pati didžiausia vargšelė visoje mūsų kompanijoje, todėl kuri nors iš mūsų retkarčiais su ja permiega, Paukšti Berdai. O ji po to galvoja, kad yra mūsų angelas sargas.

Nuo tada, kai savo kūdikį paliko mirti ligoninėje, Paukštis Berdas buvo netekęs dorovės pojūčio. Todėl, sužinojęs apie Himiko ir jos draugės santykius, ypatingo šoko nepatyrė.

— Sakykime, kad visus tuos dalykus jinai kalbėjo iš pavydo, — tarė Paukštis Berdas, — bet tai dar nereiškia, kad man pasiseks sveikam ir gyvam pasprukti nuo jos pasakytų žodžių.

10

Paukštis Berdas, kniūbsčias gulintis lovoje pakelta kaip krokodiliuko galva, ir ant grindų sėdinti Himiko, rankomis apsikabinusi kelius, žiūrėjo vėlyvas vakaro žinias per televiziją. Kaitra jau buvo atslūgusi, ir pusnuogiai nelyginant pirmykščiai urviniai žmonės jiedu mėgavosi malonia vėsa. Nesiliaudami galvoti apie telefono skambutį, buvo visiškai užsmaugę televizoriaus garsą, todėl kambaryje girdėjosi tik neaiškus balso skambesys, ne garsesnis už vapsvos dūzgimą. Paukštis Berdas to garso nesiejo su žmogaus balsu, galinčiu perteikti prasmę ir jausmą, lygiai kaip kineskopo atkuriamame mirgėjime ir daugiasluoksniuose šešėliuose jis neįžvelgė jokio įvardijamo pavidalo. Dabar neturėjo noro gilintis į išorinį pasaulį ir rinktis vieną jo siūlomų formų, kurių tikrovišką vaizdą būtų galėjęs išgraviruoti savo sąmonės ekrane. Jis tiktai laukė tolimos žinios, kuri galėjo ir neateiti. Jautėsi kaip sugedęs telegrafo aparatas, įsijungiantis tik tada, kai reikia priimti pranešimą. Pranešimo vis nebuvo, ir neveikiančiu telegrafo aparatu virtęs Paukštis Berdas skendėjo mirtį primenančioje būsenoje. Staiga Himiko numetė žemėn afrikiečių rašytojo Amoso Tutuolos romaną Mano gyvenimas dvasių miške, kurį laikė pasidėjusi ant kelių, pasilenkė į priekį, ištiesė ranką ir pagarsino televizorių. Bet Paukščiui Berdui nedaug buvo naudos iš ekrano, į kurį žvelgė jo akys, ir garso, kurio klausėsi jo ausys. Jis tik laukė skambučio žvelgdamas tuščiomis akimis. Dar po kurio laiko Himiko atsiklaupė ir, delnu pasirėmusi į grindis, kita ranka išjungė televizorių. Akinamai plykstelėjęs sidabrinis taškas skubiai susitraukė ir pranyko. Tai buvo grynai atsietinė mirties forma. Patyręs sukrečiantį įspūdį, Paukštis Berdas tyliai aiktelėjo. Galbūt kaip tik dabar mirė mano vaiduokliškasis kūdikis, — pakuždėjo kažkoks jame esantis jutimas. Nuo ryto iki pat šio vėlaus vakaro jis neveikė nieko daugiau, tik laukė skambučio, maitinosi duona su kumpiu užsigerdamas alumi ir nuolat mylėjosi su Himiko (net Afrikos žemėlapiais nebesidomėjo ir nebeskaitė afrikietiškojo romano. Atrodė, kad jo afrikietiška aistra persidavė Himiko, kuri tiesiog pakvaišo dėl žemėlapių ir romano). Jei išvis apie ką nors galvodavo, jo mintys sukosi vien apie kūdikio mirtį. Akivaizdu, kad Paukštį Berdą buvo pasiglemžęs nenutrūkstamas regresas.

Vis dar klūpodama ant grindų, Himiko pasigręžė į Paukštį Berdą ir karštoje šviesoje žaižaruojančiomis akimis jį užkalbino. Šis nepajėgė suprasti jos žodžių.

— Ką? — paklausė suraukęs kaktą.

— Sakau, kad galbūt tai reiškia paskutinio pasaulinio karo pradžią, branduolinio karo.

— Čia dabar kas? — nustebo Paukštis Berdas. — Žinai, kartais tavo mintys iš tikrųjų neturi jokio nuoseklumo.

— Neturi nuoseklumo? — šįsyk nustebo Himiko. — Aš mačiau, kad ir tau naujienos sukėlė šoką.

— O kokios ten buvo naujienos? Nekreipiau dėmesio į tai, ką rodė televizorius. Taip, man buvo šokas, bet dėl kitos priežasties.

Himiko akimirką priekaištingai stebeilijosi į Paukštį Berdą, tačiau po to, regis, suvokė, kad jis nei kėsinasi iškrėsti kokią nors šunybę, nei piktybiškai apsimetinėja kvaileliu. Blizgančios iš įtampos Himiko akys apsiniaukė.

— Na, tai nusiteik, Paukšti Berdai.

— Sakyk, kas per naujienos?

— Chruščiovas atnaujino branduolinius bandymus. Atrodo, šįkart jie bando kažkokią didžiulę bombą, palyginus su kuria dabartinė vandenilinė tėra žaisliukas.

— A, šit kaip, — tarė Paukštis Berdas.

— Nepanašu, kad būtum labai sujaudintas.

— Na, nežinau.

— Keista.

Lygiai kaip ir Himiko, Paukščiui Berdui pasirodė keista, kad jis nė per nago juodymą nesusijaudino dėl sovietinių branduolinių bandymų. Maža to, jis taip pat sėkmingai būtų galėjęs išklausyti žinias ne tik apie Chruščiovo branduolinių bandymų atnaujinimą, bet ir apie įsiliepsnojusį pasaulinį karą su visais įmanomais atominiais ginklais.

— Man ir pačiam neaišku kodėl, bet tiesa ta, kad aš ničnieko nepajutau.

— Ar pastaruoju metu tu abejingas visiems politiniams įvykiams?

Kad galėtų jai atsakyti, Paukštis Berdas turėjo truputį patylėti ir pagalvoti.

Pagaliau tarė:

— Manęs jau taip nebejaudina nei tarptautinė padėtis, nei vyriausybės sprendimai, kaip būdavo mūsų studentiškais metais, kai su tavim, tavo velioniu vyru ir kitais draugais lakstydavom po demonstracijas. Bet branduolinis ginklas man visada rūpėjo. Tiesą sakant, net ir mano slavistikos grupelėje vienintelė politinė veikla buvo ta, kad prisidėjom prie kreipimosi dėl branduolinio ginklo panaikinimo. Taigi mane tikrai galėjo ištikti šokas išgirdus apie Chruščiovo atnaujintus bandymus, bet kažkodėl neištiko. Aš sėdėjau akis įbedęs į televizorių ir nieko nesupratau.

— Paukšti Berdai... — žodžiai įstrigo Himiko gerklėje.

— Man rodosi, kad visais savo nervais aš esu įsikabinęs į vaiko problemą ir jokie kiti dalykai manęs nebeveikia, — Paukštį Berdą užtvindė kažkoks dulsvas nerimas.

— Tikra tiesa. Šiandien gal penkiolika valandų iš eilės visa tavo kalba tebuvo apie tai, ar kūdikis jau mirė, ar dar ne.

— Taip, mano mintis dabar yra užvaldžiusi kūdikio šmėkla. Toks jausmas, kad skęstu savo vaiko vaizdų versmėje.

— Tai nenormalu, Paukšti Berdai. Jei tavo kūdikis nemirs nei šiandien, nei rytoj, nei dar šimtą dienų, tu išprotėsi.

Paukštis Berdas rūsčiai, lyg kaltindamas, pažvelgė į Himiko. Tarsi Himiko žodžių magija būtų galėjusi suteikti energijos tam kūdikiui, gaunančiam tik saldinto vandens ir šlakelį pieno, panašiai kaip špinatai suteikdavo jėgų amerikietiškų komiksų herojui Išverstakiui. Šimtas dienų! Du tūkstančiai keturi šimtai valandų!

— Paukšti Berdai, jeigu tave taip stipriai yra užvaldžiusi kūdikio šmėkla, tai net ir po vaiko mirties tu negalėsi nuo jos išsivaduoti. Tavo dabartinis psichologinis nusiteikimas labai negeras, — pasakė Himiko, o paskui angliškai pacitavo žodžius iš „Makbeto“: — These deeds must not be thought after these ways, Paukšti Berdai, so it will make us mad. Per daug galvot neverta apie tai, nes šitaip galima išeit iš proto.

— Bet dabar aš negaliu negalvoti apie kūdikį, ir galbūt ta būsena tęsis net jam mirus. Čia aš nieko negaliu padaryti, — pasakė Paukštis Berdas. — Ko gero, iš tiesų sunkiausia man bus po to, kai vaikas mirs nuo išsekimo.

— Tu dar gali paskambinti į ligoninę ir paprašyti, kad jam būtų duodamas kuo riebiausias pienas.

— Tai neįmanoma, — užkirto Paukštis Berdas veržliu ir skausmingu kaip riksmas balsu. — Jeigu tu pamatytum tą gumulą ant mano vaiko galvos, tu irgi suprastum, kodėl neįmanoma.

Pažiūrėjusi į Paukštį Berdą tą akimirką, Himiko niūrokai papurtė galvą. Jie abu nusuko akis vienas nuo kito. Netrukus užgesinusi kambaryje šviesą, Himiko susirangė Paukščio Berdo pašonėje. Oras atvėso, ir nors vienoje ankštoje lovoje dabar jau spaudėsi du žmonės, jiems pavyko nesukaisti. Kurį laiką abudu nejudėdami gulėjo tyloje. Paskui Himiko nerangiai prisislinko artyn. Jos kerėpliškumas visai nesiderino su puikios sekso žinovės reputacija. Prie savo šlaunies Paukštis Berdas pajuto gaktos plaukų sruogelę. Jame sušmėžavo pasidygėjimas. Jis meldėsi, kad į savo moterišką sapną Himiko nusikeltų daugiau nebejudindama galūnių. Ir podraug karštai troško, kad ji nemiegotų, kol nemiega jis. Taip laikas ir ėjo. Tiek Paukštis Berdas, tiek Himiko aiškiai jautė, kad kitas guli atsimerkęs, bet abu slėpė tai suprantą. Vis dėlto ji neišlaikė. Tarsi laputė, kuri nebegali ilgiau apsimetinėti mirusia, staiga prabilo keistu, spigiu balsu:

— Tu sapnavai kūdikį praėjusią naktį, tiesa, Paukšti Berdai?

— Taip, sapnavau. Kodėl klausi?

— Koks buvo tas sapnas?

— Na, ten buvo raketų bazė Mėnulyje, ir iš tiesų klaikioje uolėtoje dykvietėje stovėjo paliktas vaiko lopšys. Tik tiek. Labai paprastas sapnas.

— Tu per miegus susitraukei kaip mažas vaikas, sugniaužei kumščius ir virkavai. Verkei ir verkei, ve ve. Tavo veidas buvo virtęs viena rėkiančia burna.

— Pasiklausius atrodo visiški siaubai! — pakomentavo Paukštis Berdas springdamas per kraštus švirkščiančiame gėdos geizeryje. Iš gėdos jo balsas skambėjo kaip įpykusio žmogaus.

— Buvo baisu. Maniau, kad toks ir pasiliksi, nebesugebėsi vėl atvirsti savimi.

Paukštis Berdas gulėjo tylėdamas, tamsoje liepsnojančiais skruostais. Himiko irgi nė nekrustelėjo.

— Klausyk, Paukšti Berdai. Jeigu tai, kas nutiko, nebūtų štai tokia asmeniška nelaimė, kurioje esama vietos tik tau pačiam, jeigu ji būtų bendresnė, susijusi ir su manimi, aš geriau žinočiau, kaip tau padėti, — pagaliau prabilusi, Himiko kalbėjo nupuolusiu balsu, krimsdamasi, kad papasakojo Paukščiui Berdui apie jo košmarišką sapnavimą.

— Taip, iš tiesų šita nelaimė yra tik mano vieno. Tai mano asmeninė patirtis, — tarė Paukštis Berdas. — Bet turbūt ir asmeninių patirčių esama visokių. Gali jomis šliaužti vienas lyg urvu, o paskui rasti atsišakojimą, už kurio atsiveria visiems žmonėms bendra tiesa. Tuomet kenčiančiam žmogui būna atlyginta už jo kančią. Panašiai kaip Tomui Sojeriui, kuris klaidžiojo tamsioje oloje neramių minčių kamuojamas, tačiau, suradęs kelią į žemės paviršių, kartu sužinojo, iš kur gauti maišus pinigų! Bet aš savo asmeninėje katorgoje kol kas tik rausiu beviltiško gilumo šachtą, kurioje esu vienas, atskirtas nuo visų kitų žmonių pasaulio. Kad ir kiek sūraus prakaito išliečiau toje tamsioje skylėje, iš mano patirties negims nė krislelis bendražmogiškos prasmės. Bevaisis, gėdingas knisimas, nuo kurio darosi bjauru. Maniškiam Tomui Sojeriui gal ir protas pasimaišytų tokio be saiko gilaus šulinio dugne.

— Iš visų mano patirtų kentėjimų, manau, nebuvo nė vieno visiškai bevaisio žmogiškąja prasme, Paukšti Berdai. Iškart po vyro savižudybės mane buvo apsėdusi sifilio baimė. Aš nesisaugodama permiegojau su vienu tipu, kuris galėjo būti užsikrėtęs. Paskui baimė mane kankino labai ilgai. Ir visą tą laiką man atrodė, kad negali būti labiau nevaisingos ir bevertės neurozės. Bet kai pagaliau atsigavau, nauda vis dėlto buvo, Paukšti Berdai. Po to, net ir su rizikingiausiu žmogumi permiegojusi, niekad nebepasidaviau sifilio baimei tokia sunkia forma.

Šitą istoriją Himiko papasakojo kaip juokingą išpažintį. Baigdama ji net trumpai sukikeno. Paukštis Berdas jautė, kad Himiko mėgina jį išjudinti, tegu ir apsimestiniu linksmumu. Ir vis tiek neiškentė jai neįgėlęs:

— Vadinasi, jei mano žmona pagimdys man kitą nesveiką vaiką, aš irgi taip ilgai nebesikankinsiu, — jo tonas buvo sarkastiškas.

— Visai ne tai norėjau pasakyti, — susisielojusi tarė Himiko. — Klausyk, Paukšti Berdai. Geriau būtų, jei dabartiniuose savo išgyvenimuose šachtos įvaizdį galėtum pakeisti įvaizdžiu urvo, kuriame yra atsišakojimas.

— Aš negaliu.

Ūmai Himiko pakeitė temą:

— Einu, išgersiu alaus ir migdomųjų, Paukšti Berdai. Tau juk irgi reikėtų, tiesa?

Jam reikėjo, bet jis baiminosi paskui neišgirsiąs telefono skambučio. Apgailestavimas Paukščio Berdo balsą padarė kandų.

— Man nereikia! Nebūna bjauriau, kai rytais burna pilna migdomųjų, — būtų užtekę pirmojo sakinio, tačiau nežinodamas, kaip sunaikinti tą migdomųjų ir alaus troškulį, nuo kurio liepsnojo visa gerklė, jis pamanė, kad būtina pasakyti daugiau.

— Tikrai? — be gailesčio paklausė Himiko, migdomųjų tabletę užgerdama alumi. — Tarp kitko, tu teisus, skonis būna kaip išlūžus dančiui.

Kai Himiko netrukus užmigo, Paukščio Berdo petys jos pusėje, paskui ranka, šonas, pilvas pradėjo brinkti ir kietėti lyg dramblialigei prasidėjus. Jis negalėjo nė bluosto sudėti. Jam rodėsi, kad, gulėdamas su kito žmogaus kūnu vienoje lovoje, jo paties kūnas priverstas aukotis ir kad ta auka yra neteisingai didelė. Paukštis Berdas pabandė prisiminti save ir žmoną, miegančius vienoje lovoje pirmaisiais vedybiniais metais, tačiau jausmas buvo toks, tarsi nebegalėtų pasitikėti savo paties atmintimi. Galop, tvirtai nusprendęs išlipti iš lovos ir atsigulti ant grindų, jis pradėjo keltis, bet kaip tik tą akimirką Himiko suvaitojo lyg gyvulys, sugriežė dantimis ir įsikabino į Paukštį Berdą mirtinai jį išgąsdindama. Paukštis Berdas vėl pajuto gaktos plaukų sruogelę, šiurkščiai perbraukusią jo šlaunį. Iš tamsios bedugnės už pravirų jos lūpų plūstelėjo sušutęs rūdžių kvapas.

Netekęs galimybės judėti ir vilties numalšinti stiprėjantį kūno skausmą, Paukštis Berdas gulėjo tuščiai atmerktomis akimis. Staiga jį užpuolė spygliuotas nepatiklumas. O ką, jeigu tas gydytojas ir seselės iš tiesų duoda kūdikiui paties riebiausio pieno po dešimt litrų kas valandą, — akmeniu prislėgė širdį įtarimas. Ar ne keistai atrodo visa šita sulėtinto veiksmo vienutė, į kurią esu patupdytas laukti savo vaiko mirties? Paukščio Berdo akyse iškilo vaizdas kūdikio, pražiojusio dvi raudonas burnas dviejose galvose ir godžiai maukiančio tirštą pieną. Visą jo odą nelyg sorų grūdais sėte nusėjo karštis. Palengvėjusią svarstyklių lėkštę, ant kurios gulėjo gėda dėl marinamo kūdikio, nusvėrė pasunkėjusi lėkštė su aukos sąmone, kuri skaičiuoja pamėkliškojo kūdikio padarytą žalą. Psichologinė pusiausvyra, nusistovėjusi aplink sulėtintu veiksmu gyvenantį Paukštį Berdą, buvo suardyta. Jis prakaitavo draskomas egoistinio nerimo. Dabartinėje savo būsenoje neberegėjo nė vieno daikto, net tamsoje dunksančių baldų, ir nebegirdėjo jokio garso, net nuvažiuojančių mašinų ūžesio, tik jautė ant odos iš vidaus mušantį karštį ir upeliais riedančių prakaito lašelių dilgsėjimą. It chemikalų prisiuostęs vikšras išdrikas sunkė iš organizmo žalėsiais atsiduodančius skysčius. Nėra jokių abejonių, kad tas daktaras su savo seselėmis pila į mano pamėkliškąjį kūdikį dešimtis litrų paties geriausio pieno...

Paukštis Berdas žinojo net ir išaušus negalėsiąs papasakoti Himiko šitų gėdingų kliedesių. Nes juose vaizdavosi būtent tai, dėl ko jį buvo suniekinusi naktinių programų prodiuserė. Tačiau kartu žinojo nebeištversiąs laukimo ir iš pat ryto keliausiąs į vaikų reanimacijos skyrių universitetinėje ligoninėje. Telefonas taip ir nesuskambėjo iki saulėtekio. Nemigoje patekėjusi saulė pakilo į dangų, ir vasaros rytmečio šviesa ėmė skverbtis pro užuolaidų plyšį, tačiau vienintelis garsas, kuris aidėjo į dervuotą nerimo statinę panardinto prakaituojančio Paukščio Berdo ausyse, buvo skambučio haliucinacijos.

Surėmę pečius nedraugingoje tyloje, gydytojas ir Paukštis Berdas žiūrėjo į lovas anapus stiklinės pertvaros taip, tarsi būtų stebėję aštuonkojus akvariume. Prižiūrimas lygiai kaip koks nors vaikas su operuota kiškio lūpa, Paukščio Berdo sūnus vienišas gulėjo paprastoje lovoje, į kurią buvo persikėlęs iš kuvezės, ir visai neatrodė panašus į paslaptingą naujagimį, kuriam taikomos ypatingos priemonės. Skaisčiai raudonas, virto vėžio spalvos kūdikis Paukščiui Berdui nė iš tolo nepriminė išsekusio padarėlio. Priešingai, buvo net truputį didesnis. Ir gumulas ant jo galvos, regis, paaugęs kartu su juo. Kad išlaikytų gumulo svorį, kūdikis buvo smarkiai atsilošęs, ties riešais susmaugtos rankutės užverstos aukštyn už ausų. Užsimerkęs taip kietai, kad pusė veido virtusi vienomis raukšlėmis, jis nepaliaudamas brūžino galvą nykščių krumpliais. Galimas daiktas, norėjo nusidraskyti savo gumulą, bet pirštai buvo per trumpi jį pasiekti.

— Turbūt jam niežti ta išauga ant gaivos.

— Ką sakot? — paklausė gydytojas. Paskui suprato, ką turėjo omenyje Paukštis Berdas. — Na, sunku pasakyti. Tik oda aplink tą gumbą apimta uždegimo, atrodo, kad tuoj ims pleišėti, tai gal jam tikrai niežti. Kartą suleidome ten antibiotikų, bet kadangi daugiau nebedavėme, gali ir plyšti. O jei smegenų veikla sutriks, naujagimis turės kvėpavimo problemų.

Paukštis Berdas pasižiūrėjo į gydytoją ir buvo besižiojąs kažką sakyti, tačiau nurijo žodžius kartu su seilėmis. Tenorėjo įsitikinti, ar gydytojas nepamiršo, kad jis, kūdikio tėvas, pageidauja savo vaiko mirties. Jei neįsitikins, jį vėl ims traiškyti įtarinėjimai, kankinę praeitą ir užpraeitą naktį. Bet klausti negalėjo, galėjo tik nuryti seiles.

— Per artimiausias porą dienų turi įvykti lūžis į vieną arba kitą pusę, — pasakė daktaras.

Paukštis Berdas pažvelgė į kūdikį, vis taip pat palei ausis trinantį galvą storomis, didelėmis, ugniaspalvėmis rankomis. Pastirusios kūdikio ausys buvo išrantytos visai kaip Paukščio Berdo. Tarsi baimindamasis, kad jo balsas gali jas pasiekti, Paukštis Berdas prakalbo pašnibždomis:

— Būsiu dėkingas už pagalbą, daktare.

Paskui, visas išraudęs, linktelėjo gydytojui ir išėjo iš reanimacijos skyriaus. Vos spėjus už nugaros užsiverti durims, Paukštis Berdas pasigailėjo dar kartą aiškiai nepabrėžęs daktarui savo pageidavimo. Eidamas koridoriumi, atlenkė abi rankas delnais prie ausų ir iškilumu ties nykščio sąnariu ėmė trinti tą vietą, nuo kurios pradeda augti plaukai. Vis dar tebesikasydamas, palengva atsilošė atgal, lyg jo pakaušį būtų traukęs žemyn kažin koks sunkus svoris. Staiga Paukštis Berdas stabtelėjo pats pajutęs, kad nesąmoningai mėgdžioja kūdikio pozą ir judesius. Sunerimęs apsižvalgė. Kampe prie geriamo vandens fontanėlio stovinčios dvi nėščios moterys spoksojo į jį beaistriais veidais. Paukščiui Berdui supyko širdis, ir jis žaibo greitumu nubėgo šoninio koridoriaus link.

Lėtai važiuodamas pro restoraną priešais universitetą, Paukštis Berdas ieškojo vietelės mašinai pasistatyti. Tuo metu, pastebėjęs jį savo ereliško žvilgsnio lauke, iš restorano į gatvę išėjo bičiulis. Vargais negalais radęs tuščią tarpą, Paukštis Berdas sustojo ir pažvelgė į laikrodį. Vėlavo trisdešimčia minučių. Prie lipančio iš mašinos Paukščio Berdo prisiartinusio bičiulio veidas buvo aprūkęs nekantrumo suodžiais.

— Čia vieno draugo mašina, — pasiaiškino Paukštis Berdas jausdamasis nepatogiai dėl ryškiai raudono sportinio automobilio. — Bjauriai pavėlavau. Ar visi jau susirinko?

— Ne, būsime tik dviese. Visi kiti pareiškė, kad išeina į Hibijos parką mitinguoti prieš Chruščiovo branduolinius bandymus.

— Štai kaip, — tarė Paukštis Berdas. Paskui prisiminė šįryt pastebėjęs Himiko skaitant apie tai laikraštyje, tačiau jo paties dėmesio skelbimas nepatraukė. Dabar visą asmeninį rūpestį esu išeikvojęs vaiduokliškajam kūdikiui ir atsukęs nugarą šio pasaulio realybei. Kita vertus, bepigu tiems žmonėms užsikrauti ant pečių planetos likimą ir rinktis į protesto mitingus, kai jie neturi kūdikio su gumulu, įsikabinusio į juos lyg replėmis.

Suirzęs bičiulis metė priekaištingą žvilgsnį į Paukštį Berdą, taip ramiai išklausiusį naujienas.

— Niekas iš mūsiškių nenori įsipainioti į Delčevo reikalus, todėl ir sugalvojo protestuoti prieš Chruščiovą. Kurgi ne! Jokios rizikos susigadinti santykius su ponu Chruščiovu, jei nepatenkintu balseliu pašūkausi tarp kitų keliasdešimties tūkstančių mitinguotojų prie estrados Hibijos parke.

Paukštis Berdas pagalvojo apie kiekvieną slavistikos grupelės narį atskirai. Aišku, prasidėję su giliai purvyne sėdinčiu Delčevu, jie tik prisivirtų košės. Kas dirba rimtos komercinės įmonės užsienio prekybos skyriuje, kas yra Užsienio reikalų ministerijos tarnautojas, kas turi asistento vietą universiteto katedroje. Laikraščiams iš Delčevo nuotykio padarius skandalą, viršininkai gali suuosti, kad jie kažkaip susiję su šiuo reikalu, o tada nieko gera nesitikėk. Nėra nė vieno, kuris turėtų tiek pat laisvės kiek Paukštis Berdas — parengiamosios mokyklos dėstytojas, greitai išsivaduosiantis ir iš šitų pareigų.

— Tai ką darysim? — paragino bičiulį Paukštis Berdas.

— Nieko. Manau, kad mūsų grupelė turėtų Delčevo įkalbinėjimo reikalus palikti pasiuntinybei.

— Vadinasi, ir tu nebenori veltis?

Paukštis Berdas paklausė iš paprasčiausio smalsumo, be jokių slaptų kėslų, tačiau bičiulis pasižiūrėjo į jį kruvinomis įžeisto žmogaus akimis. Staiga Paukštis Berdas suvokė, kad, pasiūlęs Delčevo reikalus palikti pasiuntinybei, draugas tikėjosi jį iškart pritarsiant šiam sumanymui. Jis nustebo.

— Bet pagalvok, — Paukštis Berdas pabandė įkrėsti proto piktai tylinčiam draugui, — nepamėginę Delčevo įkalbėti, mes atimame iš jo paskutinę galimybę paklausyti prašymų. Po to jau nebeliks nieko kita, tik istoriją paviešinti. Jei atsisakysime padėti ir atiduosime viską į pasiuntinybės rankas, nebegalėsim ramiai miegot, sąžinė mus užgrauš.

— Žinoma, būtų nuostabu, jei Delčevas mūsų paklausytų. Bet jei nepasiseks ir Delčevo istorija virs skandalu, mes įsipainiosime į tarptautines problemas. Aš vis dėlto nemanau, kad dabar mums būtų protinga turėti reikalų su ponu Delčevu, — bičiulis žiūrėjo ne į Paukštį Berdą, o į sportinės mašinos vairuotojo sėdynę, primenančią išdorotus avies vidurius.

Paukštis Berdas pajuto, kad bičiulis atviromis iki graudumo užuominomis prašo jo daugiau nebesiginčyti ir su viskuo sutikti. Tačiau jam nepadarė įspūdžio grėsmingai skambantys „skandalai“ ir „tarptautinės problemos“. Iki ausų įklimpęs jis murdėsi pamėkliškojo kūdikio skandale, ir ant kaklo jam kabojo už visas tarptautines problemas sunkesnė, konkretesnė ir tikresnė vaiko problema jo paties šeimoje. Paukštis Berdas nebijojo net pasalų, kurias savo prieigose galėjo būti išdėstęs Delčevas. Pirmąkart nuo tada, kai prasidėjo su kūdikiu susiję įvykiai, Paukštis Berdas pastebėjo turįs savo žinioje nenuginčijamai didesnę dvasios erdvę nei kiti kasdieniško gyvenimo dalyviai, ir jį suėmė ironiškas linksmumas.

— Jeigu slavistikos grupelė oficialiai atsisako padėti pasiuntinybei, tada aš eisiu pasimatyti su Delčevu kaip privatus asmuo. Pirma, aš buvau artimas Delčevui, antra, jei tas reikalas ir išlįstų į paviršių, o aš tapčiau skandalo herojumi, man tai vis tiek didelės reikšmės neturėtų, — pasakė Paukštis Berdas. Jis norėjo kokio nors turinio, kuriuo galėtų užpildyti artimiausių poros dienų tuštumą po to, kai gydytojas krizės terminą nukėlė į naują datą. Be to, jam buvo labai įdomu pasižiūrėti, kaip atrodo atsiskyrėliškas pono Delčevo gyvenimas.

Bičiulis atgijo bematant. Paukštis Berdas pasijuto kaip akibrokštą gavęs dėl tokio savo pašnekovo neprincipingumo.

— Jei jau taip nutarei, turi veikti! Gal tokia išeitis kaip tik ir yra geriausia, — savo karštligiškam balsui draugas stengėsi suteikti kuo daugiau įtaigumo. — Žinai, širdyje aš galvojau, kad būtų šaunu, jei sutiktum imtis šito reikalo. Visi kiti mūsų nariai, vos išgirdę apie Delčevą, pradėjo žiūrėti, kur čia pasprukus. Tu vienintelis, Paukšti Berdai, išklausei stojiškai ir nepasidavei jokioms panikoms. Aš tavim sužavėtas.

Paukštis Berdas santūriai šypsojosi, kad neužgautų įsiplepėjusio draugo. Jis ir pats žinojo, kad dabar gali stojiškai ir be panikos išklausyti bet kokias naujienas, jeigu jos nesusijusios su kūdikio problema. Bet ką ten, — karčiai pagalvojo. Vargu ar atsirastų nors vienas man pavydintis Tokijo gyventojas, kuriam antkakliu gerklės neveržia visokie pamėkliški kūdikiai.

— Trumpai tariant, statau tau pietus, — šventiškai nusiteikęs, pareiškė bičiulis. — Gal pirmiausia išgeriam alaus, kaip manai?

Paukštis Berdas sutiko. Koja kojon jiedu patraukė į restoraną. Atsisėdęs priešais Paukštį Berdą ir paprašęs padavėjo alaus, džiūgaujantis bičiulis paklausė:

— Paukšti Berdai, ar tu ir universitete turėjai tą įprotį trinti galvą nykščių krumpliais?

Šonu įlindęs į kokių penkiasdešimties centimetrų pločio skersgatviūkštį, kaip sprogymė atsivėrusį tarp baro ir korėjietiškos užkandinės, Paukštis Berdas iš lėto stūmėsi pirmyn. Tikėjosi rasiąs dar vieną išėjimą, paslėptą kur nors tame labirinte. Plane, kurį jam davė bičiulis, ši vieta buvo pažymėta kaip akligatvis, ir tarpas, pro kurį įsmuko Paukštis Berdas, buvo vienintelis įėjimas į tą užkampį. Užkampis savo forma priminė skrandį, ir dar tokį, iš kurio atkirstas kelias į žarnyną. Kažin ar nekankina nerimastis gyvenimo bėglių ir pretendentų į gyvenimo bėglius, tūnančių paskutiniame šios uždaros vietos taške? Turbūt Delčevas jautėsi visai priremtas prie sienos, jeigu nebematė kitos išeities išskyrus šitą skylę, kurią ir pasirinko savo priebėga. Gal jo čia nė nebėra? Praskaidrėjusia nuo tokios minties nuotaika Paukštis Berdas sustojo prie įėjimo, panašaus į mįslingą slaptą takelį, vedantį kažkokion plėšikų landynėn, o tiksliau — į daugiabutį namą skersgatviūkščio gale. Jis nusišluostė prakaituotą veidą. Visa gatvelė atrodė kaip užtamsinta, bet, užvertęs galvą aukštyn, jis pamatė laukinę vasaros vidudienio saulę, tarytum baltai įkaitęs platinos tinklas dengiančią žemę savo šviesa. Vis dar nukreipęs žvilgsnį į spindintį dangų, Paukštis Berdas užsimerkė ir nykščių pagalvėlėmis pasitrynė niežtinčią galvą. Paskui, lyg spragtelėtas, nusvarino abi rankas ir ištiesino atkragintą galvą. Tolumoje kaip pamišusi rėkė mergaitė.

Nusiavęs batus ir nešdamasis juos rankoje, Paukštis Berdas užlipo rupiais nuo žemės grumstų prieangio laiptukais ir įėjo į pastatą. Kairėje koridoriaus pusėje rikiavosi durys, primenančios kalėjimo kamerų grotas. Dešinėje buvo aprašinėta siena. Pasižiūrėdamas į butų numerius, Paukštis Berdas žingsniavo koridoriumi vis toliau. Nors už kiekvienų durų galėjai nujausti žmones, jos visos buvo uždarytos. Kaži kaip butų gyventojai ginasi nuo sutros? Tą madą įvedė Himiko, bet, matyt, per ilgesnį ar trumpesnį laiką šiame didmiestyje prisiveisė devynios galybės jos sekėjų, vidurdienį tupinčių uždarytuose kambariuose. Nuėjęs iki pat koridoriaus galo, Paukštis Berdas aptiko siaurus, stačius laiptus, pasislėpusius kaip vidinė kišenėlė. Atsitiktinai grįžtelėjęs per petį, išvydo stambią moteriškę, įsitvirtinusią pozicijose prie įėjimo ir stebinčią jį įdėmiu žvilgsniu. Jos nugara buvo užstojusi visą šviesą, krintančią iš gatvės, todėl ir koridorius, ir ji pati skendėjo juoduose šešėliuose.

— Ką čia veiki? — klausimą stambioji moteriškė palydėjo mostu, kokiais pavejamas šuo.

— Atėjau aplankyti draugo. Jis užsienietis, — trūkinėjančiu balsu pasiaiškino Paukštis Berdas.

— Amerikietis?

— Jis gyvena su jauna japone.

— A, tas amerikietis. Pats pirmas kambarys antrame aukšte, — pasakė moteriškė ir nepastebimai išgaravo.

Jeigu „tas amerikietis“ ir yra Delčevas, tuomet jam pavyko užkariauti stambiosios moteriškės simpatijas. Tačiau, kopdamas nedažytais laiptais, Paukštis Berdas toli gražu nebuvo įsitikinęs dėl antrojo aukšto gyventojo tapatybės. Visos abejonės išsisklaidė ankštutėlėje laiptų aikštelėje, kai, vos pasisukęs lipti kita kryptimi, pamatė Delčevą, pasitinkantį jį energingai iškeltomis rankomis, nors ir ne be įtarumo priemaišos žvilgsnyje. Paukštį Berdą ištiko nelauktas džiaugsmo priepuolis. Ką gi, tenka pripažinti, kad Delčevas vienintelis visame name apdovanotas sveiko gyvenimo jausena, nes tik jis susiprotėjo atidaryti duris ir išvaryti karštį.

Pastatęs batus prie koridoriaus sienos, Paukštis Berdas paspaudė ranką besišypsančiam slavistikos grupelės lektoriui, pusiau išlindusiam iš kambario į koridorių. Tarytum maratono bėgikas Delčevas mūvėjo tik mėlynais šortais ir vilkėjo berankoviais marškinėliais. Rusvus plaukus buvo nusikirpęs labai trumpai, bet šį trūkumą kompensavo kupliai išvešėję rusvi ūsai. Jo išvaizdoje Paukštis Berdas neaptiko jokių požymių, rodančių, kad šitas žmogus bėgtų nuo gyvenimo. Tik, regis, nuo tada, kai užsidarė šiame name, likimas jam pašykštėjo progos išsimaudyti vonioje, todėl mažiukas Delčevas skleidė aplink save iš kojų verčiantį tvaiką, — čia būtų galėjęs varžytis ir su meškos dydžio galiūnu. Paukštis Berdas ir Delčevas apsikeitė įžanginėmis frazėmis prasta anglų kalba. Delčevo mergina buvo išėjusi darytis šukuosenos. Delčevas norėjo įsivesti Paukštį Berdą į tatamiais išklotą kambarį, tačiau šis atsisakė pasiteisinęs, esą jo kojos nešvarios. Buvo linkęs pasikalbėti koridoriuje, stačiomis. Baiminosi per ilgai užsisėdėsiąs svečiuose. Dirstelėjęs vidun, pamatė, kad ten nėra visiškai jokio baldo. Kambario gilumoje buvo atdaras langas, bet dvidešimčia centimetrų toliau stūksojo kruopščiai sukalta lentinė tvora. Galbūt už jos yra vieta, kur vyksta svetimas gyvenimas, — toks, į kurį pro šį langą žiūrėti nevalia.

— Pone Delčevai, jūsų šalies pasiuntinybė prašo, kad neatidėliodamas grįžtumėt pas juos, — be užuolankų pradėjo Paukštis Berdas.

— Aš negrįšiu. Mano draugė nori, kad pasilikčiau su ja, — tebesišypsodamas atsakė Delčevas.

Dėl skurdaus žodyno ir medinės anglų kalbos jų pokalbis iš šalies panėšėjo į žaidimą. Tačiau be nereikalingo padėties aštrinimo jiedu sugebėjo išgauti tai, kas vadinama tiesumu.

— Aš esu paskutinis taikos balandis. Po manęs ateis arba kas nors iš jūsų šalies pasiuntinybės, arba dar blogiau — japonų policija.

— Esu tikras, kad japonų policija man nieko nepadarys. Aš juk diplomatas.

— Gal ir taip. Bet jeigu jūsų ateis kas nors iš pasiuntinybės, jus tikrai išsiųs atgal į tėvynę.

— Taip, aš apie tai pagalvojau. Kadangi pridariau nemalonumų, tai arba būsiu pažemintas pareigose, arba neteksiu diplomato darbo.

— Tai ar nemanote, pone Delčevai, kad jums būtų geriau pačiam sugrįžti į pasiuntinybę, kol dar nekilo skandalas?

— Aš negrįšiu. Mano draugė nori, kad pasilikčiau su ja, — plačiai šypsodamasis, tarė Delčevas.

— Vadinasi, teisybė, kad jūs čia slepiatės ne dėl politinių priežasčių, o dėl savo jausmų tai merginai?

— Taip.

— Keistas jūs žmogus, pone Delčevai.

— Kodėl keistas?

— Jūsų draugė nekalba angliškai, tiesa?

— Mes vienas kitą visada suprantame be žodžių.

Paukščio Berdo širdyje palengva mezgėsi nepakeliamas liūdesys.

— Vadinasi, žinote, kad jei aš dabar viską papasakosiu pasiuntinybei, jie ateis jūsų išsivesti kad ir tuoj pat.

— Kadangi jie išsives mane prieš mano valią, aš čia būsiu niekuo dėtas. Ir mano draugė supras.

Bejėgišku galvos krestelėjimu Paukštis Berdas parodė atsisakąs savo vaidmens šioje istorijoje. Aplink rusvus Delčevo ūsus, prikibę prie rausvai auksinių plonyčių plaukelių, suposi prakaito lašeliai. Atidžiau pažiūrėjus, krito į akis, kad prakaito karoliukais aplipę visi nesuskaitomi pūkeliai ant Delčevo kūno.

— Na, tai aš viską taip ir pasakysiu, — Paukštis Berdas pasilenkė batų.

— Paukšti Berdai, ar jūsų vaikas jau gimė? — paklausė Delčevas.

— Gimė, bet nesveikas, ir dabar aš laukiu, kada jis mirs nuo išsekimo, — kažkodėl Paukštį Berdą pagavo impulsyvus noras iškloti visą tiesą. — Jam smegenų išvarža, siaubinga būklė, atrodo kaip su dviem galvom.

— O kodėl jo neoperuojate, kodėl laukiate, kad jis nusilptų ir numirtų? — Delčevas liovėsi šypsojęsis. Jo veide įsiviešpatavo plieninė išraiška, kurioje buvo kažkokio nepalaužiamo vyriškumo.

— Nes nėra nė vienos galimybės iš šimto, kad mano vaikas po operacijos augs normalus, — susigūžė Paukštis Berdas.

— Kafka laiške savo tėvui rašė, kad vienintelis dalykas, kurį vaikui gali duoti tėvai, tai pasitikti jį ateinantį. O jūs, užuot pasitikęs vaiką, jo atsižadate, taip? Ar suteikia tėvystė egoistišką teisę paneigti kitą gyvybę?

Paukštis Berdas tylėjo. Į akis ir skruostus jam plūdo raudonis, jau spėjęs virsti įprastine jo organizmo reakcija. Delčevas nebebuvo tiesiog ekscentriškas rusvaūsis užsienietis, išsaugantis komišką nerūpestingumą net ir tada, kai jam prispaudžiama uodega. Paukštis Berdas pasijuto taip, lyg saugioje vietoje būtų pakliuvęs į nagus priešui, užsipuolusiam jį su savo kaltinimais. Žinojo norom nenorom turįs įveikti save ir duoti atkirtį, bet tegalėjo žemai nunarinti galvą staiga suvokęs, kad neranda nė vieno žodžio Delčevui atsakyti.

— Ah, the poor little thing! Vargšelis! — sau po nosim murmtelėjo Delčevas. Paukštis Berdas krūptelėjęs pakėlė akis, tačiau Delčevas kalbėjo ne apie vaiką, o apie patį Paukštį Berdą. Šis tylėjo kaip žemė, laukdamas, kada Delčevas jį paleis.

Kai pagaliau susiruošė eiti, Delčevas jam padovanojo anglišką savo kalbos žodyną. Paukštis Berdas paprašė jo pasirašyti tituliniame puslapyje. Šalia autografo Delčevas užrašė vieną žodį gimtąja Balkanų šalies kalba.

— Šitas žodis reiškia „viltis“, — paaiškino.

Paukštis Berdas išėjo iš namo ir siauriausioje skersgatviūkščio vietoje nerangiai prasilenkė su jauna smulkute mergina. Jis užuodė ką tik sugarbanotų plaukų kvapą, pažvelgė į nenormaliai bekraujį sprandą ant susikūprinusių pečių ir nuėjo jos neužšnekinęs, nors iš pradžių ketino. Poor little thing. Atsidūręs protą temdančioje saulės šviesoje ir bemat išpiltas prakaito, jis bėgte kaip dezertyras pasuko į universalinės parduotuvės mašinų stovėjimo aikštelę, kur buvo palikęs Himiko MG. Tą valandą Paukštis Berdas buvo vienintelis bėgantis vyras visame mieste.

11

Sekmadienį pabudusį Paukštį Berdą netikėtai pasitiko šviesa ir šviežias oras, užpildęs jį supančią erdvę. Pro atlapotą miegamojo langą sruvo vėjas ir sukdamasis kartu su šviesa keliavo į svetainę. Svetainėje girdėjosi švilpaujantis dulkių siurblio ūžesys. Prie prietemos šiame name pripratusiam Paukščiui Berdui pasidarė gėda pataluose ryškiai apšviesto savo kūno. Nelaukdamas, kol Himiko įsiverš į miegamąjį ir išjuoks jo nuogumą, Paukštis Berdas kuo skubiausiai užsitempė kelnes, užsimetė marškinius ir įėjo į svetainę.

— Labas rytas, — Paukšti Berdai, — atsisukusi linksmai pasisveikino Himiko nuraudusiu, pražydusiu vaiko veidu. Turbanu užsivyniojusi rankšluostį, su dulkių siurblio vamzdžiu ji elgėsi taip, lyg būtų bandžiusi prispausti judrią po kambarį lakstančią pelytę. — Atėjo mano uošvis. Truputį pasivaikščios aplinkui, kol aš baigsiu tvarkytis.

— Tada man laikas.

— Kodėl bėgi, Paukšti Berdai? — įsmigo į jį maištingas Himiko klausimas.

— Toks jausmas, kad gyvenu čia kaip slėptuvėje. O slėptuvė, manau, nėra tinkamiausia vieta pažintims užmegzti.

— Uošvis žino, kad pas mane dažnai nakvoja vyrai. Ir jam tai ne itin rūpi. Manau, sunerimtų daug labiau, jeigu kuris nors imtų ir kūlversčiomis spruktų lauk iš pat ryto, — suakmenėjusiame Himiko veide galima buvo įžvelgti nepasitenkinimą.

— O. K. Tada einu, nusiskusiu, — Paukštis Berdas apsisukęs sugrįžo į miegamąjį.

Jis buvo pritrenktas naujojo Himiko maištingumo. Apsistojęs Himiko namuose, Paukštis Berdas elgėsi kaip svarbiausias jų gyventojas, žiūrėjo tik savęs ir Himiko telaikė viena ląstele savajame sąmonės pasaulyje. Kodėl aš buvau taip įtikėjęs absoliučiomis savo teisėmis, neturėdamas tam jokio pagrindo? Asmeninėje nelaimėje pavirtau šilkaverpio lėliuke, kurios regėjimo laukas nesiekia toliau kokono ir kuri nė nesuabejoja savo lėliukiškomis privilegijomis...

Baigęs skustis, Paukštis Berdas siaurame apmūsojusiame veidrodyje dirstelėjo į asmeninės nelaimės kokone tūnančios lėliukės atvaizdą, į pažaliavusį, surimtėjusį veidą. Veidas atrodė sukritęs ir sumenkęs. Tačiau ne taip, kad šią permainą galima būtų paaiškinti paprastu sulysimu.

— Aš įsilaužiau į tavo namus, visąlaik elgiausi kaip visatos centras ir net nustojau galvoti, kad tai nenormalu, — tarė Paukštis Berdas, atėjęs į svetainę pas Himiko.

— Atsiprašinėji? — pasišaipė Himiko, kurios išraiška vėl įgavo pirmykštės šilumos.

— Gerai pagalvojus, aš miegu tavo lovoje, valgau tavo pagamintą maistą ir, įsitaisęs šiuose namuose kaip savuose, be jokios pateisinamos priežasties varžau tavo laisvę.

— Ar tu išeisi, Paukšti Berdai? — sunerimusi paklausė Himiko.

Paukštis Berdas atidžiai įsižiūrėjo į Himiko, ir jį užvaldė kažkas panašaus į fatališką žinojimą, kad niekada jokioje kitoje vietoje, išskyrus šitą, jis nebesutiks antros tokios giminingos sielos. Jo suskaudusi širdis pajuto kartumo skonį.

— Nežinau, ar nutarei išeiti, bet dabar dar neik, Paukšti Berdai.

Jis sugrįžo į miegamąjį, aukštielninkas atsigulė lovoje, pasidėjo po galva sunertus delnus ir užsimerkė. Labai norėjo padėkoti Himiko.

Neilgai trukus, Himiko, jos uošvis ir Paukštis Berdas sėdėjo svetainėje prie nušveisto stalo ir kalbėjosi apie valstybėmis virtusių Afrikos kolonijų lyderius ir suahelių kalbos gramatiką. Himiko nuėmė nuo sienos Afrikos žemėlapius ir išskleidė ant stalo, kad parodytų uošviui.

— Ar nevertėtų judviem su mūsų mažąja Himiko nuvažiuoti į Afriką? Pardavę šitą namą ir žemę, galėtumėt padengti išlaidas, — pasiūlė Himiko uošvis.

— Taip, gal ir nebloga mintis, — Himiko žiūrėjo į Paukštį Berdą lyg klausdama. — Keliaudamas po Afriką, galėtum pamiršti apie kūdikio nelaimę, Paukšti Berdai. O aš pamirščiau vyro savižudybę.

— Žinoma, tai ir yra svarbiausia, — tvirtai pareiškė Himiko uošvis. — Judviem būtų labai naudinga iškeliauti į Afriką, ar ne taip?

Triuškinantis pasiūlymo smūgis sudrebino Paukštį Berdą iki pamatų ir sujaukė jo bevales mintis.

— Aš negaliu, aš negaliu, — ištarė bejėgiškai žioptelėjęs.

— Kodėl gi? — Himiko klausimas nuskambėjo kaip iššūkis.

— Per daug jau viskas gražu — nuvažiuoti į Afriką ir automatiškai pamiršti savo mirusį kūdikį. Aš taip negaliu, — pasakė išraudęs ir užsikirsdamas.

— Paukštis Berdas yra labai griežtos moralės jaunuolis, — vyptelėjo Himiko.

Paukštis Berdas vis tirščiau raudo, ir jo veide atsirado Himiko smerkianti išraiška. Tuo tarpu pats sau pagalvojo: jeigu, užvedęs kalbą apie Afriką, Himiko uošvis būtų paprašęs manęs sutikti su kelione iš humaniškų paskatų, idant išgelbėčiau jo marčią nuo nusižudžiusio vyro šmėklos, aš būčiau sutirpęs kaip koncentruoto sultinio kubelis verdančiame vandeny ir džiaugsmingai palaiminęs save saldžios, skanios apgaulės kelionei. Bijodamas, kad uošvis gali ištarti tuos žodžius, ir kartu aistringai trokšdamas juos išgirsti, Paukštis Berdas visąlaik norėjo nukišti į kokią nors skylę save patį ir visus savo purvinus įgeidžius. Po valandėlės jis pamatė Himiko akyse švystelint šaltas išblaivėjimo švieseles:

— Šią arba kitą savaitę Paukštis Berdas grįš pas savo žmoną, — pasakė ji.

— Tada atsiprašau, — tarė Himiko uošvis. — Pirmąkart po sūnaus mirties pamačiau mūsų mažąją Himiko tokią pagyvėjusią, todėl ir šovė į galvą visokiausios mintys. Nepykit, gerai?

Paukštis Berdas nepatikliai įsistebeilijo į savo pašnekovą. Jo galva buvo trumpa, visiškai nuplikusi. Įdegusi pakaušio oda ėjo žemyn kaklu ir pečiais, nutrindama ribą tarp sprando ir jūrų liūtą primenančios galvos. Veide plačiai atvertos žvelgė ramios, truputėlį drumstos akys. Himiko uošvio išorėje nebuvo ničnieko, kas padėtų suprasti jo vidų. Bijodamas prašnekti, Paukštis Berdas nusišypsojo miglota šypsena. Stengėsi kaip įmanydamas, kad nebūtų kiaurai permatyta jo gėdinga neviltis, dusinančiu kąsniu kylanti iš krūtinės į gerklę.

Tvankioje gilios nakties tamsoje, sugulę kaip du tinginiai tokia poza, kad abiem tektų kuo mažesnė apkrova, Paukštis Berdas ir jo draugė mylėjosi jau kiaurą valandą. Darė tai tylėdami, nelyginant suleisti gyvuliai. Pradžioje po trumpų intervalų, paskui išlaukusi vis ilgesnę laiko atkarpą, Himiko šuoliu nusikeldavo į orgazmą. Paukštis Berdas prisiminė tą jausmą, kai vakarais skraidindavo aviamodelį provincijos miestelio pradinės mokyklos stadione. Tolydžio virpčiodama ir šūkčiodama lyg po pernelyg sunkaus variklio našta vargstantis lėktuvėlis, Himiko brėžė figūras aplink ašimi virtusį Paukščio Berdo kūną ir skriejo savojo orgazmo dangumi. O kai nutūpusi sugrįždavo pas jį, vėl ateidavo nebylaus ir kantraus kartotinio judėjimo metas. Jųdviejų sueityse jau buvo įleidęs šaknis kasdienio pastovumo ir tvarkos pojūtis, ir Paukštis Berdas jautėsi taip, tarsi ištisą šimtmetį būtų mylėjęsis su Himiko. Jos lyties organai dabar atrodė paprasti ir patikimi, juose nebesislėpė nė menkiausia siaubo užuomazga. Tai jau nebebuvo „kažin kas neperprantama“, tai buvo pats paprasčiausias dalykas, toks kaip kišenė, pasiūta iš minkštų medžio sakų. Negalimas daiktas, kad iš ten pasirodytų ne šios žemės baidyklė ir jį gyvą užpjudytų. Paukštį Berdą buvo užliejęs gilus nusiraminimo jausmas. Gal padėjo tai, kad visas jųdviejų sueitis Himiko įstatė į tokius rėmus, kuriuose jos tebuvo nuoseklus ir atviras malonumo ieškojimas. Paukštis Berdas pagalvojo apie nedrąsius pasimylėjimus su žmona — visada lyg ant lūžinėjančio ledo. Net ir dabar, keleri metai po vestuvių, jų meilėje nuolatos pasireikšdavo slogi psichologinė nedarna. Kaskart, kai per ilgos ir negrabios Paukščio Berdo galūnės atsitrenkdavo kur nors į susirietusį ir sumedėjusį iš pasibjaurėjimo žmonos kūną, ji pasijusdavo kaip sumušta. Tuomet supykusi imdavo prikaišioti vyrui ir net grasindavo duosianti grąžos. Galiausiai Paukščiui Berdui likdavo dvi tos pačios išeitys: įsivėlus į smulkius vaidus, sustabdyti aktą ir iki gilios nakties tęsti rietenas, kuriose švysčioja pakurstyto, bet nepasotinto geismo ragai, arba iš žmonos malonės paskubom ir su pažeminimu širdy užbaigti, kas pradėta. Visas viltis, kad jų santuokiniame seksualiniame gyvenime įvyks permainos, Paukštis Berdas buvo sudėjęs į jos gimdymą...

Kadangi, sukdamasi savo danguje, Himiko lyg melžėja spaudė pirštais Paukščio Berdo genitalijas, jis turėjo galimybę pasinaudoti iš jos laisvos valios gimusiu orgazmu ir sukurti progą savajam. Tačiau įbaugintas minties apie ilgą po sueities laukiančią naktį, nuo pusiaukelės sugrįždavo atgal. Savo neryškiose svajonėse Paukštis Berdas matė cukraus saldumo miegą, kuris užlipina akis gulsčioje orgazmo įkalnėje.

Tingiai susiruošusi žemyn iš kažkelinto orgazmo skrajojimų, Himiko vėl šovė į aukštumas — lyg lakiojantis aitvaras, pagautas viršun nešančios oro srovės. Tuo tarpu budria sąmone prigimtį tramdančio Paukščio Berdo ausys išgirdo tamsoje suskambusį telefoną. Tik puolęs keltis, jis suprato, kad nugarą kietai surakinusios laiko lipnios nuo prakaito Himiko rankos.

— Gerai jau, eik, — po minutės atleidusi gniaužtus, tarė ji.

Greitosiomis gaudydamas orą, Paukštis Berdas paknopstom metėsi į svetainę prie tebeskambančio telefono. Jaunas vyriškas balsas ieškojo universitetinės ligoninės vaikų reanimacijos skyriuje gydomo naujagimio tėvo. Iš įtampos Paukštis Berdas atsakė uodą primenančiu zyzimu. Skambino rezidentūros studentas, kad perduotų žinutę nuo kūdikį gydančio daktaro.

— Atleiskite, kad taip vėlai. Čia buvo daug visokių reikalų, — iš tolumos kalbėjo balsas. — Rytoj vienuoliktą valandą ateikite į neurochirurgijos skyrių pas vyriausiojo gydytojo pavaduotoją. Jums turėjo paskambinti pats daktaras, bet jis atsiprašo, nes labai pavargo. Čia buvo daug darbo iki vėlumos.

Paukštis Berdas giliai atsikvėpė ir pagalvojo: vaikas mirė, neurochirurgijos skyriuje jam atliks skrodimą.

— Supratau. Rytoj ateisiu. Ačiū.

Vaikas mirė, mirė nuo išsekimo! — padėjęs ragelį, iš naujo pagalvojo Paukštis Berdas. Bet ką, tiesą sakant, reiškia, kad gydantis daktaras turėjo plūktis iki vėlumos? Kaip pas kūdikį atėjo jo mirtis? Paukštis Berdas ant liežuvio pajuto iš skrandžio sukilusį kartų skonį. Kažkas milžiniškas ir gąsdinantis dėbtelėjo į jį iš tamsos, tvyrančios prieš akis. Jausdamasis lyg žvėrių gaudytojas, įkritęs į skorpionų pilną požeminį urvą, pirštų galais nustypčiojo atgal į lovą. Visas jo kūnas ėjo pagaugais. Lova, mano saugus lizdelis, — Paukštis Berdas tebetirtėjo tyloje. Kad dar įtikinamiau atsidurtų lizdelio gelmėse, jis panūdo įeiti į Himiko kūną. Kelias karštligiškas nesėkmes patyrusį, kietumo pristigusį Paukštį Berdą prilaikydami nusivedė ir tvirtai įstatė Himiko pirštai. Jo nerimastingumas primetė jai įnirtingus judesius, kai du žmonės negaišdami laiko pasidalija orgazmą ir baigia savo sueitį. Nemokšiškai pasistumdęs, Paukštis Berdas staiga išsiveržė masturbacija trenkiančioje vienatvėje. Krūtinės tolumoje kaip skausmą jausdamas šiurkštų plakimą, jis nusirito Himiko pašonėn ir be jokio ryšio pagalvojo: aš tuoj mirsiu nuo širdies paralyžiaus.

— Elgiesi baisiai, — Himiko akys, lyg kažkuo abejodamos, žvelgė į Paukštį Berdą kiaurai tamsą, ir jos žodžiai buvo greičiau sielvartingi nei priekaištingi.

— Taip, atsiprašau.

— O kūdikis, Paukšti Berdai?

— Atrodo, kad viskas baigėsi, bet darbo jiems nepritrūko iki vėlumos, — Paukštį Berdą nukrėtė naujas šiurpulys.

— O ką ten kalbėjot apie vyriausiojo gydytojo pavaduotoją?

— Rytoj ryte turiu su juo pasimatyti.

— Išgerk migdomųjų su viskiu ir eik miegoti. Taip bus geriau. Nebėra reikalo laukti skambučio, — Himiko balse girdėjosi beribis švelnumas.

Įjungusi stalinę lempą, ji iškeliavo į virtuvę, o Paukštis Berdas, vengdamas šviesos, kietai užmerkė akis ir dar užsidengė jas viena ant kitos sudėtomis rankomis. Jo plaukiojančioje galvoje buvo tik aštriabriaune šerdimi virtęs klausimas, kurį ketino apmąstyti: kodėl nusilpęs kūdikis iki vėlumos laikė gydytoją ant kojų? Bet čia Paukštis Berdas susyk atsitrenkė į siaubą varančias mintis ir kiek įkabindamas spruko atgal. Siauručiais plyšeliais pravėręs akis, paėmė iš Himiko rankų stiklinę, trečdaliu pripildytą viskio, ir tabletes, kurių skaičius gerokai viršijo įprastą dozę. Springdamas nurijo viską vienu atsikvėpimu ir vėl užsimerkė.

— Čia buvo ir mano dalis, — pasiskundė Himiko.

— Tikrai? Atsiprašau, — antras iš eilės atsiprašymas nuskambėjo kvailai.

— Paukšti Berdai, — pašaukė jį Himiko, kažkokiais drovumo sukaustytais judesiais pasidariusi vietos lovoje ir atsigulusi jam prie šono.

— Ką?

— Kol ims veikti viskis ir migdomieji, aš palaikysiu tau kompaniją. Papasakosiu vieną epizodą iš afrikietiškojo romano. Ar skaitei tą skyrių apie dvasias grobikes?

Paukštis Berdas patamsyje neigiamai papurtė galvą.

— Kai žmonių moteris pastoja, dvasių grobikių miesto gyventojai išrenka vieną saviškį ir pasiunčia į tos moters namus. Naktį dvasių atstovas išveja lauk tikrąjį gemalą ir pats įlenda į įsčias. O gimdymo dieną į pasaulį ateina geručiu ir nekaltučiu žmogaus vaisiumi pasivertusi dvasia.

Paukštis Berdas tylėjo ir klausėsi. Toks vaikas netrukus būtinai susergąs. Kad jį išgydytų, motina aukojanti aukas, o dvasia patyliukais jas sunešanti į slaptą vietą. Vaikas niekada nepasveikstąs. Anksčiau ar vėliau jis numirštąs, o dvasia per laidotuves atgaunanti savo buvusį pavidalą ir, išsmukusi iš kapinių, sugrįžtanti į gimtąjį dvasių grobikių miestą su visu iš slaptavietės pasiimtu turtu.

— Kad kūdikiu pasivertusi dvasia laimėtų visą motinos meilę ir priverstų ją nešykštėti aukų, vaikelis gimsta labai gražus. Sako, kad afrikiečiai tokius vaikus vadina gimusiais numirti. Tu tik pagalvok, Paukšti Berdai, kokie jie turi būti gražūs, tie kūdikėliai, net ir pigmėjų vaikai.

Reikėtų papasakoti šitą istoriją žmonai, — pamanė Paukštis Berdas. Tada mūsų vaiką ji galės įsivaizduoti kaip labai gražų kūdikį, nes kas jau kas, o jis tikrai gimė numirti. Gal ir aš ilgainiui perdarysiu savo prisiminimus pagal šitą pasakaitę. Ir tai bus didžiausia mano gyvenimo apgavystė. Nes mano pamėkliškasis kūdikis mirė su ta pačia neperdaryta klaikia dviguba galva. Ir begaliniame laike po mirties jis visada bus dvigalvis pamėkliškas kūdikis. O jeigu iš tiesų egzistuoja gigantiška esybė, kuri tvarko tą begalinį laiką, tai dabar ji regi mus abu — dvigalvį kūdikį ir jo tėvą. Pykinimo kankinamas, Paukštis Berdas ūmai stačia galva krito į miegą — kaip į hermetišką skardinę, kurion nepatenka nė spindulėlis sapno šviesos. Tiesa, paskutiniuose blykstelėjusios sąmonės atšvaituose dar spėjo išgirsti savo angelą sargą, sušnibždėjusį jam į ausį tuos pačius žodžius:

— Elgiesi baisiai, Paukšti Berdai.

Paukštis Berdas atsilošė lyg tempiamas prie galvos prikabinto svarsčio, pakėlė aukštyn rankas ir, nykščių pagalvėlėmis siekdamas pasitrinti už ausų, alkūne stipriai stuktelėjo Himiko į lūpas. Ašarodama iš skausmo, Himiko pro tamsos uždangą žiūrėjo į nenatūraliai susitraukusį Paukštį Berdą, į jo skausmingą miegančią figūrą. Ji abejojo, ar teisingai Paukštis Berdas suprato iš ligoninės skambinusio žmogaus žodžius, ar neapsiriko. Gal kūdikis nemirė, gal jis vėl kelyje į išgijimą, sutvirtintą reikiamu kiekiu pieno? Jeigu liepė ateiti į ligoninę, tai gal norėdami pasitarti dėl vaiko operacijos? Himiko buvo juokinga ir graudu žiūrėti į savo miegantį draugą, surietusį kūną kaip ankštame narve netelpantis orangutangas, su viskio kvapo pliūpsniais šnopavime. Bet tegu tas jo miegas bus nors šioks toks atokvėpis prieš rytdienos audrą. Himiko išlipo iš lovos ir, tampydama jį už rankų ir kojų, padėjo kaip reikiant išsitiesti lovoje, kad galėtų patogiai ilsėtis. Paukštis Berdas buvo sunkus it užkerėtas miegantis milžinas, tačiau jos valiai pasidavė. Graikų filosofų maniera apsivyniojusi paklode savo nuogą kūną, Himiko išėjo į svetainę. Ketino iki išauštant tyrinėti Afrikos žemėlapius.

Akimirksniu supratęs, kad apsiriko, Paukštis Berdas nusidažė pasipiktinimo raudoniu lyg beširdiškos patyčios auka. Buvo ką tik įėjęs į vyriausiojo gydytojo kabinetą neurochirurgijos skyriuje. Čia jo laukė keli jauni gydytojai, tarp jų ir kūdikį prižiūrintis daktaras iš pediatrijos skyriaus, o jų apsuptyje — brandaus amžiaus profesorius, keliantis pagarbą, nors ir nebaimingą. Supratęs savo klaidą, Paukštis Berdas tamsiai nuraudo ir sustingo žvelgdamas padėrusiomis akimis. Paskui atsisėdo ant geltona oda aptrauktos apvalios kėdės gydytojų rate. Jautėsi kaip kalinys, atitemptas į sargybinių kambarį po nevykusiai suplanuoto pabėgimo, po nesėkmingo bandymo išsigelbėti iš pamėkliškojo kūdikio kalėjimo. Ką gali žinoti, gal kalėjimo prižiūrėtojai susimokė ir tyčia suvedžiojo jį neaiškiu vakarykščiu skambučiu, kad iš sargybos bokštelio aukštumų pasimėgautų jo mėginimu bėgti ir jo nesėkme.

Kadangi Paukštis Berdas sėdėjo nepraverdamas burnos, teko įsikišti pediatrijos skyriaus gydytojui:

— Čia naujagimio tėvas, — pristatė atvykėlį ir su kuklia, drovia šypsenėle užėmė žiūrovo vietą. Ko gero, lankydamas pacientus, vyriausiojo gydytojo pavaduotojas pastebėjo, kaip iš tiesų maitinamas kūdikis, ir tada jaunasis daktaras visą kaltę suvertė Paukščiui Berdui. Pagautas apmaudo nuo tokios minties, Paukštis Berdas pervėrė išdaviką aštriu žvilgsniu.

— Vakar ir šiandien mačiau jūsų kūdikį. Manau, palauksim, kol jis dar truputį sustiprės, ir tada galėsim operuoti, — pasakė profesorius.

Nagi, pirmyn, aš turiu pasipriešinti, turiu su jais kovoti, negaliu prisileisti artyn to vaiduokliško vaiko, — į panišką siaubą grimztančioje galvoje pats sau įsakinėjo Paukštis Berdas. Nuo tos akimirkos, kai suprato savo rožinę klaidą, jis pradėjo bėgti iš mūšio lauko. Bėgdamas retkarčiais atsisukdavo, bet ir tada nieko geresnio už savigyną sugalvoti negalėjo. Aš turiu atsisakyti operacijos, kitaip mano pasaulį valdžion paims pamėkliškasis kūdikis.

— Ar jis turi perspektyvų po operacijos augti kaip normalus vaikas? — išsiblaškęs paklausė Paukštis Berdas.

— Kol kas nieko tikslaus pasakyti negalim, — profesorius kalbėjo atvirai.

Manęs neapmulkinsit, — vos susilaikė neištaręs Paukštis Berdas. Jo akys surūstėjo. Smegenų lauke pasirodė liepsnojantis pačios kaitriausios gėdos apskritimas. Jis įsitempė kaip cirko tigras, nusitaikęs šokti per degantį lanką.

— Kuri tikimybė didesnė — ar kad jis galės augti kaip normalus vaikas, ar kad negalės?

— To mes irgi tiksliai nesužinosim, kol nepadarysim operacijos.

Tuomet Paukštis Berdas peršoko gėdos lanką, peršoko nė neraustelėjęs.

— Aš norėčiau atsisakyti operacijos.

Visi gydytojai sužiuro į jį netekę žado. Paukštis Berdas jautė, kad dabar galėtų pačiu garsiausiu balsu išrėkti bet kokią begėdystę. Dar gerai, kad savo įžūlaus laisvumo nespėjo išbandyti praktiškai. To ir nereikėjo, nes vyriausiojo gydytojo pavaduotojas žaibiškai perprato Paukščio Berdo ketinimus.

— Pasiimsite vaiką su savim? — aiškiai supykęs paklausė dirgliu balsu.

— Pasiimsiu, — nekantriai patvirtino Paukštis Berdas.

— Ką gi, prašom! — pats maloniausias ligoninėje jo sutiktas daktaras atskleidė nuogą pasišlykštėjimą Paukščiu Berdu.

Paukštis Berdas atsistojo kartu su gydytojais, apsupusiais jį ratu. Gongas po sužaistos partijos. Aš sugebėjau apsiginti nuo pabaisos kūdikio pavidalu, — pamanė jis.

— Jūs tikrai pasiimsit kūdikį? — truputį užsikirsdamas paklausė daktaras iš vaikų reanimacijos skyriaus, prisigretinęs prie Paukščio Berdo vos jiedviem išėjus į koridorių.

— Šiandien po pietų ateisiu jo išsivežti.

— Nepamirškit, kad išrašant kūdikį iš ligoninės jums reikės drabužėlių, — daktaras nusisuko ir pasišalino.

Paukštis Berdas greitu žingsniu pasuko į aikštę priešais ligoninę, kur mašinoje jo laukė Himiko. Tą dieną po apniukusiu dangumi tiek ryškiai raudonas sportinis automobilis, tiek saulės akinius užsidėjusi Himiko atrodė išblukę ir netekę prekinės išvaizdos. Prie mašinos Paukštis Berdas prisiartino bėgte.

— Aš viską ne taip supratau. Dabar jie galės skaniai iš manęs pasijuokti, — pasakė šiurkščios grimasos iškreiptu veidu.

— Man buvo kilęs toks įtarimas.

— Gal galiu sužinoti, kodėl? — atšiauriai paklausė Paukštis Berdas.

— Be jokio pagrindo, Paukšti Berdai, — bailiai nulindo į krūmus Himiko.

— Nutariau pasiimti vaiką.

— Pasiimti kur? Į žmonos ligoninę ar į savo nuomojamą butą?

Staiga Paukštį Berdą įtraukė gelmėn sunkus sutrikimas. Jis suprato, kad vienintelis dalykas, kurį sugebėjo padaryti, tai aklai pasipriešinti gydytojams, mėginusiems atlikti operaciją šioje ligoninėje ir per prievartą užkrauti jo likusiam gyvenimui kūdikį su properša galvoje. Tuo tarpu apie tolesnius planus nė nepagalvojo. Nėra ko ir tikėtis, kad gimdymo namai užsiners sau ant kaklo tą patį „vaisių“, kurio taip neseniai nusikratė, o jei sugalvotų su kūdikiu parvažiuoti į namus, jam už gerklės griebtų geranoriškas senosios šeimininkės smalsumas. Jis galėtų savo miegamajame tęsti tą pačią dietą, kuri iki vakar dienos buvo taikoma vaikų reanimacijos skyriuje, tačiau alkanas dvigalvio kūdikio verksmas ir riksmas tikrai sulauktų tolimo, skalijančio atsako iš kelių šimtų kvartalo šunų. Ir koks gydytojas sutiks išrašyti mirties liudijimą nuo išsekimo mirusiam naujagimiui? Paukštis Berdas mintimis jau piešė save areštinėje, apkaltintą vaikų žudymu, ir kraupius šį įvykį aprašančių laikraščių straipsnius.

— Tu teisi. Aš neturiu kur išsivežti kūdikio, — iš burnos paskleidęs rūgštų kvapą, pripažino Paukštis Berdas. Jautėsi visai palūžęs.

— Klausyk, jeigu nesi sumanęs ko nors kita...

— Tai ką?

— Tai gal geriausia būtų paprašyti vieno mano draugo pagalbos. Jis gydytojas, Paukšti Berdai, ir padeda tiems, kurie nenori savo vaikų. Aš pati susipažinau su juo tada, kai dariausi abortą.

Paukštis Berdas vėl pasijuto kaip į karą išsiųstas bailys, kurio armijai nepavyko atsilaikyti prieš kūdikiu pasivertusios pabaisos puolimą ir kuris, apimtas panikos, rūpinasi tik savo asmens saugumu. Mirtinai išbalęs, jis peršoko dar vieną degantį lanką.

— Aš sutinku, jeigu tik tas gydytojas mus priims.

— Turi suprasti vieną dalyką, Paukšti Berdai, — nenormaliai tęsdama žodžius tarė Himiko, — prašydami jo paslaugos, mes susitepam rankas kūdikio mirtimi.

— Ne mes susitepam, o aš susitepu rankas kūdikio mirtimi, — pataisė Paukštis Berdas ir pagalvojo, kad bent iš vienos apgaulės dabar jau bus išsivadavęs. Tačiau džiaugsmo nebuvo, buvo tik jausmas, kad pastatė koją ant laiptų, vedančių žemyn į depresijos požemį.

— Ne, Paukšti Berdai... Mes abu susitepam... — pasakė Himiko. — Ar galėtum pakeisti mane prie vairo?

Paukščiui Berdui dingtelėjo, kad dėl sutrikusio jos kalbos tempo bus kalta pernelyg didelė vidinė įtampa. Jis apėjo automobilį iš priekio ir atsisėdo į vairuotojo vietą. Mašinos veidrodėlyje pamatė išblyškusį Himiko veidą ir aplink lūpas pašiurpusią odą, tarsi apibertą balkšvų miltelių sauja. Aišku, aš ir pats ne geriau atrodau, — pamanė Paukštis Berdas. Jis norėjo nusispjauti iš mašinos, tačiau burna buvo perdžiūvusi, ir pasigirdo tik bergždžias, liežuvio čekštelėjimą primenantis garsas. Paukštis Berdas išvairavo į gatvę be ceremonijų, visai kaip Himiko.

— Prisimeni pirmąją naktį, kurią praleidai mano namuose. Sakei, kad už lango mane šaukė kažkoks vidutinio amžiaus vyras kiaušinio formos galva. Jis ir yra tas gydytojas. Ar prisimeni jį?

— Taip, prisimenu, — atsakė Paukštis Berdas ir pagalvojo: o aš tikėjausi galėsiąs nugyventi savo amželį neturėdamas reikalų su tokio tipo žmogėnais.

— Geriausia bus, jei iš pradžių pasikalbėsim su juo telefonu, o paskui važiuosime vaiko.

— Gydytojas iš vaikų reanimacijos skyriaus liepė nepamiršti drabužėlių kūdikiui.

— Tai užvažiuokim pas tave į namus ir paimkim. Turbūt žinai, kur jie?

— Nieko nebus, — Paukščio Berdo galvoje stojo triuškinamai ryškus diena iš dienos azartiškai kraitelį kraunančios nėščios žmonos vaizdas. Jis jautėsi atstumtas nuo baltos vaiko lovelės, nuo dramblio kaulo spalvos kūdikio spintutės su obuolio formos rankenėlėmis, nuo visko. — Iš ten paimti baltinukų aš negaliu.

— Taigi. Jeigu tavo žmona sužinotų, kokiam tikslui panaudojai vaiko drabužėlius, ji tau niekada neatleistų.

Taip, šito irgi nenuneigsi, — pamanė Paukštis Berdas. Tačiau žmona man neatleis jau vien to, kad, kilnojamas iš ligoninės į ligoninę, kūdikis galiausiai vis tiek numirs. O įvykiams šitaip susiklosčius, aš jau tikrai nebegalėsiu gyventi neaiškaus pobūdžio santuokoje, laikydamas žmoną įvyniotą į neišsisklaidančias abejones. Net jei kaučiausi beviltiškame mūšyje, kęsdamas vidinį apgavystės niežulį, tai būtų nebe mano galioje. Paukščio Berdo dantys susmigo į dar vieną karčią tiesą po saldžiu apgaulės glajumi.

Mašina privažiavo didelę sankryžą, kur kelią jai pastojo šviesoforas. Tai buvo viena iš žiedinių didmiesčio magistralių. Paukštis Berdas nervingai žvilgtelėjo ton pusėn, į kurią jam reikėjo sukti. Virš žemės kabojo juodumu užsitraukęs dangus. Pakilo lietaus nuojauta apvaisintas vėjas, sušlamo dulkėtų gatvės medžių viršūnės. Užsidegęs žalias signalas ryškiai plieskė apniukusio dangaus fone ir grasinosi įsiurbsiąs Paukštį Berdą savo švieson. Kaip prieštaravimą harmonijai jis suvokė dalyką, kad dabar yra saugomas to paties šviesoforo kaip ir tie, kurie niekada gyvenime neturėjo minties žudyti artimą savo.

— Iš kur skambinsim? — pasiteiravo Paukštis Berdas. Jo savijauta buvo panaši į bėgančio nuo teisingumo nusikaltėlio.

— Iš artimiausios maisto parduotuvės. Vis tiek reikia pavalgyti, tai galėsim nusipirkti po kokią dešrelę.

— Gerai, — klusniai sutiko Paukštis Berdas, nors apetito neturėjo. Jeigu ką ir jautė, tai tikrai ne apetitą, o suerzinto skrandžio pasipriešinimą. — Bet ar tavo draugas mūsų klausysis?

— To žmogaus galva kaip kiaušinukas, ir jis atrodo visai padorus, bet iš tikrųjų yra padaręs baisių dalykų, na, žinai, tokių... — Himiko nenatūraliai nutilo ir, kyštelėjusi liežuvio galiuką, palaižė sukepusias lūpas. Viskas aišku, dalykėliai tokie, kad Himiko net pasakoti nedrįsta, — pamanė Paukštis Berdas. Jį vėl pradėjo pykinti, ir tikrai buvo ne laikas pietums valgyti dešreles.

— Kai su juo pakalbėsim, — tarė Paukštis Berdas, — man reikės ne dešrelių, o vaiko drabužių. Ir krepšio. Patogiausia būtų eiti į universalinę parduotuvę. Nors, tiesą sakant, prekių naujagimiams akyse matyti nenoriu.

— Nueisiu aš. Tu gali palaukti mašinoje.

— Ėjau kartą apsipirkti su žmona. Ji tada buvo neseniai pastojusi. Ten buvo krūva nėščių moterų, krūva kūdikių ir apskritai gyvuliška atmosfera.

Paukštis Berdas žvilgtelėjęs pamatė, kaip iš Himiko veido dingsta spalva. Turbūt jai irgi bloga. Pažaliavę ir nutilę gretimose sėdynėse, jiedu varė mašiną pirmyn. Paukštį Berdą suėmė kandi nuotaika.

— Vaikas mirs, žmona pasveiks, ir mes su ja tikriausiai išsiskirsime. Iš mokyklos mane atleido, taigi ir čia būsiu laisvas vyras. Atrodytų, visą gyvenimą tik apie tai ir turėjau svajoti, o man nelinksma, nors tu ką.

Sustiprėjęs vėjas pūtė nuo Paukščio Berdo Himiko kryptimi, todėl Himiko teko kalbėti pakėlus balsą, kad perrėktų gūsius:

— Paukšti Berdai, — šūktelėjo ji, — jeigu tu tikrai būsi laisvas vyras, tai kodėl mums nepasinaudojus uošvio patarimu? Galėtume parduoti namą ir žemę ir kartu iškeliauti į Afriką.

Afrika tikrovėje, prieš mano akis! — pagalvojo Paukštis Berdas. Bet jo vaizduotėje teišplaukė nyki dykvietė, nežadinanti aistros. Nuo tada, kai dar paauglystėje pajuto trauką Afrikai, šis žemynas jam pirmąkart neteko švytėjimo. Paniuręs vyras, laisvas sau stypsantis pilkoje Sacharos dykumoje, vyras, nužudęs kūdikį žiogo formos saloje, esančioje 140 laipsnių rytų ilgumos, ir pabėgęs iš nusikaltimo vietos, o dabar klaidžiojantis po visą Afriką, kur nė kirstuko neįmanoma pasigauti, nekalbant jau apie karpuotį. Vyras, žvelgiantis į Sacharą stikliniu žvilgsniu.

— Sakai, į Afriką? — be jokio entuziazmo pakartojo jos žodžius Paukštis Berdas.

— Dabar tu kaip sraigė kriauklėj esi sulindęs į savo apmąstymus, Paukšti Berdai. Bet tą akimirką, kai žengsi pirmą žingsnį Afrikos žeme, susigrąžinsi savo buvusią aistrą, — padrąsino Himiko.

Paukštis Berdas niūriai tylėjo.

— Aš kraustausi iš proto dėl tavo Afrikos žemėlapių. Labai norėčiau, kad, išsiskyręs ir laisvas, tu persikeltum su manim į Afriką ir turistinius žemėlapius mes panaudotume pagal jų paskirtį. Vakar, kai užmigai, aš be poilsio studijavau tavo atlasus ir, žinai, mane net karštligė krėsti pradėjo. Todėl man reikia tavęs laisvo. Kai pasakiau, kad mes susitepsim rankas, tu pasakei, kad ne mes, bet iš tikrųjų susitepsim mes abu. Ir dviese išvažiuosim į Afriką, ar ne, Paukšti Berdai?

Žodžiais Paukštis Berdas atsikrenkštė kaip skrepliais:

— Jei jau taip nori.

— Pradžioje mus siejo tik paprasčiausias seksas. O aš tebuvau seksualinis šiaudas, už kurio tu griebeisi skęsdamas nerime ir gėdoje. Bet vakar naktį aš suvokiau, kad degu noru nuvažiuoti į Afriką. Dabar mes esame sujungti kitaip, esame suvesti turistinių Afrikos žemėlapių, Paukšti Berdai. Iš ten, kur yra grynas seksas, mes pakilome į aukštesnį lygmenį. Nuo pat pradžių to troškau ir dabar išties visa degu. Dėl to aš tau pažadėjau surasti daktarą ir dėl to susitepsiu rankas.

Sportinės mašinos žemas priekinis stiklas visas tarsi sutrūkinėjo, kai vėjo atskraidinti prie jo prisiplakė balti lietaus lašiukai, smulkučiai nelyginant migla. Tą pat akimirką Paukštis Berdas ir Himiko pajuto lašelius ant savo kaktos ir akių. Viskas aptemo lyg netikėtoms sutemoms užėjus, ir pakilo siautulingas viesulas.

— Ar ant šitos mašinos galima uždėti stogą? Kūdikis be jo sušlaps, — kaip rūpestingas idiotas paklausė Paukštis Berdas.

12

Kai Paukštis Berdas ant sportinio automobilio viršaus baigė tvirtinti juodą tentą, pro virtuvės langą, pasibalnojęs kaprizingą, lyg išgąsdinta višta po gatvelę besiblaškantį vėją, atskriejo prisvilusių česnakų ir dešrelių kvapas. Tą patiekalą Paukštis Berdas išmoko gaminti iš Delčevo: plonyčiais griežinėliais supjaustyti česnakai pakepinami svieste, paskui sumetamos Vienos dešrelės ir, pripylus vandens, viskas ištroškinama. Apie Delčevą dabar ir galvojo. Įdomu, ar jį jau išskyrė su ana bekrauje mergaičiuke, ar sugrąžino į pasiuntinybę? Ar tas vyras bandė dantimis ir nagais kovoti už savo laimę akligatvio užkaboryje susisuktame įsimylėjėlių lizdelyje? Galbūt jo mylimoji kažką klykė japonų kalba, nesuprantama nei Delčevui, nei atėjusiems jo išsivesti žmonėms iš pasiuntinybės. Tik vargu bau jis ir jo mylimoji galėtų ką nors pakeisti — anksčiau ar vėliau jiems vis tiek lemta pasiduoti.

Paukštis Berdas pasižiūrėjo į stogu aptrauktą mašiną. Ryškiai raudonas korpusas ir juodas viršus atrodė panašūs į mėsoje žiojinčią apšašusią žaizdą. Paukštyje Berde suruseno pasišlykštėjimas. Danguje juodavo debesys, oras buvo pritvinkęs drėgmės ir kritulių nuojautos, šniokštė vėjas, bet pats lietus, tarsi migla trumpam pripildydavęs orą, škvalo staiga būdavo nunešamas į tolį, o paskui vėl sugrįždavo nežinia iš kur. Paukštis Berdas matė priklydusios liūties nuplautus medžius, beveik nepraeinama tankyne vešinčius protarpiuose tarp namų. Dabar, nors solidi ir tamsi, jų žaluma tviskėjo gyvybe. Tas atspalvis kerėjo Paukštį Berdą lygiai kaip šviesoforo šviesa žiedinės magistralės kryžkelėje. Galbūt mirties patale aš matysiu tokią pat gryną žalią spalvą, — nesąmoningai pagalvojo. Jam rodėsi, kad gal ne kūdikį, o jį patį dabar ruošiamasi vežti į mirtį pas kažkokį neaiškų kriminalinių abortų specialistą. Jis sugrįžo į prieangį ir, susirinkęs kūdikio krepšį, baltinukus, kojines, vilnonį megztinuką su kelnytėmis ir kepuraitę, nusinešė į mašiną ir sukrovė už sėdynių. Himiko nepagailėjo laiko tiems daiktams nupirkti. Nesulaukęs jos visą valandą, Paukštis Berdas net buvo pradėjęs nuogąstauti, ar ji nepabėgo. Ir kodėl jai prireikė sugaišti amžinybę, kad išrinktų drabužius tuojau pat mirsiančiam kūdikiui? — to moteriško susijausminimo niekas nesupras.

— Paukšti Berdai, pietūs gatavi, — pro miegamojo langą šūktelėjo Himiko.

Įėjęs į namus, virtuvėje pamatė savo draugę, stačiomis valgančią dešrelę. Dirstelėjo į keptuvę, tačiau, neatlaikęs smūgiuojančio česnakų kvapo, patraukė šalin rankas, o kai Himiko pažvelgė į jį nesusigaudydama, tik bejėgiškai papurtė galvą. Ji uoliai sučiaumojo maistą, vandeniu iš stiklinės nuplovė drėgną nuo išsilydžiusio sviesto liežuvį ir, atsidūsėjusi česnakais trenkiančiu kvapu, pasiūlė:

— Jei neturi apetito, verčiau eik, išsimaudyk po dušu.

— Gerai, taip ir padarysiu, — prakaituotam ir dulkėtam Paukščiui Berdui tarsi akmuo nuslinko nuo krūtinės.

Prausėsi vergiškai susimetęs į kuprą. Anksčiau, kai pakišdavo galvą po šiltu dušu, jį visada užplūsdavo nejaukus geismas, tačiau dabar nebuvo nieko, išskyrus kvapą gniaužiantį, padažnėjusį širdies plakimą. Šįsyk Paukštis Berdas tyčia užmerkė akis šiltame dušo lietuje, atlošė galvą ir abiejų nykščių krumpliais pasikasė už ausų. Netrukus tekina atlėkė Himiko, užsimaukšlinusi arbūzo žievės raštais išmargintą polietileno kepuraitę, ir, įsispraudusi šalia Paukščio Berdo, įniko praustis taip, lyg būtų norėjusi nusidraskyti visą odą, todėl jis nutraukė savo žaidimą ir išėjo iš vonios kambario. Paukštis Berdas rankšluosčiu trynė kūną, kai gatvelėje išgirdo kažkokį garsą: ant žemės nukrito baisiai didelis, sunkus daiktas. Priėjęs prie miegamojo lango, išvydo jųdviejų ryškiai raudoną sportinę mašiną, beviltiškai pakrypusią tarsi skęstantis laivas. Priekinė dešinioji padanga buvo dingusi! Kaip reikiant nė nenusišluostęs, Paukštis Berdas užsimovė kelnes, apsivilko marškinius ir išėjo patikrinti automobilio. Jam pasivaideno, kad gatvelės gale pranyko kažkoks bėgantis pavidalas. Užuot vijęsis, Paukštis Berdas pasilenkė apžiūrėti nukentėjusios mašinos. Nuimtos padangos nesimatė nė padujų, o toje pusėje, kur pasviręs automobilis lietė žemę, nuo smūgio buvo išdužęs priekinis žibintas. Vadinasi, kažkoks tipas kėlikliu pakėlė korpusą, nuėmė padangą, o paskui stumtelėjo mašiną taip staiga, kad ji krito ant sparno ir žibintas neatlaikė. Kėliklis mėtėsi po sportiniu automobiliu kaip lūžusi ranka. Paukštis Berdas sušuko po dušu tebesimaudančiai Himiko:

— Kažkas pavogė mašinos padangą! Ir žibintas išdužo. Keistas pasitaikė vagis. Ar atsarginį ratą turi?

— Yra sandėliuke, pačiame gale.

— Bet kam galėjo ateiti į galvą vogti vieną padangą?

— Ar atsimeni tokį jauną vaikinuką, visai dar vaiką, vieną iš mano draugų? Tai čia jo išpuolis, Paukšti Berdai. Dabar slepiasi kur nors netoliese apsikabinęs padangą. Ir žiūri, ką mes darysim, — nė trupučio nesusijaudinusi, atsišaukė Himiko. — Tereikia mudviem iškilmingai išvažiuoti iš kiemo apsimetus, kad viskas mums nė motais, ir, pamatysi, tas vaikelis dar pravirks savo slėptuvėje iš apmaudo. Padarom taip, ką?

— Galėsim, jei mašina nebus sulūžus. Bet pirmiausia padangą turiu pakeisti.

Kol uždėjo naują ratą, rankas išsitepliojo purvu ir mašinos alyva. Po tokio darbo buvo suprakaitavęs dar labiau nei prieš eidamas į dušą. Paskui atsargiai pabandė paleisti variklį. Regis, jokių ypatingų pakitimų nebuvo. Net jei užtruksim ilgėliau, visus reikalus turėtume baigti iki tamsos, ir mašinai tikrai nebus reikalingos šviesos, — pamanė Paukštis Berdas. Jam norėjosi dar kartą palįsti po dušu, tačiau Himiko jau buvo pasiruošusi važiuoti, o ir jo paties dirglumas nebebūtų pakėlęs išbandymo laiku — net paties trumpiausio. Taip jiedu ir išvyko. Mašinai sukant iš gatvelės, kažkas jiems įkandin metė mažą akmenuką.

Kai privažiavo prie ligoninės, Paukštis Berdas beveik maldaudamas pažvelgė į mašinoje patogiau beįsitaisančią Himiko:

— Eime kartu.

Paukštis Berdas pasiėmė į glėbį lopšį, Himiko — kūdikio rūbelius, ir ilgu šoniniu koridoriumi abu sparčiai patraukė į vaikų reanimacijos skyrių. Visi šiandien jų sutinkami ligoniai kėlė jiedviem ypatingą įtampą, visi rodėsi kažkokie nejautrūs. Tai vėjo šuorų atnešamo ir staiga vėl nugenamo lietaus, o gal tolumoje dusliai griaudžiančios perkūnijos poveikis. Eidamas su lopšiu rankoje, Paukštis Berdas niekaip negalėjo rasti patenkinamų žodžių, kuriais galėtų pradėti pokalbį su seselėmis dėl kūdikio išrašymo, ir vis sunkesnės darėsi jo mintys, tačiau vaikų reanimacijos skyriuje pasirodė, kad seselės jau žino jį atėjus sūnaus. Paukščiui Berdui palengvėjo. Bet jis stengėsi neduoti progos iš smalsumo degančių moterėlių klausimams: O kodėl jūs išsivežate kūdikį neoperuotą? O kur jūs ketinate su juo važiuoti? Nutaisęs nesvetingą, šaltą miną, slėpė akis ir atsakinėdamas apsiribojo tik tvarkant popierius būtinomis dalykinėmis pastabomis.

— Su šita kortele nueikite į raštinę. Ten jums ir išlaidas suskaičiuos. O mes per tą laiką iš pediatrijos skyriaus pakviesime gydantį daktarą, — pasakė viena seselė.

Paukštis Berdas paėmė didelę nepadorios rausvos spalvos kortelę.

— Mes atsivežėme su savimi drabužėlius vaikui.

— Žinoma, kitaip ir negalima. Prašyčiau duoti juos man, — seselė visu aštrumu ištraukė į paviršių anksčiau po neperžvelgiama uždanga slėptą nepritarimą, kiti irgi įbedė į Paukštį Berdą gero nelinkinčias akis.

Paukštis Berdas atidavė seselei visus drabužėlius iš karto, o ši, priekabiai peržiūrėjusi kiekvieną jų, tik kepurytę demonstratyviai sugrąžino atgal. Jausdamas kažką panašaus į sumišimą, Paukštis Berdas sumaigė ją į mažą kamuoliuką ir įsikišo kelnių kišenėn. Paskui pagiežingai atsisuko į nieko aplink nematančią, stulpu virtusią Himiko sau už nugaros.

— A? — pabudo Himiko.

— Nieko, — atsiliepė Paukštis Berdas. — Einu į raštinę.

— Aš irgi, — skubiai pareiškė Himiko. Matyt, bijojo būti palikta viena tarp svetimų. Reanimacijos skyriuje aptarinėdami reikalus su seselėmis, tiek Paukštis Berdas, tiek Himiko visąlaik buvo pasisukę nenatūraliu kampu, kad kūdikių pulkas už stiklinės pertvaros nepatektų į jų regėjimo lauką.

Mergina prie raštinės langelio, paėmusi iš Paukščio Berdo rausvąją kortelę, paprašė jo vardinio spaudo. Paskui tarė:

— Matau, kad jau paliekate ligoninę. Sveikinu.

Nei patvirtindamas, nei paneigdamas, Paukštis Berdas kilstelėjo galvą.

— Kokį vardą davėte vaikučiui? — tęsė pokalbį mergina.

— Kol kas dar nedavėme. Dar neišrinkome.

— Dabar kūdikis užrašytas tik kaip jūsų naujagimis. Būtume dėkingi, jei pasakytumėte mums vardą, kad galėtume tinkamai sutvarkyti visus popierius.

Vardas, — pamanė Paukštis Berdas, sukrėstas lygiai taip pat kaip žmonos palatoje, kai pirmąkart apie tai pagalvojo. Duosi pabaisai žmogaus vardą, ir ji pakvips žmogumi, gal dar įsitvirtins šiame pasaulyje kaip kažkas žmogiška. Mirtis be vardo ir mirtis su vardu keičia pačią to kūdikio egzistavimo prasmę.

— Vardas gali būti ir negalutinis, tik planuojamas, — malonus merginos tonas slėpė tvirtą charakterį.

— Sugalvok kokį nors, Paukšti Berdai, — įsiterpė Himiko išduodama savo nekantravimą.

— Gerai, tegu bus Kikuhiko, — prisiminęs žmonos žodžius, tarė Paukštis Berdas ir paaiškino, kokiais hieroglifais užrašyti.

Baigusi skaičiuoti, mergina atidavė Paukščiui Berdui beveik visus avansu sumokėtus pinigus. Kurgi ne, ligoninėje jo vaikas gyveno taip taupiai, kad taupiau neįmanoma: maitinosi vien skiestu pienu ir saldintu vandeniu, net antibiotikų jam buvo pagailėta. Paukštis Berdas ir Himiko pasuko atgal į vaikų reanimacijos skyrių.

— Iš pradžių aš tuos pinigus kroviau kelionei į Afriką. Ir matai, — tą akimirką, kai nutariau nužudyti kūdikį ir išvažiuoti ten su tavim, jie vėl sugrįžo į mano kišenę, — susipainiojęs savo nesurikiuotose mintyse, jis ir pats tiksliai nežinojo, ką nori pasakyti.

— Tai ir išleiskim juos Afrikoje, — nerūpestingai pasakė Himiko. — Klausyk, Paukšti Berdai, tas vardas, Kikuhiko... Aš žinau vieną gėjų barą, kuris vadinasi „Kikuhiko“, ir pavadinimas užrašomas tokiais pat hieroglifais. Tas baras priklauso žmogui, vardu Kikuhiko.

— Kiek jam metų?

— Na, tikrą tokių žmonių amžių atspėti sunku, bet manau, kad jis už tave ketveriais, penkeriais metais jaunesnis.

— Aš įsitikinęs, kad tai tas pats vyras, kurį pažinojau mūsų provincijos miestelyje. Vienas už kultūrinę informaciją atsakingas homoseksualus okupacinės kariuomenės tarnautojas amerikietis buvo padaręs jį savo meilužiu. Galų gale tas Kikuhiko pabėgo į Tokiją.

— Nieko sau atsitiktinumai, Paukšti Berdai. Vėliau mes nueisim į jo barą.

Vėliau... Po to, kai paliksim kūdikį pas kažkokį neaiškų kriminalinių abortų specialistą! — pamanė Paukštis Berdas. Ir prisiminė, kaip kadaise vieną paauglį paliko vėlią naktį provincijos mieste. Vadinasi, dabar paliekamą vaiką jis pavadino kitados palikto paauglio vardu. Kad ir ką sakytum, vardo davimo aktas apsuptas daugybės neįsivaizduojamų žabangų. Vieną akimirką Paukštis Berdas užsinorėjo sugrįžti į ligoninę ir pakeisti vardą, tačiau jo valią išsyk pakirto apatijos nuodai. Kai prakalbo, jautėsi taip, lyg pats iš savęs darytų kankinį:

— Šiąnakt mudu gersim gėjų bare, „Kikuhiko“ bare, gersim kiaurą naktį.

Vaikų reanimacijos skyriuje jų jau laukė šiapus stiklinės pertvaros perkeltas Paukščio Berdo sūnus Kikuhiko. Buvo apvilktas minkštučiais Himiko nupirktais rūbeliais ir paguldytas į lopšį. Šalia jo, nežinodamas, kur dėtis iš nesmagumo, stovėjo gydantis daktaras. Krepšys su kūdikiu atsidūrė tarp Paukščio Berdo su jo drauge iš vienos pusės ir pediatrijos skyriaus gydytojo — iš kitos. Paukštis Berdas ir nežiūrėdamas pajuto, kad, išvydus lopšyje gulintį naujagimį, Himiko ištiko stabas. Vaikas dabar buvo gerokai didesnis, atmerkęs žvairas akis, panašias į dvi gilias raukšles skaisčiai raudonoje odoje. Gumulas ant jo galvos irgi buvo ūgtelėjęs, raudonesnis net už veidą, išpurtęs, blizgėte blizgantis. Kūdikis atrodė kaip atsiskyrėlis seneliukas iš kiniškų paveikslų, ir jo išvaizdai neginčytinai trūko žmogiškumo, — galbūt todėl, kad, prisitaikydama prie slegiančio galvą gumulo, jo “kakta darėsi vis žemesnė, siauresnė, nebegrįžtamai suspausta. Vaikas be perstojo krutino kietai sugniaužtus kumštukus ir, regis, mielai būtų pabėgęs iš lopšio.

— Jis į tave nepanašus, Paukšti Berdai, — sušnibždėjo Himiko bjauriu, tęvu balsu.

— Jis į nieką nepanašus, jis iš viso nepanašus į žmogų, — pasakė Paukštis Berdas.

— Ne, taip nekalbėkit, — bejėgiškai papriekaištavo gydytojas.

Paukštis Berdas metė žvilgsnį už stiklinės pertvaros. Dabar lovose gulintys kūdikiai energingai spurdėjo visi kartu. Ką gali žinoti, gal jie dalijasi įspūdžiais apie savo išvežamą likimo draugą? — pamanė Paukštis Berdas. Atrodė, kad įsiaudrinę naujagimiai nenori nusileisti vienas kitam. Įdomu, kas negerai tam kuvezėje tūnančiam mažulyčiam kaip nykštukinė tupaja kūdikiui mąsliomis akimis? O kovingasis vaikelio be kepenų tėvas? Kažin ar vis dar ateina papriešgyniauti daktarams užsimovęs savo rudas trumpas kelnes ir susijuosęs plačiu odiniu diržu?

— Raštinėje sutvarkėte visus reikalus? — paklausė seselė.

— Taip, visus.

— Ką gi, dabar kūdikis jūsų! — pasakė seselė.

— Neapsigalvosite? — paklausė gydytojas, rodos, negalėdamas nusikratyti savo nelinksmų minčių.

— Neapsigalvosim, — Paukštis Berdas buvo neperkalbamas. — Ačiū jums už rūpestį.

— Jokių ačiū, — gydytojas nesutiko priimti Paukščio Berdo padėkos.

— Tada sudie.

— Sudie, viso labo, — daktaro akių pakraštėliai buvo paraudę, kai jis atsisveikino negarsiu balsu, tarsi gailėdamasis prieš tai pakelto savo tono.

Kai Paukštis Berdas su Himiko ir lopšiu rankose išėjo iš reanimacijos skyriaus, į kūdikį lopšyje sutartinai sužiuro visi koridoriuje dykai stoviniuojantys ligoniai. Sužaibavęs bauginančiomis akimis, Paukštis Berdas nužingsniavo koridoriumi tolyn, atstatytomis alkūnėmis gindamas savo lopšį. Jį protekine vijosi Himiko. Ledinio Paukščio Berdo žvilgsnio užčiaupti, ligoniai traukėsi į tamsaus koridoriaus pašalius šypsodami neaišku kam, galbūt nešamam kūdikiui.

— Tas daktaras arba seselė gali pranešti policijai, Paukšti Berdai, — grįžčiodama per petį, tarė Himiko.

— Vargu, — grubiai atkirto jos draugas. — Jie patys mėgino numarinti kūdikį liesu pienu ir saldintu vandeniu.

Prisiartinęs prie centrinio pastato vestibiulio, Paukštis Berdas suprato, kad jam niekaip nebepavyks tik savomis alkūnėmis apsaugoti krepšį su kūdikiu nuo neišmatuojamo ten knibždančių ambulatorinių ligonių smalsumo. Jautėsi lyg vienišas regbio žaidėjas, su kamuoliu rankose ketinantis prasiveržti prie vartų, kur laukia glaudžiomis gretomis išsirikiavusių priešų armija. Kiek padvejojus, jam toptelėjo viena mintis:

— Būk gera, išimk iš mano kelnių kišenės kepuraitę ir uždenk tą pakaušį.

Paukštis Berdas matė, kaip virpčioja jo prašymą pildančios Himiko rankos. Lyg be galvos jiedu brovėsi pro tuos žmones, lendančius prie jų su savo netaktiškomis šypsenomis.

— Oi, koks mielas vaikutis, tikras angeliukas! — pusamžės moteriškės burkavimas Paukščiui Berdui pasirodė labai panašus į užgauliojimą, tačiau ir pro ją prašvilpė nė nestabtelėjęs, nuleista galva.

Aikštėje priešais ligoninę pliaupė kažkelinta liūtis. Lietui lyjant, Himiko vikriai kaip vandeninis vabalėlis sukutis privairavo atbulą mašiną prie Paukščio Berdo, laukiančio jos su lopšiu glėbyje. Pirmiausia Paukštis Berdas padavė krepšį su vaiku Himiko, paskui pats įlipo į automobilį ir krepšį atsiėmė. Kad šis neslankiotų jam ant kelių, Paukštis Berdas sėdėdamas turėjo statmenai laikyti tiesutėlę nugarą nelyginant koks akmenyje iškaltas Egipto faraonas.

— Ar jau galim važiuoti, Paukšti Berdai?

— Taip, galim.

Sportinis automobilis šoktelėjo į priekį aršiai lyg varžybų trasoje. Paukščio Berdo ausis visu smarkumu trenkėsi į metalinę tento sąvaržą, — jam net kvapą užėmė iš skausmo.

— Paukšti Berdai, kažin kiek dabar valandų?

Prilaikydamas lopšį tik dešine ranka, Paukštis Berdas pasižiūrėjo į laikrodį. Sustojusios rodyklės rodė nesąmones. Kelias pastarąsias dienas jis iš įpročio užsisegdavo laikrodį ant riešo, tačiau nė karto nemėgino pažiūrėti, ką jis rodo, nė karto jo neužvedė ir nenustatinėjo valandų. Jį apėmė tokia nuotaika, lyg kelias pastarąsias paras būtų gyvenęs kitapus laiko, kuriuo tekėjo taiki nepažįstamų jam žmonių kasdienybė be pabaisiško, dantimis į ją įsitvėrusio kūdikio. Jis ir dabar dar nebuvo sugrįžęs į kitų žmonių laiko zoną.

— Laikrodis nebeina, — pasakė Paukštis Berdas.

Himiko spustelėjo radijo mygtuką. Žinias skaitęs diktorius kalbėjo apie Maskvos atnaujintus branduolinius bandymus ir šio įvykio atgarsius. Japonijos antibranduolinė lyga paskelbė pritarianti sovietų branduoliniams bandymams. Tačiau lygos viduje esama įvairių nuomonių, ir kita pasaulinė konferencija dėl branduolinio ginklo uždraudimo galinti virsti tikru chaosu. Buvo duotas įrašas su Hirosimos atominio bombardavimo aukų balsais, reiškiančiais abejones dėl lygos paskelbto teksto. Tiesą sakant, ar gali iš principo egzistuoti toks dalykas kaip švarus branduolinis ginklas? Tarkim, kad Sibire tarybinių žmonių rankomis bandomas ginklas yra kaip tik toks, bet ar gali iš principo egzistuoti žmonėms ir gyvūnams nekenksmingos atominės ir vandenilinės bombos?

Himiko spustelėjo kitos radijo stoties mygtuką. Ten grojo populiarią muziką. Tango. Beje, Paukščiui Berdui visi tango visada rodėsi kaip vienas. O šis tęsėsi be galo, ir neapsikentusi Himiko radiją išjungė. Jiems taip ir nepavyko sužinoti, kiek valandų.

— Girdėjai, Paukšti Berdai? Mūsų antibranduolinė lyga visai pakėlė rankas prieš sovietų branduolinius bandymus, — pasakė Himiko, tačiau neatrodė, kad būtų rimtai susidomėjusi.

— Taip, panašu.

Kolektyviniame nepažįstamųjų pasaulyje ėjo priekin vienintelis visiems žmonėms bendras laikas ir kūrėsi bloga lemtis, kurią viso pasaulio žmonės jautė kaip vieną ir tą pačią jiems skirtą dalią. Tačiau Paukštis Berdas priklausė tik nuo lopšio, kuriame gulėjo kūdikis pabaisa ir valdė jo asmeninį likimą.

— Klausyk, Paukšti Berdai, dabar aš nekalbėsiu apie tuos, kurie tiesiogiai ar netiesiogiai gauna politinės arba ekonominės naudos iš branduolinio ginklo gamybos. Tu man tik pasakyk, ar yra šioje žemėje žmonių, kuriems paprasčiausiai norisi branduolinio karo, norisi, ir tiek? Ar tau neatrodo, kad lygiai kaip dauguma žmonių be jokios aiškios priežasties tiki Žemės tvarumu ir jo trokšta, taip yra individų, kurių siela juoda ir kurie taip pat be jokios aiškios priežasties tiki žmonijos žūtimi ir jos trokšta. Žinai, yra tokie mažyčiai kaip pelės šiaurės gyvūnėliai lemingai, kurių bendruomenėse kartais pasitaiko masinių savižudybių. Kaip manai, ar šiame pasaulyje būna tokių kaip lemingai žmonių, Paukšti Berdai?

— Į lemingus panašių žmonių, turinčių juodą sielą? Man regis, artimiausiu metu Jungtinės Tautos kaip tik ir turėtų imtis kuo efektyvesnių priemonių tokiems subjektams išgaudyti, — Paukštis Berdas, daug nesvarstydamas, ėmėsi pūsti į Himiko dūdą.

Tačiau pats asmeniškai neturėjo jokio noro kilti į kryžiaus žygį prieš lemingų tipo žmones su juoda siela. Priešingai, jis netgi jautė vieną tokią juodasielę leminginę esybę persmelkiant savo paties vidų.

— Karšta, Paukšti Berdai, — Himiko sausai pakeitė temą parodydama, kad jai nebuvo labai įdomūs tie dalykai, apie kuriuos kalbėjosi iki šiol.

— Taip, tikrai karšta.

Pro virpančias plonas metalines grindis šliaužte kilo variklio karštis, o kadangi sportinės mašinos tentas laikė Paukštį Berdą ir Himiko sandariai uždarytus viduje, greitai jiedu pasijuto lyg patupdyti į šiltnamį. Tačiau atplėšus tento kampą, į vidų kartu su vėju neišvengiamai patektų ir lietaus lašai. Paukštis Berdas nelaimingu veidu pabandė patikrinti automobilį dengiantį viršų. Tasai improvizuotas stogas buvo gerokai atgyvenusio stiliaus.

— Nieko nepadarysi, Paukšti Berdai. Galim nebent retkarčiais sustabdyti mašiną ir atidaryti dureles, — supratusi jo nusivylimą, pasiūlė Himiko.

Priešais mašiną Paukštis Berdas pamatė nugaišusį žvirblį, gulintį lietuje. Himiko irgi pamatė. Jųdviejų mašina lėkė tiesiai į jį. Staiga jis prasmego kažkur už jų regėjimo lauko, o mašina, plačiai mėtydama uodegą, pasisuko įžambiai ir ratu įkrito į geltonu drumzlinu vandeniu užsimaskavusią gilią duobę gatvės pakraštyje. Paukštis Berdas skaudžiai užsigavo lopšį prilaikančių rankų pirštus. Kol prisikasim prie to kriminalinių abortų specialisto ligoninės, visas mano kūnas bus nusėtas žaizdomis ir mėlynėmis, — nelinksmai pagalvojo jis.

— Atsiprašau, Paukšti Berdai, — aišku, kad ir Himiko kažką susimušė, nes kalbėjo skausmą kenčiančio žmogaus balsu. Tiek Paukštis Berdas, tiek Himiko lyg susitarę stengėsi neprisiminti nugaišusio žvirblio.

— Nieko, nesvarbu.

Pasakė Paukštis Berdas ir, pataisęs lopšį sau ant kelių, pirmąkart nuo tada, kai įlipo mašinon, pažvelgė tiesiai kūdikiui į veidą. Tas veidas vis labiau raudo, ir buvo nebeaišku, ar vaikas dar kvėpuoja. Atrodė dūstąs. Apimtas panikos, Paukštis Berdas puolė supti lopšį. Staiga kūdikis plačiai prasižiojo, tarytum taikydamasis įkąsti Paukščiui Berdui į pirštą, ir užklykė neįtikėtinu garsu. Uhuhū, gū gū gū, ū ū ū ū, — jis verkė ir verkė kietai sumerkęs uždžiūvusias akis, panašias į ne ilgesnius už centimetrą siūlų galiukus, o jo kūnu bėgiojo maži traukuliukai. Tą akimirką, kai ištrūko iš panikos gniaužtų, Paukštį Berdą pagavo noras delnu uždengti rožines kūdikio lūpas. Vos ne vos jis nuslopino savyje tą impulsą. Kaip ir panikos jausmą, iš naujo kylantį jame. Vaiko kepurytė su nupieštais ožiukais mėšlungiškai plastėjo užmauta ant gumbo, ir sklido nesibaigianti kūdikio rauda: uhuhū, gū gū gū, ū ū ū ū.

— Rodos, tiek daug prasmių slypi verkiančio kūdikio balse, — galynėdamasi su kūdikio riksmu, Himiko ir pati turėjo įtempti balsą. — Kas žino, gal jis pilnas visų įmanomų žmogiškos kalbos reikšmių.

Kūdikis tebeklykė: uhuhū, gū gū gū, ū ū ū ū.

— Laimė, kad mes nesugebame tų reikšmių suprasti, — Paukštį Berdą apėmė nerimas.

Mašina lėkė pirmyn veždamasi tebeverkiančio kūdikio balsą. Atrodė, lyg į ją būtų buvę pakrauta penki tūkstančiai giedančiųjų cikadų, o Paukštis Berdas su Himiko, regis, ir patys skrido įlindę į vienos tokios cikados pilvelį. Greitai juodu pasijuto nebegalį atlaikyti mašiną užtvindžiusio karščio ir kūdikio klyksmo. Išvažiavę į šalikelę, pastatė mašiną ir atidarė dureles. Drėgnas įkaitęs mašinos oras, panašus į karščiuojančio ligonio raugulį, plūstelėjo lauk su beveik kaukiančia jėga, o iš gatvės kartu su lietaus purslais atūžė drėgna vėsuma. Paukštį Berdą, visą apsipylusį prakaitu, iškart nukrėtė šaltis ir drebulys. Lopšiui ant jo kelių taip pat kliuvo keletas lietaus lašelių, kurie, virtę už ašaras mažesnėmis kruopelytėmis, nutūpė ant raudoniu plieskiančių kūdikio skruostų. Vaikas teberėkė. Kai pasikūkčiodamas verkdavo „uhuhū“, jam lyg priepuolis užeidavo kosulys. Kosėjimas, purtantis visą kūną, buvo akivaizdžiai nesveikas ir kėlė įtarimą, kad šito kūdikio kvėpavimo organus kankina kažkokia negalia. Paukštis Berdas palenkė lopšį šonu ir galiausiai užtrenkė duris lašams.

— Žinai, Paukšti Berdai, iki šiol kūdikis buvo laikomas sureguliuotoje ligoninės atmosferoje ir gali dar kokį plaučių uždegimą pasigauti šitaip staiga patekęs į tyrą orą.

— Taigi, — sunkus nuovargis užgulė Paukštį Berdą ir giliai suleido šaknis.

— Ką darysim?

— Neįsivaizduoju, ką žmonės daro tokiais atvejais, kai reikia nutildyti verkiantį naujagimį, — pasakė Paukštis Berdas jausdamasis iš tiesų jokios patirties neturinčiu tėvu.

— Na, aš dažnai matau, kaip jiems duoda krūtį, — leptelėjo Himiko ir tučtuojau užsičiaupė nugąsdinta savo pačios žodžių. Paskui paskubom pridūrė: — Mums reikėjo apsirūpinti pienu, Paukšti Berdai.

— Tik būtinai skiestu, o dar geriau — saldintu vandeniu, — nuovargis iš Paukščio Berdo padarė ciniką.

— Nueisiu į vaistinę. Gal jie turi tą žaisliuką, neprisimenu, kaip jis ten tiksliai vadinasi, na, tokį spenelio formos.

Ir Himiko išbėgo į lietų. Sūpuodamas lopšį, Paukštis Berdas žvilgsniu nulydėjo tolstančią bekulniais bateliais apsiavusios meilužės figūrą. Himiko buvo viena iš tų savo bendraamžių japonių, kurios gavo geriausią išsilavinimą, tačiau tas jos išsilavinimas grėsė sutrūnyti be jokios naudos, o ir grynai moteriškos gyvenimiškos išminties ji neturėjo nė kvapo. Turbūt per visą savo gyvenimą taip ir nepasigimdys vaiko. Jis prisiminė Himiko, kokia ji buvo pirmaisiais metais universitete — pati guviausia mergina iš visų guvių kurso merginų, ir gailestis suspaudė jam širdį žiūrint į dabartinę Himiko, kaip nerangus šuo lapnojančią per tyškantį purviną vandenį. Kas anos jaunos, pasitikinčios savimi studentės mokslinčiukės ateityje būtų galėjęs nuspėti šitą Himiko? Pro mašiną, kurioje su lopšiu glėbyje buvo likęs sėdėti Paukštis Berdas, drebindami žemę it raganosių kaimenė pradundėjo krovininiai tolimųjų reisų sunkvežimiai. Paukštis Berdas ir mažylis vibravo kartu su mašina. Jam pasivaideno, kad sunkvežimių dundesyje išgirdo neiššifruojamą, bet šaižų, virš galvos pakibusį šauksmą. Be abejo, tik pasivaideno, tačiau jis dar kurį laiką klausėsi bergždžiai pastatęs ausis.

Skindamasi kelią pro lietingus vėjo gūsius, sugrįžo Himiko. Jos veidą buvo perkreipusi tokia nuoga, žmonių žvilgsnių nepaisanti išraiška, lyg būtų sėdėjusi vienui viena tamsoje, apimta siuto. Ji jau nebebėgo. Jos didžiuliame kūne Paukštis Berdas perskaitė neišvaizdų nuovargį, tokį pat didelį kaip ir jo paties. Tačiau, įlipusi į mašiną, Himiko prakalbo gana džiugiu balsu, įveikusiu teberėkiančio kūdikio verksmą.

— Tie žaisliukai, kuriuos čiulpia vaikai, vadinasi žindukai. Man tiesiog buvo užkritęs jų pavadinimas. Nupirkau dvejopus, Paukšti Berdai.

Ką gi, tolimuose atminties kloduose užčiuopusi žodį „žindukas“, ji tarsi atgavo buvusią savikliovą. Bet tie molžemio spalvos guminiai daiktai ant ištiesto Himiko delno, tie daiktai, panašūs į išdidintą klevo sparnavaisį, atrodė kaip sudėtingi įtaisai, kuriems Paukščio Berdo vaikas veikiausiai bus dar per mažas.

— Mėlyna šerdelė čia viduje reikalinga, kai dantys kalasi, taigi šitas skirtas didesniems vaikams, Paukšti Berdai. O tas be šerdelės, kuris minkštaviduris, turėtų tikti, — pasakė Himiko ir įspraudė žinduką į šviesiai rausvą verkiančio kūdikio burną.

Kam tau reikėjo pirkti čiulptuką, kuris stiprina dantis? — norėjosi paklausti Paukščiui Berdui. Tada pamatė, kad jo sūnus nereaguoja ne tik į tą žinduką, kuris skirtas dantingiems kūdikiams, bet ir į tą, kuris, sprendžiant iš visko, pritaikytas mažesniems vaikams. Vienintelis pastebimas jo judesys buvo vangus bandymas liežuviu išstumti į burną įkištą daiktą.

— Atrodo, nieko nebus. Jam dar per anksti, — po kurį laiką trukusių mėginimų pasakė visiškai nusiminusi ir vėl pasitikėjimą savimi praradusi Himiko.

Paukštis Berdas susilaikė nuo komentarų.

— Bet aš nežinau jokio kito būdo, kaip numaldyti vaiką, — Himiko atrodė pakliuvusi į padėtį be išeities.

— Tegu taip ir lieka. Siūlau važiuoti, — Paukštis Berdas užtrenkė dureles iš savo pusės.

— Vaistinėje laikrodis rodė keturias. Iki penkių turėtume nusigauti į ligoninę, — jo draugė užvedė mašiną nieko gera nežadančiu veidu. Prastai nusiteikusios Himiko atšiaurumas buvo beveik arktinis.

— Tikėkimės, kad ištisą valandą jis neverks, — pasakė Paukštis Berdas.

Pavargęs verkti kūdikis užmigo pusę šešių, tačiau ir tada jie vis dar nebuvo pasiekę kelionės tikslo. Jų mašina jau geras penkiasdešimt minučių suko didingus ratus aplink kažkokią daubą. Dauba buvo suspausta tarp dviejų kalvų iš šiaurės ir pietų pusės, ir mašina tai kilo, tai leidosi jų šlaitais, važiuodavo per siaurą, vingiuotą upeliūkštį, srauniai plukdantį drumzlinus vandenis, paskui pasiklysdavo skersgatviuose arba, priešingai, atsidurdavo kažkur anapus kalvų. Himiko prisiminė kadaise automobiliu privažiavusi prie pat paradinių ieškomos ligoninės durų ir dabar, pakilusi ant kalvos, net sugebėjo iš tolo nustatyti apytikrę jos buvimo vietą. Tačiau vos nusileidę į gyvenamųjų namų prigrūstą daubą, jie susipainiodavo skersai ir išilgai nusidriekusių siauručių, ne visada išasfaltuotų gatvių labirinte, kartais net nebesusigaudydami, kuria kryptimi iš tikrųjų važiuoja jų mašina. Kai pagaliau Himiko atrado iš seniau jai matytą gatvelę, priešakyje išdygo mažas sunkvežimiukas, jokiais būdais nenorintis praleisti jų mašinos, todėl jiems teko šimtą ar daugiau metrų trauktis atbuline eiga ir duoti kelią. Grįždami jie vėl įsigudrino pasukti ne už to kampo, o atgal išvažiuoti nebegalėjo, nes toje gatvėje eismas buvo vienos krypties.

Ir Paukštis Berdas, ir Himiko visą laiką tylėjo. Abu buvo pernelyg sudirgę, todėl nesiryžo sakyti nieko, kad vienas kito neįžeistų. Šitoje sankryžoje mes gal jau du kartus buvome, — tokie ir panašūs žodžiai atrodė pavojingi, galintys akimirksniu suvaryti aštrų pleištą į jųdviejų santykius. Ypač dažnai jiems pasitaikydavo pravažiuoti pro vieną policijos nuovadą. Tai buvo senas, apšepęs, kaimo seniūniją primenantis pastatas, prie kurio įėjimo vienas priešais kitą augo moteriškasis ir vyriškasis ginkmedis, visiškai nepanašūs nei kamienų aukščiu, nei lapijos tankumu. Bijodami atkreipti už ginkmedžių tūnančių pareigūnų dėmesį, jie apmirdavo kaskart, kai mašina priartėdavo prie nuovados. Jiems nė į galvą nešovė paklausti policininkų, kur yra ligoninė. Net neprisivertė stabtelėti parduotuvių rajone ir iš aptarnaujančio personalo sužinoti tikslų ligoninės adresą. Jei pasklistų kalbos, kad kažkokie žmonės, į sportinę mašiną įsisodinę kūdikį su gumulu ant galvos, lankėsi toje neaiškios reputacijos ligoninėje, būtų vieni nemalonumai. Net pats gydytojas, šnekėdamasis telefonu su Himiko, specialiai ir, galima sakyti, įsakmiai paliepė neiti nei į ligoninės apylinkėse esančias tabako krautuvėles, nei kur kitur. Taigi Paukštis Berdas su Himiko ir toliau suko savo didingus, kone begaliniais pradedančius atrodyti ratus. Gal jie taip važinės iki rytojaus ryto, o ieškomos ligoninės vis tiek neaptiks? Gal apskritai neegzistuoja ligoninė tokiam kūdikiui nužudyti? — persekiojo Paukštį Berdą maniakiškos mintys. Ir įkyrus, jį kankinantis mieguistumas. Paukštį Berdą prislėgė nerimas, kad užsnūdęs nebenulaikys ant kelių lopšio su kūdikiu. Jeigu paviršinis kūdikio gumbo sluoksnis yra ne kas kita kaip kietasis smegenų dangalas, gaubiantis pro kaukolės skylę išlindusias tikrų tikriausias smegenis, tai, lopšiui nukritus ant žemės, jis iškart sutrūkinės. O vaikas išsimurzins po pedalais prasisunkusiu, Paukščio Berdo batus sutepusiu purvinu vandeniu ir mirs kančiose, negalėdamas normaliai kvėpuoti. Mirs pačia blogiausia iš blogų mirčių. Paukštis Berdas stengėsi ištrūkti iš savo mieguistumo, lyg tai būtų gyvybės ir mirties klausimas. Tačiau kai vieną akimirką vis dėlto nugrimzdo sąmonės tamson, atgal jį pašaukė įsitempęs Himiko balsas:

— Paukšti Berdai, nemiegok.

Lopšys slydo jam nuo kelių. Jis pasipurtė ir apglėbė savo naštą kuo tvirčiau.

— Aš irgi noriu miego, Paukšti Berdai. Man baisu, kad nepadaryčiau avarijos.

Į daubą šokdami nusileido tirštų sutemų ženklai. Vėjas nuščiuvo. Žemumoje įsitaisęs lietus nepastebimai perėjo į rūką ir savo blyškumu užsklendė akiratį. Himiko įjungė šviesas, tačiau priekinis žibintas užsidegė tik vienas. Ano iš vystyklų neišaugusio Himiko meilužio išpuolis pradėjo duoti vaisius. Kai Paukščio Berdo ir Himiko mašina vėl privažiavo prie dviejų ginkmedžių, nuovados duryse pasirodė ilgai lauktas policininkas, — jaunas, valstietiško veido, kupinas neišjudinamos ramybės, ir pamojo jiems sustoti.

Perbalusių, prakaitu pažliugusių automobilio keleivių išvaizda buvo pati įtartiniausia, kai juos prirėmė pasilenkusio ir pro atidarytas mašinos dureles į vidų žvelgiančio policininko akys.

— Prašom vairuotojo pažymėjimą! — policininko kalbėsena turėjo parodyti, kad savo vaidmenyje jis jaučiasi neįtikėtinai gerai. Buvo maždaug tokio amžiaus kaip parengiamojoje mokykloje studijuojantys Paukščio Berdo mokiniai, tačiau gerai žinojo, kokią baimę varo savo aukoms, ir tas žinojimas teikė jam didžiulį malonumą. — Kad šita mašina turi tik vieną žibintą, aš pastebėjau dar tada, kai judu pirmąkart važiavote pro šalį. Pradžioje stengiausi nieko nematyti, tačiau kadangi sukiojatės čia be perstojo, nebegaliu jūsų ignoruoti. Tikrai niekuo nebegaliu padėti, kai judu čia taip ramiai važinėjatės tik su vienu degančiu žibintu. Juk galų gale tai mūsų nuovados prestižo reikalas!

— Taip, — ištarė Himiko bejausmiu ir belyčiu balsu.

— Vežatės kūdikį? — Himiko elgesys sugadino policininkui nuotaiką. — Manau, bus geriausia, jei mašiną paliksite, o kūdikį nešitės ant rankų.

Krepšyje gulintis keistai išraudęs vaikas dabar triukšmingai kvėpavo ir pro šnerves, ir pro pražiotą švokščiančią burną. Gal jam plaučių uždegimas? — ta mintis privertė Paukštį Berdą akimirką pamiršti žiūrintį policininką. Paukštis Berdas nedrąsiai palietė delnu vaiko kaktą. Ji skleidė dilginantį karštį, visai kitokios kokybės nei jutimais atpažįstama žmogaus kūno temperatūra. Paukštis Berdas nevalingai riktelėjo.

— Kas yra? — išsigandęs policininkas atgavo savo metų jaunuoliui priderantį balsą.

— Kūdikis serga. Todėl ir lėkėme pirmyn, nors patys matėme, kad žibintas sudužęs, — tarė Himiko. Pasinaudodama policininko suglumimu, jau buvo pradėjusi regzti kažkokį planą. — Bet mes pasiklydome ir nebežinome, ką toliau daryti.

— Kur jūs važiuojate? Į kokią ligoninę?

Padvejojusi Himiko pasakė ligoninės pavadinimą. Policininkas paaiškino, kad ji gretimos gatvelės gale, visai netoli tos vietos, kur dabar stovi jų mašina, tačiau, nenorėdamas pasirodyti geraširdišku priekvailiu berneliu, pridūrė:

— Kadangi ligoninė visai čia pat, galėtumėte ir pėsčiomis nueiti, tiesa? Bus geriau, jei išlipsite iš mašinos.

Himiko, isteriškai persisvėrusi, ištiesė ranką ir nutraukė vaiko gumulą dengiančią vilnonę kepuraitę. Jaunajam policininkui tai buvo triuškinamas smūgis.

— Mes turime gabenti jį taip, kad kuo mažiau kratytų.

Himiko pribaigė priešą net nedavusi atsitokėti. Atgailaujantis policininkas melancholiškai grąžino vairuotojo pažymėjimą.

— Kai nuvešite kūdikį į ligoninę, mašiną iš karto atiduokit remontuoti, — vis dar apakintas gumulo ant vaiko galvos, kaip tikras mulkis pasakė policininkas. — Bet atrodo baisiai! Kas jam, meningitas?

Paukštis Berdas ir Himiko pasuko į policininko nurodytą gatvelę. Pastačiusi mašiną priešais ligoninę, Himiko atgavo pusiausvyrą.

— Tas išsiblaškęs policininkėlis neužsirašė nieko — nei vardo, nei pažymėjimo numerio.

Lopšį su kūdikiu Paukštis Berdas ir Himiko įnešė į medinės, kalkėmis išbaltintos ligoninės vestibiulį. Seselių ir pacientų nebuvo nė ženklo. Himiko šūktelėjus, iškart pasirodė tas pats kiaušingalvis vyras, tik be juodos gelumbės švarko. Kur jau ten švarkas — šįsyk vilkėjo klaikiai dėmėtą baltą chalatą. Visiškai nepaisydamas Paukščio Berdo, vyriškis dirstelėjo į lopšį tokiu veidu tarsi ruoštųsi pirkti žuvį iš užsukusio prekeivio.

— Pavėlavai, brangute, jau buvau bepradedąs manyti, kad tai kažkoks pokštas, — jo pastaba buvo labai rami, o balsas — tąsus.

Iš pirmo žvilgsnio vestibiulis atrodė pabrėžtinai užleistas ir kartu gąsdino Paukštį Berdą iki širdies gelmių.

— Niekaip negalėjome rasti kelio, — šaltai paaiškino Himiko.

— Maniau, kad pakeliui padarėte ką nors baisaus. Yra tokių žmonių, kraštutinumų mėgėjų, kuriems užtenka apsispręsti, kad kūdikis turi būti nužudytas, ir paskui jie jau nebemato skirtumo, ar vaikas mirs nuo išsekimo, ar uždusintas, ar kaip nors kitaip, — jiems vienas ir tas pat. Nagi, nagi, žiūrėkit, koks vargšelis, negana jam bėdų, dar ir plaučių uždegimas prisidėjo, — kalbėdamas vis tokiu pat ramiu balsu, gydytojas lėtai paėmė į rankas lopšį su kūdikiu.

13

Paukštis Berdas ir Himiko paliko savo sportinę mašiną autoremonto dirbtuvėje ir, susistabdę taksi, nuvažiavo į Himiko pažįstamo homoseksualisto barą. Abu buvo pervargę, abu kankinamai norėjo miego, bet dar labiau norėjo išvengti grįžimo dviese į tą tamsų namą dabar, kai buvo pagauti slėpiningo jaudulio, nuo kurio be perstojo džiūvo gerklė.

Ant nevykusiai dujų žibintą imituojančios dienos šviesos lempos gaubto pastebėję mėlynais dažais užrašytą pavadinimą „Kikuhiko“, Paukštis Berdas ir Himiko išlipo iš taksi. Pravėrė iš nelygių rąstų ir lentų sukaltas, tik per kažkokį stebuklą dar neišklibusias duris ir įėjo į vidų. Patalpa buvo ankšta, be jokios žmogiškos šilumos, tarsi koks tvartas su trumpu baru ir priešingoje pusėje išrikiuotais dviem komplektais senamadžių kėdžių savotiškomis aukštomis atkaltėmis. Be jųdviejų, kol kas nebuvo nė vieno kliento. Abu prašalaičius pasitiko kampe kitapus baro stovintis nedidukas vyras. Turėjo mergaitiškas lūpas ir drėgnas kaip avino akis, žvitriu ir nepatikliu žvilgsniu ištyrusias įsibrovėlius, tačiau jokiu būdu jų neatstūmusias. Visas jo kūnas darė keisto apvalumo įspūdį. Stovėdamas patalpos viduje, prie pat durų, Paukštis Berdas ir pats įsistebeilijo į vyriškį. Pro neskaidrią šypsenos plėvelę bruoželis po bruoželio pradėjo ryškėti jo jaunasis draugas iš provincijos miestelio laikų.

— Tai bent baisiai atrodai, panelyte Himiko, — prabilo vyras vaipydamasis mažomis lūpytėmis ir atidžiai tebežiūrėdamas į Paukštį Berdą. — Aš pažįstu šitą žmogų. Prieš daugelį metų jį vadindavo Paukščiu Berdu.

— Gal prisėskim, — Himiko pasisuko į Paukštį Berdą.

Atrodė, kad senų bičiulių susitikimo spektaklyje ji neįžvelgė laukto pakylėjimo. Paukščiui Berdui šitoks Kikuhiko taip pat nežadino iš širdies einančių jausmų. Jautėsi išvargęs, mieguistas, ir, regis, visame pasaulyje nebuvo ničnieko, kas galėtų įžiebti jame gyvą susidomėjimo kibirkštį. Sėsdamasis kažkodėl stengėsi laikytis atstumo nuo Himiko.

— O kaip jį vadina dabar, mergyt?

— Paukščiu Berdu.

— Kaip ir anksčiau? Juk kokie septyneri metai praėjo, — tarė Kikuhiko ir priėjo prie Himiko palydovo. — Ką gersi, Paukšti Berdai?

— Viskį. Neskiestą.

— O tu, mergyt?

— Tą patį.

— Abu atrodot kažkokie pavargę. Nors vakaras visai dar nevėlus.

— Negalvok, kad čia dėl sekso. Ištisą popietę važinėjom mašina kaip pasmerkti.

Paukštis Berdas jau buvo bekeliąs prie lūpų jam paduotą viskio stiklą, kai staiga susvyravo pajutęs krūtinėje kažin kokį sunkumą. Kikuhiko dabar turėtų būti ne daugiau kaip dvidešimt dveji metai, tačiau iš pažiūros atrodė pasiekęs kur kas brandesnę pilnametystę nei Paukštis Berdas ir, atvirkščiai, rodėsi išsaugojęs apsčiai nuotrupų iš tų laikų, kai buvo penkiolikmetis. Šitas Kikuhiko panėšėjo į varliagyvį, gyvenantį dviejose aplinkose, tarp dviejų amžiaus ribų. Jis irgi gėrė neatmieštą viskį. Kai Himiko vikriai išlenkė savąjį, vėl pripylė sklidiną stiklą jai ir sau. Kaip įpykusi katė pašiaušęs visus kūno nervus, Kikuhiko šnairavo į Paukštį Berdą, nesąmoningai stebintį jo veiksmus. Paskui ryžtingai pasisuko į jį veidu ir paklausė:

— Ar jau prisiminei mane, Paukšti Berdai?

— Taip, žinoma, — Paukštis Berdas pirmąkart kalbėjosi su žmogumi, šeimininkaujančiu gėjų bare. Keista, bet šitas suvokimas jo jausmus valdė godžiau nei faktas, kad po daugelio metų šnekučiuojasi su savo praeities draugu.

— Tiek laiko, Paukšti Berdai. Tiek laiko praėjo nuo tos dienos, kai važiavom į kaimynystėje esantį miestą ir matėm tą smakro nebeturintį amerikiečių kareivį, žvelgiantį pro traukinio langą.

— Koks dar kareivis?

Įdėmiai nužiūrinėdamas Paukštį Berdą, Kikuhiko atsakė į Himiko klausimą:

— Tuo metu Korėjoje vyko karas, ir sužeistus kareivius siųsdavo atgal į Japonijos bazes. Sausakimšais traukiniais. Su vienu tokiu mes ir susidūrėm. Įdomu, Paukšti Berdai, ar tie traukiniai nuolatos važiuodavo per mūsų apylinkes?

— Ne, nuolatos tai turbūt ne.

— Tuo metu sklandė gandai, kad vergų pirkliai medžioja Japonijoje vyresniųjų klasių moksleivius ir parduoda juos kariuomenei. Dar kalbėjo, kad ir pati vyriausybė nori mus išsiųsti į Korėją. Būdavo labai baisu.

Taip, drauguži, tau tikrai būdavo baisu. Juk ir tą vidurnaktį, kai susipykę išsiskyrėme, šaukei man: „Aš bijojau“, — mąstė Paukštis Berdas. Paskui pagalvojo apie kūdikį, ir jam palengvėjo nuo minties, kad šis dar nemoka bijoti, tačiau tas palengvėjimas buvo klibantis, trapus. Norėdamas žūtbūt atitraukti sąmonę nuo pradedančio į ją smelktis vaiko, Paukštis Berdas tarė:

— Tie gandai buvo visai absurdiški.

— Taip, absurdiški, bet per tuos gandus daug visko buvo pridaryta, — pasakė Kikuhiko. — Beje, Paukšti Berdai, ar pavyko sugauti tą beprotį, kurį tada vaikeisi?

— Jis mirė, pasikorė ant pilies kalvos. Žodžiu, be reikalo vargau, — Paukštis Berdas vėl pajuto seną nusivylimo skonį, rūgštumu atgijusį ant liežuvio galiuko. — Kai išaušo, mes radome jį — šunys ir aš. Ten tai iš tikrųjų buvo absurdas.

— Nekalbėk taip, Paukšti Berdai. Tik pagalvok, koks skirtingas buvo mūsų gyvenimas po to, kai tu pasilikai ieškoti to žmogaus iki pat aušros, o aš vidurnaktį pasitraukiau ir pabėgau. Tu lioveisi bendravęs su blogais berniukais, tokiais kaip mes, ir įstojai į universitetą Tokijuje, o aš nuo tos nakties kritau vis žemyn ir žemyn, kol įkritau į šitą gėjų barą, visišką skylę. Žinai, Paukšti Berdai, jeigu tada nebūtum nuvažiavęs pats sau vienas, gal ir aš šiandien gyvenčiau ir elgčiausi kitaip.

— Ar tu ir žydras dabar nebūtum, jei Paukštis Berdas tą naktį nebūtų tavęs išsižadėjęs? — paklausė Himiko įžūliai kišdama nosį ne į savo reikalus.

Kad nematytų Kikuhiko veido, Paukštis Berdas sumišęs nuleido akis.

— Matai, homoseksualūs žmonės yra tie, kurie patys laisvai pasirenka meilę savo lyties asmenims, supranti? Aš pats pasirinkau, ir niekas kitas nėra atsakingas už mano veiksmus, — ramiai paaiškino Kikuhiko.

— Oho, tau ir prancūzų egzistencializmas nesvetimas.

— Gėjų baro savininkas turi būti apsiskaitęs, arba šitas darbas ne jam, — išgiedojo Kikuhiko tokiomis intonacijomis, tarsi gražbyliavimas būtų buvusi privaloma jo profesinės veiklos dalis. Paskui, pasisukęs į Paukštį Berdą, vėl prakalbo savu balsu. — Kai aš tada pasitraukiau, kritau vis žemyn ir žemyn, o tu, žinoma, kilai vis aukštyn ir aukštyn. Bet papasakok, ką veiki dabar.

— Šiaip aš mokytojauju parengiamojoje mokykloje, tačiau nuo vasaros atostogų išeinu, mane atleidžia. Kaip matai, pakilau nelabai aukštai, — atsakė Paukštis Berdas. — Ir dar mane persekioja keisti nesibaigiantys, tarpusavyje susipynę dalykai.

— O žinai, kai buvai dvidešimties, niekada nepuldavai į neviltį, Paukšti Berdai. Toks jausmas, kad dabar tu kažko bijai ir nori pabėgti, — Kikuhiko pademonstravo žaibišką įžvalgumą. Nebeatrodė tas pats anuometinis naivuolis, kokį pažinojo Paukštis Berdas. Turbūt jo pasitraukimo ir kritimo dienos buvo labai nelengvos.

— Taip, tiesa, aš subliuškęs, aš bijau ir aš noriu pabėgti, — prisipažino Paukštis Berdas.

— Dvidešimtmetis Paukštis Berdas buvo vyras, laisvas nuo visokiausių baimių. Niekada nebuvau matęs jo pagauto baimės, nieko panašaus, — pasakė Kikuhiko, kreipdamasis į Himiko, o paskui jau tiesiai į Paukštį Berdą. — Dabar tu atrodai labai jautrus baimei. Iš siaubo pabrukęs uodegą, — kalbėjo tarsi provokuodamas.

— Man jau nebe dvidešimt, — tarė Paukštis Berdas.

— Prabėgo metai, ir jis jau nebe jis, — Kikuhiko išraiškoje visa savo nuogybe atsivėrė svetimo žmogaus šaltis. Nutraukęs pokalbį, jis persikėlė arčiau Himiko.

Veikiai Kikuhiko ir Himiko pradėjo žaisti kauliukais, o savo nuožiūrai paliktas Paukštis Berdas lengviau atsikvėpė ir pakėlė prie lūpų specialiai jam pripiltą stiklą viskio. Tik pamanykit, po septynerių nesimatymo metų tuštumos Kikuhiko ir Paukščiui Berdui užteko vos septynių minučių pokalbio, kad išsemtų visas jųdviejų smalsumą kutenusias temas. Man jau nebe dvidešimt. Vienintelė nuosavybė, kurią turėjau dvidešimties metų ir kurios nesu praradęs dabar, tai mano pravardė, Paukštis Berdas, nelabai deranti suaugusiam žmogui. Ir Paukštis Berdas vienu mauku ištuštino pirmąjį viskį per visą ilgą dieną. Praėjo kelios sekundės, ir staiga jis pajuto kūno gelmėse iš lėto kylant kažką išties galingą ir milžinišką. Sklandžiai, be jokio vidinio pasipriešinimo, Paukštis Berdas išvėmė tą patį viskį, kurį vos prieš akimirką buvo įliejęs į savo skrandį. Mikliai nušluostęs barą, Kikuhiko paslaugiai padavė stiklinę vandens, tačiau Paukštis Berdas tik žiopsojo į erdvę tuščiomis akimis. Ką aš norėjau apsaugoti, bėgdamas nuo tos pabaisos kūdikio pavidalu ir paskui save palikdamas aibes gėdingiausių dalykų? Kas aš toks, kad bandžiau save apginti? — pagalvojo Paukštis Berdas ir staiga pasijuto pritrenktas. Nes atsakymas buvo: niekas. Nulis.

Nuslydęs nuo apskritos baro kėdės, Paukštis Berdas susmuko ant grindų. Himiko klausiamai žvelgė į jį patižusiomis iš nuovargio ir ūmaus girtumo akimis, ir jis pasakė jai:

— Aš nuvešiu kūdikį atgal į universitetinę ligoninę ir paprašysiu, kad jam padarytų operaciją. Daugiau nebebėgsiu ir nebesislapstysiu.

— Bet tu juk nebėgi ir nesislapstai, juk ne? Kas yra, Paukšti Berdai? Ar dabar laikas kalbėti apie operaciją? — įtarusi kažką negera, Himiko užvertė jį klausimais.

— Nuo to ryto, kai gimė vaikas, aš visąlaik tik bėgau ir slapsčiausi. Iki dabar, — Paukštis Berdas atrodė įsitikinęs tuo, ką sako.

— Dabar? Bet dabar tu žudai savo vaiką, jo mirtimi sutepdamas savo ir mano rankas. O tai juk nėra bėgimas, tiesa? Be to, mes važiuosim į Afriką!

— Ne, aš atidaviau kūdikį tam kriminalinių abortų specialistui ir pasprukęs pasislėpiau čia, — Paukštis Berdas nesiliovė tvirtinęs savo. — Aš vis bėgau ir kaip paskutinę žemę, į kurią nubėgsiu, vaizdavausi Afriką. Tu ir pati bėgi. Tu kaip kabareto mergina, pabėgusi su valstybės turto grobstytoju. Ne daugiau.

— Mano rankos suteptos, aš kovoju! Aš nebėgu! — šaukė Himiko krisdama į isterijos prarają.

— Gal pamiršai, kaip šiandien įvairavai į duobę nenorėdama pervažiuoti nugaišusio žvirblio? Argi šitaip elgiasi žmogus, kuris iš tikro ketina susitepti rankas ir įvykdyti žmogžudystę?

Himiko akimis įsisiurbė į Paukštį Berdą, o ritmingai tvinkčiojantis ir burkstantis jos veidas liejosi pykčio žybsniais ir nevilties nuojautomis. Tąsoma nekantrumo mėšlungio, ji žiojosi atsikirsti Paukščiui Berdui, tačiau balsas jos neklausė.

— Jeigu, užuot bėgęs nuo kūdikio kaip nuo pabaisos, ryžtiesi sprendimui be jokios apgaulės, yra tik viena alternatyva — arba pasmaugti vaiką savomis rankomis, arba jį pasiimti ir auginti. Aš visą laiką tai žinojau, bet man neužteko drąsos pripažinti tiesą.

Lyg grūmodama Himiko pakėlė pirštą ir pertraukė Paukštį Berdą.

— Klausyk, Paukšti Berdai, kūdikiui dabar plaučių uždegimas. Jeigu ir sugalvotum vežti jį atgal į universitetinę ligoninę, pakeliui jis vis tiek numirtų mašinoje. O tada kalėjimo neišvengtum.

— Jeigu taip atsitiktų, tada tai jau tikrai žinočiau, kad nužudžiau jį savo paties rankomis. Ir kalėjimas man būtų tinkamiausia vieta. Aš prisiimčiau atsakomybę.

Paukštis Berdas kalbėjo šaltakraujiškai. Pajuto lemiamu momentu sugebėjęs išvengti paskutinių apgaulės spąstų, ir jam vėl sugrįžo tikėjimas pačiu savimi. Ašaromis paplūdusios Himiko akys skvarbė Paukštį Berdą neatlyžtančiais žvilgsniais, kol surado jame kažką, už ko galima buvo užsikabinti ir išbandyti dar vieną, kitokį puolimo būdą.

— Gerai, tarkim, operacija išgelbės tavo vaikui gyvybę, bet kas tada, Paukšti Berdai? Tau sakė, kad jo gyvenimas tegalės būti kaip augalo. Maža, kad pats save padarysi nelaimingą, tu papildysi šį pasaulį dar viena jokios prasmės neturinčia gyvybe. Pagalvok, ar tai išeis į gera kūdikiui, Paukšti Berdai.

— Tai išeis į gera man. Aš nustosiu būti bėgančiu vyru, — paaiškino Paukštis Berdas.

Tačiau Himiko vis tiek nenorėjo jo suprasti. Jos įsmeigtame žvilgsnyje buvo abejonė, o gal iššūkis. Nekreipdama dėmesio į akyse pašokusias ašaras, pasistengė išspausti blankią šypseną.

— Per jėgą verti gyventi vaiką, tesugebantį tiek pat kiek augalas. Čia kas? Tavo atrasta nauja humanizmo forma? — pasišaipė.

— Aš tik nebenoriu būti bėgančiu ir nuo atsakomybės išsisukinėjančiu vyru, — Paukštis Berdas nesidavė palaužiamas.

— O... o kaip bus su mūsų kelione į Afriką? Mes juk susitarėm, — pasriūbomis pratrūko raudoti Himiko.

— Himiko, mergyt, taip negražu. Tučtuojau liaukis! Kai Paukštis Berdas kūnu ir siela atsiduoda pačiam sau, kitų verksmo jis negirdi, nieko nebegirdi, — pasakė Kikuhiko.

Drėgnose kaip avino Kikuhiko akyse Paukštis Berdas pamatė blykstelint kažką panašaus į nirtulingą neapykantą. Bet jo ištarti žodžiai suteikė Himiko galimybę atsikvošėti. Ji vėl atvirto ta moterimi, kuri prieš kelias dienas įsileido į savo namus su viskio buteliu pas ją atėjusį, blogiausią gyvenime metą išgyvenantį Paukštį Berdą, atvirto be galo dosnia, geraširde ir ramia Himiko — tokio amžiaus, kai prarandama jaunystė.

— Gerai jau, Paukšti Berdai. Aš ir be tavęs galiu parduoti namą su žeme ir važiuoti į Afriką. Pasiimsiu į kompaniją tą vaikinuką, kuris pavogė mano mašinos padangą. Dabar suprantu, kad tam berniukui esu padariusi ir pakankamai baisių dalykų, — Himiko veide dar tvyrojo ašaringumas, tačiau isterijos krizę ji neabejotinai jau buvo įveikusi.

— Na, mūsų mergytei vėl viskas gerai, — Kikuhiko užuomina Paukščiui Berdui buvo aiški.

— Ačiū, — šis nuolankiai ištarė jausmingą padėkos žodį, neskirtą nė vienam konkrečiai — nei Himiko, nei Kikuhiko.

— Paukšti Berdai, tau dar daug ką teks ištverti, — rodės, savo žodžiais Himiko norėjo įkvėpti jam drąsos. — Sudie, Paukšti Berdai!

Linktelėjęs jis išėjo iš baro. Jo pasigautas taksi kraupiu greičiu lėkė sulytomis gatvėmis. Jeigu dabar aš žūsiu avarijoje nespėjęs išgelbėti vaiko, visas mano ligšiolinis dvidešimt septynerių metų gyvenimas neteks jokios prasmės, — Paukštį Berdą apėmė niekada anksčiau nepatirtas bedugnis siaubas.

Buvo rudens pabaiga. Palikdamas ligoninę, Paukštis Berdas atsisveikino su neurochirurgijos skyriaus vedėju ir sugrįžo ten, kur prie vaikų reanimacijos skyriaus jo laukė šypsantys uošviai ir tarp jųdviejų stovinti žmona su kūdikiu ant rankų.

— Sveikinu, Paukšti Berdai, jis panašus į tave, — šūktelėjo uošvis.

— Taip, turbūt, — Paukštis Berdas buvo santūrus.

Po operacijos praėjus savaitei, kūdikyje atsirado kažkas žmogiška, o dar po savaitės jis tapo panašus į Paukštį Berdą.

— Paprašiau, kad man paskolintų jo galvos rentgeno nuotrauką. Kai grįšim namo, parodysiu. Kaukolės defektas labai mažas, vos kelių milimetrų skersmens, ir man sakė, kad jis dar mažėja. Pasirodo, ten ne pačios smegenys buvo išvirtusios į paviršių, todėl jam buvo visai ne galvos smegenų išvarža, o paprastas navikas. Kai daktarai prapjovė tą išaugą, viduje rado du tokius baltus kietus gumuliukus — kaip stalo teniso kamuoliukai.

— Tikra laimė, kad operacija buvo sėkminga, — įsiterpė uošvis, ištaikęs pauzę Paukščio Berdo tauškėjime.

— Prisimenat, tada atrodė, kad ji niekuomet nesibaigs. Ir tie kraujo perpylimai. O Paukštis Berdas, kai tiek kartų pabuvo donoru, galiausiai liko visai be kraujo lašo veide. Tarytum kokia Drakulai į nagus pakliuvusi panelė, — kaip reta su humoru prabilo puikiai nusiteikusi uošvė. — Bet energijos jam netrūko, buvo panašus į šėliojantį liūtuką.

Išgąsdintas staigių aplinkos permainų, kūdikis tūnojo apmiręs, nepraverdamas burnos ir žvelgė į suaugusiuosius turbūt dar nelabai ką gebančiomis regėti akimis. Paukštis Berdas ir jo uošvis profesorius ėjo kalbėdamiesi, per kelis žingsnius atitrūkę į priekį nuo moterų, vis užtrunkančių pasižiūrėti į vaikelį.

— Tu gerai koveisi su ta nelaime, nepabijojai susitikt su ja akis į akį, — pagyrė profesorius.

— Ne visai. Aš daug kartų norėjau pabėgti, buvau jau beveik pabėgęs, — prisipažino Paukštis Berdas. Nejučia jo balsas pasidarė kitoks, tarsi būtų bandęs nuslopinti kartėlį. — Bet atrodo, kad šiame realių žmonių pasaulyje neišvengiamai esi priverstas gyventi teisingai. Net jeigu pats taikaisi įkristi į apgaulės spąstus, anksčiau ar vėliau supranti neturįs kitos išeities, tik jiems atsispirti.

— Ne, Paukšti Berdai, šiame pasaulyje galima gyventi ir kitaip. Yra žmonių, kurie iki mirties šokinėja per apgaules, kaip vaikystėje žaisdami šokinėdavo per pasilenkusius draugus.

Paukštis Berdas užsimerkė ir leido sau įsivaizduoti, kad šalia Himiko, prieš keletą dienų krovininiu laivu išplaukusios į Zanzibarą prie Afrikos krantų, keliauja ne tasai į berniuką panašus vyras, o jis pats, nužudęs savo kūdikį. Tai buvo pragaro regėjimas, visai gundančio pragaro. Galbūt kažkurioje, pasak Himiko, kitoje visatoje tokia tikrovė egzistuoja ir tęsiasi toliau. Tačiau dabar Paukštis Berdas atmerkė akis, kad sugrįžtų į šios, savo paties pasirinktos visatos problemas. Ir pasakė:

— Yra net vilties, kad kūdikis užaugs normalus, bet lygiai tiek pat galimybių, kad užaugus jo intelekto koeficientas bus ypač žemas. Man reikės dirbti ir dėl vaiko ateities. Suprantama, nebeprašysiu jūsų, kad padėtumėt susirasti naują darbą. Manau, kad po to, kas atsitiko, tai būtų nesąžininga ir neleistina. Ketinu visiems laikams atsisakyti karjeros, kurios laiptais turėjau kilti iki universiteto dėstytojo vietos. Dirbsiu gidu su užsienio turistais. Anksčiau svajodavau nukeliauti į Afriką ir pasiimti gidu ką nors iš vietinių žmonių, o dabar viskas išėjo atvirkščiai — būsiu vietinis gidas į Japoniją atvykstantiems svetimšaliams.

Profesorius norėjo kažką pasakyti, bet tuo metu visą koridorių užėmė būriu sugužėję jaunuoliai, todėl jiems teko pasitraukti į šalį ir vaikinus praleisti. Šie praėjo nekreipdami nė menkiausio dėmesio nei į Paukštį Berdą, nei į jo uošvį, apsupę vieną iš saviškių, kurio ranka buvo demonstratyviai parišta. Visi vilkėjo nubrizgusius, nelabai švarius drakonais siuvinėtus džemperius, lyg ir per lengvus šiam metų laikui. Paukštis Berdas iškart atsiminė, kad čia tie patys tipai, su kuriais mušėsi vėlyvą vasaros pradžios naktį. Tuomet, kai į pasaulį keliavo jo vaikas.

— Šitą jaunimėlį aš pažįstu, bet neatrodo, kad mano veidas jiems ką nors sakytų. Įdomu tik, kodėl?

— Per kelias pastarąsias savaites tu labai pasikeitei. Turbūt todėl.

— Tikrai taip manot?

— Tu pasikeitei, — pasakė profesorius šiltu tėvišku balsu, kuriame slypėjo ir trupinėlis atsisveikinimo liūdesio. — Tau jau nebetinka vaikiška Paukščio Berdo pravardė.

Paukštis Berdas luktelėjo, kol juos pasivys virš nešamo kūdikio palinkusios, vis dar į pokalbį įsitraukusios moterys. Tada pažvelgė į žmonos rankų saugomo sūnelio veidą. Jam norėjosi išvysti save vaiko vyzdžiuose. Tamsiai pilkame gilių kūdikio akių giedrume sušvito veidrodinis Paukščio Berdo atspindys, tačiau buvo pernelyg mažas, kad Paukštis Berdas galėtų jame aptikti naujosios savo išvaizdos patvirtinimą. Kai tik pareisim namo, apžiūrėsiu save veidrodyje, — pasižadėjo pats sau. Ir dar pagalvojo, kad grįžęs pasiims išsiųsto į tėvynę Delčevo dovanotą mažos Balkanų šalies žodyną su tituliniame puslapyje įrašytu žodžiu „viltis“. Ir pirmiausia susiras jame žodį „kantrybė“.

„Paukštį Berdą apėmė niekada anksčiau nepatirtas bedugnis siaubas.“

Kenzaburo Oe

Prisimenu ankstyvą vasarą, kai rašiau Asmeninę patirtį, ir vieną tos vasaros popietę. Prisimenu, kaip už atviro lango vėjyje lėtai suposi šakos dideliais, žaliais lapais. Kambaryje, kuriame tokiu metų laiku dar nebūdavo per karšta, kniūbsčias gulėjo mano suprakaitavęs kūnas ir niekaip neįstengė pasijudinti iš vietos. Tomis dienomis dažnai lankydavausi medicininėse apžiūrose su neseniai iš ligoninės parsivežtu sūnumi. Tąkart irgi buvau grįžęs iš gydytojų, kur sužinojau ypač svarbų, lemiamos reikšmės turintį dalyką. Vos nugriuvęs ant skolintos didelės senos lovos nuomojamame bute, pasijutau nebegalįs nė krustelėti. Rinkau žodžius šiai nevilties scenai įvardyti. Bet iš tikrųjų ir pats gerai nesupratau, kas vyksta, o kai atsistojusi už nugaros žmona pasižiūrėjo į mane taip, lyg būčiau dar vienas kūdikis, man pasidarė net nejauku dėl padėties, kurioje atsidūriau. Dabar jau nieko nebegalėjau pakeisti, tačiau prisiekiau daugiau niekada nepasirodyti jai tokios apgailėtinos būklės. Mano kūną paralyžius laikė sukaustęs maždaug dvidešimt minučių. Gal dar ilgiau. Vis dėlto, nepaisant įvairiausių su vaiku susijusių sunkumų, kurių būdavo ir vėliau, ši keista liguista būsena nebepasikartojo...

Sūnui, kuris tada miegojo kūdikio lovelėje greta manosios lovos, šį birželį sukaks aštuoniolika. Sunku net įsivaizduoti, koks tiesmukiškai jaunas aš buvau anuomet. Ir Asmeninė patirtis, kurią dabar vartau, atrodo kaip labai jauno žmogaus romanas. Kaip jaunystės knyga. Ir tai man kelia nuostabą. Kelia juo labiau, kad rašydamas šį romaną aš tikėjau nebeturįs nieko bendra su jaunyste. Nors kai ėmiausi rašyti savo knygą, dar nebuvau įsisąmoninęs daugelio šio amato taisyklių, autoriaus su pagrindiniu herojumi netapatinau net ir tais laikais. Taigi romane veikiantis Paukštis Berdas iškart buvo atsietas nuo manęs ir įtvirtintas kaip savarankiškas asmuo. Vienintelis mudviejų sąlyčio taškas yra vaikas, gimęs su galvos yda. Be to, pagal mano sumanymą, Paukštis Berdas jau yra praradęs ryšį su savo jaunyste, nes, būdamas dvidešimt septynerių metų ir keturių mėnesių amžiaus, fiziškai turi ne daugiau jėgų už keturiasdešimtmetį. Tik dabar, iš naujo skaitydamas savo knygą, aš matau, kad tai jauno žmogaus romanas, kuris dėl herojaus jaunumo ribojasi su paauglių romanais ir kuriame pagrindinis veikėjas yra įtraukiamas į atvirą jaunatvės atsiskleidimo procesą. Tokia yra tiesa, ir turiu pripažinti, kad verčiant puslapį po puslapio mano viduje randasi kažkas panašaus į šypseną. Šypseną jaučiu ir tuomet, kai prisimenu save, kniūbsčią parkritusį nuomojamame bute su šnarančiais kaip sausas popierius platanais už lango ir praradusį viltį tiesiogine šių žodžių prasme (aš drąsiai taip rašau, nes taip buvo. Ir dar norėčiau parašyti, kad ilgai pragyvenau su negalios kankinamu sūnumi ir per tą laiką ne kartą susidurdavau su vis iškylančiais sunkumais, bet niekada daugiau savyje nebeaptikau tokios kūniškos nevilties. Taigi jaučiu šypseną, kai prisimenu save), ir kai prisimenu žmoną, padėjusią ranką ant kūdikio lovelės mano pašonėje, į vieną tašką įsmeigtu stikliniu žvilgsniu. Kai pagalvoju apie jos jaunumą...

Dabar, žvelgdamas atgalios kaip žmogus, įpusėjęs vidutinį amžių, galvoju, kad sulaukus pilnametystės mano gyvenime nebuvo daug spontaniškų akimirkų, į kurias galėčiau atsigręžti su šypseną primenančiu jausmu. Turbūt nesuklysčiau tokias akimirkas pavadinęs labai retomis. Ir iš visų mano rašytų romanų nedaug yra tokių, kuriuos šiandien galėčiau skaityti su ta pačia viduje tvyrančia šypsena. Kadangi Asmeninė patirtis kilo iš aitrumo kupinų apnuogintų išgyvenimų, kartais man rodosi, kad visame tame yra kažkas neįtikėtina. Galbūt šis jaunystėje parašytas kūrinys man turi pamatinį apvalantį poveikį. Turėjo ir tą ankstyvą jaunų dienų vasarą, kai aš jį teberašiau ir kai vieną popietę kniūbsčias gulėjau lovoje praradęs viltį...

Sūnus, gimęs su pažeidimais galvos srityje, pastūmėjo mane parašyti keletą kūrinių, pradedant Asmenine patirtimi. Nė vienas jų, kaip ir šis atskaitos tašku tapęs romanas, tiksliai neatkartoja tikrovės įvykių (taigi nė vienas nėra panašus į „romanus apie save“, tradicinį japonų literatūros žanrą), bet giliai šaknimis jie šiaip ar taip yra suaugę su mano asmeniniais išgyvenimais. Pažiūrėjus, kaip keičiasi kiekviename iš tų kūrinių pavaizduoti protiškai atsilikusio vaiko ir tėvo santykiai, tampa aišku, kokia buvo mano rašymo strategija viename ar kitame romane. Beje, tiesiogiai lemdavusi ir literatūrinio stiliaus pasirinkimą.

Viename poliuje atsiduria Dangaus pabaisa Agvis, kuris pasakoja apie vyrą, nebematantį savo, kaip tėvo, gyvavimo prasmės po to, kai pasiunčia į kapus jam gimusį vaiką, arba 1860 metų futbolas, kuriame piešiamas nuosmukis tėvų, atsisakiusių rūpintis po operacijos nustojusiu į aplinką reaguoti vaiku. Kitokio pobūdžio romanas yra Vandenys man sielą siekia apie likimo nuskriaustą kūdikį, kuris užaugęs sugeba iš klausos atskirti daugybę paukščių balsų ir tampa ramsčiu kartu su juo slaptavietėje gyvenančiam tėvui, arba Atsarginio žaidėjo protokolas, kuriame protiškai atsilikusio vaiko ir tėvo santykiai apsiverčia aukštyn kojomis ir įvyksta „susikeitimas“: sūnus virsta brandaus amžiaus vyru, o tėvas — nepilnamečiu vaikinu. Tarp šių dviejų polių — 1964 metų pradžioje rašyto apsakymo Dangaus pabaisa Agvis ir 1976 metais pasirodžiusio Atsarginio žaidėjo protokolo — telpa visi mano kūriniai.

Taigi nuo to meto, kai baigėsi jaunystė, iki šių laikų, kai tenka iš arti pažiūrėti į stojusią prieš akis nesenyvo amžiaus pabaigą, mano, kaip rašytojo, kūryboje impulsu arba tiesiog pagrindine tema nuolatos tapdavo bendras gyvenimas su sūnumi, kuris gimsta sužalota galva ir auga kamuojamas vienokios ar kitokios negalios, dažniausiai pasireiškiančios sulėtintu protiniu vystymusi. Pirmoji knyga, į kurią buvo perkeltas įvykis, galima sakyti, nulėmęs mano, kaip rašytojo, gyvenimą, ir kuri išliko kaip jaunystės romanas (nors rašytas su aitriomis mintimis, autoriaus suvokimu, nepanašiomis į tas, kuriomis kalba jaunystė), yra Asmeninė patirtis.

Tuo metu, kai buvo paskelbtas šis romanas, visa kritikos kruša krito ant epilogo. Kitaip tariant, nepalankiai buvo sutikta ta paskutinio skyriaus dalis, kuri nuo likusio teksto atskirta dviem žvaigždutėmis. Teigta, kad čia suardomas visas skaitytojo nuosekliai kauptų „lūkesčių pylimas“. Aš, tuomet dar jaunas autorius (pasikartodamas priminsiu, kad pats to nebuvau įsisąmoninęs ir tariausi esąs visiems laikams su jaunyste atsisveikinęs rašytojas), stojau ginti savo kūrinio nuo kritiškų atsiliepimų. Vėliau, kai romanas buvo verčiamas į anglų kalbą, „Grove Press“ leidyklos savininkas — žmogus, padėjęs daug pastangų, kad būtų panaikintas draudimas Davido Herberto Lawrence’o ir Henry Millerio knygoms, taigi turintis puikų literatūrinį supratimą, — man taip pat siūlė atsisakyti dviem žvaigždutėmis pažymėto teksto, bet, viską apgalvojęs, aš nesutikau.

Savo pasipriešinimą grindžiau pirmiausia tuo, kad nuo pat pradinio šios knygos sumanymo etapo aš ketinau parodyti kontrastą tarp įžanginėje dalyje aprašomo gaujos susidūrimo su Paukščiu Berdu ir epilogo scenos, kai tie patys vaikinai prasilenkia su pagrindiniu veikėju, kuriam „jau nebetinka vaikiška Paukščio Berdo pravardė“.

Be abejo, mintyse meldžiau likimo malonės savo sūnui, ir šis faktas taip pat galėjo turėti reikšmės tam, kad rašydamas romaną aš pasirinkau šviesią pabaigą. Kita vertus, kūdikio ateities perspektyvos, apie kurias pasakojama romano epiloge, nebūtinai turi būti išsiaiškintos tik optimistiškai...

Šiaip ar taip, nesutikdamas nusileisti dėl paskutinės scenos, aš turėjau savų jaunatviškų priežasčių ar, teisingiau, įsitikinimų, kaip turi būti rašoma knyga, ir norėjau išsaugoti pirminį romano sumanymą, tai yra per pakartotinį tų jaunuolių ir Paukščio Berdo susitikimą atskleisti daug išgyvenusio herojaus pasikeitimą ir brandą.

Dabar, žvelgdamas į šį romaną kaip rašytojas, jau senokai sulaukęs vidutinio amžiaus ir sukaupęs atitinkamos patirties, aš manau, kad jėgos ir svorio turėjo pakakti jau šiuose sakiniuose: „Jeigu dabar aš žūsiu avarijoje nespėjęs išgelbėti vaiko, visas mano ligšiolinis dvidešimt septynerių metų gyvenimas neteks jokios prasmės, — Paukštį Berdą apėmė niekada anksčiau nepatirtas bedugnis siaubas“. Galbūt tolesnis epizodas tinkamai papildė tekstą, tačiau nutraukus romaną šioje vietoje, manding, vis tiek būtų pavykę perteikti tai, ką norėjau pasakyti, o atomazgą geriausia būtų buvę atiduoti visiškon skaitytojo žinion. Bet kai rašiau šią knygą, po dviejų žvaigždučių einanti scena man atrodė būtina, todėl ir dabar, suvokdamas, kad anomis jaunystės dienomis kitaip mąstyti negalėjau ir kad būtent dėl šios priežasties apgyniau savo sumanymą nepasidavęs kritikai, aš jo neatsižadu ir palaikau save tokį, koks buvau anuomet.

1981 sausis

Keletas Kenzaburo Oe gyvenimo datų

1935 Sausio 31 gimė septynių vaikų šeimoje Ose kaimelyje, vienoje iš keturių didžiųjų Japonijos salų — Šikoku. Kelis šimtmečius miškingas Ehime prefektūros slėnis buvo Oe giminės namai.

1941 Japonija įsitraukia į Antrąjį pasaulinį karą. Militaristinės nuotaikos apima visus valstybės sluoksnius. Imperatorius, kaip monarchas ir kaip dieviškos kilmės asmuo, viešpatauja tiek politikoje, tiek kultūroje. Kenzaburo Oe auga veikiamas savo šalies istorijos ir savo kaimo tradicijų, kurių pagrindinė reiškėją yra jo senelė, pašaipiais ir kritiškais pasakojimais dažnai polemizuojanti su vyraujančiomis to meto pažiūromis.

1944 Miršta senelė ir tėvas. Pagrindinį sūnaus auklėtojos vaidmenį perima motina. Mamos nupirktos knygos Heklberio Fino nuotykiai ir Stebuklingosios Nilso kelionės palieka vaikui įspūdį, kurį, anot paties rašytojo, jis „nusineš į kapą“.

1945 Japonija pralaimi Antrąjį pasaulinį karą. Absoliutinę imperatoriaus valdžią keičia demokratiniai šalies pertvarkymai. Vidurinėse mokyklose, vienoje iš kurių mokosi ir Kenzaburo Oe, imamos diegti pažangios idėjos. Visuomeninį ir politinį pokario valstybės gyvenimą kontroliuoja sąjungininkų vardu į Japoniją įvestos JAV pajėgos. Visi šie kardinalūs pokyčiai padaro didžiulę įtaką Oe savimonei.

1950 Penkiolikametis Sikoku salos moksleivis Kenzaburo Oe mokyklos žurnale išspausdina esė „Apie Dostojevskio Nusikaltimą ir bausmę“, o po kelių mėnesių — esė „Žmogaus ir likimo kova. Mano požiūris į Hamletą“.

1953 Palikęs protėvių kaimą ir šeimyninį miškininkų verslą, Kenzaburo Oe pirmą kartą iškeliauja traukiniu tolimon kelionėn į sostinę. Čia, dideliame mieste, kuriame tikisi atrasti visas išsvajotos demokratijos ir laisvės teikiamas galimybes, jaunam vaikinui tenka įveikti kompleksus dėl savo tarmiškos šnekos ir fizinio trūkumo — mikčiojimo.

1954 Kenzaburo Oe priimamas į vieną prestižiškiausių Japonijos aukštojo mokslo įstaigų — Tokijo universitetą, kuriame nuo antro kurso pasirenka studijuoti prancūzų literatūrą. Jam dėsto profesorius Kazuo Watanabe, Francois Rabelais kūrybos specialistas. Rabelais įvaizdžiai, groteskinis realizmas išmoko Kenzaburo Oe suteikti literatūrinį pagrindą savo gimtojo kaimo legendoms. Rugsėjo mėnesį jis parašo pjesę studentiškam spektakliui Dangaus aimana.

1957 Kelerius metus kūręs pjeses ir apsakymus, laimėjęs ne vieną literatūrinį konkursą, Oe paskelbia novelę Negyvėlių išdidumas, kuri realiai pretenduoja į aukščiausią literatūrinį Japonijos apdovanojimą — Akutagawa’os premiją.

1958 Akutagawa’os premija Kenzaburo Oe skiriama už apsakymą Galvijų auginimas. Beveik kas mėnesį pasirodantys nauji jo kūriniai publikuojami žurnaluose ir leidžiami atskiromis knygomis. Tapęs rašytoju, Oe nepajėgia apsiprasti su pasikeitusiu gyvenimo būdu ir tampa priklausomas nuo dideliais kiekiais vartojamų migdomųjų vaistų.

1959 Baigia Tokijo universitetą. Diplominio darbo tema — „Apie įvaizdžius Jeano Paulio Sartre’o kūryboje“. Pirmąkart be išankstinio pristatymo periodinėje spaudoje išleidžiamas Oe romanas Mūsų epocha. Atskira knyga pasirodo ir sausio mėnesį dalimis publikuotas romanas Naktie, ženk iš lėto.

1960 Veda Yukari, 1946 m. mirusio japonų kino režisieriaus Mansaku Itami dukterį ir savo paauglystės draugo, 1997 m. mirusio garsaus pastarųjų dešimtmečių kino režisieriaus Juzo Itami seserį. Kaip oficialios japonų literatų delegacijos narys, kartu su kitais žymiais to meto rašytojais vyksta į Kiniją. Susitinka su Mao Dzedungu. Birželio mėnesį leidykla „Tsukuma shobo“ išleidžia Kenzaburo Oe raštus. Periodikoje pradedamas skelbti romanas Pavėlavęs jaunimas, 1975 m. pasirodęs ir lietuvių kalba.

1961 Tokijuje sušaukiamas neeilinis Azijos ir Afrikos rašytojų kongresas, kuriame Oe dalyvauja kaip organizacinio komiteto narys. Vėliau pasitraukia iš kongreso veiklos protestuodamas prieš Kinijos branduolinius bandymus. Rugpjūčio mėnesį Bulgarijos ir Lenkijos vyriausybių kvietimu išvyksta į kelionę po Europą. Iki gruodžio mėnesio aplanko Bulgariją, Graikiją, Italiją, Lenkiją, SSRS, Prancūziją, Angliją. Paryžiuje susitinka su Sartre’u.

1963 Sausio mėnesį pasirodo romanas Šauksmas. Skelbiami straipsniai, apysakos, gegužės mėnesį spaudoje publikuojama novelė Seksualinis žmogus. Kitą mėnesį išleidžiama Kenzaburo Oe apsakymų rinktinė tokiu pat pavadinimu. Birželį gimsta sūnus Hikari (japoniškai hikari reiškia „šviesa“). Kūdikiui padaroma pirmoji deformuotos kaukolės operacija. Vasarą Oe išvyksta į Hirošimą, kur tyrinėja nuo atominio bombardavimo nukentėjusių žmonių likimus ir suvokia negalįs priimti brendusio sprendimo atsisakyti savo neįgalaus vaiko. Spalio mėnesį pasirodo jo esė „Hirošima — 1963 metų vasara“.

1964 Sausio mėnesį Oe parašo apsakymą Dangaus pabaisa Agvis apie sugriuvusį gyvenimą žmogaus, kuris leidžia gydytojams numarinti su galvos smegenų išvarža gimusį savo sūnų, o po skrodimo sužino, kad šiam tebuvo gerybinis auglys. Rugpjūčio mėnesį leidykla „Shinchosha“ išleidžia naują Kenzaburo Oe romaną Asmeninė patirtis. Lapkritį Asmeninė patirtis gauna „Shinchosha“ literatūrinę premiją.

1965 Išvyksta skaityti paskaitų į Okinavą pietiniame Japonijos Riukiu salyne ir ilgam susidomi senovine, unikalia Riukiu karalystės, kuri tik XIX amžiaus pabaigoje tapo viena iš Japonijos prefektūrų, kultūra ir okinaviečių gyvenimu žemėje, paverstoje JAV karinių bazių teritorija. Balandžio mėnesį Oe parašo esė „Afrika, Afrika, arba kaip aš su šeima norėčiau leistis į kelionę autobusu“. Liepos mėnesį važiuoja į Harvardo universitetą, keliauja po Ameriką ir lapkritį sugrįžta į tėvynę.

1966 Pradedamas leisti Kenzaburo Oe raštų šešiatomis.

1967 Paskelbiamas ir prestižine japonų rašytojo Jun’ichiro Tanizaki premija apdovanojamas romanas 1860 metų futbolas — daugiasluoksnis pasakojimas, kuriame dabartis siejama su šimtmečio senumo įvykiais, pabrėžiamas situacijų ir net paties žmogaus nekintamumas. Liepos mėnesį gimsta duktė Natsumiko. Oe vėl iškeliauja į Okinavą. Gruodžio mėnesį spaudoje pasirodo jo straipsniai: „Okinava visiems japonams“ ir „Pasidalyti Okinavos sielvartu ir pykčiu“.

1968 Asmeninė patirtis išverčiama į anglų kalbą. Ta proga Oe vyksta į JAV, skaito paskaitas garsiausiuose universitetuose, duoda interviu.

1973 Oe parašo romaną Vandenys man sielą siekia. Kalbėdamas apie kūrinio pavadinimą, autorius sakė: „Aš netikintis, tačiau Bibliją skaitau, ir pirmiausia todėl, kad joje yra žodžiai: „Vandenys man sielą siekia“. Iš tiesų potvynio vandenys, didžiulio potvynio, kuris gali reikšti pasaulio pabaigą, jau pakilo mums iki krūtinės...“ Ši mintis apie žmonijai gresiančią katastrofą persmelkia visą romaną.

1976 Nuo balandžio iki liepos mėnesio Kenzaburo Oe kaip vizituojantis profesorius Meksikos valstybiniame universitete Colegio de Mexico angliškai skaito paskaitas apie pokario Japonijos visuomeninės minties raidą. Spalio mėnesį „Shinchosha“ išleidžia romaną Atsarginio žaidėjo protokolas.

1979 Pasirodo romanas Amžininkų žaidimai, kuriame brolis dvynei seseriai kaip šeimyninę legendą pasakoja istoriją apie griaunančių ir kuriančių jėgų susidūrimą milžiniškoje laiko erdvėje, pradedant senove ir baigiant nūdiena. Šį siužetą, supintą su padavimais, kuriuos girdėjo iš senelės, Oe panaudos ir 1986 m. epine maniera rašytame romane M/T ir miško keistenybių sakmė.

1983 Oe grįžta prie sūnaus temos ir parašo Naujasis žmogau, pabuski — kūrinį, kuriame, panaudodamas Williamo Blake’o Pranašysčių knygų įvaizdžius, kalba apie Hikari, iš kūdikio išaugusį į muzikalų dvidešimtmetį jaunuolį. To paties pavadinimo apsakymų rinkinį, tarsi vainikuojantį visus Kenzaburo Oe darbus apie savo nesveiką vaiką, japonų kritikai pavadino metų knyga. Autoriui buvo paskirta Jiro Osaragi premija už dokumentinę prozą. Rugsėjo mėnesį miršta profesorius Nobuo Moriyasu, operavęs ir gydęs Hikari.

1987 Romanas Laiškai mieliesiems metams priklauso kitos teminės grupės kūriniams, kurių veikėjus autorius apgyvendina iš jo paties gimtojo kaimo mitologijos ir istorijos sukurtame mikrokosme.

1989 Vasario mėnesį leidykla „Bunshun bunko“ išleidžia apsakymą Apkandžiotas hipopotamo, už kurį 1984 m. Oe buvo įteikta Yasunari Kawabata’os premija. Balandžio mėnesį pasirodo romanas Gyvenimo gentainiai. Spalio mėnesį Oe dalyvauja Maskvoje surengtame žurnalo „Inostrannaja literatūra“ simpoziume ir vyksta į Briuselį atsiimti Europalia apdovanojimo. Gruodžio mėnesį parašo esė „Į Afriką iš čionykštės aplinkos“. Tais pačiais metais Kenzaburo Oe yra pasakęs: „Mano dukra universitete įstojo į neįgaliesiems skirtą draugiją [...]. Gyvendama su savo vyresniojo brolio negalia, ji visados sakydavo norinti patekti į tokį universitetą“.

1990 Gegužės mėnesį išleidžiamas mokslinis fantastinis romanas Gydymo bokštas, beveik metus publikuotas periodikoje pavadinimu Vėl susitikus, arba paskutinė taika. Birželio mėnesį už romaną Gyvenimo gentainiai Oe apdovanojamas Sei Ito literatūros premija. Rugpjūtį dalyvauja televizijos pokalbyje su Rusijos, Amerikos ir Pietų Korėjos intelektualais „Ar pasaulis prisimena Hirosimą?“ (muzikinis laidos apipavidalinimas — Oe sūnaus Hikari).

1992 Liepos mėnesį pradedama pardavinėti kompaktinė plokštelė su Hikari Oe kūriniais fleitai ir fortepijonui „Hikari Oe muzika“, kurios įdėklui Kenzaburo Oe parašo pristatymą „Manojo Hikari muzika“. Per pirmąjį mėnesį parduodama dešimt tūkstančių plataus atgarsio sulaukusios plokštelės egzempliorių. Spalio mėnesį Švedijoje, Suomijoje, Estijoje, Danijoje Kenzaburo Oe skaito paskaitų ciklą „Šiaurės Europai apie Japonijos kultūrą“ ir Tokijo „Yamaha Hali“ salėje sako kalbą per pirmąjį sūnaus koncertą.

1993 Birželio mėnesį Kenzaburo Oe gauna Italijos Mondello premiją už 1969 metais išleistą apsakymų rinktinę Išmokyk, kaip pergyventi mūsų pamišimą. Pasitelkęs W. B. Yeatso poetines metaforas, Oe pradeda rašyti trilogiją Liepsnojantis žalias medis, kurios pirma dalis Kol bus smogta „Gelbėtojui“ išleidžiama lapkričio mėnesį.

1994 Rugpjūčio mėnesį pasirodo kita trilogijos dalis Svyruojant (Vacillation). Rugpjūčio 6 dieną NHK televizija transliuoja laidą „Hirosimos sonata — Hikari Oe muzika ir tėvo žodžiai“. Rugsėjo mėnesį pradedama pardavinėti kompaktinė plokštelė „Dar kartą Hikari Oe“ su kūriniais fortepijonui, fleitai ir smuikui, per televiziją rodoma laida „Tėvo ir vaiko sąskambiai — trisdešimt Kenzaburo Oe ir jo sūnaus Hikari gyvenimo metų“. Spalio 13 dieną Švedijos akademija paskelbia Kenzaburo Oe Nobelio premijos laureatu. Oe tampa antruoju Nobelio premija apdovanotu japonų rašytoju po Yasunari Kawabata’os, gavusio ją 1968 metais. Spalio 14 dieną Oe atsisako priimti tą pačią dieną jam suteiktą vieną aukščiausių Japonijos apdovanojimų — Ordiną už nuopelnus kultūrai, taip išreikšdamas nepasitikėjimą savo šalies vyriausybe. Gruodžio mėnesį Stokholme, atsiimdamas Nobelio premiją, angliškai pasako kalbą Dvilypė Japonija ir aš (Japan, the Ambiguous, and Myself).

1995 Sausio mėnesį gauna Asahi premiją ir tampa „Asahi“ laikraščio nuolatinio forumo „Dvidešimt pirmojo amžiaus Japonija“ komiteto nariu. Vasarį „Kodansha“ leidykla išleidžia Kenzaburo Oe esė „Išgijusi šeima“, iliustruotą rašytojo žmonos Yukari. Kovo mėnesį pasirodo paskutinė trilogijos Liepsnojantis žalias medis dalis Didžioji diena.

1996 Balandžio mėnesį išleidžiama knyga Laisvi saitai su Kenzaburo Oe tekstu ir Yukari Oe iliustracijomis. Gegužę „Shinchosha“ leidykla pradeda spausdinti dešimties tomų rinktinę Kenzaburo Oe romanai. Pavadinęs Liepsnojančio žalio medžio trilogiją savo „baigiamuoju romanu“, Oe paskelbė ieškosiąs naujų literatūros formų. Toks žingsnis liudija rašytojo įsitikinimą, kad jis baigė daugelio metų darbą išsamiai pristatęs knygose savąją pasaulio sampratą, gimtojo Sikoku salos slėnio mitologiją ir pateikęs unikalų šiuolaikinės realybės modelį. Kurti grožinę literatūrą jį skatinęs ir noras kalbėti pasauliui apie savo sūnų, tačiau dabar, pasak rašytojo, jo sūnus su pasauliu galįs kalbėti pats. Kenzaburo Oe tebeskelbia esė ir straipsnius, skaito paskaitas, dalyvauja visuomeninėje veikloje.

Parengė Dalia Švambarytė

Content

Оэ Кэндзабуро Asmeninė patirtis