Обручев Владимир Афанасьевич

Sanikovo žemė

Vladimiras Obručevas

SANIKOVO ŽEMĖ

Iš rusų kalbos vertė ALBINA VENSKEVIČIENĖ

VILNIUS „VYTURYS” 1989

Serija įkurta 1971 m.

„Vyturio” leidykla, vertimas į lietuvių kalbą, 1989

ISBN 5-7900-0482-2

Anotacija

Žmonės pastebėjo, kad Šiaurės kryptimi skrenda paukščių pulkai. Pasirodo, tarp Arkties jūros ledkalnių ir ledlaukių, amžino įšalo salų, esama Žemės — gyvybės oazės, — kurioje išlikusi gausi pirmykštė augmenija ir gyvūnija, pirmykščiai žmonės. Apie Goriunovo ir jo bičiulių ekspediciją į paslaptingąją Sanikovo Žemę, apie jų susidūrimus su tos Žemės gyventojais onkilonais ir pirmykščiais žmonėmis vampu pasakojama žymaus mokslininko geologo fantastiniame mokslo romane „Sanikovo Žemė“.

PRATARMĖ

Beveik pusė Arkties, tai yra Žemes dalis, supanti Šiaurės ašigalį, ribojasi su šiauriniais Tarybų Sąjungos krantais. Ji — priešingybė Antarktidai, kur Pietų ašigalį juosia didelis žemynas. Arktis — tai jūra.

Arkties vandenynas plyti prigludęs prie Europos, Azijos, Šiaurės Amerikos žemynų; jo pakraščiuose daugybė didesnių ir mažesnių salų, kurių jau nėra arti ašigalio.

Salas visąlaik dengia storiausi sniego ir ledo sluoksniai ir tik vienoje kitoje jie suspėja nutirpti per trumputę poliarinę vasarą. Vandenys aplink salas taip pat surakinti ledo, dažniausiai nejudančio, o likusias begalines jūrų platybes dengia storiausias daugiametis ledas, į visas puses stumdomas vėjų ir srovių.

Nepabūgdami atšiauraus klimato ir sunkių plaukiojimo sąlygų, narsūs jūreiviai skverbėsi į Arktį, pamažu atrasdami, pažindami, o kartais ir apgyvendindami tas salas. Buvo net bandymų (savo noru ir priverstinių) plaukti ant dreifuojančių lyčių į tas Arkties vandenyno vietas, kur niekada nėra buvę atviro vandens, kad ištirtų gylį, vandens sluoksnių sudėtį ir temperatūrą, augalus ir gyvūnus, jūros dugno gruntą, srovių kryptį ir t. t.

Arktyje vis surasdavo naujų salų: 1881 metais į šiaurę nuo Naujojo Sibiro salyno atrastos mažytės Žanetos, Henrietos, Beneto salelės; 1913 metais į šiaurę nuo Taimyro pusiasalio rasta didelis Šiaurės Žemės salynas, dar vėliau — mažyčių salelių Karos jūroje.

Bet klystume tvirtindami, kad jau žinomos visos Arkties salos, nes, apsuptos slenkančių ledų, pro kuriuos neįmanoma praplaukti, o ant judančių lyčių irgi labai sunku nusigauti, — jos gali iki šiol būti neatrastos. Tik su lėktuvais galima tirti nei vandeniu, nei ledu nepasiekiamus Arkties rajonus.

Iki šiol neįspėta dviejų salų paslaptis, nors legendos apie jas sklinda jau apie gerą pusantro šimto metų. Drąsūs verslininkai, artimiausiose šiaurės rytų Sibiro salose medžiodami laukinius elnius, kailinius žvėris, ieškodami mamuto ilčių, ir kai kurie Šiaurės tyrinėtojai itin retomis giedros dienomis nuo aukštesnių vietų yra matę nežinomas salas, bet nukeliauti iki jų negalėję. Šiauriau Naujojo Sibiro salyno yra Sanikovo Žemė, o į šiaurę nuo Kolymos žiočių — Andrejevo Žemė. Pirmoji pavadinta verslininko Jakovo Sanikovo, antroji — seržanto Andrejevo vardais, nes jie pirmieji tolumoje tarp ledynų pamatė šias salas.

Romane aprašomas bandymas surasti ir ištirti vieną iš jų — Sanikovo Žemę. Romanas pavadintas mokslo fantastiniu, nes jame pasakojama apie spėjamąją žemę taip, kaip autorius įsivaizdavo jos gamtą ir gyventojus, žinoma, remdamasis teorinėmis prielaidomis.

Skaitytojas sužinos apie kai kurias Arkties salas, apie kelionę per ledynus, apie spėjamos žemės gyventojus ir gamtą, kokie jie turėtų būti, jeigu sala iš tikrųjų būtų ten, kur įsivaizduoja autorius. Šios knygos baigiamajame žodyje skaitytojas ras atsakymus į kai kuriuos rūpimus klausimus, liečiančius hipotezę apie Sanikovo Žemę, ir trumpai susipažins su naujausiais tarybinių mokslininkų Arkties tyrinėjimais, kurie iš dalies atskleidžia Sanikovo Žemės mįslę.

„O VIS DĖLTO JI YRA!”

Baigėsi pirmoji dalis iškilmingo mokslinės draugijos posėdžio, kuriame skaitė pranešimus dalyviai, sugrįžę iš ekspedicijos, surengtos dingusiam be žinios baronui Toliui ir jo bendrakeleiviams ieškoti. Katedroje, šalia sienos, nukabinėtos įtakingų globėjų ir draugijos pirmininkų dideliais portretais, stovėjo jūrų karininkas, velbotu [* Velbotas — jūrinė irklinė arba burinė valtis su smailiu galu ir priekiu] nuplaukęs per Arkties vandenyną nuo Naujojo Sibiro salų iki Beneto salos, kurioje kaip tik išlipo iki šiol nesugrįžęs baronas Tolis.

Vyrišką pranešėjo veidą, nugairintą poliarinių darganų, dengė šešėlis. Lempa žaliu gaubtu apšvietė tik jo pranešimo rankraštį, gulintį ant katedros, ir uniforminį švarką su auksinėmis sagomis ir ordinais, į

Priešais katedrą, už ilgo stalo, užtiesto žalia gelumbe, posėdžiavo mokslinės Tarybos nariai: visi žymūs mokslininkai ir garsūs keliautojai, gyvenantys šiaurės sostinėje. Pirmininkas sėdėjo viduryje. Užsimerkęs jis, atrodė, snaudė, užliūliuotas pranešėjo balso. Mažytė saliukė buvo pilnutėlė.

Pranešėjas jau papasakojo apie ekspediciją, varginančią kelionę sunkiu velbotu, užkeltu ant nartų, per poliarinių ledų sangrūdas iš žemyno iki Naujojo Sibiro salų, apie vasarą, praleistą Kotelno salos pakrantėje belaukiant, kol pajudės jūroje ledai, apie grumtynes su ledų grūstimis plaukiant išilgai kranto ir apie drąsiai perplauktą jūrą iki Beneto salos. Jis apibūdino šitą atšiaurią salelę, ištisus metus sukaustytą ledų, papasakojo, kaip rado Tolio trobelę: joje buvo palikta daiktų ir salos aprašymas, pasibaigiantis žodžiais: „Šiandien iškeliaujame į pietus, maisto turime penkiolikai dvidešimčiai dienų. Visi sveiki”…

— Vadinasi — pakėlęs balsą, paskelbė pranešėjas, — 1902 metų spalio 26 dieną baronas Tolis, astronomas Zėbergas, verslininkai jakutas Vasilijus Gorochovas ir tungusas Nikolajus Djakonovas iš Beneto salos patraukė per ledynus į pietus, Naujojo Sibiro salyno link. Bet ten jie nenuvyko — mes neaptikome jokių pėdsakų. Kur galėjo dingti drąsūs keliautojai? Be abejonės, jie žuvo kelyje. Šiose platumose spalio pabaigoje diena jau pasibaigusi — gal tik kokias dvi tris valandas apie pusiaudienį trunka sutemos. Šalčiai pašoka iki keturiasdešimties laipsnių, dažnai šėlsta baisios pūgos. Bet jūra dar neužšalusi ir pilna properšų. Keliautojai tikriausiai per pūgą ir bus įsmukę vos ledu užsitraukusion properšon. Arba mirė netekę jėgų nuo šalčio ir bado, besibraudami pro ledų sangrūdas: šunų jie neturėjo ir patys tempė nartas, prikrautas baidarių bei kitokio turto. Arba, bandydami išklerusiomis baidarėmis poliarinę naktį perplaukti neužšalusią jūrą, nuskendo per audrą. Kaip ten bebūtų — jie atgulė poilsio vandenyno gelmėse, o Sanikovo Žemė, kurios taip ilgai ir veltui ieškojo Tolis, neegzistuoja.

Pranešėjas nuėjo nuo katedros. Paskutiniai jo žodžiai pašiurpino klausytojus. Staiga iš paskutinių eilių kažkas sušuko:

— O vis dėlto ji yra!

Salė sujudo. Pasipylė klausimai:

— Kas jis? Kas tas keistuolis?

Pirmininkas griežtu žvilgsniu permetė publiką, paskambino varpeliu, ir, kai salė nutilo, pasakė:

— Siūlau draugijos nariams ir svečiams tylos minute pagerbti žuvusius drąsuolius: baroną Tolį, astronomą Zėbergą, verslininkus Gorochovą ir Djakonovą, paaukojusius gyvybes mokslo labui.

Visi atsistojo.

— Skelbiama penkiolikos minučių pertrauka.

Sėdėjusieji arčiau išėjimo greitai patraukė prie durų.

Tarybos nariai apstojo pranešėją, o vienas iš jų, tuknus akademikas Šenkas, Tolio ekspedicijos organizatorius ir konsultantas, ėmė brautis paskutinių eilių link. Pro stumdomų kėdžių ir minios triukšmą prasimušė stiprus jo balsas:

— Prašyčiau pasikalbėti su manimi asmenį, taip įtikėjusį Sanikovo Žemės buvimu.

Iš klausytojų būrio atsiskyrė tamsaus gymio jaunuolis juoda palaidine; jo veidas buvo išraižytas smulkių raukšlelių, kurias įbrėžia vasaros kaitra, žiemos speigai, stiprūs vėjai.

Prisiyręs prie Šenko, jis tarė:

— Tai pasakiau aš ir, jeigu reikia, galiu pakartoti.

— Eime į biblioteką! Šitoje grūstyje neįmanoma kalbėtis! — tarė Šenkas, iš po tankių, užgriuvusių antakių skvarbiomis akimis nužvelgdamas drąsuolį.

Pačiupęs jaunuolį už parankės, Šenkas pro šonines duris nusivedė jį į biblioteką, kartu ir draugijos raštinę.

Raštinėje buvo tuščia ir tylu. Akademikas prisėdo už sekretoriaus stalo, mostu pasiūlęs pašnekovui kitą kėdę. Užsirūkęs papirosą, jis pasakė:

— Aš klausau. Ką jūs žinote apie Sanikovo Žemę?

— Leiskite pirmiausia paaiškinti, kas esu, — atsakė jaunuolis. — Aš kaip politinis tremtinys penkerius metus išgyvenau Kazačjės kaime prie Janos žiočių. Gyvendamas šitame lokių, tiksliau sakant, baltųjų lokių užkampyje, aš susipažinau su vietiniais žmonėmis, vadinamaisiais verslininkais. Sostinės kultūros požiūriu jie grubus, visiški tamsuoliai, bet tų žmonių doros širdys ir stipri dvasia. Kas pavasarį, kai dienos pailgėja, o ledas dar pakankamai tvirtas, jie išsiruošia drąsion kelionėn net į Naujojo Sibiro salas ieškoti mamuto ilčių, kurių ten begalės… Kai kas iš tų verslininkų yra aiškiausiai matęs Sanikovo Žemę ir tvirtai tiki ją esant.

— Šitai dar neįtikina! — pertraukė Šenkas. — Jūs girdėjote pranešimą. Išeitų, kad kalnai, kuriuos matė Sanikovas ir Tolis, yra ne kas kita kaip milžiniškos ledų sangrūdos; be to, spėjamosios žemės kalnai turėtų būti dviejų arba dviejų su puse tūkstančių metrų aukščio, nes kitaip jų iš Kotelno salos nepamatytum. O tokio aukščio kalnų Arkties vandenyno vidury negali būti.

— Bet juk tai tik prielaida, o ne faktas!

— Be to, Tolis iki išlipimo Beneto saloje jau tuščiai ieškojo tos žemės savo jachta „Zaria”. O ji praplaukė labai arti vietos, kur turėtų būti spėjamoji žemė.

— ??Šitai kaip tik ir galėtų reikšti, kad toji žemė yra šiauriau ir ne taip jau arti Kotelno salos, kaip yra manę Sanikovas ir kiti, kurie matė žemę, bet tiksliai nenustatė atstumo iki jos, — prieštaravo jaunuolis.

?

?

— Jūsų tiesa! — atsakė Šenkas. — Bet reikalas tas, kad be šitų įrodymų, sutikite, — itin netvirtų, — mes nežinome daugiau nieko, tiksliau — nieko konkretaus, išskyrus tai, kad paukščiai skrenda kažkur į Šiaurę.

— Kodėl jūs manote, jog tai nepakankamai rimtas įrodymas? — nustebo jaunuolis. — Jau Vrangelis pranešė apie tai, ir Maidelis patvirtino, o Šiaurės gyventojai aiškiai nurodo, kad vasarą paukščių pulkų nebūna tik dviejose Šiaurės Sibiro pakrančių vietose: tarp Chromos ir Omolojaus upių ir penkiasdešimt kilometrų į vakarus nuo Jakano kyšulio iki Ryrkaipijaus [* Ryrkaipijus — Šiaurinis kyšulys (čiukčių k.). Dabar — Smito kyšulys] kyšulio. Šitose vietose laimikis niekam tikęs, užtat gerai matyti, kaip paukščiai skrenda į šiaurę.

— Iš vakarų paukščiai skrenda į Naujojo Sibiro salas, o iš rytų — į Vrangelio salą, — vėl atkirto Šenkas.

— Taip manyta seniau, bet tai netiesa. Vrangelio sala aukšta, uolėta, ir beveik visą vasarą nenutirpsta ledai. Joje pernelyg maža vietos perėti tokiems paukščiams kaip žąsys ir antys. Bet mus domina vakarinė sritis.

— Taip, iš ten paukščiai skrenda į Naujojo Sibiro salyną.

— Pasirodo, tose salose vasaroja labai mažai paukščių, didesnė dalis pulkais skrenda dar toliau į šiaurę. Tai man ne kartą patvirtino toje saloje lankęsi verslininkai iš Ustjansko, Ruskij Ustjės, Ožogino. Tą žinojo ir Sanikovas. Skrenda baltosios žąsys, gagos, įvairiausios antys, tilvikai, dagiliai ir kiti — visi, mintantys augalais arba smulkiais gyvūnėliais, kurie taip pat maitinasi augalais. Galima manyti, kad šiauriau yra sausuma, pakankamai didelė ir turtinga augmenijos.

— Ta sausuma — Beneto sala, — sutiko Šenkas. — Iš Tolio palikto dokumento mes sužinojome, kad joje žiemoja dvi gagų rūšys, viena rūšis tilvikų ir penkios rūšys žuvėdrų…

— Betgi žąsys ir antys ten net nepaminėtos! — nusijuokė jaunuolis. — O iš visų paukščių keliauninkų jų yra daugiausia. Taip ir turi būti. Bet ar jūs atkreipėte dėmesį į tą dokumento vietą, kur Tolis rašo matęs erelį, skrendantį iš pietų į šiaurę, sakalą iš šiaurės į pietus ir žąsų pulką, praskridusį iš šiaurės, tiksliau, vasaros pabaigoje grįžtantį iš tos nežinomos žemės į žemyną.

— Visai teisingai! — pritarė akademikas.

— Tolis dar yra pasakęs: pro ūkanas šį kartą nebuvo įmanoma pamatyti žemės, iš kurios atskrido paukščiai, kaip ir ano plaukiojimo metu Sanikovo Žemės.

— O jūsų atmintis puiki! — nustebo Šenkas.

— Aš labai atidžiai klausiausi pranešimo, ir Tolio dokumentas patvirtino mano nuomonę, jog Sanikovo Žemė yra. Tik ji šiauriau negu manyta. Tai ir paskatino mane taip kategoriškai pasakyti. O Beneto sala, jūs ir pats girdėjote, pernelyg maža ir pernelyg prigrūsta ledų, kad ten galėtų glaustis tokia daugybė paukščių. Tolis tai patvirtino: sniegenos, tilvikai, kirai, dvi rūšys gagų, — ir visi vasaros svečiai.

— Bet žemė, esanti dar šiauriau, jau už 80° platumos, turėtų būti dar šaltesnė, o joje dar daugiau ledynų. Vadinasi, ten negalėtų išsimaitinti tokie paukščių pulkai.

— Tai kurgi skrenda tie kvaili paukščiai? — prajuko jaunuolis.

— Iš tiesų nežinau. Galbūt per Šiaurės ašigalį į Grenlandiją, nors tai visiškai neįtikėtina, — atsakė Šenkas, gūžtelėjęs pečiais.

— O ar negalima manyti, kad, veikiamas kažkokių ypatingų sąlygų, Sanikovo Žemės klimatas, ten toli šiaurėje, tarp Arkties ledynų, daug šiltesnis negu Beneto ar Naujojo Sibiro salose, nors jos labiau į pietus.

— Prašom atleisti, bet tai jau fantazija! — atkirto pyktelėjęs akademikas. — Tokioms prielaidoms nėra jokių įrodymų, išskyrus skrendančius paukščius.

— Galbūt ten yra ugnikalnis, šildantis dirvožemį, — nenurimo jaunuolis, — arba karštieji šaltiniai!

— Ugnikalnio dūmus seniausiai būtų pastebėję ir verslininkai, ir jūreiviai. Nepamirškite, kad Nansenas savo „Framu” praplaukė visai netoli tos vielos, kur spėjama esant paslaptingąją žemę, bet, deja, jis nieko nematė.

— O ar jūs esate girdėjęs apie keistai dingusią onkilonų tautą, gyvenusią Šiaurėje? Spaudžiami čiukčių, jie išsikraustė kažkur iš žemyno su visomis gyvulių bandomis, ir apie juos niekas daugiau negirdėjo. O kur jie — neaišku iki šiol.

— Taip, prisimenu. Apie juos rinko medžiagą Vrangelis, Nordenšioldas ir Maidelis. Bet aš nesidomiu etnografija…

Šaižus skambutis pertraukė akademiko žodžius. Šenkas atsistojo:

— Turiu eiti klausytis kito pranešimo. Bet jūsų mintys mane vis dėlto sudomino, mums reikia dar pasikalbėti. Ateikite pas mane po savaitės vakare. Štai mano adresas.

Šenkas išsiėmė iš piniginės vizitinę kortelę ir, tiesdamas ją pašnekovui, pridūrė:

— Aš pasidomėsiu literatūra apie onkilonus. Ir Akademijoje patyrinėsiu nuomones dėl naujos ekspedicijos Toliui ieškoti. Nors labai abejoju, ar pasiseks. Bet jūs ateikite.

DINGUSI TAUTA

Šenkas buvo senas viengungis, daug keliavęs jaunystėje. Jis tyrinėjo Jenisejaus žemupį, ieškodamas mamuto likučių tundroje, Užbaikalę, Amūro sritį ir net Sachaliną, kai tik šitas didelis kraštas buvo prijungtas prie Rusijos, — mokslininką domino salos geologija ir augmenija. Grįžęs į sostinę, jis ėmėsi studijuoti surinktą medžiagą. Gyveno uždarai ir ypač kukliai, didesnę atlyginimo dalį skirdamas jauniems mokslininkams remti ir finansuoti ekspedicijoms į jį taip dominusius Sibirą bei poliarinius kraštus. Nemažai pinigų išleido Tolio ekspedicijai, o paskui ir jo paieškoms, nes akademikas jį labai vertino kaip tyrinėtoją.

Grįžęs iš iškilmingo posėdžio, Šenkas ėmėsi skaityti apie paslaptingą onkilonų gentį.

Prieš keletą amžių jie gyveno beveik visame čiukčių pusiasalyje, bet vėliau čiukčiai juos išstūmė prie Arkties vandenyno krantų. Onkilonų kūno sudėjimas, drabužiai, kalba, gyvenimo būdas smarkiai skyrėsi nuo čiukčių; artimiausi jų giminaičiai buvo Kadjako salos aleutai.

Nordenšioldas, „Vega” plaukdamas išilgai Šiaurės Sibiro pakrančių, netoli Irkaipijaus [* Nordenšioldo žemėlapyje Irkaipijus atitinka Ryrkaipijaus kyšulį; rusiškuose žemėlapiuose — Siaurės kyšulys], Šelagskio ir Jakano kyšulių rado daugybę apleistų onkilonų būstų. Tai buvo savotiškos žeminės, iki pusės įleistos žemėn, o stogas — banginio šonkauliai, užpilti žemėmis. Kasinėjant rasta įvairių įrankių iš akmens ir kaulų — kirviai, peiliai, iečių ir strėlių antgaliai, grandikliai ir kt., kartais net su kaulinėmis ar medinėmis rankenomis. Amžinas įšalas išsaugojo net ir diržus, kuriais prisitvirtindavo kirvius ar antgalius. Onkilonai dar nežinojo geležies ir kitų metalų ir gyveno kaip tikri akmens amžiaus žmonės.

Vrangelis yra užrašęs čiukčių pasakojimų apie tai, kas privertė onkilonus pasitraukti iš Arkties vandenyno pakrančių. Kivirčo priežastis buvo onkilonų genties vado Krechojaus ir čiukčių vado nesantaika, paremta gimininiu kerštu. Krechojus, gelbėdamasis nuo čiukčių persekiojimų, surinkęs negausius onkilonų genties likučius, iš pradžių įsikūrė Šiaurės kyšulyje, o paskui persikraustė į Šalaurovo salą ir pagaliau, susėdę į penkiolika baidarių, visi išplaukė link žemės, kurios kalnus Arkties vandenyno tolumoje buvo galima pamatyti iš Jakano kyšulio (tai yra į Vrangelio salą). „Labai jau skurdžios ir prieštaringos žinios, — pagalvojo Šenkas, užversdamas paskutinę knygą. — Kaip ten bebūtų, įdomu: kur galėjo dingti šita gentis?”

Per pastarąsias dienas Šenkas, kaip ir buvo žadėjęs, užsiėmė „zondavimu akademijoje”. Jis pasikalbėjo su keliais mokslininkais, besidominčiais poliarinių kraštų tyrinėjimu, bet nesusilaukė iš jų pritarimo organizuoti naują ekspediciją Sanikovo Žemei ir baronui Toliui surasti.

Solidaus mokslininko, kuriam būtų galima patikėti naujus poliarinio krašto tyrinėjimus, neatsirado, o duoti pinigus kokiam nors fantazuotojui buvo ir neatsargu, ir netgi tai išrūpinti būtų buvę nepatogu.

Šenkui neliko nieko daugiau kaip suskaičiuoti savo pinigus. Jis nusprendė, jog gali leisti sau išmesti tūkstantį kitą tokiam reikalui, tik manė, kad šitiek dar nepakaks.

„Na ką gi, — pagalvojo jis, — prietaisų gausime dykai iš įvairių žinybų, be to, ekspedicija negali užtrukti ilgiau nei metus. Per tiek laiko arba suras žemę, — o tada bus galima visai kitaip pasukti reikalą — atsiras ir lėšų, arba įsitikinsime, kad jokios žemės nėra, ir bus ramu”.

REIKALAI JUDA

Sutartą dieną ir valandą jaunuolis atėjo. Šenkas jo laukė.

— Aš perskaičiau viską, kas tik yra žinoma apie onkilonus, — pasakė jis, — ir, mano manymu, žinios prieštaringos. Nėra abejonės, jog šita tauta gyveno ir kovojo su čiukčiais, paliko gyvenvietes, akmeninių ir kaulinių įrankių. Bet kur ji pradingo — neaišku. Belieka galvoti, kad onkilonai arba žuvo vienoje iš salų dėl sunkių gyvenimo sąlygų ir maisto stygiaus, nes ten nepakako medžiojamų gyvulių, arba pasiliko žemyne ir senų seniausiai išmirė nuo kokios nors epidemijos.

— Jeigu jie būtų žuvę salose, ten rastų daugybę jų kaulų, — paprieštaravo pašnekovas. — Žmonės be pėdsakų neišnyksta. O jeigu jie būtų išmirę žemyne, tai jų naujieji kaimynai — jakutai, tungusai, lamutai — būtų išsaugoję padavimų. Bet tokių padavimų visiškai nėra.

— Tai kurgi jie pagaliau?! — sušuko Šenkas. — Juk nepakilo į dangų gyvi!

— Tikriausiai Sanikovo Žemėje — ten, kur skrenda paukščiai keliauninkai, jie, ko gero, ir buvo onkilonų vedliai.

— Žinoma, jeigu žmonės mokėtų skraidyti, aš mielai patikėčiau. Bet onkilonai neskraidė, todėl turėjo spėjamąją žemę pasiekti vandeniu arba ledu.

— Vandeniu plaukti jie negalėjo, nes su savimi varėsi gyvulių bandas, o šie pernelyg sunkus ir neramus krovinys baidarėms.

— O per ledynus irgi negalėjo nukeliauti. Pagal visus turimus duomenis Arkties vandenynas ištisai neužšąla; tam tikru atstumu nuo kranto visada lieka siauresnė ar platesnė atviro vandens juosta. Todėl ne vienas čiukčis — o jie pakankamai narsi tauta — nėra buvęs Vrangelio saloje, ir nė vienas medžiotojas verslininkas — jie taip pat ne bailiai! — nėra pasiekęs Beneto salos. Ir barono Tolio žūtis įrodo, kad per ledynus kelio nėra!

— Visa tai absoliučiai teisinga, — ramiai atrėmė akademiko priekaištus jaunuolis. — Bet prisiminkite, kad klimatas ne visada vienodas; šaltieji periodai kaitaliojasi su šiltaisiais, o tai priklauso nuo Saulės dėmių…

— Žinoma, šitai aš žinau! — tarė Šenkas.

— Mums žinoma, jog onkilonai nusigavo iki Naujojo Sibiro salų — ten taip pat surasta jų, žeminių ir kitų buvimo ženklų.

— Na gerai!

— Jiems paaiškėjo, kad ta vieta netinka gyventi: maža žvėrių, paukščių, o jų dar kasmet mažės dėl medžioklės. Bado baimė turėjo juos ginti toliau, o keliauninkai paukščiai, dideliais būriais skrendantys į šiaurę, rodė onkilonams, jog ten turėtų būti žemė, daug turtingesnė laukinių paukščių. Tarkime, kad tuo metu kaip tik buvęs šaltasis periodas, iš eilės pasikartojusios kelios šaltos žiemos, ir jūra užšalo. Ankstyvą pavasarį, kai dienos jau ilgesnės, onkilonai sėkmingai persikėlė į Sanikovo Žemę.

— Ir išmirė ten nuo šalčio ir bado, nes neįmanoma įsivaizduoti, kad už 80° platumos galėtų būti žemė, tinkanti gyventi žmogui. Žąsys, antys galbūt ir susiranda maisto atitirpstančioje tundroje, bet žmogus…

— Žmogus medžioja paukščius, vėplius, ruonius, baltuosius lokius, gaudo žuvis ir gyvena Grenlandijoje bei salose šiauriau Amerikos, ir Špicbergene, ir Naujojoje Žemėje — gyvena, netgi myli poliarinį kraštą ir jo ilgisi, jeigu patenka į pietus.

— Aš matau, jūs tvirtai tikite, jog yra Sanikovo Žemė ir joje gyvena onkilonai.

— Pirma, aš įsitikinęs, antra, tai vienintelis variantas, paaiškinantis jų dingimą.

— Gaila, bet Akademija nepritaria šiai nuomonei. Aš jau domėjausi. Mano kolegos įsitikinę, kad tokios žemės iš viso nėra, o baronas Tolis žuvęs.

— Labai liūdna, jeigu šitaip, nes vienintelė vieta, kur galėjo išsigelbėti Tolis — Sanikovo Žemė. Aš netvirtinu, kad jis ten, bet tai visai įmanoma ir tik ten reikėtų jo ieškoti.

— Vargu ar dabar atsirastų pasišovusių ieškoti tos žemės po visko, kas padaryta, jeigu net ir atsirastų pinigų.

— Aš mielai važiuočiau ir susirasčiau patikimų palydovų, Jakutijos srityje gyvenančių tremtinių ir šiaurinių pakrančių medžiotojų.

— Kaip jūs organizuotumėte ekspediciją, jeigu turėtumėte pinigų?

— Aš turiu galvoje du tremtinius, gyvenančius Kazačjėje. Mes visi dažnai svarstydavome tokios ekspedicijos projektą, žinoma, platoniškai, nes mes neturime lėšų, išskyrus menkutę pašalpą, kurią caro vyriausybė labai netvarkingai moka savo belaisviams. Mes verčiamės kaip tikri čiabuviai — medžiokle ir žvejyba. Abu mano draugai — jauni žmonės, nesusmukę tremtyje; darbas padeda mums išsilaikyti, be to, mes ir užsigrūdinome. Be jų, aš dar pasiimčiau du verslininkus, ne kartą pabuvojusius Naujojo Sibiro salose, turinčius šunų kinkinius, patyrusius keliautojus per ledynus.

— Teisingai, be jų negalėtumėte išsiversti. O toliau?

— Ankstyvą pavasarį mes ledu pasiektume Kotelno salą, ten įsirengtume bazę ir sandėlį, paskui, nedelsdami, kol ledas dar tvirtas, eitume toliau į šiaurę.

— O jeigu jūra nebūtų užšalusi, kuo vargu ar galima abejoti?

— Mes turėtume dvi lengvas baidares, kurias vežtumėmės nartomis. Jomis ir perplauktume atvirą ruožą. Jis neturėtų būti platus — netoli žemės visada ledas. Toliau vėl keliautume nartomis iki žemės, ją ištirtume, o vasaros pabaigoje tuo pačiu keliu grįžtume atgal.

— Bet tuo metu atvira jūra bus jau plati, ir plaukdami baidarėmis, dar su sunkiu kroviniu, jūs, be abejonės, žūsite. Vasaros pabaigoje dažnos pūgos.

— Jeigu nebus galima perplaukti, pasiliksime žiemoti Sanikovo Žemėje, o grįšime ankstyvą pavasarį.

— Ar jūs žinote, kiek reikia pasiruošti jukolos šunims visiems metams? Vien šitas krovinys pribaigs jus…

— Žinoma. Bet aš nesiruošiu vežiotis ėdalo. Viliuosi, jog žemėje bus daug laukinių paukščių. O per vasarą prisiruošime atsargų žiemai ir kelionei atgal į bazę.

— Tarkime, kad jūs nerasite jokios žemės.

— Tada kuo greičiausiai grįšime į Kotelną, ten pralauksime vasarą ir rudenį, o kai tik bus galima, persikelsime į žemyną. Ir tuo atveju, jeigu būtų prasta vasaros medžioklė, — nors tai beveik neįmanoma, mums reikalingas sandėlis Kotelno saloje.

— Ar jūs nesuskaičiavote, kiek kainuotų tokia ekspedicija?

— Manyčiau, ne taip ir brangiai. Mums trims nereikia jokio uždarbio, svarbu prasimaitinti. Dviem verslininkams, žinoma, mokėti reikės, bet jie — kuklūs žmonės. Didžiausios išlaidos — šunys, ėdalas jiems, nartos, baidarės, šautuvai ir šoviniai, drabužiai. Aš jau numačiau kainas ir čia, ir Kazačjėje, ir manau, jog dviejų ar pustrečio tūkstančio rublių turėtų pakakti.

— Taip, suma nedidelė!

— Šiaurėje nartos nekokios, ten mediena prasta, o mums jų reikia kuo geresnių, kad netektų gaišti laiko dažniems remontams. Aš manau, kad geriau nartas užsisakyti čia ir nusivežti. Taip pat ir šautuvus bei šovinius — čia jie ir geresni, ir daug pigesni. Visa kita — jau vietoje.

— Man patinka jūsų planas, — pasakė Šenkas. — Ir aš manau, kad atrasime jums pustrečio tūkstančio rublių. Bet štai kokia sąlyga: iš Sanikovo Žemės parvešite uolienų rinkinius ir herbariumus, jeigu bus įmanoma — ir smulkių gyvūnų bei augalijos, klimato aprašymus. Savaime suprantama, ir apie onkilonus, jeigu juos rastumėte. Ar jūs sugebėsite su draugais tai atlikti?

— Tikiuosi, jog susidorosime. Mes visi, žinoma, nesame tikri mokslininkai, bet pasirengę: vienas iš mūsų truputėlį geologas, kitas — botanikas, o aš labiau domiuosi žmogumi.

— Puiku! Barometrų, termometrų, kompasų ir kitko aš gausiu jums iš Akademijos. Jūs suprantate, kad bus labai svarbu nustatyti kelių tos žemės, — jeigu tik ją rasite, — punktų geografines ilgumas ir platumas, — nusišypsojo Šenkas, — ir nubraižyti nors ir apytikslę žemės schemą bei kelią iki jos.

— Suprantama. Geodezinės nuotraukos imsiuosi aš. Bet kaip nustatyti platumą ir ilgumą? Šito mes nemokėsime.

— Tai nėra sunku. Jus išmokys Centrinėje fizikos observatorijoje. Aš parašysiu raštelį direktoriui. Pasirengimui prireiks dviejų trijų savaičių. Ar jūs turėsite tiek laiko? Kada manote išvažiuoti?

— Dabar lapkričio pabaiga. Išvažiuoti reikia ne vėliau kaip po mėnesio, kad Kazačjėje būtume vasario gale, o kovo viduryje patrauktume į salas.

— Paprastai ten keliauja balandy.

— Visiškai teisingai, bet mums reikia pakliūti anksčiau, kad pirmomis balandžio dienomis jau galėtume per jūrą, kol ledas dar tvirtas, keliauti Sanikovo 2emės link.

— Ar suspėsite per mėnesį susiruošti ir susipirkti viską, ko jums reikia?

— Aš jau teiravausi dirbtuvėse. Nartas padarys per dvi savaites, o per tą laiką spėsiu susipirkti kitką ir kartu galėsiu lankyti observatoriją.

— Taigi čia reikalai juda, bet Kazačjėje jums bus dar nemažai rūpesčių.

— Kai viskas bus nuspręsta, aš išsiųsiu telegramą į Olekminską, Kazačjės paštą, kad draugai pradėtų ruoštis — pirktų kinkinius, ėdalo šunims, drabužių.

— Betgi jie neturi pinigų!

— Iki aš grįšiu, jie gaus viską skolon: mus Kazačjėje pažįsta.

— O kiek jums reikia dabar rankpinigių užsakymams ir pirkiniams?

— Kol kas pakaks 500 rublių.

— Šitą sumą jums duosiu iš savų pinigų, o po dviejų ar trijų savaičių gausiu ir likusią sumą bei instrumentus.

Šenkas užpildė banko čekį, parašė raštelį observatorijos direktoriui ir paduodamas juos jaunuoliui pasakė:

— Užeikite po poros savaičių tuo pačiu metu. Man bus įdomu, kaip sekasi ruoštis.

— Aš labai džiaugiuosi, jog taip greit buvo išspręstas klausimas! — sušuko susijaudinęs jaunuolis. — Eidamas pas jus, aš smarkiai abejojau, ar galėsiu įgyvendinti savo svajonę. O čia taip paprastai viskas susitvarkė. Jūs tokią stambią sumą duodate visiškai nepažįstamam žmogui, tikėdamas jo žodžiu?

— Nors aš jau žilas, bet dar nepraradau tikėjimo žmonėmis, — nuoširdžiai atsakė Šenkas. — Aš jau ne kartą esu rėmęs mokslines ekspedicijas ir mane labai retai kada apvylė. Be to, aš gebu įvertinti žmogų beveik iš pirmo žvilgsnio. Bet jūs iš tikrųjų man priminėte, kad aš nežinau nei jūsų, nei jūsų draugų pavardžių, o juk būtinai turėsiu parengti krašto administracijai reikiamus dokumentus. Taigi kuo jūs vardu? Aš užsirašysiu.

— Matvejus Ivanovičius Goriunovas, buvęs Peterburgo universiteto studentas, administracijos išsiųstas į Jakutiją. Mano draugai — Semionas Petrovičius Ordinas ir Pavelas Nikolajevičius Kostiakovas, taip pat buvę studentai: pirmasis — universiteto, antrasis — technologas. Mus visus 1899 metais už studentiškas riaušes ištrėmė penkeriems metams.

— Kuo gi jūs nusikaltot, kad išsiuntė taip toli lyg pavojingus nusikaltėlius?

— Mes pirmininkaudavome sueigose, todėl ir palaikė vadeivomis. Norėjo atiduoti į kareivius — prisimenate, buvo toks potvarkis, — bet mes atsisakėme paklusti. Užtat mus ir išsiuntė pas baltąsias meškas.

— Ar greitai baigsis tremties laikas?

— Mano jau pasibaigė, dėl to ir leido išvažiuoti gimtinėn į Vologdos guberniją policijos priežiūron; į sostinę atvykau, žinoma, be leidimo. Draugai bus laisvi po metų.

— Aš matau, kad jums reikės gauti paties gubernatoriaus leidimą vykti į Jakutiją.

— Na šito prašymo, manyčiau, neatsakys.

KELIONĖN

Po mėnesio Goriunovas, aprūpintas pinigais ir dokumentais, išvažiavo į rytus, gabendamasis prietaisus ir kitokią įrangą: tris puikias nartas ir vieną didelę baidarę, išardomą dalimis, kurias nesunku per pusvalandį sujungti visiškai hermetiškai. Į ją telpa keturi žmonės, trys nartos su kroviniu ir dešimt šunų, — vadinasi, ekspedicijos nariai galės perplaukti jūrą per du kartus.

Nuo Irkutsko jau prasidėjo rogių kelias arkliais per Kačiugą Lenos vaga žemyn — ilgas ir nuobodus kelias užpustytu nesibaigiančiu upės koridoriumi tarp aukštų, dažnai uolėtų krantų iki pat Jakutsko, varganos atšiauraus krašto ir tremtinių administracinės sostinės. Toliau kelias ėjo Aldano žemupiu ir nykiais Verchojansko kalnagūbrio tarpekliais, po to kalvomis ir lygumomis per visą platų Janos baseiną iki pat žiočių, kur pasaulio pakraštyje prisiglaudė iki stogų sniegu užpustytas Kazačjės kaimas. Jau nuo Jakutsko beveik nebuvo dienos, o už kalnagūbrio prasidėjo poliarinė žiemos naktis; nurimus pūgai, tik žvaigždės, mėnuo ir šiaurės pašvaistės apšviesdavo kelią.

Vasario pabaigoj Goriunovas su visu kroviniu nusigavo iki Kazačjės, kur draugai buvo jau viską parengę ekspedicijai — trisdešimt šunų, vytintų žuvų jiems šerti, maisto atsargų žmonėms, poliarinę aprangą, slides. Du prityrę medžiotojai verslininkai: jakutas Nikita Gorochovas, — jo brolis dalyvavo dingusio be žinios barono Tolio ekspedicijoje, — ir kazokas Kapitonas Abramovičius Nikiforovas sutiko keliauti drauge. Abu ne kartą lankęsi Naujojo Sibiro salyne, paskutinįsyk su ekspedicija, ieškojusią Tolio ir apsukusia visas pakrantes. Jie buvo įsitikinę, jog Sanikovo Žemė yra, ir abu tvirtino saulėtą giedrią dieną ją matę nuo Kotelno salos aukštumų. Toji paslaptinga žemė viliojo medžiotojus ne mažiau negu tris mūsų draugus, ir abu džiaugėsi tekusią laime pirmiesiems ją aplankyti.

Kazačjės kaimas stovi ant plokščios kalvos dešiniajame Janos krante, šiek tiek aukščiau deltos, apie 71° šiaurės platumos prie pat šiaurinės miško sienos. Kelios kazokų pirkios ir pirklių namai, kelios jakutų jurtos ir mažytėlaitė cerkvė, užpustytos sniego, netvarkingai išsimėčiusios po kalvą. Tik iš pirkelių kaminų vinguriuojantis dūmas ir kibirkščių spiečius, lekiantis iš jurtose besikūrenančių čiuvalų, bei sniegu aplipusi varpinė rodo čia gyvenant žmones, nors mažutis kaimelis yra pakankamai svarbus visame šiauriniame Pajanės baseine.

Į šiaurę, rytus ir vakarus plyti begalinė tundra: žiemą — balta lyguma, nuklota vėpūtinių, — tai tvirti, plokšti aštriapusniai, sunešti ir sutvirtinti nirčių pūgų, laisvai siaučiančių tokiose platybėse. Pietuose juoduoja retučio, užkežusio miško juosta, o giedrią dieną toli horizonte matyti Kularo kalnagūbrio apvalios keteros, kurios tarsi atitveria Janos žiotis nuo viso pasaulio.

Per dvi savaites buvo pasiruošta. Ir kovo viduryje, kai jau diena trunka vienuolika valandų, ekspedicija leidosi kelionėn. Iki Naujojo Sibiro salų tris keliautojų nartas lydėjo dar penketas nartų su varovais (kajurais), kurie vežė jukolos atsargas šunims, pro viziją ir visokius kitus reikmenis; maistą sukraus į sandėlius, taip pat valgys, kol nusigaus iki salų.

Į šiaurryčius keliavo viena iš Janos deltos atšakų, pro buvusią Ust Jansko gyvenvietę — dėl dažnų potvynių žmonės ją apleido. Dabar gyvenvietės nelikę nė ženklo. Slėni lyguma nejučia pakyla iki jūros lygio, — tokios pačios baltos lygumos. Arčiau ir toliau virš jos plokščiais gūbriais kyla salos, o dešinėj — toli šiaurėn pasistūmėjusio kranto kyšuliai. Į tą pusę ir važiavo, perkirsdami užutekius ir stengdamiesi nors pradieniui nakvoti prie kranto, kad būtų kuo pasikurti laužą: čia nestigo skendulių, — Janos iš pietų atneštų ir jūros išmestų medžių.

Jau pravažiavo Jaroko salą, Maniko kyšulį su vienintele jurta, plačią Seliacho įlanką, Turuktako neriją, Vankos, Daryčiano kyšulius. Nuo čia iki Čiurkino kyšulio keliavo išilgai kranto, po to — per Abeliacho įlanką ir pagaliau apsistojo Gorochovo stovykloje, pietinėje Sviatoi Noso kyšulio dalyje: čia ir baigiasi žemynas.

Visam keliui nuo pat žiočių — apie du šimtus kilometrų — sugaišo keturias dienas, nes važiavo nesiskubindami, kad nepervargintų šunų. Ledų sangrūdos (stačiomis suversti ledo luitai, iškylantys besispaudžiant ledų plynėms, — pagrindinė kliūtis keliaujantiems jūra) šitoje didžiulėje seklioje įlankoje tarp Lenos deltos ir Sviatoi Noso kyšulio pasitaikė nedidelės ir neilgos, todėl jas galėjai apvažiuoti. Orai buvo apniukę, bet ramūs.

Gorochovo stovykla — dvi jurtos, tai yra nameliai medžiotojams apsistoti, suręsti iš skendulių rąstų, žinoma, be langų ir krosnių, bet su gremėzdiškais čiuvalais (ugniakurais su stačiu dūmtraukiu), kurie šildo tol, kol kūreni. Trobelėse kartkartėmis pagyvendavo verslininkai, rudenį ir pavasarį gaudę ruonius arba vėplius, medžioję laukinius elnius ir baltuosius lokius.

Tądien, kai atvyko į stovyklą, vakarop dangus nusigiedrijo, ir visi trys keliautojai suskubo užlipti ant plokščių Sviatoi Noso pakilumų, užstojusių vaizdą į jūrą — tai buvo virš pakrantės skardžių pakibusios juodo bazalto uolos, susidariusios iš žemės gelmių kažkada išsiveržus ugninei lavai. Kabarodamiesi nuo ledo luito ant luito, prisikapstė iki lygios plokštumos. Prieš juos akinama baltuma plytėjo užšalusi jūra; tai šen, tai ten driekėsi nelygios, smarkiai užpustytos ledų sangrūdos — ledujai.

Už lygumos, horizonte, tiesiai į šiaurę, vos ne vos matėsi Liachovo Didžioji sala — plokščias gūbrys su keturiomis viršūnėmis; kur ne kur baltame fone juodavo dėmės — uolos ir tarpekliai. Tai arčiausiai esanti Naujojo Sibiro sala, garsėjanti mamuto ilčių gausumu, kurių rinkti važiuoja verslininkai. Tiesiomis iki jos apie šešiasdešimt septyniasdešimt kilometrų. Mūsų keliautojai kirs ir ją.

Nusileido saulė. Iš ledinės lygumos patraukė šaltas vėjas, ir keliautojai skubėjo su šviesa nusileisti iki stovyklos, kur nameliuose jau liepsnojo čiuvalai, kunkuliavo virš ugnies pakabintas arbatinis ir katile pliupsėjo vakarienė. Ant dėžės, atstojusios stalą, buvo išdėliotos lėkštės, o mažesnės dėžės tiko atsisėsti. Gorochovas ir Nikiforovas pypkiavo prie ugnies ir nekantraudami laukė draugų, kad galėtų sėsti vakarienės. Jie suspėjo viską sutvarkyti: iškinkė šunis, išdėliojo miegamuosius maišus. Iš gretimos trobelės pasigirsdavo šnekos ir juokas — ten įsikūrė penkių nartų varovai, lydintys ekspediciją iki salų.

Kitą rytą, tekant saulei, aštuonių nartų, pakinkytų aštuoniasdešimčia šunų, karavanas pajudėjo iš žemyno ir, aplenkęs Sviatoi Noso smaigalio uolas, patraukė jūra tiesiai šiaurėn. Per lygius plotelius, nors ir smarkiai išvagotus aštriapusnių, šunys traukė gerai, ir žmonės vos suspėdavo iš paskos su slidėmis. Bet kai kelią pastodavo sugrūstų ledujų tvora, judėdavo labai lėtai. Reikėdavo išsirinkti pačią žemiausią vietą ir kiekvieną nartą pervilkti atskirai; žmonės padėjo šunims: vieni stūmė nartą iš paskuigalio, kiti prilaikė ją iš šonų slidžių lazdomis. Pasitaikydavo, kad tarp ledujų nebūdavo tinkamo plyšio, tada žmonės darbuodavosi kirviais, kuriuos nešėsi už juostos. Sudavus kirviu, ledas, žiemos speigų įšaldytas iki 30 ar 40 laipsnių, sutrupėdavo į smulkiausius gabalėlius skambėdamas it stiklas. Kol kirsdavo ledą, visų nartų šunys, sakytumei išgirdę komandą, suguldavo pailsėti, nes puikiai žinojo, kad kirvių poškėjimas žada jiems maždaug ketvirtį valandos labai sunkaus kelio.

Taip ir judėjo: tai lėčiau, tai greičiau — vidutiniškai apie septynis kilometrus per valandą — ir vidurdienį jau buvo pusiaukelėje nuo salos. Neiškinkę šunų, sustojo papusryčiauti šaltos mėsos, džiūvėsių ir karštos arbatos. Jai paruošti ugnies neprireikė. Goriunovas parsivežė iš sostinės termosų, kad dieną sustojus pavalgyti, nereikėtų gaišti laiko ugniai įkurti ir arbatai užvirinti. Šitie stebuklingi indai kiekvieną kartą sukeldavo didžiausią varovų nuostabą, jie gerdavo arbatą, išvirtą be ugnies, su ypatingu malonumu — nelyginant šventąjį nektarą. Varovai nė už ką nenorėjo patikėti, jog čia apsieita be burtų, — juk spiginant 30 laipsnių šalčiui iš šalto indo liejosi karšta, lūpas plikinanti arbata. Dar pirmąją kelionės dieną, tik išvažiavus iš Kazačjės, kai sustojo pietų poilsio ir varovai ruošėsi kurti laužą, Goriunovas pasišaipė iš jų, sakydamas, kad užvirins arbatą sniege greičiau negu jie virš ugnies. Tie buvo dar tik pakabinę arbatinį virš ugnies, o Goriunovas išsitraukė termosus, įkasė iki pusės į sniegą ir po penkių minučių ėmė pilstyti garuojančią arbatą amą praradusiems jakutams. Gorochovas ir Nikiforovas, žinoję paslaptį, raitėsi iš juoko, stebėdami vaidinamą pokštą ir klausydamiesi suglumusių varovų šūksnių.

Papusryčiavę keliavo tolyn. Sala jau padidėjo, dabar ji dengė visą šiaurinį horizontą, iškildama virš baltos lygumos; tarp sniegynų buvo galima įžiūrėti tamsuojančias uolas ir juodas dėmes žemoje kranto pakriūtėje. Saulei leidžiantis, įveikę paskutinę ledų Sangrūdą, pasileido kiek kojos neša — šunys puikiausiai žinojo, kad žemėje laukia poilsis ir jukola, o išvydę trobelę, dūlavusią skardžio papėdėje, sustūgo visa aštuoniasdešimčia balsų ir ėmė lėkti lyg pasiutę.

Bet prie kranto įkarštis užgeso, nes rudeninės audros beužšąlančioje jūroje suvartė tokį ledo pylimą, kad per jį vėl teko pertraukinėti nartas po vieną, kol prisikasė iki vadinamosios Mažosios žiemovietės trobelės, pastatytos kadaise garsaus verslininko Sanikovo, palydovo ir bendrakeleivio Gendenštromo, kuris pirmasis XIX a. pradžioje aprašė salą. Šaltas klimatas šimtametę trobelę užkonservavo ir ji labai gerai išsilaikė. Jūrų druskų prisigėrę skenduliai rąstai tik pajuodavo ir kai kur apkerpėjo, o viduje buvo švarutėliai. Nemažai verslininkų glaudėsi toje trobelėje, keliaudami į salą ir atgal, ir visi rūpinosi jos durimis, kabojusiomis ant odinių kilpų, ir stogu, ant kurio kartas nuo karto reikėdavo užpilti žemių. Šalia trobelės gulėjo sukrautų rąstų krūva pasikurti, kas labai tiko, — nereikėjo jų ieškoti pakrantėje ir išsikasinėti iš po sniego.

Greit aikštelėje prie trobelės jau traškėjo laužas, o raudoni atšvaitai apšvietė aukštą ledinę sieną, nusitęsusią tolyn į abi puses.

MAMUTŲ KAPINĖS

Liachovo Didžiosios arba Artimosios salos geologinė sąranga ypatinga. Keturios plokščios, bet uolėtos jos viršūnės — tiksliau viršūnių grupė — susidariusios iš granito, o visa likusi sala — iš minkštų kvartero nuogulų. Todėl daugybė upokšnių ir upeliūkščių, tekančių nuo viršūnių ir giliai išraižiusių minkštą dirvožemį, suskaldė salą į daugelį kalvų kalvelių, beveik plikų, be jokios augmenijos. Visą trumputę vasarą sala — molėta, samanomis apėjusi tundra — baltuoja sniego vėpūtiniais gilesnėse daubose bei nuokalnėse ir lygumose šiaurinėje pusėje.

Iš tų pačių minkštų sluoksnių susidarę ir salos krantai, plaunami bangų gožos; dėl to atsirado ilgesni ar Trumpesni pasvirę ir net kybantys skardžiai, išilgai perrėžti upokšnių. Šituos sluoksnius nuo apačios iki viršaus sukaustęs amžinas įšalas, ir vasarą atitirpsta tik labai plonas sluoksnelis. Išėjus pašalui, atitirpusi žemė arba pati nušliaužia jūron, arba nuvirsta, paplauta bangų iš apačios: šitaip jūra pamažu ardo salą. Ir jeigu ne amžinasis įšalas, smarkiai sulaikantis paplovimo procesą, sala jau seniai būtų suardyta, išskyrus granitinį jos branduolį.

Minkštuose dirvos sluoksniuose randama daugybė mamuto ilčių, kartais net visas mamutas ar jo amžininkai — ilgaplaukiai raganosiai, pirmykščiai jaučiai, kanadiškieji elniai, arkliai ir daugelio kitų gyvulių dvėselienos, nuostabiai išsilaikiusios: su šeriais, ragais, viduriais, — visa tai irgi išsaugojo amžinasis įšalas. Bet vis dėlto vasarą šiek liek atšyla, o tada upeliukai išplauna iš žemės gyvulių dvėselieną, kaulus, iltis ir plukdo juos žiočių link, prie jūros kranto. Taip yra ir pakrančių skardžiuose, kai jie atitirpę ir paplauti nugriūva. Tada tai šen, tai ten išlenda seniai išnykusių gyvulių maita arba kaulai, pagaliau jie vis tiek nukrenta jūron, kuri juos antrą kartą palaidoja po samplovomis. Bet dvėselieną dažnai sunaikina plėšrūs paukščiai ir gyvuliai, nesibodintys mėsa, išgulėjusia įšalusioje žemėje dešimtis tūkstantmečių.

Šitie Liachovo Didžiosios salos ypatumai kiekvieną metų pavasarį privilioja daugelį verslininkų iš žemyno: žemoje jūros pakrantėje, upokšnių žiotyse ir pakrantėse jie renka mamutų iltis, per metus suspėjusias išlįsti iš įšalusios žemės ir dabar styrančias atitirpstančioje dirvoje arki išplautas į pakrantes. Iltys, kuo puikiausiai išsilaikiusios tokiame šaltyje, yra ne mažesnė vertybė negu vadinamasis dramblio kaulas — dabar gyvenančių dramblių iltys. Iš verslininkų jas supirkdavo vietiniai arba atvykę pirkliai ir išveždavo į mugę Jakutske, o paskui — jau toliau į Sibirą ir Rusiją: ten iš jų darydavo įvairiausius daiktus — šukas, sąsagas, dėžutes, biliardo kamuolius.

Kitų iškastinių gyvūnų kaulai verslininkams buvo nereikalingi; jie domino tik mokslininkus, kurie pagal iškasenas galėjo spręsti apie praėjusių laikų gyvūniją. Tik gyvulių lavonai, kartkartėmis atitirpstantys tai šen, tai ten, buvo verti dėmesio, bet dauguma jų irgi nyko be jokios naudos, nes verslininkai ne tik nesuvokė radinių reikšmės, bet nemokėjo nei jų išmatuoti, nei aprašyti, nei išsaugoti, kad nesugestų.

Goriunovas ir du jo draugai jau kartą buvo atvykę į salą su verslininkais rinkti ilčių ir juos sudomino, kodėl būtent čia ilčių toks daugis. Bet išsiaiškinti šito klausimo jie negalėjo nė Kazačjėje, nes nesurado apie tai jokios literatūros.

Dabar Goriunovas nepražiopsojo pasitaikiusios progos ir sostinėje pasidomėjo literatūra. Šį bei tą net parsivežė. Todėl keliautojai nutarė praleisti saloje dieną: norėjo atidžiau apžiūrėti pakrančių skardžius, be to, leisti pailsėti ir žmonėms, ir šunims.

Kitą rytą visi trys, lydimi Gorochovo, iškeliavo pagal jūros krantą. Dar nebuvo prasidėjęs griaunamasis saulės ir jūros darbas, nors saulė, slinkdama žemai ir statmenai apšviesdama skardžius, jau buvo šiek tiek nuveikusi. Skardžiai siekė iki dvidešimties — dvidešimt penkių metrų aukščio; nuo aukštesniosios pusės lyg milžiniški festonai tai aukščiau, tai žemiau kybojo didėliausi tvirtai įšalusio sniego vėpūtiniai, panėšintys į tuos, kurie po siaučiančių pūgų nukaba nuo trobų stogų.

Bet čia, kur žiemos pūgos tokios dažnos ir tokios smarkios, festonai nukibdavo keturių-šešių metrų ilgio ir apie trisdešimties-keturiasdešimties metrų pločio; storis būdavo apie metrą. Po šitais vėpūtiniais ir buvo vertikali skardžio siena: viršuje vien ledas arba smėlio ir molio sąnašos. Skardį dengė įvairiausio pločio ledai, sakytumei ledinės sienos, slenkančios į salos gilumą. Plyšiai tarp šitų sienų buvo pilni sąnašų: plonytis molio sluoksnelis kaitaliojosi su smulkiu smėliu ir ledu. Skardžio viršuje, ten, kur retsykiais atplyšdavo sniego atbraila, galėjai pamatyti, kad ir ledas, ir sąnašos padengti sluoksniais smėlio, molio arba durpių, o virš jų — pačiame paviršiuje — juodas tundros dirvožemio sluoksnis, kurį slėpė storiausias sniegas.

Apatinė skardžio dalis dažniausiai slypėjo po kieto sniego atšlaite, susikaupusia per žiemą. Šita aštuonių-dešimties metrų aukščio atšlaite buvo galima užlipti prie pat skardžio sienos ir įsitikinti, kad milžiniški ledo luitai ir storas sąnašų sluoksnis tarp jų guli ant gryniausio ledo; dėl to sala buvo 12-15 metrų pakilusi virš jūros lygio.

Apžiūrėję salą, keliautojai pamatė, kad gyvūnų kaulai įšalę ne į ledo luitus, o guli tarp iškilusių uolų storuose nuogulų sluoksniuose. Tai patvirtino ir Gorochovas, ne kartą buvojęs saloje ir matęs išlikusių gyvulių kūnų; pastarieji visada būdavo nuogulų sluoksnyje.

Sukorę apie dešimtį kilometrų pakrante ir įsitikinę, kad salos sandara visur panaši, keliautojai grįžo pietų į Mažąją žiemovietę, parsinešdami keletą kaulų; jiems pasisekė rasti raganosio kaukolę ir mamuto iltį. Lediniuose sienos sluoksniuose jie matė ardomąjį saulės darbą — spinduliai buvo išgraužę gilokas nišas, papuoštas iš viršaus nusvirusiais lediniais varvekliais, panėšinčiais į garsiųjų olų stalaktitus.

Per pietus Goriunovas papasakojo bendrakeleiviams, kaip Tolis aiškino šitos salos atsiradimą ir iš kur joje tokia daugybė išmirusių gyvulių, tiesa, dabar jau išnykusių. Mokslininko manymu, salos ledai atsiradę dar prieš didįjį apledėjimą; jie yra didžiojo ledynmečio likučiai. Baigiantis ledynmečiui, paviršius tirpo. Jį ardė atšilimai, upeliūkščiai, tirpsmo vanduo, nutekantis iš aukštesnių salos vietų; tuose duburiuose ir išrausose vanduo sunešė nuogulų: smėlio ir dumblo. Nuogulose rastos augalų liekanos rodo, kad tuo metu čia būta daug gausesnės ir vešlesnės augmenijos negu dabar, kai veisiasi tik kerpės, samanos ir žiediniai augalai — karlikai. Anksčiau čia kerota ištisų alksnių giraičių, siekusių keturis-šešis metrus aukščio, dar ievų ir daugelio rūšių tankiakerių, nors šalia slūgsojo ledynai. Matyt, poledyninis klimatas buvo švelnesnis negu dabar, nes ir žemyne tokių augalų gali rasti lik keliais laipsniais piečiau. Negyvų mamutų skrandžiuose ir dantyse rastas maistas įrodo, kad gyvūnai maitinosi būtent tokiais augalais, o kūnų padėtis nuogulų sluoksniuose tarp ledų liudija, kad gyvūnai čia gyveno ir čia mirė.

Kodėl poledyninio laikotarpio įvairūs žinduoliai taip pamėgo Liachovo Didžiąją salą?

Būtų galima paaiškinti tuo, kad kvartero periodo pradžioje Sibiro sausuma buvo gerokai toliau nusitęsusi į šiaurę negu dabar, ir Naujojo Sibiro salos — kaip tik tos sausumos dalis. Paskutiniojo ledynmečio pabaigoje, kai Sibire dar buvo išlikusių mamutų, ilgaplaukių raganosių, laukinių jaučių ir jau egzistavo pirmykštis žmogus, šitas Sibiro pakraštys ėmė trūkinėti dideliais gabalais, o atskiros jo dalys nusileido žemiau jūros lygio ir buvo apsemtos. Pakilesnės vietos pamažu išsilaisvino nuo ledynų ir apžėlė augmenija. Sprendžiant pagal florą, rastą nuogulose su gyvulių kaulais, tada buvęs šiltesnis klimatas. Gyvūnai, žinoma, gelbėjosi nuo slenkančio vandens, pereidami į aukštesnes vietas. Viena iš tokių ir buvo dabartinė Liachovo Didžioji sala, kaip ir visas Naujojo Sibiro salynas, ir jame susirinko ypač daug gyvūnų, instinktyviai traukusių į pietus, — be to, ši sala yra pati piečiausia. Bet ją nuo žemyno jau skyrė platus sąsiauris. Ir sausumos gyvūnai, pasiekę ją, toliau keliauti negalėjo. Gyvulių susirinko tiek daug, kad saloje jiems nepakako maisto, todėl jie krito, o sala tapo jų kapinėmis.

Apie tai, kiek joje gyventa mamutų, galima spręsti iš ilčių, kurias verslininkai nuo seniausių laikų tiekia Jakutsko mugei. Statistika sako, jog kasmet atveždavo nuo tūkstančio iki tūkstančio keturių šimtų pūdų, vadinasi, vidutiniškai po tūkstantį du šimtus pūdų. Pora stambaus mamuto ilčių sveria apie aštuoniasdešimt kilogramų, vadinasi, penkis pūdus. Taigi kasmet į mugę atveždavo maždaug dviejų šimtų mamutų iltis. Didesnę dalį jų surinkdavo Liachovo Didžiojoje saloje, kur bangų goža paplaudavo ledo sieną, apie kurią jau kalbėjome, ir iš ledo bei nuogulų išlįsdavo iltys, vėliau gausiai nuklojusios pakrantę. Čia jas ir rinkdavo verslininkai, nes tai buvo lengviau negu kirsti iš ledo sienos arba įšalusių nuogulų.

Taigi kažkada, paskutiniojo ledynmečio pabaigoje, kai ankstesnės sausumos dalis jau buvo tapusi sala, atskirta nuo žemyno plataus sąsiaurio, po ją klaidžiojo šimtų šimtai mamutų, pamažu mirštančių iš bado. Jie patekdavo į purvo srautus, susidarančius tirpstant ledynams vasarą, kiti įsmukdavo įdubų pelkėtan dugnan, viliojami ten augančios žolės; treti prasmegdavo ledynų tarpekliuose, gelbėdamiesi nuo įkyrių uodų, sparvų ir gylių; paskui jų dvėselienas užklodavo smėlis ir dumblas. Tik tokie lavonai galėjo išlikti amžiname įšale, kuris stiprėjo baigiantis apledėjimui. Dvėselienas, gulėjusias ant žemės paviršiaus, naikino plėšrūnai paukščiai ir žvėrys, ir iš jų liko tik kaulai, taip pat ilgainiui sudūlėję, tad išliko tik iltys, nes jos atsparesnės. Štai kodėl ši sala tapo svarbiausia mamutų kaulų saugykla, viliojančia visos šiaurinės pakrantės verslininkus.

— Beje, — baigdamas aiškinti dar pridūrė Goriunovas, — ne visi mokslininkai pritaria Tolio nuomonei apie iškastinį ledą Liachovo saloje. Pavyzdžiui, Bungė, tyrinėjęs kartu su Toliu, mano, kad šitas ledas — ne ankstyvųjų ledynų likučiai, o vėliau susiformavęs; panašūs ledynai ir dabar susidaro visame Šiaurės Sibire užšąlant vandeniui, kuris pavasarį patenka į gilius įšalusios dirvos plyšius. Plyšiai įtrūksta rudenį šąlant, o žiemą juos prineša sniego. Vadinasi, šitas iškastinis ledas yra daug jaunesnis negu tie laikai, kai gyveno mamutai.

— Tai kaip gyvuliai galėjo įšalti į ledą, jeigu jo dar nebuvo? — paklausė Kostiakovas.

— Va čia ir visa bėda, kad lavonai guli ne lede, o tundros dirvoje tarp ledynų. Tai pastebėjo ir atkreipė dėmesį Tolis.

— Vadinasi, jie vaikščiodavo ir žūdavo įklimpdami tundrų pelkėse? Argi tuo metu tundra galėjo būti tokia pelkėta? Mes esame girdėję, kad čia augo ganėtinai dideli medžiai ir vešli žolė, — įsiterpė Ordinas.

— Bungės manymu, kaip tik šitaip, — atsakė Goriunovas. — Bet aš labiau linkęs patikėti Tolio hipoteze. Ir štai kodėl. Mes šiandien matėme, apžiūrėdami nuolaužas, kad ne ledas suformuoja tundros dirvožemio sienas, o priešingai — dirvožemis užpildo plyšius ir sprogymes, atsiradusias tarp ledų.

— Ar yra daugiau įrodymų, pavirtinančių Šiaurės Sibiro apledėjimą, išskyrus Liachovo salą? — paklausė Ordinas.

— Taigi kad yra. Tolis surado senų morenų, tai yra moreninio molio ir smėlio su rieduliais, atvilktais besitraukiančių ledynų ir Taimyro pusiasalyje, ir prie Anabaro upės, ir Kotelno bei Naujojo Sibiro salose. Midendorfas yra matęs vadinamuosius ledyninius riedulius, atstumtus iš toli ir pasilikusius po atšilimo visoje Taimyro tundroje [* Pagal naujus duomenis visas Siaurės Sibiras iki 60-62 ° šiaurės platumos buvo smarkiai apledėjęs].

— Esu skaitęs, kad yra ir kitų iškastinio ledo susidarymo būdų, — pasakė Ordinas. — Mažučiai tundros ežeriūkščiai dažnai įšąla iki pat dugno, ir jeigu pavasarį tą ledą užneša dumblo sluoksniu, o jis apsaugo nuo tirpsmo, — štai jums ir iškastinis ledas. Taip pat didžiuliai vėpūtiniai kur nors kalvos nuolydy, prie upelio skardžio arba dauboje irgi gali būti užpustyti smėlio ar užnešti dumblu ir pamažėle sniegas virsta ledu, kuris išsilaikys tol, kol jo atsitiktinė apsauga nebus suardyta.

— Visiškai teisingai! — pasakė Goriunovas. — Aš galiu pridurti dar vieną būdą — tai apledėję Sibiro upelių krantai, šie ledai būna nepaprasto storio ir ilgio. Pavasarį juos irgi gali užnešti dumblu ar smėliu. Tokiuose iškastiniuose ledynuose kartais irgi rasdavo mamuto amžininkų. Bet reikia pripažinti, kad iškastinio ledo problema dar turi daug tamsių pusių, laukiančių tyrinėtojų. Iki šiol niekas tuo klausimu specialiai ir plačiau nėra domėjęsis.

— Man atrodo, kad ir mamutų, ir jų amžininkų gyvenimo bei žuvimo sąlygos taip pat nepakankamai nušviestos. Čia irgi yra ką veikti, — tarė Ordinas. — Pavyzdžiui, kodėl jie vaikščiojo po ledynus arba kartais upių apšalu.

— Suprantama, jie gynėsi nuo uodų, gylių ir kitų giliančių vabzdžių, o jų, matyt, tuo metu buvo jau ganėtinai daug. Ir dabar šiauriniai elniai vasarą taip elgiasi; lipa ant vėpūtinių, apledėjimų, net ant ledlaukių jūros pakrantėje; prisiganę samaningose pievose, jie valandų valandas išstovi šaltose vietose snausdami ar atrajodami. Bet dėl mamutų dar daug kas neaišku. Šių gyvulių išmirimo priežastimi įprasta laikyti klimato pablogėjimą. Bet klimatas atvėso ne iškart, tai truko ištisus šimtmečius; vadinasi, išmirimą turėjo sąlygoti išsigimimas, gyvulių atsparumo sumažėjimas. Šituo dar niekas nesidomėjo. Reikėtų surinkti didžiulę kaulų kolekciją, tada galėtumėm sekti visą procesą.

— Ar mes negalėtume tuo užsiimti? — paklausė Kostiakovas.

— Po metų sugrįšime į Rusiją, baigsim universitetą ir…

NAUJOJO SIBIRO SALYNE

Kitą rytą vos prašvitus karavanas vėl leidosi į kelią. Kokį penketą kilometrų keliavo į vakarus, laikydamiesi pietinės salos pakrantės ir matė tokius pat skardžius kaip ir vakar. Paskui reikėjo persigauti per ilgą vakarinį pusiasalį, toli įlindusi jūron ir pasibaigiantį uolėtu Kigiliacho kalnu — viena iš keturių salos viršūnių. Ji taip keistai kyšo iš jūros, kad tai galima paaiškinti tik tuo, jog dalis salos, anksčiau supusios viršūnę, nugrimzdo, ir liko tik siaurutė ilga sąsmauka. Keliautojams kaip tik ir reikėjo persigauti per pačią sąsiaurio pradžią, kad sutrumpintų kelią kokia trisdešimčia kilometrų.

Kalnai buvo pavadinti Kigiliachu dėl daugybės vėjo išpustytų granito uolų: jos atrodė kaip aukšti fantastiškiausių formų stulpai. Verslininkų vaizduotė čia mato suakmenėjusių žmonių figūras (kigi — žmogus; kigiliacho — žmogiškasis) ir į šiuos kalnus žiūri su prietaringa pagarba.

Jie, pavyzdžiui, buvo itin nepatenkinti, kai Bungė plaktuku nuo uolų skaldė mažus uolienų pavyzdžių gabalėlius, ir sakė jam, jog šitokia šventvagystė jam geruoju nesibaigs. Jie dar sakė, kad negalima įkopti į viršukalnę, nes įžūlųjį keleivį kaipmat apgaubs tirštas rūkas, ir drąsuolis žus, nukritęs į kokį nors plyšį. Čia iš tiesų labai greitai ir labai netikėtai atslenka rūkas, taigi prietaringų žmonių pranašystės puikiausiai galėjo išsipildyti. Bungės palydovai, nors tam ir nepasisekė įkopti viršukalnėn, kalnui visgi paaukojo varinių ir sidabrinių pinigėlių.

Gaudamiesi per patį sąsiaurio siaurumą, keliautojai paprakaitavo: iš pradžių teko vilkti nartas stačiu šlaitu, įsirėžusių į kranto skardį, paskui, keletą kilometrų nuvažiavus kalvota vietove, tokia pat statybe nusileisti kiton pusėn.

Kai jau užkopė ant šlaito, varovai, atsigręžę į Kigiliachą, nusilenkė jam, prašydami laimingos kelionės ir apvaizdos globos. Niūrūs stulpai, pusiau užpustyti sniego ir todėl primenantys didžiulius griuvėsius, stūksojo už kokių dvylikos kilometrų nuo perėjos, todėl varovai negalėjo kalnui paaukoti pinigėlių, užtat išsivertė su žiupsneliu tabako, kurį nuo pirštų nupūtė ton pusėn. Gorochovas, šiek tiek sąmoningesnis ir labiau išprusęs už savo tamsuolius gentainius, nors pats ir nedalyvavo apeigose, bet su priekaištu pažvelgė į Nikiforovą, kai tas pašaipiai tarė:

— Tai prietaringieji, kiek tabako vėju paleido!

Nusileidę pasuko į šiaurryčius, tiesiai ledu išilgai šiaurvakarinio salos kranto. Salos planas panėšėjo į netaisyklingą trikampį, kurio kraštinių ilgis apie šimtas kilometrų, o viršūnė nukreipta šiaurėn. Kelias buvo lengvas, nes ledujų sangrūdos dažniausiai buvo lygiagrečios su krantu, ir tarp jų galėjai važiuoti lygutėliu ledu, — tiesa, retsykiais tekdavo perkirsti skersai gulinčius volus. Varovai ginė šunis, vis pasižvalgydami į dangų. Nuo pat išvažiavimo iš Kazačjės išsilaikę gražūs, ramūs, saulėti orai ėmė gesti: saulė tądien švietė pro lengvų debesėlių šydą, ir iš šiaurvakarių protarpiais atlėkdavo vėjo šuorai. Būtinai reikėjo skubėti, kad pūga neužkluptų nakvynei netinkamoje vietoje. Kuro nepasiėmė, tikėdamiesi susirasti skendulių rąstų kur nors pakrantėje. Paskutiniai dvidešimt kilometrų nuo sąsiaurio buvo ištisi lediniai skardžiai. Vienoje vietoje Gorochovas parodė keliautojams vos pastebimą prorėžą, kuria kažkada nutekėjo visas pakankamai didelio Čiastno ežero vanduo, kai prasigraužė iki jūros. Šitą ežerą labai mėgo laukinės žąsys, jos praleisdavo čia vasarą ir plunksnų šėrimosi metą; tuo laiku ežerą lankydavo ir verslininkai, šimtus „tingių” [* Šėrimosi metu žąsys numeta plunksnas, lieka tik pūkai; jos negali skraidyti, todėl vadinamos tingiomis] žąsų išmušdami paprasčiausiais pagaliais. Kai ežeras nuseko, žąsys susirado prieglobstį kitur, o verslininkai neteko laimikio, kuris aprūpindavo maistu visam medžioklės sezonui ne tik juos, bet ir šunis.

— Jie nori iki darganos pasiekti Vankos kyšulį, — paaiškino Gorochovas, keliais žodžiais persimetęs su varovais. — Už kyšulio galėsime pasislėpti nuo pūgos, o ir rąstų ten kiek nori.

Po pusiaudienio, jau perėjus Bludnos upės žiotis, vakaris vėjas užklupdavo vis dažniau ir dažniau, pakeldamas nuo ledu jų smulkias sniego dulkes; tos lėkė oru permatomais spiečiais arba gyvačiukėmis raitėsi pažeme. Žemai spindinčią saulę vos galėjai įžiūrėti pro šitų sniego dulkių maršką. Lygia vieta šunys lėkė beveik kabaldomis, ir žmonės su slidėmis vos suspėdavo iš paskos, atsigaudavo kojos tik ledujų grūstyse, užtat padirbėdavo rankomis, kol pervilkdavo nartas.

Kai liaudavosi pūtęs vėjas ir šiek tiek nušvisdavo toliai, priekyje ėmė ryškėti tamsūs Vankos kyšulio kontūrai. Perėjo Tirskos žiotis ir ėmė lenkti toli į jūrą įsišovusį kyšulį. Buvo pats laikas: dangus vakaruose jau virto kraupiai švininiu, o vėjo šuorai, nors kol kas dar reti, taip pūstelėdavo, kad sunku buvo išsilaikyti ant kojų; sniegas uždrėbė akis, aštriomis adatėlėmis smaigstė veidą; net šunys bėgo nuleidę galvas ir pasisukę dešinėn.

Vargais negalais apėjo kyšulį ir išsyk lengviau atsikvėpė: čia vėjas buvo vos juntamas. Vos keli metrai virš galvos dangus baltavo it pienas nuo sniegulių, skriejusių tumulais, o apačioje krito retos snaigės, atsitiktinai išsprūdusios iš šėlstančio srauto.

Nors dar buvo anksti, apie tolesnį kelią negalėjai nė pagalvoti — iškart už kyšulio krito balta pūgos siena, o į ją būtų tekę panirti. Gilus užtakis, nusitęsęs į rytus nuo kyšulio, taip pat ištirpo baltoje migloje, — siena apsaugojo tik prie pat esančią siaurutę juostą. Nebuvo jokios trobelės, ir ėmėsi statyti palapines papėdėje, kuo arčiau skardžio, išsirinkę lygesnę vietelę tarp baidžarachų (per vasarą nuo skardžio nuslinkusių žemių krūvų). Varovai, beje, pasielgė kitaip: pasiėmę kirvius jie plušėjo kapodami nišą aukštoje pusnyje, prigludusioje prie pat skardžio. Gorochovas paragino keliautojus irgi taip įsikurti: vėjas galėjo atsisukti ir iš šiaurės, tada kyšulys nustotų buvęs užuovėja, o grota sniege — puikiausia priebėga. Juk pūga galėjo šėlti ir parą, ir dvi.

Iškapoti kietame sniege grotą nebuvo sunku, nereikėjo tam ir daug laiko: sniegas virsdavo didžiuliais luitais, iš kurių krovė sieną prie įėjimo; ji apsaugotų tuo atveju, jeigu pasikeistų vėjo kryptis. Paskui tarp ledu jų iš vėpūtinių kasinėjo skendulius rąstus kurui ir tik po to iškrovė nartas. Įsikūrė nors ir ankštai, bet pakankamai jaukiai abiejuose būstuose. Šunys jau seniai gulėjo susirietę į kamuoliukus tarp baidžarachų, užlindę už ledujų ar nartų, ilsėjosi, laukdami vakarienės.

Laužus užkūrė ne grotose, bet lauke, už sniego luitų. Kitaip laužo liepsna aptirpintų sniegą grotoje ir tas imtų lašėti ant galvų.

Pūga siautė visą naktį ir nurimo tik apie kitos dienos vidurį.

Kai tik vėjas apsilpo ir truputėlį prasiblaivė dangus, ėmė ruoštis kelionėn. Nuo Vankos kyšulio patraukė į šiaurės vakarus, į patį Liachovo Mažosios salos smaigalį, iki kurio buvo apie dešimt kilometrų. Ši sala daug mažesnė už Didžiąją, nutįsusi nuo šiaurės į pietus apie keturiasdešimt-penkiasdešimt kilometrų ir be jokios viršūnės. Tai labai plokščia, žema, vos vos kalvota aukštuma. Ją apvažiavo iš šiaurės, nenutoldami nuo kranto, ir sustojo nakvynės dar nepasiekę šiaurinio salos pakraščio. Nuo darganos galėjo slėptis tik už ledujų sangrūdų, bet, laimė, buvo ramu.

Rytojaus dieną laukė pats sunkiausias kelias — platus, beveik septyniasdešimties kilometrų, ruožas tarp Mažosios ir Kotelno salų. Sunkumas buvo tas, kad čia jūros vandens srautai teka iš rytų į vakarus, ir rudenį jūra ilgai neužšąla, o ir paskui, užšalusi, pakilus audrai, neretai sulaužo ledo dangą. Todėl čia dažnai pajuda ledlaukiai ir ypač smarkiai sproginėja ledas.

Pasiėmė malkų, jeigu prireiktų nakvoti jūroje (kas buvo visai įtikima), ir patraukė į šiaurės vakarus linkui Lokio kyšulio, paties piečiausio Kotelno saloje. Jau iš tolo galėjai matyti didžiulę, plokščią šiek tiek iškilusią masę, primenančią apverstą ketaus katilą, — dėl to ir šitoks salos pavadinimas, — o greta neaukšta Molakatyno viršukalnė — pats aukščiausias taškas, iškilęs viršum viso katilo.

Pirmus dvidešimt kilometrų kelias buvo pakankamai lengvas, ledujai reti ir nedideli; bet jau toliau, kai pasiekė tėkmės ir rudeninių properšų juostą, prasidėjo ledų kalnai, baisesni vienas už kitą. Kai kurios ledujų krūvos ar net atskiri luitai styrojo suversti iki dvidešimties metrų aukščio. Dirbo su kirviais, kad išlygintų kelią ir galėtų, užsinėrę virves, supintas iš odinių diržų, pertraukti nartas ir nors šiek tiek padėti šunims” visai nusikamavusiems. Ties kai kuriais luitais sugaišdavo po pusvalandį, o kartais ir po valandą.

Užtat ir saulėlydis užklupo pusiaukelėje, tiesa, sunkesnioji pusė jau buvo įveikta, ir apsinakvojo prieš milžinišką ledo luitą, kuriam įveikti jau nepakako jėgų. Už ledujų pasistatė palapines ir, greitosiomis pavakarieniavę, kietai sumigo po sunkios dienos.

Apie vidurnaktį Gorochovą pažadino garsus palapinės traškėjimas.

— Nejau vėl užkutrino, — subambėjo ir jau norėjo verstis ant kito šono, bet palapinę staiga taip pūstelėjo, jog atrodė, kad ji tuoj pat paleis per visas siūles.

„Prastai”, — pamanė Gorochovas ir, išlindęs iš miegamojo maišo, nušliaužė prie angos, vargais negalais atsegė apdangalą ir dirstelėjo. Veidą nutvilkė baisus šaltis, sniegas užlipdė akis. Palapinė braškėjo, tirtėjo, atrodė, pakils ir nuskris.

„Nieko nepadarysi! Reikia budinti visus ir įsitvirtinti, — nusprendė verslininkas, — nes gali prastai baigtis“.

Jis pribakštino miegančius, ir visas penketas, keturiomis išropoję laukan, ėmėsi kalti giliau į ledą geležinius basliukus, prilaikančius palapinės apačią. Paskui visi ropomis atitempė pakrautas nartas, pastatė po vieną iš visų trijų palapinės pusių ir, permetę virvę, pririšo prie nartų. Darbas pareikalavo milžiniškų pastangų: vėjas vertė iš kojų ir užimdavo kvapą, sniegas uždrėbdavo akis; buvo taip tamsu, kad už trijų žingsnių jau negalėjo įžiūrėti vienas kito. Pro vėjo šėlsmą ir kauksmą, su dejonėmis besiveržiantį pro ledujų tarpus, kartais pasigirsdavo kirvių pokšėjimas prie varovų palapinės, stovėjusios už kokių dešimties žingsnių. Ten irgi tvirtinosi.

Padarę kas įmanoma, vėl atsigulė, bet ilgokai negalėjo atšilti — taip buvo perpūsti vėjo, už apykaklių ir į rankoves prilindo sniego.

Auštant Goriunovas, nubudęs anksčiau už kitus, įsitikino, kad pūga nesiruošia nurimti. Bet palapinė beveik netrūkčiojo; iš lauko pusės užversti sniegu jos kraštai taip įdubo, jog atrodė, kad čia didelio gyvulio pilvas, kuris, žinoma, galėjo kiekvieną minutę trūkti neišlaikęs svorio. Vėl teko išlįsti ir nuvalyti sniegą nuo palapinės. Goriunovas nežadino draugų, bet pasiėmęs kastuvą ėmė kasti. Pro balzganą miglą jau ryškėjo artimiausių ledujų sangrūdos; atrodė, net vėjas rimsta, bet dribo minkštas ir tirštas sniegas.

Prislopęs riksmas ir dejonės privertė Goriunovą atsisukti į varovų palapinę. Ir anksčiau ją vos galėjai įžiūrėti, o dabar visai išnyko. Pajutęs nelaimę, jis nubėgo prie palapinės, kiekviename žingsnyje klupdamas ant sniege įsikalusių šunų. Pasirodo, palapinė, pakankamai sena ir jau netvirta, neišlaikė sniego svorio, perplyšo išilgai ir visu svoriu užgulė miegančiuosius. Varovai, įsisupę į antklodes ir dar prispausti sniego, negalėjo net pajudėti; jie tik dusliai dejavo, trokšdami be oro.

Goriunovas sugrįžo į savo palapinę, pažadino draugus, o pats su kastuvu nubėgo atgal pas varovus ir ėmė atkasinėti juos iš sniego kapo. Greitai atskubėję Gorochovas ir Ordinas padėjo jam nutempti palapinės skutus, su sniegu į šalį ir išlaisvinti žmones: vieną, jau praradusį sąmonę, teko net gaivinti.

Kol gaišo, visiškai prašvito, o pūga, matyt, liovėsi: snigo ne taip gausiai, vėjas pūtė tik gūsiais, o rytuose vos vos švystelėjo saulė. Atsikasė šunis, nartas, išsivirė arbatos ir iškeliavo toliau. Šviežia sniego danga truputėlį trukdė judėti, nes visi nelygumai užnešti sniego, ir šunys arba nartos dažnai smegdavo į gilias įdubas. Teko dviem eiti į priekį su slidėmis ir minti šunims kelią.

Kotelno salos gūbrys jau užstojo ketvirtį horizonto; dabar galėjai atskirti net ir plokščias aukštumų virtines, ir krantų skardžius, kur tarp sniego lyg dėmės juodavo uolos. Dešiniau, už nedidelio ruožo, plytėjo daug žemesnė Fadejevo sala, vos įžiūrima tolumoje.

Iki saulėlydžio įveikė kelis ruožus ypač nepatogių važiuoti ledujų, prisikasė iki Lokio kyšulio ir paskui, greitai pavažiavę dar penketą kilometrų, pasiekė trobelę pietryčių pakrantėje. Kyšulyje nebuvo tokių ledinių sienų kaip Liachovo Didžiojoje saloje, o vien tvirtos uolienos, iškilusios kaip siena virš ledo, tai nuožulniai besileidžiančios prie jūros, tai užneštos sniego vėpūtinių.

PER KOTELNO SALĄ

Trobelė pasirodė beveik sugriuvusi. Verslininkai retai lanko šią salą, nes joje nėra pasipelnymo, o ir pasiekti sunku. Todėl žiemojimo trobelės, atnaujinamos tik mokslinių ekspedicijų, metų metus neprižiūrimos, irsta — ima tekėti ir dubti stogai, griūti sienos. Gaišti laiką taisymui dėl vienos nakties nevertėjo; oras ramus, todėl sugulė miegoti ant ledo.

Auštant pažadino šunų koncertas.

— Lokys — ne kitaip! — sušuko Gorochovas ir beveik neapsirengęs šoko iš palapinės su šautuvu rankose.

Visi išlindo iš paskos ir pamatė nuostabų vaizdą. Už dešimties žingsnių nuo šunų neryžtingai tapnojo trys baltieji lokiai, o aštuonios dešimtys šunų blaškėsi pririšti, šokinėjo ant užpakalinių kojų, be perstogės lojo pramaišiui su stūgavimu ir urzgimu. Koncertas buvo šiurpus, galintis prikelti net numirėlį. Lokiai, matyt, apžiūrinėjo, kuri iš šunų patogiausia būtų primygti, kad neužpultų kiti iš šonų ir užpakalio. Jie jau suko prie kraštinio kinkinio, o jo šunys, beviltiškai susipainioję ir susiraizgę pasaituose, susimetė į bejėgišką gyvą krūvą be perstojo lodami.

Bet nuo abiejų palapinių trinktelėjo šūviai, ir vienas lokys, pakirstas sprogstamosios kulkos iš Ordino šautuvo, dribo ant ledo, o kiti du pasileido kur akys veda, palikdami kruvinus pėdsakus. Varovai, Gorochovas ir Goriunovas nulėkė iš paskos ir greitai pavijo vieną, matyt, sunkiau sužeistą, pribaigė jį. Trečiam pavyko pasislėpti už ledujų.

Netikėta medžioklė buvo pačiu laiku. Šviežios mėsos būtinai reikėjo ir žmonėms, ir šunims, be to, keliautojai galėjo pasilikti didesnes jukolos atsargas. Sandėlį joms ruošėsi įrengti šiauriniame salos gale.

Kailiams nudirti ir skerdienoms išmėsinėti sugaišo visai nedaug laiko, ir netrukus karavanas vėl traukė šiaurės link. Išilgai salos keliavo dar keturias dienas, nes sala nusitęsusi apie šimtą aštuoniasdešimt kilometrų ilgio, o pakrante — daugiau nei du šimtus kilometrų. Šiaip jau visa sala — kalnuota akmeninė tundra.

Po pusiaudienio, jau pravažiavus Rešetnikovos upės žiotis, kai liko paskutinis pakrantės ruožas, — orai vėl subjuro. Dangų greitai aptraukė debesys, ūžtelėjo pietvakarių vėjas, ir ėmė versti sniegą. Nepaisydami pūgos, keliavo toliau: šaltis nebuvo smarkus, o ir kelio iki šiauriausio Kotelno salos galo liko ne kažkiek.

Šita salos dalis — tai plokščias kyšulys; netoli jo Tolio ekspedicija surentė trobelę sandėliui, jeigu kartais tektų saloje žiemoti. Šitoje trobelėje Goriunovas ir ketino įrengti savo sandėlį. Reikėjo pasiruošti žiemojimui ir grįžimui atgal į žemyną.

Trobelė buvo labai gerai išsilaikiusi, be to, joje aptiko atsargų, paliktų nutraukus paieškas — rado pakankamas atsargas jukolos, kelias dėžes konservų, didžiulę skardinę, pilną lokio taukų, kelias dėžes džiūvėsių ir net įšalusią vieno elnio skerdieną. Saloje vasarą ganosi labai daug laukinių elnių. Anksti pavasarį jie ateina iš žemyno ledu ir iškeliauja atgal vėlyvą rudenį, kai jūra būna vos užšalusi. Nors šita ilga ir sunki kelionė Šiaurėn yra pavojinga, — dar silpną ir ploną rudeninį ledą lengvai sulaužo vėjai, — elniai traukia į salas, nes čia jiems laisviau ir saugiau: nepasiekia didžiausias priešas — žmogus; be to, nėra įkyruolių vabzdžių, tikros žmonių ir gyvulių nelaimės žemyne vasarą.

Elniai jau pradėjo traukti į salas, — netoli Liachovo Mažosios salos sniege jau rado jų pėdsakų, — turėjo pasirodyti dar daugiau. Varovai ir tikėjosi grįždami atgal pamedžioti elnių. Todėl jie, tik iškrovę nartas, nenorėdami prarasti pusę dienos, atsisveikino su mūsų keliautojais ir tuščiomis nuvažiavo išilgai rytinio Kotelno salos kranto, nutarę sustoti nakvynės medžioklei patogioje vietoje. Jie išsivežė Goriunovo laišką Šenkui su ekspedicijos aprašymu. Tai buvo paskutinė žinia, kurią jis galėjo išsiųsti, bet ir ji sostinę pasieks tik rudeniop.

Sunkių minčių apnikti keliautojai atsisveikino su varovais ir žiūrėjo jiems įkandin, kol tie nepradingo už pakrantės įlinkio. Nutrūko paskutinis ryšys, jungęs juos su pasauliu; dabar jie liko visiškai vieni, pasikliauti galėjo tik savo jėgomis, jų laukė nežinia, kur negalėjo tikėtis niekieno pagalbos.

Norėdami prablaškyti liūdnas mintis, ėmėsi rūšiuoti ir dėlioti sandėlyje paliekamą turtą, kad atsikėlę rytoj iš pat ryto, jei tik bus geri orai, galėtų skubėti šiaurėn. Jau buvo kovo pradžia, diena truko ilgiau nei trylika valandų, ir geru oru saulė jau galėjo ardyti kelią. Surūšiavo ir sužymėjo dėžes, sukrovė visas trobelės gilumoje taip, kad liktų vietos ir nakvynei.

Bet vakarop nurimęs vėjas apie vidurnaktį vėl įsišėlo, temperatūra nukrito iki 40° šalčio, sukaukė pūga. Gorochovas ir Nikiforovas, auštant išėję pašerti šunų, grįžo sustirę ir pareiškė, kad važiuoti neįmanoma. Tokiu oru reikia paprasčiausiai gulinėti, nes menkas malonumas sėdėti tamsoje ir ryti dūmus, einančius trobelės vidun iš ugniakuro. Pakylama tik maisto pasigaminti, o paskui — vėl ant šono.

Antrą priverstinio poilsiavimo dieną Nikiforovas, kūrendamas ugnį, tarp malkų atsargų, sukrautų trobelėje , aptiko kažkokią keistą labai sunkią plokščią pliauską: jos paviršius buvo išraižytas smulkių rievių, o vienas galas smailus ir šiek tiek užsirietęs. Pavartaliojęs ją ir suabejojęs, — vargu ar gerai degtų, — parodė pliauską Gorochovui.

— Šitai, musėt, eksekiu nagas, — pasakė jakutas, apžiūrėjęs pagalį.

— Nagas? Tai kad jis mažai trumpesnis už mano ranką! — nustebo kazokas. — Taigi ta paukštė turėtų būti ir už mūsų trobelę didesnė, jeigu jau jos nagas toks. Kurgi ta eksekiu gyvena?

— Senoliai pasakoja, jog ji gyvenusi Kotelno saloje. Pirmieji medžiotojai ją dar matę… Ar taip galėjo būti, kaip jūs manote, Matvejau Ivanovičiau?

Goriunovas pavartė radinį, nusijuokė ir padavė jį Ordinui.

— Tai iškastinio ilgaplaukio raganosio, mamuto amžininko, ragas. Aš tokių ragų esu matęs Jakutsko muziejuje ir Peterburge, Mokslų Akademijos muziejuje.

— Tai kodėl sako, kad tai milžiniškos paukštės nagas?

— Todėl, kad forma ir rantuotas paviršius tikrai primena nagą, ir lamutai, jukagyrai bei tungūzai [* Tungūzai — dabar evenkai. (Vert, past.)] tik šitaip ir mano. Negana to, prieš šimtą metų šitaip galvojo ir kai kurie mokslininkai: Gedenštromas, pirmasis Naujojo Sibiro salų tyrėjas, savo knygoje “Otryvki o Sibiri” apie šituos nagus rašo absoliučiai įsitikinęs, kad jie — paukščio. Tolis net yra buvęs Eksekiu kalvoje. Ji Kotelno saloj, netoli Dragocenos upelio, šalia kurio, jo palydovų manymu, ta paukštė ir gyvenusi. Palydovai išaiškino Toliui, kad ta paukštė buvusi tokio dydžio, jog skrisdama užstodavusi saulę. Kai pirmieji verslininkai, atkeliavę į Kotelno salą, prisiartino prie Eksekiu kalvos, paukštė surikusi „mauk, mauk” ir nuskridusi. Ant kalvos suradę kiaušinių lukštų ir milžiniškų plunksnų. Bet paukštės nuo tų laikų niekas nematęs.

— Sako, ji buvo dviem galvom, — įsiterpė Gorochovas.

— Taip, taip. Keisčiausia yra tai, kad dvigalvis erelis, pavaizduotas ant mūsų varinių monetų, jukagyrų manymu, ir yra paukštė eksekiu. Vrangelis mini kurioziškiausių jų padavimų apie paukštę. O raganosių kaukoles, kartais randama šalia ragų, jie laiko eksekiu kaukolėmis.

— Ir apie mamutą Sibiro čiabuviai taip pat pasakoja neregėtus negirdėtus dalykus, — pasakė Ordinas.

Tą dieną keliautojai stūmė laiką klausinėdami Gorochovą ir Nikiforovą apie mamutus ir kitus išnykusius gyvūnus ir patys pasakojo tai, ką žinojo iš knygų.

PER LEDJŪRĮ

Pagaliau pūga, trims dienoms sustabdžiusi keliautojus, nurimo. Iš pat ryto skaisti pavasario saulė akino atsispindėdama neaprėpiamose Ledjūrio platybėse, nuo Kotelno salos nusitęsusiose į visas keturias pasaulio šalis. Keliautojai užsidėjo akinius nuo sniego, kad negautų varginančios akių ligos, kuria daugelis suserga pavasarį Tolimojoje Šiaurėje. Saulė dar šviečia žemai, ir nesuskaičiuojama daugybė snaigių, nukritusių neaprėpiamose lygumose, ypač jeigu sniegas šviežias, atmuša saulės spindulius milijonais veidrodžių iš smulkutėlaičių ledinių plokštelių, ir susidaro toks stiprus blizgesys, kad žmonės suserga akių uždegimu. Žmogus kelioms dienoms apanka ir neranda vietos nuo baisių duriančių skausmų. Net patys tamsiausi akiniai negelbsti, jeigu nėra tankaus tinklelio, iš šonų uždengiančio plyšius tarp veido ir stiklų. Čiabuviai nešioja savo gamybos akinius. Tai paprasta lentelė su siauromis įpjovomis, praleidžiančiomis minimumą šviesos. Bet ir jie ne visada padeda.

Kol Gorochovas su Nikiforovu atkasinėjo sniego užpustytas nartas, tvarkė kinkinius ir paskirstė krovinį, visi trys keliautojai užlipo ant neaukštos kalvos, išsišovusios už kyšulio, — norėjo apžiūrėti vietovę ir pasirinkti geresnę kelio kryptį per jūrą; puikus oras leido pamatyti gana toli.

Užsnigta jūros platybė, kur nevaržomos dūkdavo žiemos pūgos, daugelyje vietų jau buvo suardyta siauresnių ar platesnių ledujų juostų, labai primenančių nelygius baltus pylimus, iš kurių tai šen, tai ten stypsojo ledų luitai: ant ledo nesilaikė sniegas, ir jis iš tolo švietė skaidria baltai žalia šviesa arba blykčiojo lyg veidrodis, lauždamas saulės spindulius. Kur ne kur baltumoje išsiskyrė tamsesni plotai, bet tai buvo ne properšos, o ledas, nuo kurio vėjas švarutėliai nupustė sniegą. Tik tolumoje, už kokių keturiasdešimties kilometrų, žema balto rūko juosta rodė esant atvirą jūrą — properšą, kuri užėmė visą horizontą, — taigi jos niekaip neapeisi; kai dangus apniukęs, atviro vandens plotus galima atpažinti iš tamsios dėmės, kuria vanduo paprastai atsispindi šviesiai pilkame debesų apdangale.

Rūko juostelė uždengė už properšos esančią sniego lygumą, bet pačiame horizonto pakraštyje, į šiaurę, galėjai įžiūrėti kažką tamsų, išsiskiriantį iš ūkanos.

— Va, atrodo, matyti Beneto sala! — sušuko Ordinas, pirmasis atkreipęs dėmesį į tą horizonto pusę.

Goriunovas ir Kostiakovas pažvelgė parodyta kryptimi, ir pirmasis tuojau pat užfiksavo vietą pagal kompasą.

— Čia ne Beneto sala, — pasakė jis. — Ji daugiau į rytus ir iš Kotelno salos jos nepamatysi — pernelyg toli. Jeigu tai ne miražas, tai mes matome Sanikovo Žemę. Ir Tolis manė, kad ji turėtų būti šitoje pusėje.

Du išsitraukė žiūronus, o trečias seną stebėjimo vamzdį, Šenko dovaną „Sanikovo Žemei ieškoti”. Tamsios masės kontūrai tai išnykdavo už properšos rūko, tai vėl pasirodydavo. Bet keliautojams pavyko įžiūrėti, kad tai ištisa grandinė pakankamai smailių tamsių viršūnių, ant kurių baltavo juostos arba ištisi sniego laukai, kirtę grandinę į atskiras dalis. Šita kalnų grandinė tęsėsi tam tikrą atstumą, o paskui išnyko, žemėdama į abi puses. Iki jos tiesiosiomis buvo ne mažiau kaip šimtas dvidešimt-šimtas trisdešimt kilometrų.

— Be abejonės — žemė!

— Taip, ir labai iškili bei kalnuota!

— Kodėl gi ji ne visa po sniegu?

— Matyt kalnų šlaitai pernelyg statūs, ir sniegas negali visur išsilaikyti.

— Bet tokiuose stačiuose kalnuose vargu ar atsirastų vietos žąsims ir antims, juo labiau onkilonams.

— Tarp kalnų yra ir slėnių.

— Kaip ten bebūtų, čia vis dėlto ne miražas, o Sanikovo Žemė! — tvirtai tarė Goriunovas. — Jinai kaip tik toje horizonto pusėje, kur ją matę ir Tolis, ir pats Sanikovas. Miražas negali pasirodyti toj pačioj vietoj. Paprastai jie susidaro virš properšų, o tos juda, todėl keičiasi ir miražo vieta bei kontūrai.

Senovinis stebėjimo vamzdis pasirodė esąs stipresnis už šiuolaikinius žiūronus, ir Kostiakovas, pažiūrėjęs pro jį, pasakė, jog išskiria dvi virtines kalnų: priekyje — žemesnė ir beveik visa balta, o už jos — aukštesnė su juodomis uolomis.

— O tarp kalnų virtinių, be abejonės, yra slėnys ir tikriausiai ganėtinai platus.

— O jame onkilonai, gyvenantys nepasiekiamoje vieloje! — paerzino Ordinas.

— Mes kaip tik norime sutrikdyti jų ramybę! — pridūrė Kostiakovas. — Net sunku įsivaizduoti žmones, kurie i au keletą amžių gyvena atsiskyrę nuo viso pasaulio.

Šunų lojimas, kauksmas, stūgsmas, atsklidęs iš kalvos apačios, nutraukė pokalbį ir priminė, kad pats laikas keliauti toliau. Kai nesiaučia pūga ar nespaudžia žiaurus šaltis, šunys nekantraudami laukia išvažiavimo ir sugeba savaip išreikšti džiaugsmą, kai mato, kad viskas kelionei suruošta. Goriunovas dar kartą kompasu nustatė kryptį spėjamosios žemės link, ir visi trys nusileido prie trobelės.

— Šiandien, ko gero, žemė matyti? — paklausė grįžtančiuosius Gorochovas.

— Kuo puikiausiai matyti, nėra nė mažiausios abejonės! — atsakė Goriunovas.

— Reikia dirstelėti! Kol jūs gersite arbatą, aš subėgiosiu. Tik sykį ją mačiau, ir tai prastai.

Pasiėmę keliautojų žiūronus, abu verslininkai patraukė į kalvą. Šunys, pamatę, kad vieni žmonės įėjo trobelėn, o kiti ant kalvos, nurimo ir kaip pakinkyti sugulė ant sniego.

Gorochovas ir Nikiforovas, nusileidę nuo kalvos, patvirtino, kad Sanikovo Žemė puikiausiai matyti ir kad toje pačioje vietoje ją matę ir anksčiau.

Netrukus mažutis karavanas pajudėjo jūra iš kyšulio ir patraukė beveik tiesiai į šiaurę. Tris dienas išsiilsėję šunys greitai vežė, nors nartose, be kito krovinio, buvo malkos visai savaitei. Nors iki spėjamosios žemės tik trys dienos kelio, bet pūga vėl gali įsišėlti ir sulaikyti keliautojus; o tokiam baisiam šalčiui spaudžiant nakvoti be karštos arbatos ir maisto labai sunku.

Lygia vieta važiavo greičiau, o kur pasitaikė ledų grūstys — lėčiau. Iki vakaro nuvažiavo apie keturiasdešimt kilometrų ir sustojo nakvynės, tarp plačios ledujų juostos suradę lygesnę aikštelę, nuo vėjų užstotą ledų luitų. Greitomis išskleidė palapinę, užkūrė laužą, išsivirė vakarienę ir dar pasėdėjo valandėlę prie ugnies, kurios raudoni atšvaitai krito ant ledinių paviršių — veidrodžių. Vakaruose nusileido saulė; pietuose pro lengvutį debesų šydą tai pasirodydavo, tai pradingdavo jau atsiradęs mėnulis; šiaurėje vos vos įžiūrima plyksčiojo šiaurės pašvaistė — geltonos vaivorykštės ir stulpai, gerai matomi tik tada, kai mėnulis pasislėpdavo už debesų.

Prieš guldamasis Goriunovas užsikorė ant ledujų sangrūdos viršūnės ir apžvelgė horizontą. Iš pietų patraukdavo šaltas vėjelis, ir toje horizonto pusėje juodavo debesys, kurių fone lyg plokščia kupra išsiskyrė Kotelno sala.

Rytojaus dieną orai buvo apniukę, ir vis stiprėjo pietų vėjas. Gorochovas su Nikiforovu tikėjosi pūgos, todėl ginė šunis. Bet ledas darėsi vis nelygesnis, plačios ledujų juostos dabar pasitaikydavo vos ne kas kilometrą, taigi keliavo daug lėčiau negu vakar. Šiaurinėje dangaus pusėje jau nuo ryto aiškiai išsiskyrė tamsi juosta: tai plati ir ilga properša. Vakare ji buvo taip arti, kad galėjai išgirsti bangų mūšą. Lipdami per aukštų ledujų juostą, pagaliau pamatė už pusės kilometro atvirą jūrą, visą baltuojančią bangų keteromis ir plaukiojančiais ledlaukiais. Ji tęsėsi į šiaurę, rodos, iki pat horizonto. Rytoj tą jūrą teks perplaukti, jeigu tik nesutrukdys pūga.

Todėl ir nutarė privažiuoti kuo arčiau ledo krašto, kad būtų greita ir patogu nuleisti pakrautas baidares; pūtė pietų vėjas ir nebuvo ko bijoti, kad jūra ims laužti ledus iš šitos pusės. Nakvynės įsikūrė tarp paskutinės ledų sangrūdos: iki atviro vandens buvo kokie pusantro šimto žingsnių. Susirado lygią aikštelę, kur vargais negalais sutilpo nartos, šunys ir palapinė. Iš pietų ir vakarų aikštelę supo didžiuliai nukabę ledai, apskritai šita ledujų sangrūda bylojo tai, kad paskutinįkart pučiant šiaurės vėjui, šioje vietoje baisiausiai vienas kitą spaudė ledlaukiai.

Ledo luitai užstojo vėją, o ugnis, besikūrenanti prie įėjimo, šildė; palapinėje buvo šilta ir jauku. Laužo šviesoje buvo matyti, kaip tamsiu dangumi penki šeši metrai virš palapinės skriejo baltų snaigių sūkuriai, susipynę iš besilankstančių, persipinančių, banguojančių srovių. Vėjo spaudžiami storesni ledai kartkartėmis sudrebėdavo, o pro švilpesį ir kauksmą pasigirsdavo lyg šūvių garsai.

— Kas čia?! — išsigandęs suriko Kostiakovas, kai toks šūvis pasigirdo pirmąsyk.

— Lede atsirado nauja sprogymė, — paaiškino Goriunovas.

— Ledas braška, — ramiai patvirtino Gorochovas.

— Ar nesulaužys mūsų priebėgos?

— Vėjui apsisukus aplinkui ir papūtus iš šiaurės, ko gero, galėtų, nes bangos daužytų mūsų ledlaukio kraštą, keltų jį ir laužytų. O kol pučia pietų vėjas, baimintis nėra ko.

— Kaip nori sakyk, Matvejau Ivanovičiau, gūdu čia, — pasakė Nikiforovas. — Tik pamanykite: sėdim ramutėliai, pypkutes čiulpiam, o po mumis tik du aršinai ledo ir — bedugnių bedugnė! Tarp salų vis ramiau: ir jūra negili, tenai ir žemė arti.

— Ar ne tas pats, koks gylis po mumis: dvidešimt ar šimtas metrų! — nusijuokė Ordinas. — Ir ten, ir čia nuskęstume, jeigu ledas įsmuktų.

— Ne, nesakyk, čia net šiurpas eina: nei jūros, nei žemės nematai.

— O tu lįsk po kailiniais ir užknark, gal tada ir pamatysi, — paerzino Gorochovas.

— Teisybė, gulam ar ką, pamiegosim iki ryto, o jau su šviesa vis ramiau.

Bet miegojo jautriai, nes, gulėdami ant ledo, dar geriau girdėjo, kaip tai arčiau, tai toliau jis sproginėja. Šunys irgi kaip niekada miegojo neramiai: tai vienas, tai kitas suurgzdavo ar sustaugdavo. Gorochovas kelis sykius kėlėsi, iškišdavo galvą iš palapinės, kad įsitikintų, ar vėjas nekeičia krypties. Kai prašvito ir visi nubudo, jis nuramino sakydamas:

— Tamsu kaip maiše, drebia po senam, galite nesikelti.

Prasivartė iki vėlyvo ryto, kol alkis nesukėlė visų. Pakūrė ugnį, užkaitė arbatinuką. Gorochovas ir Nikiforovas nuskubėjo šerti šunų, kurie buvo susimetę į krūvą tarp dviejų nukabusių ledų — ten visai neužpūtė vėjas. Pūga ėmė keistis — tai aprimsta kokias penkias minutes ar dešimtį — net dangus ima šviesėti, tai vėl sukaukia dvigubai stipriau. Kai trumpam pūga nurimo, Gorochovas užsiropštė ant aukšto ledo luito, apsidairė, pratisai sušvilpė ir suriko:

— Ogi mes jau kažkur plaukiam, vyručiai, aplinkui vienas vanduo!

Visi persigandę užlipo ant ledo luito ir pamatė, kad pietuose, iš kur vakar atkeliavo ledu, pro sniego miglą juoduoja jūra; šiaurėje taip pat juodavo vanduo, o į vakarus ir rytus tęsėsi ledų sangrūdos, bet ar toli — negalėjai suprasti. Ilgai dairytis negalėjo, nes atlėkęs vėjo šuoras viską uždengė sniegu ir nuvijo žmones žemyn. Teko grįžti palapinėn.

— Aš manau, — pasakė Goriunovas, — kad ledlaukis, ant kurio mes esame, buvo silpnai prišalęs. Kai ėmė ledas sproginėti, vėjas mūsiškę lytį atplėšė ir nunešė jūra.

— Bet kur?

— Matyt, į šiaurę, nes ten jis pučia.

— Bet jeigu šioje jūros vietoje yra tėkmių, tai mus gali nunešti toli į vakarus ar rytus!

— Žinoma, gali.

— Tai ką daryti?

— Nieko negalime padaryti. Tokiu oru plaukti mūsų baidare pavojinga. Reikia laukti, kol nurims pūga.

— O jeigu ledo lytį dar suskaldys?

— Kad jau nesuskaldė ligi šiol, tikėkimės — ir paskui neskils, blogiausiu atveju, kol neužneš ant kitos ledo lyties ar nepriplos prie ledyno.

— Tokiam atvejui nekenktų paruošti mūsų baidarę ir sukrauti jon visus daiktus.

— Teisingai! — pritarė Gorochovas.

Papusryčiavę iškrovė nartas ir sudėjo baidarę. Paskui į ją sukėlė krovinį ir nartas, palikę tik palapinę ir patalus joje; tai buvo galima sugriebti pajutus pirmus pavojaus ženklus. Kai tik nurimdavo vėjas, vis lipdavo ant ledo luito, bet, kaip ir anksčiau, į šiaurę ir pietus matė jūrą, nuo kurios iš abiejų pusių buvo po kokį šimtą metrų.

Prabėgo diena. Pūga vis siautė. Pavakarieniavę ilgai sėdėjo prie gęstančios ugnies. Nuotaika buvo nekokia, visi juto įtampą: kartais atrodydavo, kad ledas svyruoja po kojomis. Bet nuo ryto nutilęs poškėjimas rodė, kad ledas neskilinėja. Matyt, atitrūkusi lytis buvo pakankamai tvirta. Bet naktį dėl viso pikto pakaitomis budėjo. Vėjas rimo, ir kartais pro sniego miglą net švystelėdavo mėnulis it blyški, išsklidusi dėmė.

Ordinas, budėjęs paskutinis, auštant nejučia užsnūdo ir jį pažadino veidą apšvietęs saulės spindulys. Nustebęs jis išvydo patekėjusią saulę ir virš savęs blyškiai žydrą dangų. Darga nurimo, pūtė jau silpnas vėjas, kartais visai liaudamasis; akinamai spindėjo šviežias sniegas.

Greitai užkopęs ant ledo luito, Ordinas pamatė pietuose iki horizonto mėlynuojančią jūrą, raibuliuojančią saulės zuikučiais virš ramių bangų; į vakarus ledo laukas baigėsi už pusės kilometro, į rytus — dar arčiau. Šiauriau, visai netoli už vandens ruožo, matėsi tvirto ištiso ledo kraštas; jis pamažu artėjo. Ordinas greitai pažadino draugus. Visi užlipo viršun.

— Gerai, kad patekėjo saulė ir iš karto rodo, kur šiaurė, o kur pietūs, kitaip aš galvočiau, kad jūra į šiaurę nuo mūsų, kaip ir anksčiau! — sušuko Kostiakovas.

— Taip, mums nuostabiai pasisekė! — pritarė Goriunovas.

— Nereikės nė plaukti baidare, vargti pakraunant ir iškraunant; sau ramiai gulėjome palapinėje, o pūga mus perplukdė per jūrą.

— Sakytum plaškautu per upę persikėlėme, — stebėjosi Gorochovas.

— Ir valdžios kišenėn nė skatiko neįkišom, — nusijuokė Nikiforovas.

— Mus pūga motulė tik sudraudė pagąsdindama, kad per daug neišdykautume! — pasakė Kostiakovas.

— Kažin, ar mus priplukdys, ar teks baidarę nuleisti, — abejojo Ordinas.

— Tikėkimės, kad ledas pats prisišvartuos. Plaukti liko nedaug, vėjas vis papučia, o mūsų ledujai lyg kokia burė.

— Kol yra laiko, eikime pusryčiauti ir ruoštis kelionėn, — pasiūlė Goriunovas.

Pūtė silpnas vėjas, ir ledas, buvęs toks geras plaustas ekspedicijai, lėtai judėjo. Suspėjo papusryčiauti, sudėti baidarę, pakrauti nartas ir vėl užlipo ant ledo luitų, laukdami momento, kada keltas prisišvartuos prie nejudančio ledyno. Praėjo beveik valanda; pagaliau pajuto, kaip sudrebėjo visa lytis, ir tiesiog akyse išilgai susilietimo linijos ėmė trupinti ledus ir kelti nuolaužas. Bet smūgis buvo silpnas, sangrūdos nieko vertos, ir lytis ramiai prisišliejo.

— Prisišvartavome! — sušuko Gorochovas.

Pasiėmę kirvius ir kastuvus keliui nuvalyti, nuvažiavo iki ledo kelto krašto, išsirinko lygesnę vietą, ir po kiek laiko persikraustė ant nejudančio lauko.

Nikiforovas juokingai pagarbiai nusilenkė paliktai ledo lyčiai ir sušuko:

— Ačiū, drauguže, kad perplukdei! Šauniai peryrei, ką ir sakyti!

Taręs, kad ledo keltas nedaug nukrypo nuo maršruto, Goriunovas pasuko nartas į šiaurę, tikėdamasis nuo aukštesnių ledujų išvysti Sanikovo Žemę ir pagal ją orientuotis. Iš pradžių kelias buvo nepaprastai sunkus, ledų sangrūdos lipo viena ant kitos, taigi iki pietų įveikė vos dešimtį kilometrų. Be to, ledujai užstojo horizontą. Pagaliau apie pusiaudienį privažiavo šiek tiek lygesnę vietą, ir horizonte pro rūką išniro smailios viršūnės paslaptingos žemės, kuri, deja, buvo vis dar labai toli.

— Trečia diena važiuojam, o, sakytum, nė truputėlio jos nematyti! — pasakė Gorochovas tokiu keistu tonu, kad šalia stovėjęs Goriunovas iš karto atkreipė į tai dėmesį.

— Kažką negero sumanei, Nikita, — pasakė jis.

— Teisingai! Abejonės graužia. Ne prieš gerą mus lytis taip stebuklingai per jūrą perplukdė, Matvejau Ivanovičiau. Ir smigtelėjo man, kad čia visai ne žemė, o miražas. Apgaus mus, vis šmėkščios tolumoj ir vis vilios. Nuvažiuosim toliausiai, kad ir grįžti jau nebegalėsim.

— Niekų tu prisigalvojai, — nusijuokė Goriunovas. — Pamatysi, diena kita — ir tavo žemę ranka pasiekt galėsi.

— O aš manau, jeigu rytoj nepamatysim jos taip aiškiai, kad neabejotum, geriau jau mums atgal sukti, kol dar nevėlu.

Goriunovas nutraukė pokalbį ir nustatė kryptį paslaptingos žemės link. Ji pasirodė esanti jau šiauryčiuose. Matyt, lytį vėjas arba srovės gerokai panešė į vakarus. Teko pakeisti maršrutą. Daug lygesnis ledas leido važiuoti greičiau, todėl iki vakaro nuvažiavo dar trisdešimt kilometrų. Prieš saulėlydį horizontas visai nušvito, ir keliautojai net be žiūronų aiškiai pamatė virtinę juodų smailių viršūnių, lyg kupra iškilusių virš plokščių baltų kalnų. Net ir Gorochovas tarytum nusiramino.

Dar dvi dienas keliavo ta pačia kryptimi, bet dangus buvo apniukęs ir nieko negalėjai pamatyti: žemi debesys aptraukė dangų, ir, matyt, uždengė žemę. Pagaliau trečią dieną, po pietų poilsio, visai pasibaigė ledų sangrūdos, ir sniego lyguma, nuklota aštriapusnėmis, pradėjo pamažu kilti. Šunys iškart pajuto ir sulėtino tempą.

— Ar tik ne Žemė po mumis? — sušuko Ordinas.

— Tikrų tikriausia Žemė! — patvirtino Nikiforovas. — Į kalną važiuojame, šunys tai pajuto.

Tuo metu pro minutėlei išsisklaidžiusius debesis priekyje, už kelių kilometrų, išniro lyg ir aukšta balta siena.

— Kol kas, be sniego, nieko šitoje žemėje nėra, — subambėjo Kostiakovas. — Net ir kalnai kažkur pradingo.

— Tai nekantrumas! Už baltos sienos pamatysim ir kalnus. O štai jums ir dar šis tas, išskyrus sniegą! — Goriunovas parodė į dešinę — per šimtą žingsnių nuo karavano kažin kas juodavo.

Visi trys patraukė ten link. Ordinas išsiėmė iš už juostos plaktuką ir ruošėsi susikibti su uola, lygia, plokščia, iškilusia virš sniego lygumos. Jos paviršius buvo lygutėlis, nupoliruotas pūgų nešamo sniego. Į plyšį įkišus kirtiklį, pavyko šiaip taip atlaužti gabaliuką uolienos. Ordinas atidžiai ją apžiūrėjo ir pareiškė:

— Čia tikriausiai bazaltas.

— To ir reikėjo tikėtis, — pasakė Goriunovas. — Tai vulkaninė uoliena, matyt, labai paplitusi Arkties vandenyno salose, ir sako, jog kažkada čia gausiai išsiverždavo lavos.

— Na ir šilta tada čia buvo! Tai ne dabar! — pridūrė apgailestaudamas Kostiakovas.

Bazalto gabaliuką iškilmingai įteikė Gorochovui, kuris su Nikiforovu buvo likęs prie nartų. Tai buvo įrodymas, kad po kojomis — Žemė, paslaptingoji Sanikovo Žemė, kurią, ko gero, pirmą sykį palietė žmogaus koja. Lėtai kildamas nuolydžiu aukštyn, karavanas per dvi valandas atsidūrė baltos sienos papėdėje; pasirodė, jog tai nuolydis, tik daug statesnis. Kiek galėjai įžiūrėti pro lengvą rūką, gaubusį viską aplink, siena, užtverdama kelią, tęsėsi toli į abi puses. Teko keltis viršun, bet ne tiesiai, o įstrižai. Pūgų suslėgtas sniegas buvo toks tvirtas, kad net sunkių nartų pavažos silpnai įsirėžė į jį.

ANT PAŽADĖTOSIOS ŽEMĖS SLENKSČIO

Lėtai, ilgais zigzagais kilo nartos balta nuokalne vis aukščiau ir aukščiau; atrodė, nebus galo šitam kilimui; lengvas rūkas, apgaubęs nuokalnes, neleido pamatyti jų viršūnių, ir sniego nuolydis jau už šimto žingsnių išnykdavo pilkame rūke.

— Tai kalno aukštumėlis! — sušuko Gorochovas, kai šunys sustojo poilsio viename iš posūkių.

— Mes tikriausiai labai nevykusiai pataikėm ant vieno iš nuolydžių užuot pasukę į lygumą, — svarstė Ordinas.

— Gali būti, net visas šios žemės pietinis kraštas toks, — pasakė Goriunovas. — Prisimenate, prieš uolėtų kalnų viršūnes mes matėme aukštą sniego pylimą, nusitęsusį labai toli; štai juo mes, matyt, ir kylame.

— Keista žemė! — tarė Kostiakovas. — Vietoj stačių skardžių ir uolėtų kyšulių, kurie rėmina Naujojo Sibiro ir Beneto salas, čia tokia lygi ir ilga nuokalnė.

— Ir net nėra žemyn slenkančių ledynų, tik sniegas, — pridūrė Ordinas.

— Labai keistai Šita nuokalnė į pietus, ir sniegas nuo jos turėtų per vasarą nutirpti. Bet aukščiau, mes jau matėme, kyla dar aukštesnių kalnų virtinė, o nuo jų turėtų slinkti ledai jūron ir kaip tik šia nuokalne. O mes jų kol kas nematėme.

— Tą faktą galima paaiškinti šitaip: už sniego pylimo tęsiasi gilus slėnys, ir ledai nusileidžia būtent į jį, — svarstė Ordinas, — o po to didelis ledinis srautas nuteka kur nors į jūrą kaip Špicbergene.

— Bet kaip išsimaitina paukščiai, kurie neva atskrenda čia, jau nekalbu apie onkilonus, nors labai abejoju juos iš tikrųjų esant, — tęsė Kostiakovas.

— Pakentėkite truputėlį, bičiuliai, atsakymas ne už kalnų, — nusijuokė Goriunovas. — Eime, drąsiau!

Sustojus kitoj vietoji, barometras jau rodė aštuonis šimtus metrų virš jūros lygio. Rūkas, dar sutirštėjo, ir Gorochovas pareiškė:

— Jūs kaip sau norite, bet reikia sukti ienas atgal!

— Dar kol — sušuko Goriunovas.

— Argi patys neregite? Lipam lipam kaip į dangų. Negali būti toks aukštas kalnas.

— Cha cha cha, — kvatojosi visi trys, net Nikiforovas ėmė kikenti.

— O iš kur rūkas? Prisiminkite Kigiliacho kalną, kuris tyčia skleidžia rūką, kad žmogus negalėtų ant jo užlipti.

— Na, Nikita, aš matau, tave varovai užkrėtė prietarais. Rūkas virš aukšto kalno — normalus reiškinys, juo labiau šitose vietose. Negi jo niekada nesi matęs, ar ką?

— Jūsų valia, kaip norite, taip ir darykite, aš jus persergėjau. Kad man paskui nebūtų šnekų — Gorochovas atvedė ir paliko nelaimėje.

Traukė toliau, po pusvalandžio pro išretėjusį rūką pagaliau išvydo dar pakankamai toli ir aukštai tarp sniegynų kelias juodas uolas.. Visi lengviau atsiduso ir su nauju energijos pliūpsniu tęsė kelionę: sniegas buvo puresnis, ir nors nuolydis jau pasidarė nuožulnus, nartos giliai grimzdo, todėl reikėjo praminti šunims kelią. Tad kelionė užsitęsė, o paskutinį puskilometrį įveikė labai sunkiai.

Saulė jau suko vakarop, kai karavanas pagaliau pasijuto esąs ant pailgos sniego aukštumos gūbrio, kur barometras rodė devynis šimtus septyniasdešimt metrų virš jūros lygio. Apačioje balta marška driekėsi rūkas, uždengdamas visą nuolydį ir papėdę, bet pro jį matėsi tolumoje ledų sangrūdomis nusėta jūra, nusitęsusi iki horizonto.

Palikę nartas prie plokščios juodos uolos, neaukštai iškilusios virš sniego, penketas vyrų užlipo ant pačios viršūnės ir sustojo už poros žingsnių nuo briaunos didelio skardžio, kuriuo užsibaigė šitas sniego gūbrys.

— Na ir stebuklai! — sušuko Nikiforovas, išreikšdamas visų nuostabą, kai pamatė prieš juos atsivėrusį reginį.

Vietoj sniego ir ledynų, kurių reikėjo tikėtis tokiame aukštyje, — beveik tūkstantį metrų virš jūros lygio ir 80-79° platumos, — keliautojai matė bundančią pavasario gamtą, nors buvo dar tik balandžio pradžia, kai Jakutske, kuris yra 15-17° piečiau, pavasaris tokiu metu vos rodosi pirmuoju sniego tirpsmu.

Skardžio pakraščiu leidosi niūrios juodos terasos, baltuojančios sniegu, ir ėjo žemyn didžiulio slėnio, plytinčio į šiaurę iki pat horizonto. Slėnio dugnas žaliavo ryškiomis pievomis, kuriais vieną nuo kitos skyrė miško ar krūmynų plotai, jau prasimušantys pirmųjų lapelių žaluma. Tarp pievų it veidrodžiai spindėjo dideli ir mažesni ežeriūkščiai, sujungti sidabrinių upelių juostų, tai dingstančių krūmų tankmėje, tai vėl išbėgančių į pievutes. Virš tolimesnių ežeriukų kilo balti rūko tumulai, sakytumei, jie garavo. Už šito žalio slėnio, vakaruose, vos ne statmena siena kilo virtinė aukštų kalnų, kurių viršūnės buvo rantytos ir aštriai smailios, primenančios milžiniško pjūklo dantis; ten juostomis ir dėmėmis baltavo sniegas, kai žemiau, ant skardžio, jo beveik nebuvo. Saulė jau dingo už kalnų, ir visą slėnį nugulė vakaro šešėliai.

Kalnų juosta tįso į šiaurę iki horizonto ir dingo rūke, dengusiame tolesnę slėnio dalį. Ten pat, į šiaurę, kiek gali užmatyti, tęsėsi ir kalvos, ant kurių vienos viršūnės stovėjo keliautojai; ji buvo žemesnė už esančią priešais.

Pietuose abu kalvynai tarytum susijungė, toje pusėje visiškai uždarydami išėjimą iš slėnio.

Tylus pirmųjų minučių susikaupimas atlėgo, ir keliautojai ėmė dalintis įspūdžiais.

— Stebuklų stebuklas, Matvejau Ivanovičiau! — lemeno Nikiforovas.

— Tikra pažadėtoji žemė! — pasakė Ordinas.

— Tokioje platumoje visiškai neįmanoma šita žaluma, šita augmenija, — tarė Kostiakovas. — Slėnys atviras į šiaurę, į Šiaurės polių, iš ten turėtų į jį plūsti šiluma.

— Visai nenuostabu, kad čia iš toli atskrenda paukščiai, nebijodami mūsų atšiaurios pakrantės. Galimas dalykas, kad čia pasitraukė ir onkilonai. Bet kaip mes su nartomis nusileisime šitais skardžiais? Nuo jų ir tuščiomis nenulipsi, — svarstė Goriunovas.

— O štai ir žvėrys leidžiasi žemyn! — suriko Ordinas, rodydamas į keletą tamsžalų gyvulių su didžiuliais, spirale iš abiejų galvos pusių susisukusiais ragais; jie išlindo į terasą po keliautojų kojomis.

— O, kalnų avinas! Kad taip porelę vakarienei nusišovus! — sušuko Gorochovas.

Gyvuliai, matyt, pajutę žmones, sustojo ir nesusivokdami užvertė galvas.

Avinai tikriausiai žinojo žmogų, nes, pastovėję kokią minutę, greitai apsisuko ir dingo už uolų.

Per tą laiką Goriunovas per žiūroną ištyrinėjo kalvą: į šiaurryčius ji truputėlį kilo, o į pietvakarius tarytum leidosi, toje pusėje galbūt ir atsirastų tinkamesnė vieta nusileisti slėnin.

— Eisime išilgai viršūnės į pietvakarius, — pasakė jis. — Greičiausiai tik ten Įmanoma nusileisti į slėnį.

— Gali tekti apsukti visą duburį, — tarė Ordinas, — kad…

— …kad įsitikintume, jog žmogui neįmanoma nusileisti; tai gali tik paukščiai, — tęsė mintį Kostiakovas.

— Ką gi, pirmam kartui pakaks ir to, kad tarp ledynų aptikome tokį didžiulį slėnį, turtingą augalų, ir grįšime į žemyną.

Iki vakaro ėjo į pietryčius, išilgai kalvos keteros, kuri buvo labai nelygi: tai leidosi žemyn, ir toje vietoje pietinio nuolydžio sniego danga prieidavo iki paties skardžio pakraščio, tai kilo ir perėjo į uolas arba aštrius gūbrius. Juos išvydęs, Ordinas prisiminė savo plaktuką ir pakalinėjo kelis tokius kyšulius.

Visi jie, pasirodo, buvo iš bazalto: tai tvirti, tai išpūsliję arba su šlako priemaišomis, primenantys bazalto lavą.

— Aš linkęs manyti, — kreipėsi jis į Goriunovą, — kad jūsų spėliojimai, išdėstyti akademikui Šenkui, pasitvirtina: Sanikovo Žemė — tikrų tikriausia ugnikalnio liekana. Šitas didžiulis duburys, apsuptas statmenų skardžių, labai primena didelę ugnikalnio kalderą [* Kaldera (isp. caldera — didelis katilas) vadina senus užgesusių

ugnikalnių kraterius, gerokai paplatėjusius ir pažemėjusius dėl irimo procesų. Kalderos centre dažniausiai kyšo veikiančio ugnikalnio krateris], o bazaltas, rastas apačioje ir čia, ant kalvų keteros, tai patvirtina.

— Duburio kilmė paaiškina ir tai, kodėl čia tokia vešli augmenija, ypač šioje platumoje, — pridūrė Goriunovas. — Bet neskubėkime spręsti, pažiūrėsime, kas bus toliau.

Kuo toliau keliavo į pietvakarius, tuo pastebimiau leidosi žemyn ketera, bet į slėnio pusę skardis buvo vis toks pat statmenas. Sutemos tirštėjo, bet patekėjo jau beveik pilnas mėnulis ir apšvietė kelią. Praėjo dar valanda. Goriunovas žvilgtelėjo į barometrą — tas rodė jau tik penkis šimtus metrų virš jūros lygio.

— Aš manau, kad mums teks nakvoti ant keteros. Mėnulis neapšvies nuolydžio į slėnio pusę, o tamsoje eiti nežinomu keliu pernelyg pavojinga.

— Aptiksime lygesnę aikštelę ir apsistosime, — sutiko Nikiforovas.

— Bet naktį pakilusi pūga gali mus nusviesti bedugnėn, — susirūpino Kostiakovas.

— Jos nebus, — tvirtai tarė Gorochovas, — dangus grynas, vėjo nėr, saulė leidosi ne raudona. Va nebent šėtonas panorėtų mus nubausti…

— Tikėkimės, kad jis mūsų pasigailės, — nusijuokė Goriunovas.

Išsirinko lygesnę ir platesnę keteros vietą ir tarp dviejų uolų pasistatė palapinę, pavakarieniavo, bet miegoti netraukė. Paslaptingasis slėnys buvo pernelyg arti ir žadino smalsumą. Mėnuo jau apšvietė tolimesnę slėnio pušų, o arčiau esanti liko šešėlyje, ir šen bei ten tamsiame pievų ir miškų fone sidabravo ežerų paviršius bei upelių kaspinai.

Penketas, susėdę ant skardžio krašto, stebėjo po kojomis nusidriekusį keistą duburį; mėnulio apšviesti priešingos pusės skardžiai dabar atrodė dar aukštesni ir statesni.

Jie beveik vertikaliai kilo nuo dugno pusantro tūkstančio-tūkstantį šešis šimtus metrų. Ir staiga nakties tyloj iš duburio gilumos pasigirdo iš pradžių pratisas baubimas, o paskui ir duslus riaumojimas.

— Tataigis, ten ir žvėrių yr, ir karvės mukia! — sušuko Nikiforovas.

— Šitas, kur mauroja? Ar tik ne briedis? — paklausė Goriunovas.

— Ne, ne briedis ir ne jautis. Šitas žvėris tarytum pūstų didelį ragą. Ir ne lokys.

Pasvarstė, koks čia galėtų būti žvėris, bet nė vienas iš verslininkams žinomų šitaip nebaubė, — taip ir liko neišsiaiškinę.

— O čia kas? — paklausė Ordinas, parodęs į tolumoje tarp įdubų sužibusį raudoną tašką, panėšintį į žvaigždę; ji tai įsižiebdavo, tai beveik užgesdavo.

— Matyt, ugnelė švysčioja dar neužgesusio ugnikalnio kraterio dugne, — nusijuokė Kostiakovas.

— Ar tik ne laužas?

— Labai panašu. Vadinasi, čia yra žmonių; galbūt tai dingę onkilonai? — svarstė Goriunovas.

Vėl visi nutilo. Sekė akimis tą naują paslaptingą reiškinį keistajame duburyje. Ir štai iš tolo vos vos pasigirdo garsai, primenantys būgnų dundėjimą.

— Šamano būgnas, ne kitaip! — pareiškė Gorochovas. — Tada ir žmonių ten esama, o kai jau šitaip, tai ir ugnis jų.

— Taigi, gyvena žmonės, vadinasi, turi būti ir kelias žemyn! — tarė Goriunovas. — Negalėjo žmonės atskristi lyg paukščiai.

— Galėjo būti kelias, bet suirti.

Dar pusvalandį patylėjo ir visus ėmė lenkti miegas. Bet vėl atkreipė dėmesį naujas reiškinys. Nors mėnulis buvo pakilęs jau aukštai ir aiškiai švietė, tolimesnė slėnio dalis staiga tapo neryški ir netrukus visai išnyko po rūko skraiste. Šita skraistė lėtai slinko pietų link, ir greitai visas slėnys pavirto dideliu balzganu lengvai banguojančio rūko ežeru. Paskui rūkas ėmė kilti vis aukštyn ir jo tumulai jau šliaužė žemesnėmis pietinėmis sienomis, kaip tik ten, kur buvo įsikūrę keliautojai.

Iš šiaurės pūstelėjo drėgnas, bet šiltas vėjelis, ir greitai kalvų keterą, uolas, palapinę apgaubė tirščiausias rūkas, pro kurį vos prasimušė mėnuo.

— Vaidinimas baigėsi, uždanga nuleista, laikas skirstytis! — tarė Ordinas.

— Einam į palapinę, kad neprisišauktume nelaimės! — būgštavo Gorochovas. — Kaip sau norite, Matvejau Ivanovičiau, o visa tai — tik velnio monai, migla ant akių ir šita žemė, ir miškai, ir pievos, ir žvėrys. Va, paregėsite, rytoj pabundam — ir nieko aničnieko, be sniego, nebus. Ir mums reikės kuo greičiausiai atgal pargrįžinėti.

— Na gerai, aiškiaregy, rytoj pažiūrėsim, — atsakė Goriunovas.

Sugulė, bet miegojo neramiai, nes šunys vis imdavo loti ir inkšti, matyt, netoliese juto kokius nors gyvulius.

PIRMOJI DIENA SANIKOVO ŽEMĖJE

Jau prašvito, bet rūkas dar neišsisklaidė; jis buvo toks tirštas, jog už penkių žingsnių žmogaus siluetas išnykdavo baltoje it pienas migloje. Netgi po stovyklavietę reikėjo vaikščioti labai atsargiai, kad nenukristum nuo skardžio, besileidžiančio vos už kelių žingsnių nuo palapinės.

Reikėjo laukti, kol bus galima eiti toliau kalvų gūbriu ir ieškoti patogios nusileisti vietos. Sukrovė paskutines malkas, atsivežtas dar iš Kotelno salos, užsikūrė ugnį, pašėrė šunis ir neskubėdami papusryčiavo.

Pagal laikrodį saulė jau buvo patekėjusi daugiau nei prieš valandą, bet rūkas visiškai uždengė ją, net atrodė, kad jis liete liejasi per kalvų keterą, sakytumei tai būtų ne rūkas, o skystas kisielius, jau perpildęs didžiulį duburio indą ir dabar per nudaužtą kraštą tekantis iš jo.

— Tai jūsų ugnikalnis rūksta, — galando liežuvį Kostiakovas. — Jis veikia tik naktimis: pirmiausia užsidegė liepsna, o paskui ėmė virsti dūmai.

— Juokitės juokitės, Pavlai Nikolajevičiau, — atsiliepė Ordinas. — Vis dėlto šis duburys — tai ugnikalnis, ir šitas atradimas ne mažiau svarbus negu Sanikovo Žemės aptikimas.

— Argi būna tarp šiaurės ledynų ugnikalnių? — paklausė Kostiakovas.

— Kodėl gi ne! Antarktidoje yra net veikiantys ugnikalniai Erebusas bei Teroras ir keletas užgesusių. O Arkties vandenyne randama įvairiausio amžiaus vulkaninės kilmės uolienų ir Grenlandijoje, ir Špicbergene, ir Prano Juozapo Žemėje, ir net artimiausio Sanikovo Žemės kaimyno teritorijoje — Beneto saloje.

— Bet jos visos labai senos.

— Ne visos. O Islandija ir jos veikiantys ugnikalniai?

— Na šitas ugnikalnis didumu nušluostytų nosį visiems kitiems, — pasakė Goriunovas.

— Būtent tai mane kol kas ir verčia abejoti jūsų hipotezės teisingumu…

— Jis iš tikrųjų labai didelis; aš manau, jog jis kokių dvidešimties kilometrų skersmens, o išilgai — keturiasdešimt-penkiasdešimt kilometrų.

— O kokie patys didžiausi krateriai, žinomi žemėje?

— Kiek prisimenu, Mauna Loja ugnikalnis Havajų salose — apie keturis kilometrus, o Gunung-Tengerio kraterio Javoje diametras — mažiau nei šeši kilometrai.

— Matote! Šitam tik ir būti Mėnulyje, o ne Žemėjo, — atsakė Kostiakovas.

— Mėnulyje jis būtų pats menkiausias, nes ten yra kraterių šešiasdešimt-aštuoniasdešimt ir šimto arba daugiau kilometrų diametro: pavyzdžiui, Ptolomėjus — šimtas šešiasdešimt vienas kilometras, Liangrenas — šimtas penkiasdešimt aštuoni, o septyniasdešimt ar devyniasdešimt kilometrų yra daugiau dešimties kraterių. Iš viso Mėnulyje priskaičiuojama apie 30 000 kraterių.

— Koks gražus turėjo būti Mėnulis, kai visi ugnikalniai dar veikė!

Kol mūsų keliautojai diskutavo apie Mėnuli, Saulė irgi dirbo savo darbą — rūkas ėmė skysti, kilo aukštyn ir draikėsi plonyčiais draiskalais, — ir tie pamažu tirpo ore. Greitai virš keteros taip išsigiedrijo, kad buvo galima keliauti, nors visas duburys dar atrodė kaip balta pieno jūra, kurios paviršių vos drumsčia bangos. Ėjo toliau, dabar jau į vakarus, nes taip suko ketera; ji vis leidosi žemyn. Pagaliau, jau beveik vidurdieni, priėjo pačią žemiausią vietą, už kurios vėl kilo nauja aukštuma.

— Jeigu čia negalėsim nusileisti, tai teks panašios vietos ieškotis toli, šiauriniame slėnio gale, — pareiškė Goriunovas.

— Būtų labai liūdna, — atsakė Ordinas, — nes malkų neturime, o ir šunims ėdalo pakaks trims dienoms, ne daugiau.

Priėjo prie skardžio krašto, kad galėtų apžiūrėti. Barometras rodė tik šimtą dvidešimt metrų virš jūros lygio, ir buvo galima tikėtis virvėmis nusileisti nuo terasos ant terasos.

— Va ir nuolydis! — sušuko Goriunovas, rodydamas į dešinę.

Visi atsisuko. Nuo pat keteros slėnio gilumon leidosi ilgas sniego nuolydis, didėliausias vėpūtinys, suneštas pūgų, pripusčiusių sniego nuo jūros per pačią žemiausią kalvos vietą, ir išsilaikęs, nes jį užstojo kalvos skardis. Jis buvo pakankamai status, primenantis dvišlaitį stogą su plačiu šelmeniu per vidurį, ir kilo nuo pat keteros; į kairę ir dešinę irgi buvo matyti panašūs vėpūtiniai, bet šitie jau nepasiekė ne tik keteros, bet ir skardžio krašto, todėl jais nusileisti nebuvo galima. Pabandė sniego tvirtumą — jis buvo visai pakenčiamas: koja grimzdo kokius keturis penkis centimetrus.

Apie 40° nuolydžiu negalėjo paleisti kinkinio su nartomis. Atkabino kinkinius, — susirado virves, ir, prisirišę po du prie nartos, ėmė leistis, prilaikydami jas dviese. Kol leido dvi nartas, Kostiakovas pasiliko viršuje šalia trečiosios ir šunų. Kai Gorochovas ir Nikiforovas vėl užlipo ant keteros, Kostiakovas nusivedė visus tris kinkinius žemyn: paleisti vienus buvo rizikinga, šunys kaipmat galėjo pulti paskui kokį nors laukinį paukštį. Bet vestis nuokalne trisdešimtį šunų — ne taip paprasta: pamatę apačioje nartas ir žmones, šunys pasileido kiek įkerta, ir Kostiakovas neišsilaikė, krito kniūpsčias ir nušliuožė ant pilvo per visą nuokalnę, sukeldamas sniego dulkių uraganą ir suteikdamas pasitenkinimo žiūrovams apačioje ir viršuje.

Nusileidę apsižiūrėjo aplink. Šalia vėpūtinių dirvožemis buvo dar visai plikas. Šią vietą saulė siekdavo tik per patį vasarvidį ir tai iš žiemių pusės; tai yra naktį, — tada saulė nepakyla aukštai dangumi, o šildo labai mažai. Sniegas tikriausiai ilgai netirpdavo, ir niekas negalėjo čia augti. Bet už kokių trisdešimties žingsnių nuo vėpūtinio, tarp bazalto plytų ir nuolaužų, išbarstytų po visą dirvos paviršių, žaliavo samanos ir skleidė pirmuosius žiedus karlikinės gėlės. Šiek tiek toliau — gulstinuko krūmeliai, dar visai nuogi, o už jų, už puskilometrio — jau daug aukštesni ir tankesni, vos patraukti žaluma. Už jų jau tamsavo neaukšto miško siena.

Pietaudami, arba tiksliau, „užkandžiaudami su arbata, užvirinta nartose atrastais malkų likučiais, sprendė svarbų klausimą — kaip keliauti toliau. Baidarė, nartos, šunys, — visa tai jau buvo nereikalinga, nes duburyje nebuvo nei sniego, nei tokių didelių upių, kad galėtum plaukti.

Vestis su savimi trisdešimtį šunų ir rūpintis jų šėrimu — irgi labai varžytų keliautojus. Čia buvo daugybė laukinių paukščių, todėl šunys, juos besivaikydami, suteiktų daug rūpesčių, o vestis juos už pasaitų — vadinasi, beveik visą dėmesį skirti jiems ir tris ekspedicijos dalyvius paaukoti nenaudingam darbui. Įkinkyti šunis į nartas ir važiuoti jomis per žolę ir per miškus — vadinasi, visiškai nutrinti nartų pavažas ir padaryti jas netinkamas kelionei atgal per ledynus, o ir šunis nuvaryti nuo kojų.

Vienintelis realus sprendimas atrodė toks: visą nereikalingą mantą ir šunis palikti saugoti vienam žmogui prie pat sniego pusnių; čia pakankamai vėsu, o tas vienas žmogus visą laiką galėtų skirti medžioklei: šitaip išsimaitintų pats ir iššertų šunis. Likęs ketvertas galėtų pėsčiomis, — be krovinio, keliauti po Sanikovo Žemę ir kartkartėmis sugrįžti į šitą bazę, kur paliktų surinktas kolekcijas. Gorochovas, mokantis čiukčių ir lamutų kalbas, būtų reikalingas bendraujant su onkilonais, jeigu juos sutiktų, todėl pasilikti saugoti daiktus ir šunis teko Nikiforovui. Jį truputėlį trikdė neįprastas aplinkybės, bet jis, kaip ir daugelis Šiaurės medžiotojų verslininkų, nebijojo vienas praleisti kelias dienas ar net savaites: šunų kinkiniai — gera apsauga nuo plėšrių žvėrių ir kartu nemažas rūpestis — taigi nuobodžiauti nieko neveikiant neteks.

Išrinko vietą tarp dviejų vėpūtinių, pastatė palapinę ir likusią dienos dalį rūšiavo daiktus. Ruošdamiesi pėsti keliauti slėnio gilumon, negalėjo imti didelio krovinio; rinkosi tik pačius būtiniausius daiktus — nedidelę atsargą drabužių, baltinių ir batų, šautuvus ir šovinių, katiliuką ir arbatinį, tikėdamiesi prasimaitinti medžioklės laimikiu ir nakvoti po grynu dangum.

Į vakarą dangų aptraukė debesys, drėbė šlapias sniegas, kartais virstantis lietumi; teko sulįsti palapinėn.

— Pats oras primena mums, kad reikės kaip nors pasirūpinti visai vasarai paliekamais daiktais, ypač nartomis ir baidare, kad nesupūtų ir nesugestų.

— Teks statyti palapinę iš baslių ir žievių, — tarė Ordinas.

— Nekaip apsaugos, o ir žievės reikės toli eiti, — pasakė Goriunovas.

— O šitie vėpūtiniai? Giliai viduje jie tikriausiai netirpsta. Iškasim juose urvus ir susikrausim visus daiktus: ir sausa, ir šalta, ir plėšrūnų nebaisu.

— O šunims iškasime kitą, — pridūrė Nikiforovas, — jie karščio nemėgsta, beje, ir uždaryti nakčiai reikėtų, kitaip išsilakstys.

— Ne tik nakčiai. Medžioti eisi su dviem trim, o kitus — uždarysi. Nesivesi viso kinkinio. Šitaip nieko nesusimedžiosi, jie tau visus žvėris išvaikys, — paaiškino Gorochovas.

— Teisingai, puiki mintis! — pasakė Goriunovas. — Rytoj iš pat ryto imsimės darbo, ir žodis taps kūnu.

Tą vakarą palapinėje buvo šalta ir nejauku — neturėjo malkų, todėl šiokią tokią vakarienę išsivirė ant žagarų, kurių pasirinko greta, krūmynuose. Užtat anksti ir sugulė. Bet iš slėnio, šįkart jau daug arčiau, trukdė įvairūs garsai: mūkė, bliovė, riaumojo, urzgė gyvuliai, — erzino šunis, šie imdavo loti ir kaukti, pažadindami miegančiuosius.

— Nepavydžiu aš Kapitonui. Jam visąlaik reikės miegoti šalia šitų žiovanasrių! — bambėjo Kostiakovas, klausydamasis vieno iš koncertų.

— Kai uždarys sniego urvan, jie bus daug ramesni, — paaiškino Goriunovas, versdamasis ant kito šono.

Rytą ėmėsi darbo: netoli tos vietos, kur vėpūtinys prilipęs prie bazaltinio skardžio, vyrai sniege iškirto didelę galeriją. Po viršutiniu sniego sluoksniu pasirodė esąs ištisas ledas, matyt, išgulėjęs jau ne vieną šimtmetį, todėl nebuvo ko baimintis, kad jis per vasarą ištirptų. Į grotą sukrovė nereikalingus daiktus: baidarę ir dvejas nartas, o įėjimą užtaisė ledo luitais, kad vidurin nepatektų šiltas oras ir kad koks nors plėšrūnas, kai nebus Nikiforovo, neįlįstų vidun. Šalia iškirto dar tris grotas, mažesnes, atskirai kiekvienam kinkiniui.

Trečią nartą paliko Nikiforovui parsivežti iš miško malkoms ir sumedžiotų gyvulių skerdienoms. Nikiforovui labai jau patiko grotos lede ir jis baudėsi dar išsikirsti: vieną — mėsai laikyti, o antrą — sau ir joje pasistatyti palapinę, kad galėtų naktį ramiai miegoti, nebijodamas, jog kas nors užpuls. Į grotą nekviestas naktinis svečias galėjo pakliūti tik iš vienos pusės, o ne iš visų, kaip palapinėje; ir pakaktų poros šunų prie angos, kad pasijustum visiškai saugus.

Šitiems darbams sugaišo beveik visą dieną: suspėjo tik suvaikščioti iki artimiausio miško aikštelės ir prisikirsti malkų nakčiai.

KEISTI GYVULIAI

Rytą, nors ir apniukusį, bet be lietaus ir rūko, jau buvo galima pradėti tirti slėnį. Ketvertas keliautojų su kuprinėmis ant nugaros ir šautuvais ant peties patraukė į šiaurę. Su savimi pasiėmė du protingesnius šunis, kinkinių vedlius. Vienas buvo juodas juodutėlis, antras — beveik baltas; pirmą vadino Kurmiu, antrą — Baltuku. Nikiforovas su trečiuoju vedliu — Margiu — lydėjo draugus ir kartu ėjo pasiruošti maisto kelioms dienoms sau ir šunims.

Kuo labiau tolo nuo vėpūtinių, tuo vešlesnė darėsi augmenija: samanas pakeitė žolė, paskui jau ir poliariniai keružiai berželiai, ievos ir alksniai, besidriekiantys pažeme. Čia nors trumpam švysteldavo vidurdienio saulė ir budino augaliją. Kuo toliau, tuo aukštesni žėlė krūmai; o paskui poliarines augalų rūšis pakeitė vidutinės klimato juostos atstovai — prasidėjo lapuočiai, — baltieji beržai, alksniai, žolėje margavo pirmosios gėlės. Medžiai siekė tris keturis metrus aukščio ir augo nedidelėmis giraitėmis pramaišiui su laukymėmis.

Einant per vieną tokią giraitę, šunys, vedami už pasaitėlių, ėmė nerimauti, veržtis į priekį ir urgzti. Užsitaisę šautuvus, keliautojai atsargiai prislinko prie laukymės ir išvydo ten didelę bandą besiganančią gyvulių. Matėsi tik juodos nugaros, pakankamai aukštos kupros ir trumpos kuplios uodegos, primenančios didelius teptukus. Kai vienas gyvulys pakėlė snukį, pasirodė, jog jis panašus į jaučio, bet trumpesnis ir statesnis, galva baigėsi dideliais į priekį ir aukštyn riestais ragais. Gyvulys pajuto pavojų, dusliai sumykė, sujudindamas visą bandą.

Delsti nebuvo ko. Goriunovas šovė iš vinčesterio į artimiausią jautį, tas pašoko ir suklupo. Kiti sumišę šoktelėjo į šalis, bet nepabėgo. Vienų ragai buvo trumpesni ir plonesni; kartu ganėsi įvairaus amžiaus veršiukai.

Paleidę šunis, medžiotojai pribėgo prie sužeisto gyvulio. Pamačiusi žmones, banda puolė kas kur, bet šunims pavyko sulaikyti veršiuką, kurį pašovė Nikiforovas. Pamatęs besiartinančius žmones, sužeistas jautis pakilo ir metėsi jiems priešais kraupiai riaumodamas; palenkęs galvą ir atkišęs didžiulius ragus, jis lėkė į priekį, palikdamas kraujo šliūžes. Bet šunys, pripuolę iš šonų, nukreipė dėmesį į save: gyvulys staiga pasisuko į šunis ir tuo metu buvo pašautas dar dviem kulkom, kurios jį ir parvertė.

Apstoję nušautą gyvulį, medžiotojai nustebę apžiūrinėjo jį.

— Sakykite ką norite, bet tai ne avijautis, nors ir būtų galima taip pamanyti, — pasakė Kostiakovas. — Jo ir šeriai trumpesni, ir galva, ir ragai kitokie.

— Taip, šitas panašus į tibetietiškąjį laukinį jaką, kurį man teko matyti zoologijos sode, — tarė Goriunovas.

— Bet čia, Šiaurėje, vienintelis šios šeimos atstovas yra avijautis, Ovilos moschatus, — pasakė Ordinas, — bet ir tas veisiasi tik Šiaurės Amerikoje, o ne Azijoje.

— Jūs teisus, tačiau čia ne avijautis, be abejonės.

— Kaip tibetietiškasis jakas atsidūrė čia, už dešimties tūkstančių kilometrų nuo savo tėvynės?

— Matyt, tai dar viena iš Sanikovo Žemės mįslių, kurias ji mums užmena, — tarė Kostiakovas. — Galbūt onkilonai šituos jaučius atsivedė su savimi, ir mes pažeidėme jų nuosavybės teisę?

— Ne, šitie jaučiai laukiniai, — tarė Gorochovas. — Mes tokių niekada neauginom.

— Kad įmintume mįslę, mums reikia parsivežti šio gyvulio nors kaukolę ir ragus, — pasakė Goriunovas. — Prisimenu, jako ragai labiau riesti į viršų ir apskritai plonesni, o uodega dar trumpesnė ir kuplesnė.

Tuolaik Nikiforovas atvilko sumedžiotą kokių dviejų trijų savaičių veršiuką.

— Tai gardus bus kepsnys! — džiaugėsi jis. — Jau daugį metų veršienos neragavau.

— Kapitonai, jūs dabar grįžkite į stovyklą, — patvarkė Goriunovas, — ir atvažiuokite su narta, o mes tuo laiku išmėsinėsime skerdienas.

Nikiforovas su Margiu grįžo orientuodamasis pagal sniego vėpūtinius už žemo miško juostos šalia juodo skardžio.

Kiti ėmėsi dirti jaučio ir veršiuko kailius, o Goriunovas prieš tai gyvulius išmatavo ir aprašė. Virš aikštelės jau suko keletas plėšrūnų paukščių, tikriausiai grifų, kurie tikėjosi, kad žmonės ir jų daliai paliks grobio. Bet viltys žlugo, nes Nikiforovas susivokė atsivesti visus šunis: jie čia prisiėdė iki soties, ir iškart palengvėjo mėsos krovinys, kurį reikėjo parsivežti į stovyklą. Atsisveikinant Nikiforovui buvo prisakyta išsaugoti visų sumedžiotų gyvulių odas ir kaukoles: jas geriausia laikyti ledo grotoje.

ppKetvertas tęsė kelionę. Tolstant nuo duburio pakraščio, vis aukštesni buvo medžiai, vešlesnė žolė; greta tuopų šlamėjo drebulės, ievos, sausmedžio, erškėtrožių ir kitokie krūmai; dauguma jau sulapoję, kiti net sužydę. Gorochovas apstulbęs dairėsi: tokią augaliją jis matė pirmą kartą, nes nei Kazačjės apylinkėse, nei visoje pakrantėje nieko panašaus nėra, o piečiau jam tekdavo pabuvoti tik žiemą. Ir kitus ne mažiau stebino tai, kad čia, 80° platumoje, auga tos augalų rūšys, kurios Sibire neperžengia poliarinio rato.

p

p

Kaip ir anksčiau, pramaišiui ėjo pieva, miško juosta; šis jau tankėjo. Poroje aikštelių matė besiganančių jaučių ir susidomėję stebėjo juos. Bet vos žmonės prisiartindavo, gyvuliai bėgo. Vadinasi, šitame slėnyje gyvena žmonės, medžiojantys jaučius, bet neturintys šautuvo, nes šūviai gyvulių negąsdino. Vienoje iš aikštelių, jau už kokių aštuonių kilometrų nuo skardžio sienos, be juodų jaučių pastebėjo esant ir kažkokių tokio paties dydžio gyvulių, tik keistai juodbėrų. Kai vienas iš jų pakėlė galvą, Gorochovas šūktelėjo:

— Žiūrėkite, Matvejau Ivanovičiau, taigi čia, ko gero, arklys!

— Panašus. Nejaugi naminis.

— Vargu bau, visi vieno plauko, juodbėriai su juoda juosta išilgai nugaros, retute uodega ir karčiais, ir ausys jų ilgesnės, — paaiškino Ordinas, apžiūrėjęs gyvulius pro žiūroną.

— Tada jie panėši į laukinį arklį, kurį Centrinės Azijos gilumoje aptiko Prževalskis, — pasakė Goriunovas.

— Bet jie čia, tarp poliarinių ledynų! Dar viena paslaptingosios žemės mįslė! — sušuko Kostiakovas.

— Pamėginsime prieiti arčiau.

Aplenkdami miško aikštelę, keliautojai truputį priartėjo prie arklių. Jie ganėsi skyrium nuo jaučių. Vienas iš arklių, matyt, senas eržilas, bandos vedlys, vis pakeldavo galvą: apžvelgdavo aikštelę ir išpūsdamas šnerves uostydavo orą. Staiga, pastebėjęs žmones, jis neramiai sužvingo, — garsas daugiau priminė asilo bliovimą, — — ir visa banda, apie dvidešimt senių ir dešimt kumeliukų, užvertė galvas ir, užlaužę uodegas, šovė tolyn.

— Och, paleidome kąsnelį! — atsiduso Gorochovas. — Kad taip išsivirus kumeliuko mėsos, jie gardūs.

— Kam? Šiai dienai mėsos turime sočiai, o tampytis nėra reikalo. Ir žudyti gaila.

— O kolekcijai? — paprieštaravo Ordinas. — Argi ne retenybė — laukinis arklys ir tikriausiai ypatingos rūšies?

— Paprasčiausi sulaukėję arkliai, — spėliojo Kostiakovas.

— Negali būti! Visi mūsų arkliai balti, retai kuris širmas arba obuolmušis, — pareiškė Gorochovas.

— Ir sudėjimas visai kitas, — pridūrė Goriunovas. — Matyt, kažkokių dar neišaiškintų aplinkybių dėka Sanikovo Žemėje išsilaikė ankstesnių geologinių periodų gyvūnai, išmirę kitose vietose.

— Australijoje išliko laukinis šuo, kengūra, keisti sterbliniai gyvūnai, primityvūs žinduoliai, besparniai paukščiai ir kitos vadinamosios gyvosios fosilijos, — paaiškino Ordinas.

— Va ten, viduryje laukymės, aš matau ežerėlį, eime prie jo, — pasiūlė Kostiakovas. — Gal pamatysim begemotą?

— Begemotas — ne fosilija, — pataisė Goriunovas, — jis veisiasi daugelyje Afrikos upių, be to, čia mes jo nerasime.

Bet prieiti prie ežero nepavyko: arčiau dirva darėsi vis klampesnė, paskui jau tikras liūnas, siūbuojąs po kojomis ir prižėlęs balų augalų. Matyt, seniau ežero būta gerokai didesnio, bet jo pakraščiai pamažu ako ir traukėsi vidurio link. Todėl neparagavo nei ežero vandens, nei pažiūrėjo, ar jame veisiasi žuvys ir kokios jos. Apie begemotą negalėjo būti nė kalbos: jo stambus kūnas būtų nusmigęs liūnan jau vos žengus žingsnį.

Už šitos laukymės prasidėjo dar aukštesnis ir tankesnis miškas su tokiu sužėlusiu jaunų medžių ir krūmų pomiškiu, kad jeigu ne gyvulių išminti takai, eiti būtų nepaprastai sunku.

Žengdami tokiu taku, keliautojai girdėjo įvairiausių paukščių balsus: karvelį burkuojant, o tolumoje net gegutę kukuojant. Matė kėkštų, šarkų, kuosų, o virš jų sklandė du ereliai, ieškodami laukymėse grobio.

— Stebuklų šalis! — stebėjosi Goriunovas. — Galima pagalvoti, kad mes esame kur nors pietinėje Sibiro juostoje, o ne už 10° iki Šiaurės ašigalio.

— Taip, tik vidurdienį žemai šviečianti saulė patvirtina, kad mes Tolimojoje Šiaurėje, — tarė Ordinas.

— O man šitos dantytos juosiančio skardžio viršūnės su sniego ruožais primena tėviškę — Irkuto slėnį, išilgai kurio tęsiasi tokios pat rūšies Tunkino alpės, — pasakė Kostiakovas, — augalija ir paukščiai dar sustiprina iliuziją.

Kitoje laukymėje, beje, taip pat su ežeru viduryje, pamatė besiganančius jaučius ir arklius ir nutarė sustoti aikštelėje: norėjo pažiūrėti gyvulių ir išsivirti pietus. Upeliukas, ištekantis iš ežero ir kertantis laukymę, buvo skaidrus ir čia galėjo pasisemti vandens. Įsitaisė prie pat tako, prie krūmų, laukymės pakraštyje greitai įkūrė ugnį, pakabino arbatinį, katiliuką sriubai, pripjaustė veršienos šašlikų ir, suvėrę ant virbelių, pradėjo kepti. Patys susėdo krūmuose šalia tako, iš ten pro proskyną galėjo matyti besiganančius gyvulius.

Staiga miško gilumoje subildėjo kanopos ir ėmė gręžtai artėti. Suglumę keliautojai vos spėjo atšokti į šalį, kai taku nudūmė dusliai riaumodamas didžiulis tamsiai rudas gyvulys.

— Kas gi čia? Koks čia nevidonas? — šnabždėjo persigandęs Gorochovas.

— Ar pastebėjot ant jo nosies didžiulį ragą? — paklausė ne mažiau pritrenktas Goriunovas.

— Ir riestą kiaulės uodegytę? — pridūrė Kostiakovas.

— O štai jo pėdsakėlis, — pasakė Ordinas, rodydamas įsispaudusią į šlapią tako vietą kanopą — ten buvo išpylę likusį vandenį.

Pėda buvo beveik aštuoniolikos centimetrų pločio ir baigėsi keliomis nagų įspaustomis duobutėmis.

— Taigi mes matėme dar vieną gyvą fosiliją — priešledyninį ilgaplaukį raganosį, — pasakė Ordinas.

— Velniai griebtų šitą gyvą fosiliją! — įsiutęs sušuko Kostiakovas. — Ji mūsų pietus sudergė!

Iš tikrųjų raganosis, kaip uraganas pralėkęs taku, pridarė bėdos: katiliukas su sriuba atsidūrė krūmuose ir, žinoma, buvo jau tuščias, mėsa voliojosi žolėje, šašliko virbeliai sutrempti, arbatinis — ant šono.

— Iš naujo, virėjau! — nusijuokė Gorochovas, pakeldamas katiliuką, arbatinį ir eidamas vandens.

— Tai negrabi pabaisa! — bambėjo Kostiakovas, rinkdamas išmėtytus mėsos gabaliukus. — Ankštas jam, matai, takas.

— Kitąsyk būsim ir mes gudresni, — juokėsi Goriunovas, — įsikursime toliau nuo žvėrių tako!

— Dar kažkas atlekia! — šūktelėjo Ordinas ir nėrė į krūmus; visi paskui jį.

Po kelių sekundžių per žolę taip pat dusliai riaumodami nudūmė vienas paskui kitą trys raganosiai. Šįkart pavyko geriau įsižiūrėti. Pirmas bėgo patinas su milžinišku ragu ant snukio; iš už pirmojo rago kyšojo antras, daug trumpesnis. Jam iš paskos lėkė patelė su nedideliu ragu, o paskutinis — jauniklis, dar be rago, trumpomis kojytėmis vos suspėjantis tėvams iš paskos. Visi trys buvo apžėlę reta, bet ganėtinai ilga tamsiai ruda vilna.

— Na, vaikinai, — saugokimės! — perspėjo Goriunovas. — Jie tikriausiai bėga nuo kokio nors plėšrūno. Pasiruoškime šautuvus.

Nespėjo nė ištarti tų žodžių, kai take pasirodė plėšrūnas, — nesunku buvo atpažinti lokį, bet neįsivaizduojamo dydžio; jis bėgo žemai nuleidęs galvą ir uostinėdamas žemę, palengva virtuodamas nuo vienos kojos ant kitos. Pastebėjęs gęstantį ir rūkstantį laužą prie tako, jis iš karto sustojo, iškėlė galvą, atvėrė nasrus, iškišdamas didžiules iltis ir raudoną liežuvį. Bet iš už nugaros jį atakavo šunys, todėl staigiai apsisuko ir piktai urgzdamas nubėgo atgal.

— Žinote, draugai, — paskelbė Goriunovas, — persikelkime aikštelėn. Čia, matyt, žvėrys neleis mums ne tik išsivirti pietų, bet ir ramiai jų suvalgyti.

— Galingas meškinėlis! Kaip gyvas tokių nesu regėjęs… — pasakė Gorochovas, išlįsdamas iš krūmų.

— Stambus, bet nelabai drąsus, šunų išsigando, — juokėsi Ordinas. — Žinote, aš tiesiog įsitikinęs, kad tai ne paprastas labai stambus rudasis lokys, o dar fosilinis urvinis, raganosio ir mamuto amžininkas. Ar pastebėjote, kokie jo žandikauliai?

— Vadinasi, dar viena gyva iškasena! Mūsų kolekcija labai greitai gausėja ir darosi vis labiau neįtikima, — pasakė Kostiakovas.

— Taip, teks nufotografuoti visus šituos fosilinius gyvūnus tiesiog gamtos fone, kitaip niekas mumis nepatikės, — tarė Goriunovas. — Gaila, kad labai mažai pasiėmėme fotografijos plokštelių. Bet kas galėjo žinoti, kad Sanikovo Žemė — zoologijos, tiksliau — paleontolgijos sodas.

— Dabar, Nikita, jūs galėsite papasakoti bičiuliams varovams, kad ant raganosio galvos pats matėte ragą , kurį jie laiko eksekiu paukštės nagu.

— Kad aš šitos bjaurasties dar seniau prisižiūrėjau.

— Kurgi? Gal šiąnakt, ar ne?

— Ne, senokai šitai buvo. Prie Ačado upelio, to, kur po dešinei Janon įteka, per pavasario polaidį toks žvėris voliojosi, palei patį vandenį gulėjo. Šunėkai jau ir snukį jam buvo apgraužę, jau ir pilvą išėdę, tik tada jis man pasipynė. Mūsų ispravnikas apie tą žvėrį gubernatoriui žinią davė, o tas jau ir valdininką pasiuntė, girdi, kad žvėrį išvežtų. Kad iki jo atvažiavimo nieko neliko: šunėkai mėsas suėdė, o upė kaulelius palaidojo.

— Visada taip atsitinka su tokiais radiniais, — paaiškino Goriunovas. — Kol kas nors atsitiktinai pamato, kol praneša valdininkams, o tie vėl — Peterburgan Akademijai, — praeina ne vienas mėnuo. O plėšrūnai ir upės nelaukia. Ir kiek retų radinių nuėjo perniek!

— Mes parvešim šį tą geresnio! — pasakė Ordinas. — Odų, kaukolių, fotografijų ne nustipusių, o gyvų fosilinių gyvūnų.

— Fotografijas — taip, bet iš kaukolių ir odų reikės gerokai rinktis: jos labai sunkios, be to, užima daug vietos, o mes viso labo turime tik tris nartas, — tarė Kostiakovas.

— O mamuto odos ir kaukolės mūsų transportu tikrai neišgabensi! — juokėsi Goriunovas.

— Jūs, atrodo, tikitės pamatyti ir gyvą mamutą? — šaipėsi Kostiakovas.

— Kodėl gi ne? Jeigu čia klesti ir veisiasi raganosiai, tai gali gyventi ir mamutai.

— Jūsų onkilonai jau seniai būtų tuos gyvulius išnaikinę, jeigu tik būtų aptikę.

— O kam? Iltys jiems nereikalingos — parduoti jų nėra kam; žvėrienos ir be mamutų pakanka, o ir medžioti tokį kalną be šaunamojo ginklo neįmanoma.

— Bet juk akmens amžiaus žmogus medžiojo mamutus dar primityvesniais ginklais.

— O aš šiteipos jums pasakysiu, Matvejau Ivanovičiau, — įsikišo į pokalbį Gorochovas. — Jeigu jau šitas, kaip ten, mamutas čia ir gyvena, tai vietiniai jį garbina kaip kokį šventą žvėrį, va, kaip paukštę eksekiu.

— Gali būti, Nikita. Ir todėl aš tikiuosi, jog mes tą žvėrį pamatysime.

Susirinkę kraustulius, perėjo į laukymės kraštą šalia upelio ir vėl užsikūrė ugnį. Laukymė buvo tuščia — tikriausiai raganosiai, trypdami ir riaumodami, pergąsdino visus gyvulius.

— Ir čia pridirbo šunybių, — pasipiktino Ordinas. — O aš tikėjausi, kol virs pietūs, prislinkti prie ganyklos ir nufotografuoti jaučius ir arklius.

— Liko vien paukščiai, bet jie domina tik kaip kepsniai, — pasakė Kostiakovas, rodydamas pulką ančių, skrendančių per ežerą.

KUNKULIUOJANTYS EŽERAI

Netrukdami papietavo, pailsėjo ir vėl keliavo, laikydamiesi upelio kranto, tikėdamiesi, kad jis atves prie kito ežero. Iš tikrųjų taip ir buvo: nors pieva darėsi vis labiau pelkėta, bet eiti šiaip taip buvo galima, ir greitai jie priėjo vandenį — maždaug pusės kilometro skersmens, apaugusį žaliomis nendrėmis ežeriuką. Didžiulių vandens lelijų lapai tysojo ant vandens greta smulkių vandens riešutų (Trapa natans) — augalai, beveik išnykę Žemėje, o čia puikiausiai klestintys. Ežero dugnas, prižėlęs dumblių, pamažu gilėjo, o tarp povandeninės žalumos zujo vabalai ir plaukiojo pulkeliai mailiaus, Ežere turškėsi antys, plaukiojo žąsys ir kirai, o pliauškėjimai daugelyje vietų aiškiai sakė, kad čia esama daug stambių žuvų. Vidudienio saulė, prasimušusi pro debesis, įstrižais spinduliais apšvietė ramų paveikslą tokios gausios gyvybės, visai netikėtos panašioje platumoje.

— Upelis juk teka ne į ežerą, o iš jo, — pasakė Goriunovas.

— Ir ką tai reiškia?

— O tai, kad slėnio vandenys turi susisiekti su jūros vandeniu, tai yra, kalnų žiedas kur nors turėtų būti pralaužtas iki pat apačios.

— Tarkime, jog taip ir yra.

— Mums labai svarbu šitai išsiaiškinti. Sniego vėpūtiniai, kuriais mes nusileidome, per vasarą gerokai sumažės, ir jais pakilti viršun jau negalėsime. Taigi tik plyšys kalnuose padės mums išeiti iš šito kraterio.

— Bet to plyšio gali ir nebūti, — pasakė Ordinas. — Vandenys gali nutekėti ir požeminiu kanalu. Lavos srautai tokius kanalus dažnai pragraužia. Prisiminkite geologijos kursą ir delfinus Havajų salose.

— Apie ką jūs? — paklausė Kostiakovas.

— Tai ilgi tuneliai lavos srautuose; jie tęsiasi nuo jūros kranto į gilumą. Potvynio metu vanduo juos užpildo ir fontanais veržiasi pro plyšius. Iš čia ir pavadinimas — delfinai.

— Netikslus, nes delfinai nešvirkščia vandens fontanų kaip banginiai, o tik žaisdami purkščia vandenį, — pataisė Goriunovas. — Bet tai, kad gali nebūti plyšio, mums labai neparanku; teks laukti žiemos galo, kai sniego kalnas vėl pakils.

— Ką padarysi, žiemoti Sanikovo Žemėje buvo numatyta, jeigu tik tai būtų įmanoma. O dabar aišku — žiemoti čia galima.

Tuo metu Gorochovas, neatplėšdamas akių nuo ežero, nutraukė pokalbį sušukdamas:

— Žiūrėkite tenai, kas ten darosi! Kažin kokia baidyklė iš vandens lenda!

Ežero vidury lėtai kilo plokščias didelio vandens burbulas, pūtėsi. Staiga burbulas sprogo, ir iš jo plūstelėjo baltų garų kamuolys, greitai išsisklaidęs ore. Per visą ežerą nuo tos vietos nuribėjo bangelių ratilai, ir plaukuojantys paukščiai sūpavosi ant jų.

— Ar tik ne banginis ar koks kitas stambus žvėris čia gyvena? — spėliojo Gorochovas.

— Banginiai gėlame vandenyje negyvena, — paaiškino Goriunovas. — Bet iš kur toksai reiškinys?

Ordinas išsitraukė iš dėklo termometrą ir įkišo į vandenį. Gorochovas ėmė juoktis — toks netikęs jam pasirodė šitas būdas sužinoti, kas gyvena ežere.

— Įsivaizduokite, vandens temperatūra plius 25° Celsijaus! — sušuko Ordinas.

— Ankstyvą pavasarį, tokioj platumoj — ir dvidešimt penki laipsniai! Tai neįmanoma! — pasakė Kostiakovas. — Ar jūs neapsirikote dešimtimi ar dviem?

— Patys pamatuokite, jeigu netikite.

— Bet kaip tai paaiškinti?

— Tikriausiai ežere yra požeminis karšto vandens įtėkis, arba greičiau net garų, sprendžiant iš to, ką mes ką tik matėme. O tai patvirtina mano spėliones, kad šitas duburys — tai seno ugnikalnio krateris, kurio gelmėse dar esama pakankamai šilumos, tam tikrais laiko tarpais išsiveržiančios pro plyšius.

— Reikėtų palaukti, gal pasikartos tas reiškinys, — pasakė Goriunovas.

— Palauksime. O kol kas aš galiu štai ką pasakyti: jeigu tokių ežerų čia yra ir daugiau, tai viena iš Sanikovo Žemės šilto klimato priežasčių aiški.

Bangų ratilai išsilygino, ir ežeras vėl buvo lygutėlis it veidrodis. Visi susidomėję žiūrėjo į jį ir laukė. Goriunovas laikė rankoje laikrodį.

Nuo pirmojo burbulo iškilimo buvo praėję trisdešimt dvi minutės, kai vanduo vėl pradėjo kilti, kol burbulas nepasiekė apytikriai dviejų metrų aukščio, paskui sprogo, ir iš jo išsiveržė garai.

— Jūsų aiškinimas, matyt, teisingas! — pasakė Goriunovas. — Mes matome periodiškai iš Žemės gelmių išsiveržiančius garus ar karštą orą, kurie patys šildo ir ežero vandenį, ir visą slėnį.

— O žiūrėdami į slėnį nuo kalvų viršūnių mes matėme daugybę ežerų.

— Aš visgi mislinu, kad čia banginis ištaisinėja fontanus, — prieštaravo Gorochovas, kuriam buvo nesuprantami vulkanizmo reiškiniai.

— Bet kaipgi banginis pateko į šitą ežerą, Nikita? Negalėjo jis perropoti per kalnus.

— O kaip čia atsirado raganosiai, jaučiai ir arkliai; jie irgi negali karstytis nukabusiais skardžiais? — paklausė Kostiakovas.

— Jūs prastai mokate Naujojo Sibiro salų geologinę istoriją, — paprieštaravo Ordinas. — Kvartero periodo pradžioje jos dar buvo Sibiro žemyno dalis, ir tada tą ugnikalnį, tikriausiai jau užgesusį, apgyveno gyvuliai; paskui Žemė skilinėjo, ir didesnės jos dalys nugrimzdo į jūros dugną, o kitos tapo salomis. Gyvuliams kelias į sausumą buvo atkirstas, o kai klimatas ėmė blogėti, jie visose salose išmirė, išskyrus Sanikovo Žemę, nes čia šilta dirva.

— Bet šitai nepaaiškina, kaip stambūs gyvūnai nusileido į gilią duobę!

— Pirma, tuo metu galėjo būti daug gilesnių kraterio sienų įtrūkimų, paskui užgriuvusių. Antra, mes matėme tik nedidelį pakraštį, o gal kur nors, toliau į šiaurę, yra visai patogus išėjimas.

— Aš dabar neabejoju, jog mes čia atrasime daug netikėtų ir įdomių dalykų, — pasakė Goriunovas. — Ir aš labai džiaugiuosi, kad pinigai, kuriuos mums taip patikliai atidavė senas akademikas, nebus veltui išleisti, ir mokslas gaus vertingą įnašą — išnykusių gyvulių veislyną.

— O gal rasime ir žmonių, — pridūrė Ordinas.

— Gaila, kad mūsų ekspedicija prastai pasirengusi moksliniams tyrinėjimams. Mes negalime atstoti prityrusių mokslininkų ir tikriausiai daug ką pražiopsosime.

— Ką darysi! Mes atradome šitą nuostabią šalį ir kelią į ją. Akademija, žinoma, surengs didelę įvairiausių specialistų ekspediciją, o mes būsime jų palydovai.

Kol kalbėjosi, ežero viduryje vėl iškilo gūbrys: reiškinys kartojosi tiksliai.

— Šįkart aš nustačiau tikslų laiką, — pasakė Ordinas. — Lygiai trisdešimt trys minutės.

— Bet kaip karštame vandenyje gali gyventi žuvys ir plaukioti paukščiai? — pasidomėjo Gorochovas.

— Ar atkreipėte dėmesį, kad paukščiai iki ežero vidurio nepriplaukia? Tikriausiai išsiveržimo vietoje vanduo pernelyg karštas, ir paukščiai lenkiasi jo.

— Ir žuvys ne viduryje, nes ir pakraščiuose joms vietos pakanka.

Iki valios pasigėrėję ežeru, nuėjo toliau, sukdami tarpumiške arčiau aikštelės. Vienoje vietoje aptiko raganosių šeimynėlę, tą pačią, kuri dūmė per jų stovyklą: tėvelis ir motušė, užvertę galvas, žiaubė jaunus krūmų ūglius, iš malonumo maksėdami uodegytėmis, o jauniklis tai pešiojo žolę, tai dūko, taip nevykėliškai šokčiodamas, kad matantieji negalėjo susilaikyti iš juoko: atrodė, jog šokinėja didžiulė statinė, prie kurios juoko dėlei pritvirtinti keli stori stulpeliai. Užlindę už krūmų, keliautojai ilgai gėrėjosi šeimynine idilija ir įamžino ją fotografijos plokštelėse. Tik Gorochovas į šeimynėlę pažvelgė daug proziškiau, nors irgi juokėsi iš šokinėjančio raganosiuko: jis išsyk sumetė, kiek pūdų lašinių galėtų išeiti iš šitos “statinaitės” ir kiek puikių tvirtų diržų nartoms galėtum išrėžti iš jo odos.

Jis jau griebėsi šautuvo, kad galėtų įgyvendinti ūkiškas užmačias, ir Goriunovas vos suspėjo jį sulaikyti šnipštelėdamas:

— Ar pasiutote, Nikita? Seniai mus sutryps, jeigu tik paliesime jauniklį! Su šitais žvėrimis menki juokai.

Atsargiai apėję mišku raganosius, išėjo į taką, kertantį kitą mišką; medžiai siekė dešimtį metrų aukščio, o tankus pomiškis neleido nė krustelėti be triukšmo ir šlamesio. Taku eiti buvo pavojinga: galėjo susitikti stambų žvėrį. Todėl, pasimokę iš patirties, keliautojai laikė rankose užtaisytus šautuvus, o priekin paleido Kurmį, kuris buvo pripratęs medžioti bemiškėje Šiaurės Sibiro tundroje, todėl nedrįso atsiskirti nuo žmonių ir šmirinėjo po mišką.

Miške virė gyvybė. Be įvairių smulkių paukščių, matė jerubes, švilpaujančias ant šakų; raibus kėkštus, susišūkaujančius vienas su kitu; nuo medžio ant medžio skraidančias ir be paliovos tarškančias šarkas; girdėjo strazdų ir kitų paukščių giesmininkų balsus. Šnaresys krūmuose sakė esant kažkokių smulkių žinduolių. Už vieno posūkio, kai takas nusidriekė tiesia linija, pamatė didžiulį tamsų kūną, tikriausiai plėšraus žvėries, gal lokio; tas lėtai ėjo priešais, apuostydamas žemę. Pajutęs žmones, jis staiga pasuko iš tako ir pasislėpė tankmėje.

— Šitų šleivių, matyt, čia nemažai bastosi, — pasakė! Gorochovas.

— Bet lyg ir bailoki jie, — tarė Kostiakovas.

— Kokį sutiksi! Alkanas tai ir žmogų puls.

— Reikia būtinai pusę šautuvų laikyti užtaisytų patronais su sprogstamosiomis kulkomis, — pasakė Goriunovas.

Šįkart miškas tęsėsi apie du kilometrus; už jo vėl buvo laukymė su upeliu, apaugusiu pakankamai storomis tuopomis, gluosniais, apžėlusiu ievų, gudobelių ir erškėtrožių krūmais, iš kurių skambėjo daugiabalsis paukščių choras. Eidami palei upelį, aptiko ežerą; šis buvo dar didesnis, ir krantai neklampūs.

— Įdomu, ar šitas ežeras irgi kunkuliuoja? — paklausė Ordinas.

— Pasėdėsim, pailsėsim, pažiūrėsim.

Taip ir padarė, pasėdėjo ketvirtį valandos, stebėdami paukščius; dažni pliaukščiojimai patvirtino, kad čia daug žuvų.

— Rojus, ne gyvenimas! — aikčiojo Gorochovas. — Žvėrienos, paukštienos visokios, žuvų — kiek nori, tai ne mūsų skurdžioj tundroj.

— Dabar aišku, kodėl paukščiai keliauninkai veržiasi čionai, nebodami kelio per ledynus ir sniegynus; čia jiems laisvė, — pasakė Goriunovas.

— Keista, kad ne visi čia atskrenda, daugelis išsisklaido po visą šiaurinę tundrą.

— Perskrisdami paukščiai vadovaujasi tik instinktu, perduodamu iš kartos į kartą, — paaiškino Goriunovas. — Atskrenda tik tie, kurie gimė čia, o išperėti tundroje ten ir pasilieka, neskrenda toliau į Šiaurę, nors ir mato, kad kiti skrenda.

— Taigi jei tos paukštės būtų gudresnės, mums tundroje visai riesta būtų. Pralekiantys paukščiai, besišeriančios žąsys mus nuo bado gelbsti, kai žuvų nesugaunam arba žvėris medžiot neinasi, — dūsavo Gorochovas.

— Pastebėta, kad kai kuriose vietose paukščiai neskrenda tiesiai, o daro didelį lankstą tik dėl to, kad šitaip skrisdavo jų protėviai, aplenkdami vietas, netinkamas nutūpti poilsio, pavyzdžiui, ledynus arba miško kirtavietes.

Tuo metu ežero viduryje kilo vandens kunkulas, bet ne vienas, o du, tolėliau vienas nuo kito. Abu išleido garų kamuolius ir supliuško.

— Reikia palaukti kito išsiveržimo, kad nustatytume periodiškumą, — pasiūlė Ordinas.

— Ką gi, palauksim, o tuo tarpu išsivirkim arbatos.

Išsirinko patogią vietą, užkūrė ugnį ir pakabino arbatinuką. Gorochovas, pasičiupęs dvivamzdį, ėmė sėlinti prie ančių pulkelio, plaukiojančio šalia kranto. Netrukus nuaidėjo šūvis, po kurio antys pakilo. O dvi liko plūduriuok ti. Vėl iššovė, ir pasigirdo Gorochovo riksmas:

— Greičiau! Gelbėkite!

Visi trys, pasiėmę šautuvus, nubėgo riksmo pusėn, bet nendrės ir krūmai truputėlį sugaišino, ir kai prasibrovė, pamatė Gorochovą, gulintį ant pilvo prie pat vandens, kurio paviršiumi sklido dideli ratilai, sakytum ten būtų nugrimzdęs stambus kūnas.

— Kas čia? Kas atsitiko?

— Och susivėlinote, brangiausieji! — nusivylusiu balsu tarė atsistodamas Gorochovas. — Jis pabėgo.

— Kas — jis? Žuvis, ar ką?

— Ruonis, pats tikriausias ruonis! — atsidusęs paaiškino medžiotojas.

— Negali būti! — pareiškė Kostiakovas. — Gėluosiuose vandenyse ruoniai nesiveisia. Tai tikriausiai buvo paprasčiausia upinė ūdra.

— Dar ką išsigalvosite! — sutriko jakutas. — Per savo amželį aš ruonių tiek ir tiek sumedžiojau!

— O kur jis buvo?

— Nugi čionais, tarp kupstų. Kai pykštelėjau į antis, jis pakėlė galvą iš žolių ir įsispitrino į mane kaip paklaikęs. Neišlaikiau ir ančių šratais bumptelėjau jam. Ėmė blaškytis, — aš už jo, nugriuvau ir ėmiau rėkti. Pakol jūs bėgot, ištrūko iš rankų: slidus gi, už nieko nenusitversi.

— Ar didelis buvo?

— Ne, už mūsiškius tai menkesnis: gal jauniklis.

— Ruonis ežere? — niekaip nesuvokė Kostiakovas. — Aš netikiu.

— Klystate, Pavlai Nikolajevičiau! — pasakė Ordinas. — Prisiminkite, jog Baikale, beje, taip pat gėlame, gyvena ypatinga ruonių rūšis, Phosa sibirica. Sako, kad jie gyvena ir Orono ežere, susidariusiame išplatėjusioje Vitimo upėje tarp dviejų jos slenksčių. O čia, taip netoli nuo Arkties vandenyno, visai įmanoma jų rasti.

— Bet kaip jis galėjo patekti į tokį mažutį ežerą?

— Tai dar kartą įrodo, kad Sanikovo Žemės ežerai seniau buvo daug didesni ir laisviau susisiekė su vandenynu. Tuo metu ruoniai ir atkeliavo čia; galbūt visa šita žemė buvo jūros įlanka, ir joje tyvuliavo sūrus vanduo; paskui žemė atsiskyrė, ir įlanka, tapusi ežeru, pamažu virto gėla, taigi ruoniai pamažu, gal net per kelias kartas, pratinosi prie gėlo vandens.

Sugrįžę atgal prie verdančio arbatinuko, keliautojai antrą kartą pamatę garų išsiveržimą ežero viduryje. Tarpas — keturiasdešimt minučių.

Atsigėrę arbatos, eidami pačia ežero pakrante, keliautojai įsitikino, jog Gorochovas sakė tiesą.

Vienoje vietoje jie pamatė iš vandens kyšančią nedidelio ruonio galvą. Jis spoksojo į žmones apvaliomis aksominėmis akimis. Bet šunys, pamatę gerai pažįstamą žvėrį, tokį skanų grobį, garsiai skalydami puolė prie kranto, tuo tarpu ruonis, paniekinamai prunkštelėjęs, pasislėpė.

— Jūsų teisybė, Nikita, čia tikrų tikriausias ruonis! — patvirtino Kostiakovas.

PIRMIEJI ŽMOGAUS ŽENKLAI

Už laukymės vėl miškas, o per jį traukė žvėrių taku” paleidę pirma šunis.

Miško viduryje tie staiga pasiuto loti. Priėję su paruoštais šautuvais pamatė, kad šunys sulaikė visą bandą arklių, bėgusių, matyt, ežeran gerti. Paspaudę uodegas, šunys lojo ir inkštė, o arkliai nustebę žiūrėjo į tokius narsius karlikus, išdrįsusius pastoti kelią.

Arkliai kasė kanopomis žemę, šnarpštė, bet pajudėti nedrįso.

— Ką mums daryti? — svarstė Kostiakovas. — Kelias užtvertas.

— Šaudykim, — pasiūlė Gorochovas.

— Bet tik tuščiais! — perspėjo Goriunovas. — Mėsos turime sočiai. Stovi arkliai nepatogiai, ir sužeistas vedlys puls mus, o paskui jį ir visa banda. Šaudykite ančių šratais — jie bakstels ir išgąsdins arčiau stovinčius.

Šūvio garsas, nusiritęs siauru žalio miško koridoriumi, ir smulkūs šratai, kliudę priekinius arklius, sukėlė neapsakomą sąmyšį.

Baisus žvengimas sudrebino orą, arkliai stojosi piestu, bandė apsigręžti ankštumoje, versdami vienas kitą žemėn, laužydami krūmus ir jaunus medelius tako pakraščiuose. Susigrūdusi krūvon banda šiaip taip apsisuko ir nudūmė atgal.

— Dabar galim ramiai keliauti — miške jau nieko nesutiksim! — pasakė Ordinas.

Pasiutęs bandos lėkimas iš tikrųjų išbaidė ne tik žvėris, bet ir paukščius, kurie net nutilo. Be jokių kliūčių ėjo iki kitos laukymės, kur dėmesį atkreipė sniegu baltuojanti kalva, iškilusi viduryje ir ryškiai išsiskirianti žaliame pievos ir miško fone.

— O tai tau! Na ir vėpūtinėlis! — sušuko Gorochovas.

— Greičiau tai nespėjęs nutirpti ampalas, — pataisė Goriunovas.

— Argi tarynai būna tokie aukšti? — paklausė Kostiakovas.

— Ne, nebūna. Nebent tai būtų labai stipraus šaltinio žiočių ampalas.

— Tai kas čia?

Perėję pievą, keliautojai įsitikino, kad kalva iškilusi nedidelio ežero viduryje, taigi čia nei ampalas, nei vėpūtinis. Iš arti kalva pasirodė susidedanti iš terasų, kylančių viena virš kitos, ir pro žiūroną galėjai pamatyti, kad per jas čiurkšlėmis teka vanduo.

Nustebę visi žiūrėjo į tą keistą aukštumą, kai staiga iš jos viršūnės šnypšdamas ir švilpdamas išsiveržė fontanas, paskui garų kamuoliai: jie pakilo apie dešimtį metrų ir lietumi nukrito ant terasų. Įdomus reginys truko kokią minutę, paskui kalva vėl tapo tokia pati, tik kilo lengvas rūkas.

— Viskas aišku! Tai geizeris — iš jo periodiškai trykšta karštas vanduo ir garai, taip dažnai būna įvairiose Žemės vietose, kur yra ugnikalnių, — pasakė Ordinas.

— Jūs teisus, o kalva — tai silikatinio tufo nuogulos, jos susidarė iš trykštančio vandens, nutekančio terasomis.

Pamatavo ežero vandens temperatūrą — pasirodė, jog ji siekia 35° Celsijaus, o rankai vanduo buvo per karštas.

— Štai kodėl ežere nematyti paukščių, — tarė Kostiakovas.

— Matyt, nėra ir žuvų, niekas nepliaukši, — pridūrė Ordinas.

Bet ežere gyvybė buvo. Po dugną, prižėlusį keistų raudonų dumblių, nardė būriai smulkučių vėžiagyvių, matyt, puikiai besijaučiančių šiltame vandeny. Aukštesniesiems gyvūnams jisai netiko — kelios antys, nutūpusios į ežerą, vos palietusios vandenį, sukryksėjo ir persigandusios vėl pakilo.

— Ar ne laikas pagalvoti apie nakvynę? — paklausė Goriunovas.

— Taigi, saulė jau greitai lįs už kalnų, o ir įspūdžių šiai dienai pakanka, — sutiko Ordinas.

— Ir vietą reikia išsirinkti patogią, kad plėšrūs žvėrys neužpultų, — svarstė Kostiakovas.

— Tokios vietos nerasime. Nebent įliptume į medį ir miegotume susėdę ant šakų kaip paukščiai, tik vargu ar tai būtų malonu.

— Aš sakyčiau šitaip: miegoti reikia ne miške, o tuščioj vietoj, ir paeiliui saugoti, — pasakė Gorochovas.

— Būtinai, ir visąlaik kūrenti ugnį, nes ji nubaido plėšrūnus, — pasakė Goriunovas.

Šalia ežero nebuvo kur pasirinkti kuro, tai ėjo toliau palei upelį, tekantį iš ežero, iki miško aikštelės; ten po vieniša tuopa ir įsitaisė nakčiai. Dar su šviesa prisikapojo malkų visai nakčiai ir įkūrė du laužus; tarp jų po vakarienės sugulė, pasiskirstę budėti po dvi valandas. Nepasakytum, jog naktis buvo rami: kartkartėmis tai arčiau, tai toliau pasigirsdavo įvairūs garsai — mūkė jaučiai, žvengė arkliai, urzgė raganosiai, ūbavo pelėdos, o šunys atsiliepdavo inkšdami arba lodami. Apie vidurnaktį rūkas ėmė supti aikštelę, ir mėnulio delčia vos vos prasiskverbdavo; migla lėtai šliaužė pietų link, kartais perplyšdama, ir keletą minučių ryški mėnesiena užliedavo visą aikštelę, ir tada imdavo atrodyti, jog balta kalva ežero viduryje plaukia pieno jūra. Išsiveržimai iš kalvos kartojosi kas dvidešimt minučių, krintantis vanduo švilpė, šnarėjo ir trikdė tylą.

Paryčiais patraukė gana stiprus žiemys, ir rūkas greitai išsisklaidė. Saulė, išnirusi virš rytinės duburio sienos, — juodos, aštriabriaunės kalvos, nusėtos sniego juostų terasose ir įdubimuose, — užtiko keliautojus jau pasirengusius darbui. Tądien jie nutarė eiti į rytus iki duburio pakraščio ir paskui išilgai jo grįžti į bazę prie pusnynų; reikėjo aplankyti Nikiforovą, perspėti jį, kad čia yra labai didelių lokių ir raganosių, ir patarti geriau jų nemedžioti.

Greit aptiko siaurą taką, vedantį iš aikštelės į rytus per mišką, kuris, pamažu menkdamas, tęsėsi keletą kilometrų. Sumedžiojo kelias jerubes ir didžiulį kurtinį; jį šunys įvijo medin, iš kur paukštis susidomėjęs apžiūrinėjo keistus žvėris, kol šūvis nenutrenkė žemėn. Laukymė, pakeitusi mišką, buvo labai šlapia, o vidurys — tikra samanyne, atsiradusi, žinoma, vietoj buvusio ežero.

Ją apėjo, o tuo metu šunys išvijo didelį elnią.

— Taip ir sakiau, briedis šakotaragis! — sušuko Gorochovas.

Bet tai buvo ne briedis, o tokio dydžio elnias, išdidžiai pakelta gražia galva, apvainikuota didžiuliais ragais, kurie turėjo ir tauriojo elnio — iziubiio, — ir briedžio ragų ypatybių: pirmojo ragus priminė dydžiu, o antrojo tuo, kad ragai baigiasi plačia karpyta mente. Šitas nuostabus gyvulys įaudrino medžiotojus ir, sulaikytas jį puolusių šunų, krito nuo sprogstamosios kulkos.

— Lyg būtų briedis, bet ir ne briedis, — svarstė Gorochovas. — Ir kokis čia žvėris, gal žinote, Matvejau Ivanovičiau?

— Aš manau, — atsakė Goriunovas, apžiūrėjęs gyvulį, — kad tai milžiniškas fosilinis elnias, Cervus euryceros, mamuto amžininkas.

— Bet ne iš pačių stambiausių. Tikriausiai dar jaunas, — pridūrė Ordinas.

— Ne, elnias senas! — tvirtino Gorochovas. — Suskaičiuokite, kiek ragų šakelių. Man regis, jis kokių penkiolikos metų.

— Tikriausiai tai smulkėjanti rūšis, — svarstė Kostiakovas.

— Ir reta, kitų gyvų fosilinių žvėrių matėme jau daug, o šį — pirmąkart.

— Taigi reikia jį išmatuoti, o su savimi neštis ragus ir kaukolę, — pareiškė Goriunovas.

— Ragai pernelyg sunkūs, be to, jų ir neišsaugotume, pažiūrėkite, jie pavasariniai, minkštučiai, pilni kraujo, — — — paaiškino Kostiakovas.

— Gaila! Na bent fotografiją turėsime. Aš suspėjau nufotografuoti, kol jis gynėsi nuo šunų, — pasakė Ordinas.

Negaišdami išmatavo elnią, paskui išsipjovė pačius geriausius mėsos gabalus, iki soties prišėrė šunis, nukirto ragus ir nusinešė galvą į bazę išpreparuoti.

— Smegenys ir liežuvis vakarienei! Šitoks gardumėlis! — spirgėjo Gorochovas, išrėždamas iš nugaros odos juostą, kad turėtų kuo pataisyti batus.

Už laukymės vėl augo miškas, kuris, palaipsniui vis retesnis ir skurdesnis, tęsėsi beveik iki kraštinio skardžio papėdės. Tolumon nuo jo kokius penkis šimtus metrų plytėjo puikiausias samanynas: žalios kerpsamanės ir balkšvos elninės šiurės storais kupstais dengė nelygią dirvą ir nuo skardžių nukritusių akmenų nuolaužas.

— Tai gera ganiavėlė elniams! Kad taip vasarai čia atsivarius, — atsiduso Gorochovas.

— Ar atkreipėte dėmesį, kad Sanikovo Žemėje, nors ir labai daug ežerų bei pelkėtų pievų, beveik nėra kraugerių vabzdžių, — paklausė Goriunovas.

— Taip, taip! Nei aklių, nei gylių, nei mašalų, net ir uodų visai mažai, — patvirtino Ordinas.

— Taigi dangaus karalystė žemėje! Ne taip kaip mūs krašte — vasarą per tuos būžius gyvenimas apkarsta, — pridūrė Gorochovas.

— Ar prisimenate, Nikita, ką jūs visai neseniai kalbėjote apie pučiamą miglą ir šėtonus! — nusijuokė Goriunovas.

— O gal visa tai, ką mes matome, tik monai? — paklausė Kostiakovas.

Gorochovas sutrikęs šyptelėjo ir papurtė galvą. Visa, ką jam teko matyti per pastarąsias dvi dienas, buvo neįprasta, bet mažiausiai panašu į monus.

— Ogi kai sveiki drūti grįšime į Kazačję, tada jumiem ir pasakysiu, monai čia buvo ar ne! — gudriai išsisuko šelmis jakutas.

Netoliese, samanynėje, ganėsi šiauriniai elniai; tie, pamatę žmones, greitai dingo krūmuose.

Prie skardžio papėdės susidūrė su banda kalnų avinų; juos užstojo didžiulis nuo viršaus nukritęs uolienos luitas. Avinai pasileido slėnio gilumon, paskui neišpasakytai vikriai ėmė lipti siaura atbraila, peršokdami ganėtinai plačius jos plyšius. Maždaug šimto metrų aukštyje jie pasislėpė platesnėje terasoje.

Juodos grėsmingos skardžio sienos su tamsiai rudais nuotėkiais ir kerpių ploteliais aukštomis terasomis kilo į viršų; sienos, kaip ir visas šitas nuostabaus duburio pakraštys, buvo bazaltinės. Skardžio apačioje niekas neaugo; čia buvo ištisas nuvirtusių nuolaužų akmenynas, jau apėjęs kerpėmis; kur ne kur duobėse tarp jų baltavo sniegas. Keliautojų dėmesį atkreipė atsikišusi uola. Ji saugojo nuo lietaus kelių kvadratinių metrų aikštelę, joje nesimėtė nuolaužų, — bet visa buvo nutrypta ir pribjaurota kalnų avinų. Gilumoje buvo kažkas panašaus į natūralią nišą, o ant jos sienos pastabusis Gorochovas pamatė suodžių apnašą.

— Oi, čia žmonių būta! — sušuko jis.

— Tų, kurie ganė kalnų avinus? — nusijuokė Kostiakovas.

Visi susigrūdo prie nišos; joje rado keletą kuragalių, anglių, pelenų, apdegusių kaulų. Atidžiai apžiūrėję aikštelę, rado kelis labai grubiai apdorotus titnaginius įrankius ir titnago nuolaužų.

— Akmens amžiaus žmonės! — pareiškė Ordinas. — Ir net ne neolito, o paleolito, tai rodo primityvi įrankių gamyba.

— Kada gi jie gyveno? Gal prieš kokį tūkstantmetį? — svarstė Kostiakovas.

— Ne, ugniavietė gana šviežia. Ji pačiame paviršiuje, neužgriuvusi uolienų nuolaužomis, o tik apnešta dulkėmis, kurias tikriausiai kelia avinai, trypdami čia.

— Vadinasi, mes Sanikovo Žemėje galime sutikti akmens amžiaus laukinių — galbūt net žmogėdrų? — paklausė Kostiakovas.

— Apdegę kaulai lyg ir žmogaus, — patvirtino Ordinas.

— Nejaugi tai ir bus jūsų onkilonai? — lyg su priekaištu Kostiakovas kreipėsi į Goriunovą.

— Onkilonai iš Sibiro išėjo prieš kelis šimtmečius. O tuo metu šiaurės kitataučiai jau nebuvo akmens amžiaus žmogėdros — jie jau naudojo geležį.

— Taip, mūsų proseniai jau kasė rūdą ir kalė geležinius peilius, balnakilpes, žiedus, kobinius, — patvirtino Gorochovas.

— Bet, be jų, plačiai vartojo dirbinius iš ragų, kaulų, akmens, — jų gamybą išlaikė visi čiabuviai, atskirti nuo naujausios kultūros ir gyvenantys atokiuose užkampiuose, kuriuos labai sunkiai pasiekė geležies prekės. Bet tuos dirbinius galima lyginti tik su neolito, o ne paleolito gaminiais, — paaiškino Goriunovas.

— Išeitų, kad šita ugniavietė — ne onkilonų?

— Žinoma, ne! Matyt, čia išliko žmonių iš pirmykščio akmens amžiaus, ledynmečio periodo pabaigos mamutų, urvinių lokių ir kitų gyvūnų amžininkų.

— Jeigu išliko gyvūnai, kuo mes jau įsitikinome, tai, savaime suprantama, galėjo išlikti ir žmonės, — pridūrė Ordinas.

— Taip, jei onkilonai, būdami aukštesnės kultūros už šituos laukinius, jų visiškai neišnaikino, — pasakė Goriunovas.

— Ugniavietė liudija, kad jie dar gyvena arba gyveno visai neseniai, galbūt tik pavieniai žmonės, — tarė Ordinas.

— Ir pamatyti tuos akmens amžiaus laukinius bus nepaprastai įdomu, — pridūrė Kostiakovas. — Jie, matyt, gyvena duburio pakraščių urvuose. Reikia perspėti Nikiforovą, nes susitikti su jais tikriausiai pavojinga, tuo labiau, jeigu jie — žmogėdros.

Grįžę į krūmais apaugusią aikštelę, keliautojai pasuko išilgai jos pietvakarių kryptimi ir iki vakaro pasiekė savo bazę.

Kai balti vėpūtiniai buvo jau netoli, Gorochovas neišlaikė ir nušovė kalnų aviną, parankiai stovėjusį ant akmens iškyšos.

Iš stovyklos atsakė šūviu ir netrūkūs priešais pasirodė Nikiforovas, lydimas Margio, kuris, linksmai viksėdamas uodega, lindo apuostinėti Kurmį ir Baltuką; šie atsakė tuo pačiu.

Nikiforovas iš vakaro sėkmingai buvo parsivežęs jaučio skerdieną, o tądien dar susimedžiojo kalnų aviną. Jis jau buvo išsikirtęs sau grotą pusnyje, pasistatęs ten palapinę, atitveręs įėjimą ledo luitais, palikdamas tik siaurutį takelį, kurį nakčiai dar užtaisydavo ledo gabalais, ir su Margiu jautėsi visai saugūs.

SUSITIKIMAS SU ONKILONAIS

Ramus kitos dienos oras išlaikė keliautojus stovykloje iki pat pusiaudienio: tik apie tą laiką išsisklaidė tirštas rūkas, — matyt, pagrindinė Sanikovo Žemės ypatybė, bent jau pavasarį. Taip ir turėjo būti: daugybė ežerų ir upelių smarkiai sudrėkindavo orą, o didžiuliai sniegynų ir ledynų plotai, juosę šitą žemę, kaip tik lėmė, kad drėgmė virsdavo tirštu rūku iškart po saulėlydžio. Dėl drėgno žemės klimato miškuose žėlė tokia gausa samanų ir kerpių; visų medžių kamienai buvo apsamanoję, o nuo šakų kybojo nesuskaičiuojami pilkų kerpių kuokštai.

Rūkas, matyt, ir buvo ta priežastis, kad Sanikovo Žemę su tokiais aukštais kalnais retai pamatydavo iš Kotelno salos: pavasarį ją tikriausiai visąlaik gaubia rūkas, o vėliau, jau atšilus jūrai, virš jos kylantys rūkai tiršta uždanga užstoja žemę.

Antrajai ekskursijai į Žemės gilumą pasirinko šiaurvakarių kryptį. Ir į šitą pusę miškai kaitaliojosi su didesnėm ar mažesnėm laukymėm, — vidury jų dažniausiai tyvuliuodavo po ežerą. Tie, kur arčiau į pietus, jau ako ir virto pelkėmis, tolimesniems dar negrėsė toks likimas, bet garai išsiverždavo tik keliuose iš jų ir tai labai menkai. Matyt, toje duburio pusėje kraterio ugnikalnis jau geso. Aikštelėse matė arklių ir jaučių, bet mažesnes bandas ir daug atsargesnių: gyvuliai turbūt žinojo, koks pavojingas žmogaus prisiartinimas. Raganosį matė tik kartą ir tai iš toli. Užtat čia karaliavo šernai, apsigyvenę paežerių nendrėse; vieną nusišovė vakarienei.

Nakvynės sustojo didžiulės laukymės aikštelėje ir, ant žolės pasidėję kuprines bei šautuvus, nuėjo miškan pasikirsti malkų. Staiga šunys, palikti prie daiktų, ėmė pasiutusiai skalyti. Gorochovas su Ordinu, buvę arčiausiai, išbėgo į aikštelę ir išvydo milžinišką lokį, uostinėjantį kuprines — šviežios mėsos kvapas, matyt, žadino jam apetitą. Šunys, lodami ir inkšdami, stengėsi įkąsti neprašytam svečiui į užpakalines kojas, bet lokys vikriai apsigindavo letenomis ir piktai niurzgė.

Ką daryti? Šautuvai gulėjo šalia kuprinių, kurioms, nors šunys ir labai stengėsi, grėsė pavojus būti sudraskytoms į skutelius. Ordinas turėjo rankoje kirvį ir šnipštelėjo Gorochovui:

— Aš užeisiu jam už nugaros ir tvosiu kirviu. Kai lokys pasisuks į mane — čiupkite šautuvą ir šaukite.

Tuo momentu lokys nagais pradraskė vieną iš kuprinių ir įgrūdo jon snukį. Ordinas žaibu prišoko iš užpakalio ir iš peties suvarė kirvį iki pat penties lokiui į kryžmenį, o pats atšoko šalin. Šiurpus stūgsmas sudrebino aikštelę; lokys stojosi piestu, bet čia pat apvirto aukštielninkas, vos neprispausdamas Kurmio. Lokiui buvo perlaužtas stuburkaulis, ir jis riaumodamas raitėsi po žolę, mosuodamas priekinėmis letenomis. Šunys įsikirto nejudrių užpakalinių letenų, o Gorochovas, pačiupęs šautuvą, įvarė kulką į kairįjį lokio šoną. Po kelių minučių milžiniškas negyvas kūnas gulėjo nejudėdamas, kraujo upeliais laistydamas žolę.

Grįžo Goriunovas ir Kostiakovas, nešini glėbiais malkų. Visi apstojo lokį, stebėjosi jo stambumu: šis pusantro karto buvo didesnis už rudąjį lokį, o iltys — dešimties centimetrų ilgio.

— Šįkart mums pasisekė! — pasakė Goriunovas.

— Tik viena sudraskyta kuprinė ir sužeistas šuo, o galėjo baigtis ir liūdniau.

Iš tikrųjų — jau agonijoje lokys letena gribštelėjo Baltuko šoną, ir tas paraudo nuo kraujo. Šuo jau laižėsi žaizdą, laimė, visai negilią.

— Pamoka ateičiai! Vienas turėsim pasilikti prie daiktų su užtaisytu šautuvu, — pasakė Ordinas. — Ne kiekvieną kartą pavyks taip šauniai suvaryti kirvį į milžiniško žvėries nugarą.

— Jau iš jo letenėlių gyvas neišlįsi! — tarė Gorochovas, imdamasis dirti kailį.

Ordinas išmatavo lokį; fotografuoti negalėjo — jau temo.

Daiktus persinešė kiton vieton, nes lokiena baisiai dvokė, bet tai nesutrukdė šunims prisiryti iki soties. Naktis buvo nerami. Visąlaik urzgė šunys, bet pro tirštą rūką, apie vidurnaktį užtraukusį visą laukymę, negalėjo nustatyti, kas trikdė ramybę. Prie skerdienos, gulėjusios už kokių šimto žingsnių, kažkas brazdinosi, čiaumojo, triauškino kaulus; naktiniai plėšrūnai kėlė puotą. Auštant Gorochovas rado iki kaulo apgraužtą skeletą ir matė du didžiulius vilkus, greitai nubėgusius jam besiartinant.

Ta diena buvo vėjuota, ir rūkas gangreit išsisklaidė, todėl keliautojai galėjo vėl eiti šiaurvakarių link. Lokio kailį Gorochovas ištempė aikštelėje tarp dviejų medžių, tikėdamasis pasiimti, kai grįš atgal. Praėjo dar dvi laukymes su ežerais: iš antrojo kilo balta vulkaninio tufo kalva, bet, matyt, jau seniai neišsiverždavo vanduo, nes visas tufas buvo apžėlęs kerpėmis.

Įeidami į trečią progumėlę, iš priešingo pakraščio išgirdo žmonių balsus. Bet šunys sukilo loti — ir balsai nutilo. Per laukymę vedė suplūktas takas, aplenkiantis nediduką ežerėlį, o šalia jo drėgnoje dirvoje buvo gerai atsispaudusios pėdos žmonių, avėjusių minkštais torbasais.

— O čia jau ne akmens amžiaus žmonės! — sušuko Goriunovas. — Tie tikriausiai vaikšto basi.

— O jeigu žmonės avi panašiai kaip mūsų šiauriniai čiabuviai, jie turėtų būti ir artimos giminės, vadinasi, mums nėra ko bijoti susitikimo su jais, — pridūrė Ordinas.

Kai apėjo ežerą, kurio pakrančių nendrės užstojo vaizdą į priešingą laukymės pusę, pamatė aukštą kalvą, iš kurios viršūnės vinguriavo dūmai. Šalia kalvos stovėjo žmonės, o vienas iš jų, užsilipęs ant viršūnės, tikriausiai žvalgėsi po laukymę. Pastebėjęs nuo ežero ateinančius keliautojus, jis pranešė apie tai likusiems; tie subruzdo, ir netrukus priešais pajudėjo būrys, — kokia trisdešimt žmonių, grandine išsiskleidusių po pievą. Kai šiek tiek prisiartino, galėjai įžiūrėti, jog visi ginkluoti; kiekvienas dešinėje laikė po ilgą ietį, o kairėj — lanką; iš už nugarų kyšojo strėlių smaigaliai.

Likus kokiam šimtui žingsnių, grandinė sustojo, ir vienas, einantis taku, — matyt, vadas — pakėlė ranką ir kažką šūktelėjo.

— Ką jis sako? Kokia kalba? — paklausė Goriunovas Gorochovą.

— Panašia į čiukčių, — atsakė Nikita. — Įsako mums pakelti abi rankas, jeigu mes taikūs žmonės.

Keliautojai pakėlė rankas. Iškart grandinė pajudėjo, bet, priartėjusi per trisdešimtį žingsnių, vėl sustojo, davus vadui ženklą; šis dabar paklausė:

— Kas jūs esate, iš kur ir ko atėjote į mūsų žemę?

— Pasakykite, kad mes — baltieji žmonės ir atėjome iš pietų pusės, iš Didžiosios Žemės, norėdami apžiūrėti šitą mažą tarp ledynų pasislėpusią žemę, — paliepė Goriunovas.

Gorochovas persakė.

— Prieikite arčiau, baltieji žmonės, bet žinokite, kad mūsų daug ir mes visi ginkluoti, — pasakė būrio vadas.

Keliautojai, akylai stebimi trisdešimties porų akių, prisiartino. Goriunovas, išėjęs į priekį, ištiesė vadui ranką. Tas pirmiausia dešine palietė kaktą, paskui širdį ir tik po to paspaudė ateivio ranką. Tą patį pakartojo ir su kitais. Tuo metu grandinė iš abiejų flangų sudarė žiedą ir apsupo ateivius ratu; kariai stovėjo petys į petį su ginklais rankose ir pusbalsiu keitėsi įspūdžiais apie ateivių drabužius, apavą, kuprines, kirvius už juostų ir žvilgančias lazdas ant pečių.

Visi buvo iki pusės nuogi, apsimovę minkštos odos kelnes ir apsiavę torbasais iš plono kailio. Veidai, krūtinės ir dilbiai buvo ištatuiruoti banguotomis linijomis, apskritimais ir taškais. Kiekvienam ant kaklo kabojo vėrinys dantų, tikriausiai vilko, vidury jų — viena, dvi arba trys didžiulės lokio iltys. Lygūs juodi plaukai susukti ant viršugalvio į mazgus, o tie apkaišyti viena, dviem arba trim erelio plunksnom. Žmonių kūnai raumeningi, tamsūs, skruostikauliai šiek tiek išsišovę, juodos akys ir tiesios nosys. Du viršutiniai viduriniai kapliai išdažyti raudona spalva, todėl tų žmonių šypsena atrodė keista — burna tarytum pasidalija į dvi apvalias kiaurymes. Vadas išsiskyrė augumu ir tvirtesniu kūno sudėjimu, vėriniu iš lokio ilčių, raudona juosta, nubrėžta išilgai kaktos, ir raudonomis plunksnomis plaukuose. Gentis, matyt, buvo narsi, — grėsmingas priešas, nors ir primityviai ginkluotas: iečių antgaliai — iš skaidraus akmens, o strėlių — iš kaulo; daugeliui už juostos kyšojo akmeniniai kirviai su mediniais kotais. Už nugarų, be dėklų su strėlėmis, kabojo nedideli odiniai skydai.

— Kaip vadinasi jūsų gentis ir šita žemė? — paklausė Gorochovas, palieptas Goriunovo.

— Mano žmonės — onkilonai. Ir šita žemė mūsų, užkariauta dar protėvių. Mano vardas — Amnundakas. Aš — onkilonų vadas. O kaip vadinatės jūs ir jūsų žemė?

Išgirdęs atsakymą į šitą ir dar kelis klausimus, turėjusius tą patį tikslą — sužinoti, kodėl, kokiu keliu atkeliavo baltieji žmonės, — vadas tarė:

— Jūs atėjote iš toli ir būsite mažų mažiausiai onkilonų svečiai. Eime į mano būstą.

Jie grįžo atgal taku: paskui vadą — keliautojai, o kariai iš šonų ir iš paskos. Pakeliui jie klausinėjo Gorochovą apie drabužius ir ginklus, apie kelią per ledynus ir apie gyvenimą Didžiojoje Žemėje; apie ją buvo šį tą girdėję iš padavimų, perduodamų kartos kartai. Gorochovas vos suspėjo atsakinėti, juo labiau kad onkilonų kalba, nors ir giminiška čiukčių, gerokai skyrėsi nuo jos, ir pašnekovai ne visada suprasdavo vieni kitus.

Žalia kalva pasirodė besanti didelė žeminė — onkilonų būstas. Prie įėjimo, lyg ir durų, užleistų odomis, vadas sustojo, pakėlė užuolaidą ir rankos mostu pakvietė svečius vidun. Visiems teko pasilenkti, nes durys buvo žemos. Žeminės viduryje kūrenosi laužas, o virš jo ant skersinio, primenančio iešmą, kepė mėsos gabalai. Centrinė žeminės dalis — keturi stulpai, įkasti kampuose kvadratinės aikštelės, kurios kraštinės buvo šeši metrai, — viršuje sujungti storomis sijomis — perdengimais, o virš jų uždengtas stogas iš plonesnių rąstų su iškirsta keturkampe anga: tai buvo ir aukštinis dūmams išleisti, ir langas. Kiekvieną kvadrato siją rėmė ilgi rąstai, ir jie sudarė stogo nuolydį, besiremiantį į žemę. Stogo šlaitai irgi dengti trumpais ir plonais rąstais, sustatytais įstrižai. Būstas — kryžiaus formos su nuolaidžiais apvaliais kampais. Trys kryžiaus atšakos — miegamieji, o ketvirtoji, su įstatytomis durimis — įvairiausių reikmenų sandėlis; centrinis kvadratas — virtuvė, valgomasis ir svetainė. Iš lauko visą statinį dengė storas žemių sluoksnis, jau apžėlęs žole. Tai buvo erdvus, šiltas, bet tamsokas būstas.

Įėjęs į žeminę, vadas nusivedė svečius į kvadratinę patalpą priešais angą, atsisėdo, parietęs kojas, ant lokio kailio, o svečius pasodino iš kairės ir iš dešinės. Kariai susėdo kitose kvadrato pusėse aplink laužą. Kai keliautojų akys apsiprato su prieblanda, jie pastebėjo, kad šoninėse palėpėse prisigrūdę moterų ir vaikų, smalsiai apžiūrinėjančių ateivius ir pamažu artėjančių prie sėdinčių karių. Moterys buvo beveik nuogos; tik siaurutė, delno pločio, tamsios odos juosta, spalva beveik nesiskirianti nuo tamsaus kūno, dengė pilvo apačią. Jaunos moterys nešiojo klubjuostes, apsiūtas siauromis juodomis, geltonomis ir raudonomis odos atraižėlėmis.

Be šitos klubjuostės, moterys dar puošėsi vėriniais iš smulkių baltų, pilkų, žalių ir rausvų akmenukų, taip pat apyrankėmis ant dilbių ir riešų. Nuogumą sakytumei dengė tatuiruotės ant krūtinės, pilvo, nugaros, rankų, kojų ir veido: tai buvo fantastiškiausios gėlės ir lapai, banguotos linijos bei apskritimai.

Ypač dėmesį patraukė jaunutė vado žmona: jos tatuiruotė vaizdavo dvi gyvates, žiedais apsivijusias apie kojas, besirangančias pilvu ir šonais, ir pasibaigiančias viena į kitą atsuktomis galvutėmis tarp krūtų ir raktikaulių; dvi mažesnės gyvatės buvo apsivijusios rankas ir baigėsi ant menčių. Tos juodai mėlynos gyvatės tamsios odos fone nuteikė nejaukiai.

Moterų veido bruožai buvo švelnesni negu vyrų, ir kai kurias galėjai pavadinti net gražiomis, — puikiai sudėtos, proporcingos.

Vaikai lakstė visai nuogi, o abiejų lyčių paaugliai dėvėjo tokią pat klubjuostę kaip ir moterys, tik mergaičių juostos buvo išsiuvinėtos. Jos ir plaukus pynė į daugybę kasyčių, o berniukai suko į mazgą ant pakaušio. Moterys plaukus, pynėsi į dvi kasas, nusvirusias ant krūtinės ir papuoštas akmenukais; merginų kasos buvo keturios: dvi iš abiejų pusių svyrančios ant krūtinės, ir dvi ant pečių.

Amnundakas davė ženklą moteriai su gyvatėmis, ir ta išėmė iš oda aptrauktos skrynelės nedidelius medinius puodelius, pripylė juos pieno iš burdiuko, kabojusio ant stulpo, paskui puodelius vieną po kito padavė vadui, o šis jau perdavė svečiams. Pasilikęs paskutinį sau ir keldamas jį prie lūpų, vadas gražiu judesiu pakvietė sekti jo pavyzdžiu. Puodeliuose pasirodė besąs tirštas elnių pienas, truputėlį paraugintas, bet skanus, bent jau keliautojams, kurie seniai nebuvo jo gėrę. Puodelius pripylė dar kartą, po to moteris nusmaukė nuo pagaliuko iškepusią mėsą, kauliniu peiliu supjaustė dideliais gabalais ir medinėje geldelėje padavė vadui, šis padalino po gabalą svečiams. Kol svečiai valgė mėsą, užsigerdami pienu, Amnundakas žeminės gyventojams išrėžė kalbą, kurios prasmės Gorochovui suvokti nepavyko, nes vadas kalbėjo labai greitai.

Goriunovas paprašė vadą paaiškinti, ką jis sakęs. Amnundakas lėtai, kad Gorochovas galėtų išversti kiekvieną žodį, pasakė štai ką:

— Mes, onkilonai, varginami nesibaigiančių karų su čiukčiais dėl elnių ganyklų, prieš daugelį metų nusprendėme iškeliauti kuo toliau nuo šitų žmonių. Pirmiausia ledu atėjome iki artimiausių salų, ten išsikasėme žemines ir ėmėme ramiai gyventi. Bet netiko žemė: vasarą rūkas, žiemą rūkas, pavasarį rūkas, visus metus rūkas. Žmonės ėmė mirti, elniai ėmė mirti. Ir pamatė žmonės, kad paukščiai pavasarį skrenda toliau, į žiemius, o rudeniop grįžta riebūs. Sumanė — eisim ir mes ten, kur paukščiai lekia. Pirmą kartą ėjo — jūra neleido, antrą kartą — jūra blogai užšalo, pūga ledą sulaužė, daug žmonių ir elnių nuskendo. Sulaukė pačios šalčiausios žiemos, pirma žvalgus pasiuntė. Ledas stiprus buvo. Visi išėjo ir šitą žemę rado. Nedaug genties liko — nežinau, penkiasdešimt žmonių buvo ar ne.

Tada mūsų vadas buvo Didysis Šamanas, galėjęs išgydyti visas ligas: jis parodė genčiai kelią į šitą žemę. Mirdamas jis pasakė, kad onkilonai šioje žemėje gyvens ramiai tol, kol pas juos neateis baltieji žmonės iš Didžiosios Žemės. Ir pasakė jis, kad baltųjų žmonių lyg dangaus valdovų rankose ir bus žaibai ir griaustiniai, kurie užmuša iš toli.

Kai mes išvydome jus, pirmus baltuosius žmones, atėjusius iš Didžiosios Žemės, prisiminėme senojo šamano žodžius.

AUKOS IR MALDOS

— Pasakykite vadui, — kreipėsi Goriunovas į Nikitą, — kad mes patys taikiausi žmonės ir niekam pikta nedarysim. Ir mus atvedė čia paukščiai, skrendantys į šiaurę. Mes panorome pamatyti žemę, kurioje vasaroja paukščiai. Mes tik pasižiūrėsime ir vėl grįšime atgal į savo žemę.

Gorochovas išvertė tuos žodžius.

— Ar jūsų rankose yra griaustiniai ir žaibai, nutrenkiantys iš tolo? — paklausė Amnundakas.

Po šito klausimo visi čiabuviai įsisiurbė akimis į ateivius neramiai laukdami. Gorochovas sutrikęs pažvelgė į Goriunovą, o tas pasakė:

— Argi mūsų šautuvai nėra griaustiniai ir žaibai, nutrenkiantys iš toli? Onkilonai apie tai anksčiau ar vėliau vis tiek sužinos. Geriau pasinaudokime proga ir apsigaubkime dar didesne pagarba, kad mus laikytų dievo pasiuntiniais ir nedarytų mums nieko pikta.

— Taip, mes turime griaustinius ir žaibus! — pranešė vadui Gorochovas.

Per minią nuvilnijo neramus šnabždesys. Arčiau sėdėję nevalingai atsitraukė. Vadas pasakė:

— Parodykite juos mums, kad žinotume, jog jūs esate dangaus pasiųsti. Bet, prašau jus, — nežudykite onkilonų!

— Išeikime iš būsto, kad žaibas nenutrenktų žmonių, — tarė Goriunovas.

Vadas iškilmingai atsistojo ir pasuko angos link; paskui jį — keliautojai ir visi gyventojai, išlaikydami pagarbų atstumą.

— Atveskite aukoti skirtą elnią! — patvarkė Amnundakas. — Tegul baltieji žmonės nutrenkia jį, kad galėtume paaukoti dievams.

Keletas onkilonų nubėgo į mišką už žeminės ir išvedė didžiulį beveik baltą šiaurinį elnią; gyvulys, tarsi jausdamas savo nedalią, spyrėsi ir maurojo. Gorochovo nurodymu jį pririšo prie basliuko už kokių dviejų šimtų žingsnių nuo žeminės. Keliautojai, pakeitę šautuvuose sprogstamąsias kulkas paprastomis, iššovė salvę — ir elnias krito lyg pakirstas. Sugriaudėjus šūviams, visi onkilonai parpuolė ant kelių ir nusilenkė galingiesiems svetimšaliams.

Pakilęs Amnundakas pasakė garsiai, kad girdėtų visi dalyvaujantieji:

— Mes dabar žinom, jūs — dangaus pasiuntiniai, apie kuriuos kalbėjo Didysis Šamanas. Būkite mūsų svečiai: visa, ką mes turime — pastogė, maistas, drabužiai, elniai, — jūsų, naudokitės! Šįvakar šamanas kreipsis į dievus ir mels pasigailėti onkilonų, kurie priėmė dangaus pasiuntinius kaip brangiausius svečius.

Pasakęs kalbą, “Amnundakas palietė ranka kaktą, širdį ir žemai nusilenkė svečiams; visi onkilonai pakartojo jo judesius. Tuo metu atvilko negyvą elnią ir paguldė prie kojų vadui, kuris, rodydamas keturias žaizdas gyvulio šone, pasakė:

— Visi keturi žaibai įtrenkė aukai. Moterys, paruoškite mėsą vakarinėms maldoms!.. Kariai, pakvieskite šamaną į mūsų būstą!

Kai sugrįžo į žeminę, vaišės prasidėjo iš naujo. Vėl gėrė pieną ir valgė keptą elnieną, prie kurios šįsyk patiekė paplotėlių, iškeptų iš vandeninių riešutų miltų ir keptų viendienės gumbų. Onkilonai nežinojo nei duonos, nei arbatos, nei tabako, ir keletas džiūvėsių bei gabalėlių cukraus, kuriuos keliautojai išsitraukė iš kuprinės, ėjo per rankas: juos apžiūrinėjo, uostė, ragavo su didžiausiu susidomėjimu. Dar didesnį įspūdį sukėlė pypkės, kurias Gorochovas ir Ordinas užsidegė po pietų. Šiek tiek išsigandę onkilonai žiūrėjo, kaip baltieji žmonės ryja dūmus; nuo jų čiabuviai kosėjo ir čiaudėjo. Virš ugnies pakabintas varinis arbatinukas labai visus sužavėjo; onkilonai vartojo tik molinius ir medinius indus, ir virė juose mėsą, į vandenį kišdami įkaitintus akmenis. Bet arbata be cukraus, — jo keliautojai turėjo pernelyg mažai, kad galėtų pavaišinti visus, — nepatiko niekam. Amnundakas vargais negalais išsiurbčiojo jam pasiūlytą puodelį ir pareiškė, kad onkilonų gėrimas — jis parodė į burdiuką su pienu — skanesnis.

Susidomėjo kirviais ir medžiokliniais peiliais; juos apžiūrinėjo, glostė, bandė, žavėjosi blizgesiu, tvirtumu ir tuo, kad jie daug geresni nei onkilonų akmeniniai kirviai ir kauliniai peiliai. Paliepta Amnundako, moteris su gyvatėmis iš skrynutės išėmė grubaus darbo geležinį peiliuką” jau suėstą rūdžių, bet saugomą kaip relikvija.

Parodęs jį svečiams, vadas tarė:

— Mūsų protėviai turėjo tokius peilius, kirvius, iečių ir strėlių antgalius; jų patys gamintis nemokėjo, manydavosi iš jakutų. Ir kai atėjo čia, tie daiktai pamažu nyko: sulūždavo, pasimesdavo, — ir onkilonai vėl ėmė gamintis akmeninius ir kaulinius.

Kurmis ir Baliukas, prisiglaudę prie keliautojų kojų, onkilonams, neturintiems šunų, iš pradžių kėlė baimę. Kai Gorochovas paklausė, kodėl jie nelaiko šunų, Amnundakas atsakė šitaip:

— Dėl šitų piktų žvėrių mūsų protėviai pradėjo karus su čiukčiais. Mūsų protėviai buvo elnių augintojai ir nelaikė šunų, nes šie puola elnius. Mūsų protėviai gyveno pajūryje, augino elnius, gaudė žuvis, ruonius; būstus statėsi iš medžių, jūros išmestų. Ir sykį atėjo čiukčiai; jie turėjo daug šunų, bet visai neturėjo elnių. Ir ėmė mus stumti iš žuvingų ir žvėringų vietų; kai jiems pritrūkdavo žuvies šunims, atimdavo iš mūsų elnius. Dėl to ir prasidėjo kovos. Čiukčių buvo daug, mūs buvo mažai. Užtat ir teko bėgti nuo jų net šičion.

— Kiek onkilonų dabar čia gyvena? — paklausė Gorochovas. — Ar čia visi jūsų žmonės? — Jis mostelėjo ranka į susirinkusius.

Amnundakas nusijuokė:

— Tokių būstų yra dvidešimt. Kiekviename gyvena po giminę — dvidešimt ar trisdešimt žmonių.

— Kurgi kiti būstai?

— Įvairiose vietose. Elniams reikia samanynų. Nereikia arti gyventi — bus ankšta ir žmonėms, ir elniams.

— Ir kiekvienas būstas turi tokį vadą kaip tu?

— Ne, aš — vyriausias onkilonų vadas! — išdidžiai pareiškė Amnundakas. — Mano giminė pati didžiausia. Bet kiekviename būste yra savas vyresnysis, giminės galva.

Iš tikrųjų žeminėje, įskaitant moteris ir vaikus, gyveno arti šešiasdešimties žmonių. Goriunovas apskaičiavo, kad jeigu kitose žeminėse gyvena apytikriai po dvidešimt penkis žmones, tai iš viso onkilonų Sanikovo Žemėje turėtų būti apie 530 žmonių.

Besikalbant ir besivaišinant atėjo ir vakaras. Prieš saulėlydį į aikštelę prie žeminės atginė elnių bandą, ir keliautojai galėjo stebėti, kaip melžiamos elnių patelės. Melžė visos moterys ir mergaitės, vikriai bėgiodamos su medinėmis milžtuvėmis nuo vieno gyvulio prie kito; bandoje buvo daugiau kaip du šimtai galvijų, Nakčiai banda likdavo aikštelėje, ir ją nuo plėšrūnų paeiliui saugodavo kariai.

Kai sutemo ir visi suėjo žeminėn, atvyko šamanas; jis gyveno atsiskyręs už kelių kilometrų. Tai buvo aukštas sausas senis įkritusiais skruostais ir skvarbiomis akimis, giliai įsodintomis po užkritusiais antakiais. Nors buvo pakankamai šilta, jis vilkėjo ilgus vilna į viršų kailinius: nuo jų apykaklės ir diržo ant odinių dirželių kybojo variniai ir geležiniai skardos gabaliukai bei keistų formų lazdelės; viskas smarkiai nusitrynę, matyt, atsinešta dar iš žemyno ir vis perduodama šamano šamanui. Rankoje laikė nedidelį būgnelį, išpuoštą odiniais juodais ir raudonais kaspinais bei geležiniais barškučiais. Plaukus dengė jau beveik nusišėrusiu kailiu smailiaviršūnė kepurė, primenanti skufiją. Oriai nusilenkęs vadui ir atidžiai nužvelgęs svetimšalius bei jų šunis, kurie, pamatę keistai apsirengusį žmogų, dusliai suurzgė, šamanas atsisėdo atskirai priešais liepsnojantį laužą ir, pasidėjęs būgną, ištiesė link ugnies kaulėtas rankas, murmėdamas kažin kokius žodžius. Pagal vado ženklą moterys padavė šamanui puodelį pieno, tas išgėrė, prieš tai kelis lašus nupildamas į ugnį.

Virš laužo suverta nedideliais gabaliukais ant ilgų lazdelių kepė elniena. Čia pat virė ir sriuba, tiksliau gal padažas, iš elnienos ir viendienės gumbų. Ją gamino mediniame ritinio formos inde, kuriame vandenį virino lauže įkaitintais akmenimis. Viena moteris tai ir tedarė: dviem lazdelėm plokščiais akmeniniais antgaliais išimdavo iš ugnies įkaitusį akmenį, įleisdavo jį į indą su sriuba, o kitą akmenį, jau spėjusį atvėsti, ištraukdavo ir vėl dėdavo į laužą.

Kai išvirė smulkiai supjaustyta mėsa, vadui, šamanui ir svečiams padavė po puodelį mėsos, užpiltos sriuba, ir medines šakutes, labai meniškai išdrožtas. Bet, paragavę sriubos, keliautojai įsitikino, kad joje nėra nė kruopelės druskos. Onkilonai, kaip ir čiukčiai, jos nevartojo. Taigi traukėsi iš kuprinių savo druską ir sudėsi sriubą. Šitas daiktas taip pat nuėjo per rankas; ją ėmė ragauti, manydami, jog tai irgi saldu, bet paskui ilgai spjaudėsi ir stebėjosi, kam baltieji žmonės šita bjaurybe gadina tokią skanią sriubą ir mėsą.

Po sriubos padavė keptos mėsos ir paplotėlių iš vandens riešutų; vakarienė buvo baigta puodeliu pieno. Kai nurinko indus, sudegusį laužą nustūmė visai į šalį, kad visas centrinis kvadratas liktų tuščias meldimuisi. Žeminėje stojo prieblanda, apšviečiama tik gęstančių anglių.

Vakarienės metu Amnundakas papasakojo šamanui, kaip baltieji žmonės pasirodė onkilonų žemėje, kas jie, ką darė, kaip nutrenkė elnią. Šamanas klausėsi tylėdamas, linguodamas galvą ir retkarčiais kai ko paklausdamas. Po vakarienės, prieš maldas, jis pareikalavo iš būsto išvesti šunis. Kai šitai buvo įvykdyta, šamanas atsisėdo viduryje nuvalytos aikštelės, apjuostos žiūrovų žiedo, paskui iš odinio maišelio, kabaluojančio ant diržo, išsitraukė žiupsnelį balkšvų milčiukų, išsipylė ant delno ir nulaižė. Gorochovas paaiškino keliautojams, jog tai džiovinta musmirė; kamčiadalai, koriakai ir kitos tautos vartoja ją kaip narkotiką, savaip apsvaiginantį.

Šiek tiek pasėdėjęs tylomis, įdėmiai žiūrėdamas į žerplėjančias laužo žarijas, šamanas pasiėmė būgną, perbraukė per jį ranka, ir čia pat po pirštais vos girdimai sudundėjo stipriai įtempta oda. Mušdamas būgnelį vis garsiau, jis iš pradžių uždainavo lėtai ir pusbalsiu, gerkliniais garsais, paskui vis greičiau, kol dainavimas ir būgno dundėjimas nesusiliejo į vieną neišskiriamą gausmą, pro kurį pasigirsdavo padriki žodžiai tarytum kliedesys. Šamanas iš pradžių sėdėjo linguodamas į priekį ir atgal, nenuleisdamas akių nuo ugnies, paskui, apimtas ekstazės, pašoko ir ėmė suktis vis greičiau ir greičiau, vis mušdamas būgną ir stūgaudamas. Šitaip smarkiai sukantis, jo ilgi kailiniai ir dirželiai su skardelėmis bei lazdelėmis atsiknojo nuo kūno, buvo matyti pagaliau tik trys kūgiai, užmauti vienas ant kito ir pasibaigiantys kepure. Rankos su būgnu buvo iškeltos virš galvos ir be paliovos judėjo; būgnas vartaliojosi, sūpavosi, šokinėjo, skleisdamas stiprų gaudesį.

Staiga daina nutrūko veriančiu klyksmu, šamanas susmuko ant žemės ir, išmetęs į šalis rankas, paleido būgną, o pats tarytumei nugrimzdo alpulin, kurio niekas neišdrįso sutrukdyti. Per lūpų kamputį įkritusiu skruostu driekėsi siaurutė putų srovelė. Visi žiūrovai tylėjo, ir žeminėje, ką tik plyšusioje nuo garsų chaoso, įsigalėjo nejauki tyla. Net šunys, pririšti lauke ir lojimu kartais įsiliedavę į šamano dainavimą, ir tie nutilo.

Po penkių minučių šamanas truputėlį kilstelėjo, išgėrė atneštą puodelį pieno ir tyliu balsu ištarė keletą žodžių, sukėlusių tarp klausytojų susijaudinimą ir šnabždesius. Vadas pakartojo juos garsiai, ir Gorochovas išvertė:

— Dangaus dvasios šamanui papasakojo, kad onkilonų laukia didelės nelaimės.

Amnundakas iškėlė rankas į dangų, bet šamanas sulaikė jį gestu ir pasakė dar kelis žodžius. Linksmas kuždesys nuvilnijo per žiūrovų eiles, ir vadas, nuleidęs rankas, paskelbė:

— Šamanas sako, kad nelaimės galbūt mus aplenks, kol svetimšaliai gyvens onkilonų žemėje. Taip pasakė dvasios.

Šamanas lėtai atsistojo, nusilenkė kartu vadui ir keliautojams ir pasišalino, lydimas dviejų ginkluotų karių. Jam išėjus, žeminėje užsimezgė gyvas pokalbis. Keliautojai irgi šnabždėjosi. Raganavimo rezultatai jiems buvę šiek tiek netikėti. Viena vertus, gyvendami su onkilonais, jie garantuotai gautų įvairią pagalbą ir būtų saugūs, bet šitai juos ilgam surištų su čiabuviais — juk ateiviai tapo lyg ir gynėjais nuo visų nelaimių. Žinoma, jie buvo suplanavę žiemoti Sanikovo Žemėje, bet ne ilgiau kaip iki ateinančio pavasario pradžios. Ar išleis tada juos onkilonai?

— Nesunku susigaudyti, — pasakė Goriunovas, — kad gudrus šamanas sugalvojo šitokią pataisą savo pranašystėms, šiaip jau primenančioms mums žinomų jų padavimų variantą. Senis sumetė, kad žmonės, valdantys žaibus ir griausmus, bus labai naudingi onkilonams, jeigu taps jų draugais, ir gali būti labai pavojingi priešai.

— O jeigu juos paleistų, — pridūrė Ordinas, — tie, žinodami kelią į šitą nuostabią žemę, grįžtų didesniu būriu ir išstumtų onkilonus, kaip kadaise padarė čiukčiai.

— Teisingai! — tarė Kostiakovas. — Juk šitie žmonės, prieš šimtmečius atskirti nuo pasaulio, neturi jokio supratimo apie tai, kas dabar jame darosi, ir gyvena prisiminimais apie praeitį.

— Kaip ten bebūtų, mes kolei kas negalime jiems pasakyti, kad ruošiamės netolimoje ateityje išeiti, — pasakė Goriunovas.

— Taip, jie gali mus paprasčiausiai areštuoti ir laikyti uždarytus, — pridūrė Ordinas.

— Arba, geriausiu atveju, visąlaik lydėti mus ir varžyti mūsų kelionių laisvę, — nerimo Kostiakovas.

— Pagyvensime kartu, geriau susipažinsime, ir pamažu įtikinsime, kad visos tos pranašystės — pliauškalai ir kad jiems ateityje niekas negresia.

Vadas vis pasiklausydavo ateivių pokalbio, pagaliau atsistojo ir pasakė garsiai, kad išgirstų visi susirinkusieji, kurie, beje, iškart nutilo šnekėjęsi.

— Onkilonai, kariai ir moterys! Jūs girdėjote, ką pasakė šamanas apie tai, ką jam perdavė dangaus dvasios. Kol baltieji ateiviai su mumis — bėdų nebus. Prašykim juos pasilikti su mumis.

— Taip, taip, prašykim! — pasigirdo balsai iš visų pusių.

Vadas atsigręžė į svečius ir nusilenkęs pasakė:

— Baltieji žmonės, dievų pasiuntiniai, onkilonai prašo jus: pasilikit ir gyvenkit su jais. Jūs išgelbėsit onkilonus nuo nelaimių. Mes jums duosim viską, ko panorėsite — geriausius būstus, gerą ir gausų maistą, šiltus drabužius, kai ateis žiema, pačias gražiausias moteris — kad jums nieko netrūktų. Jūs gyvensite kaip mūsų vadai.

— Visko, visko duosim jums, tiktai likite su mumis! — pakartojo vyriškų ir moteriškų balsų choras, ir iš visų pusių į svečius maldaujamai išsitiesė rankos.

Goriunovas atsistojo ir pasakė:

— Gerai, mes sutinkame pasilikti pas jus kaip svečiai, kol jūs patys mūsų neišleisit. Bet mes norim pamatyti visą jūsų žemę, ir jūs privalote mums ją parodyti.

Gorochovas išvertė šituos žodžius, ir džiaugsmo šūksniai sudrebino žeminę. Vadas antrąkart nusilenkė svečiams ir paspaudė kiekvienam ranką, prieš tai bent jau apytikriai mosteldamas ranka prie kaktos ir širdies, kas, kaip vėliau pavyko išsiaiškinti, reiškė “iš visos širdies ir be blogų minčių”. Paskui tarė:

— Greitai švęsime pavasario šventę, į kurią susirenka mūsų genties visos jaunos moterys ir merginos, ir jūs galėsite, jeigu tik panorėsite, išsirinkti sau žmonas. Jūs savo žmonas palikote ten, toli, — jis mostelėjo ranka į pietus, — o žmogui gyventi be moters liūdna.

— Na va, mes ir jaunikiais tapome! — nusijuokė Gorochovas.

— Bet juk tai baisiai suvaržys mūsų laisvę! — pasakė Goriunovas.

— Kas bus, pamatysim! — filosofiškai pabaigė Ordinas.

ŠVENTASIS AKMUO

Kai onkilonai, triukšmingai sutikę džiugią žinią, jog ateiviai sutinka pasilikti pas juos, šiek tiek nusiramino, o moterys vėl įkūrė laužą, Amnundakas kreipėsi į svečius:

— Jūs sakėte, kad norite apžiūrėti visą mūsų žemę. Bet ar žinote, kad tai pavojinga? Miškuose daug plėšrių žvėrių.

— Mes jų nebijome — mūsų žaibai nutrenks bet kurį plėšrūną anksčiau negu tas užpuls mus, — išgirdo jis atsakymą.

— Be plėšrių žvėrių, miškuose gyvena blogi žmonės, daug pavojingesni nei žvėrys.

— Kaip įdomu! — tarė draugams Ordinas.

Gorochovas paklausė:

— Ar tai irgi būtų onkilonai? Kodėl jie pavojingi?

— Ne, ne onkilonai. Tie žmonės laukiniai, ir mes su jais nuolatos kariaujame. Jie tokie stiprūs, kad vienas prieš vieną nesusikausi. Mes juos vadiname „vampu”, tai reiškia “nuogi žmonės”.

— Kur jie gyvena?

— Jie gyvena toliau, mūsų žemės rytuose. Jie slapstosi miškuose, kartais užpuola mūsų būstus, kai kariai išeina į medžioklę, ir užmuša senius ir vaikus, o moteris išsiveda. Mes labai jų bijom. Ir jūs vampu neįveiksite, jeigu jie užpuls iš pasalų su dideliais basliais, ietimis ir peiliais.

— Argi jų tiek daug?

— Mes nežinome kiek. Kai mūsų protėviai atėjo į šitą žemę, joje visur gyveno tie laukiniai žmonės. Su jais ilgai kariavo ir pagaliau išstūmė į rytus.

— Ar jie statosi būstus?

— Ne, žiemą gyvena urvuose, o vasarą medžiuose, lizduose kaip paukščiai…

— Tai štai kieno pėdsakus matėme pereitą kartą! — tarė Goriunovas.

— Jie turi gyvų dievų. Jie dideli ir labai pikti, — tęsė Amnundakas. — Jie dievams aukoja.

— Kaip atrodo jų dievas?

— Ar matėte mūsų žemėje didelį žvėrį su ragais ant snukio?

— Ar raganosį? Žinoma, matėme.

— Jų dievai daug didesni. Bet vietoj rago, ant jų galvos penkta koja ar ranka — ilga ir lanksti. Šita koja žvėris laužo mišką, sučiumpa žmones, meta ant žemės ir mindo likusiomis keturiomis kojomis.?

— Tai bent žvėrelis! — nusistebėjo Gorochovas.

— Iš to žvėries nasrų kyšo du ilgi balti dantys, kaip lokio iltys, tik daug ilgesnės ir storesnės.

— Tikriausiai tai dramblys! — susivokė Goriunovas.

— Ar tik ne mamutas? — svarstė Ordinas. — Šiaurėj drambliui ne vieta. Ar jis su kailiu? — paklausė per Gorochovą vadą.

— Taip, jis gauruotas, o gaurai raudoni.

— Negi mamutų gaurai buvo raudoni? — sutriko Kostiakovas. — Aš, spręsdamas iš paveikslėlių, galvojau, kad juodi.

— Tai netiesa, — įsiterpė Ordinas. — Lavonų, rastų Sibire, gaurai buvo raudonai šėmi arba rudi… Bet negi vampu pavyko prisijaukinti mamutus?

— Tais dantimis, — tęsė vadas, — žvėrys žemę rausia ir ieško šaknų priėsti, o žiemą nusistumia sniegą žolės ieškodami. Jų dantys mums labai reikalingi, mes iš jų pasidarome pačių geriausių peilių, iečių ir strėlių antgalių. Bet mums retai pasiseka užmušti tą žvėrį; laukiniai žmonės labai saugo savo dievus.

— Tuo įdomiau susipažinti su vampu ir jų naminiais mamutais! — sušuko Goriunovas.

— Aš viską papasakojau jums, — pabaigė Amnundakas. — Dabar žinote, kad vieniems eiti pas laukinius žmones negalima. Jie užmuš jus ir suės, o onkilonus užgrius nelaimės. Mes saugosim jus; pas laukinius žmones su jumis eis visi kariai. Mes pradėsim didelę kovą, ir kausimės, kol sunaikinsime juos. Jūsų žaibai padės mums užmušti vampu ir jų dievus.

— Baudžiamoji ekspedicija, — nusijuokė Ordinas, — o mes — budeliai. Nelabai malonu.

Bet onkilonams vado žodžiai labai tiko. Jie, matyt, turėjo rimtų priežasčių taip neapkęsti vampu. Tokių nuožmių kaimynų negalėjo mėgti taiki gentis, dėl karų pasitraukusi iš žemyno.

Baigęs vampu temą, Amnundakas pareiškė, jog laikas paruošti svečiams vietą nakvynei. Vadui priklausančioje žeminės dalyje po nuožulniu stogu, priešais įėjimą, moterys nuvalė aikštelę, patiesė ant žemės elnenas ir lokenas, net padėjo pagalves — volelius iš odos, prigrūstus elnių vilnos. Tą pusę atitvėrė nuo likusios vado šeimai, išdėliodamos eilute skryneles su namų apyvokos rakandais, ir Amnundakas pasiūlė svečiams eiti gulti. Dviejose šoninėse žeminės pusėse onkilonai jau irgi gulė: vyrai nusirengė nuogai ir dėjosi sulankstytus drabužius galvūgalyje, o ginklus — šalia. Vienas karys liko budėti prie įėjimo, o trys nenusirengę atsigulė prie laužo ir ant tako, kad galėtų paeiliui keistis. Sargybinis prižiūrėjo ugnį, šildančią žeminę, ir vis išeidavo laukan malkų. Keitėsi ir kariai, saugoję elnių bandą aikštelėje, jie susišūkčiodavo.

Naktis buvo rami. Onkilonai nubudo švintant. Pirmosios pakilo moterys, įkūrė stipresnę ugnį ir ėmėsi kepti mėsą bei kaitinti akmenis sriubai virti; tos, kurios bėgo melžti elnių, apsirengė, nes lauke buvo vėsu. Vilkosi jos keistą odinį drabužį; kelnės su striuke susiūtos ir didelė iškirptė priekyje. Moteris pirmiausia įkiša kojas, o paskui vikriai užsitraukia drabužį kūnu aukštyn ir įgrūda rankas į trumpas rankoves. Grįžusi žeminėn, lengvu peties judesiu nuleidžia nuo pečių striukę — ir visas drabužis nuslysta nuo kūno.

Keliautojai, gulėdami ant savo kailių, susidomėję stebėjo, kaip greitai ir grakščiai apsirenginėjo ir nusirenginėjo moterys ir kaip jos, beveik nuogos, triūsė prie ugnies, ryškiai apšviečiančios jų tamsius kūnus.

Keliautojai atkreipė dėmesį ir į tai, kad jaunos moterys ir merginos, — jas nuo moterų galėjai atskirti pagal keturias kasas, — dažnokai žvilgčioja į jų pusę, šnibždasi ir kikena. Lengvai galėjai suprasti, kad joms rūpi viena: į kurią iš jų atkreips dėmesį galingieji ateiviai, kai per pavasario šventę rinksis sau žmonas.

Gorochovas nusiklausė, kad onkilones labiausiai domino jo trijų draugų vešlūs ūsai ir barzdos bei jų šviesi oda. Onkilonams veidai beveik nežėlė; tik senukams užaugdavo skystučiai ūsai ir menkutės barzdelės. Gorochovas, jakutas, buvo panašus į onkilonus; jo ir oda buvo tamsi, taigi onkilonių akies jis netraukė.

Kol moterys ruošėsi, vyrai neskubėdami rengėsi, paskui tikrino savo ginklus. Tai vienam, tai kitam žeminės kampe suskambėdavo vaikiški balsai, kartais kūdikio verksmas; jį išgirdusi, nuskubėdavo kuri nors moteris, kad pamaitintų krūtimi.

Pamažu visi sukilo. Ir prasidėjo pusryčiai: meniu buvo tas pats, — virta ir kepta mėsa, tik vietoj šalto pieno iš burdiuko padavė karšto, praskiesto vandeniu ir šiek tiek užblęsto vandeninių riešutų miltais: išėjo lyg ir sriuba, beje, visai skani, — joje plaukiojo mažučiai keptų lašinių spirgai.

Per pusryčius paklausė onkilonų vadą, kiek metų onkilonai gyvena Sanikovo Žemėje. Keliautojai jau žinojo, kad ši tauta neturi rašto ir visos žinios apie protėvių gyvenimą perduodamos kartos kartai kaip padavimai, kurie labai gali būti padailinti išgalvotais dalykais. Bet pasirodė, onkilonai turėjo primityvų metraštį.

— Ilgiau negu keturis šimtus metų, — atsakė šiek tiek pagalvojęs Amnundakas. — Jeigu norite žinoti tiksliai, tai eikim dabar pas šamaną, šalia jo būsto yra akmuo, o ant jo pažymėti visi metai.

Papusryčiavę keliautojai, lydimi vado ir dešimties ginkluotų karių, plačiu taku per mišką patraukė į vakarus.

Pakeliui Amnundakas svečiams parodė puikiai paslėptas žabangas ant tako — gilesnę nei dviejų metrų kvadratinę duobę, uždengtą plonomis kartimis, šakomis ir senais lapais. Į tokias žabangas kartais pakliūdavo jaučiai, arkliai ir net raganosiai; onkilonai juos pribaigdavo ietimis ir strėlėmis.

— Tokių žabangų ant žvėrių takų labai daug, ir jūs galite į jas pakliūti, jeigu po mūsų žemę vaikščiosite vieni, be palydovo, — perspėjo vadas.

— Prieš mus, — paprieštaravo Goriunovas, — visada bėga šuo, o jis protingesnis už raganosį ar jautį; šuo sustos ties žabangomis ir mums jas parodys…

— Onkilonams šunys būtų labai naudingi, — tarė Ordinas, — ir medžioklėj, ir saugant būstus, ir kariaujant su laukiniais žmonėmis.

— Jūsų šunys pas mus veisis, ir mes po kelerių metų turėsime sargų! — pasakė Amnundakas su tokiu įsitikinimu, kad pašnekovams beliko tik pašaipiai susižvalgyti.

Greitai iš didžiojo tako pasuko į šalį ir išėjo į nedidelę aikštelę, kur stovėjo šamano būstas; tai buvo tokia pat žeminė kaip ir vado, tik gerokai mažesnė, nes šamanas gyveno su vienu mokiniu ir sena moterimi, gaminančia valgį.

Šamanas, matyt, jau perspėtas apie apsilankymą, laukė svečių prie žeminės slenksčio ir nusivedė juos į garbingiausias vietas priešais angą. Žeminės vidus priminė keistą anatomijos muziejų: ant keturių stulpų, ant skersinių, ant nuolaidžių šoninių sienų baltavo aukotų elnių, arklių, jaučių kaukolės, o virš garbingiausios vietos puikavosi raganosio kaukolė su milžinišku ragu.

Kai tik svečiai susėdo, senutė atnešė vaišes: vakar ateivių žaibais užmušto elnio virtas smegenis, liežuvį ir lūpas. Šitie aukojamų gyvulių gardėsiai visada atitekdavo šamanui, dievo tarnui.

Iš Amnundako sužinojęs, kad svečiai nori pamatyti akmenį, ant kurio sužymėti visi onkilonų šioje žemėje pragyventi metai, po vaišių šamanas nusivedė juos toliau į vakarus. Takas greitai išvedė prie duburio krašto. Čia kilo aukšta, tokio pat juodo bazalto siena, kurios viršūnė dingo debesyse, tą dieną kabojusiuose žemai virš viso duburio. Skardžio papėdėje, kaip ir kitur, gulėjo didžiuliai luitai ir nuolaužos iš viršaus nukritusių akmenų, jau apžėlusių kerpėmis. Tarp jų išsiskyrė didžiulis kelių tonų luitas. Jį plačiu ratu supo nuvalyta nuo akmenų ir išlyginta aikštelė. Prieš šitą luitą melsdavosi ir aukodavo aukas. Aukotų gyvulių kaulai gulėjo eilėmis aplink papėdę, apjuosdami juodą akmenį šiurpia balta juosta.

— Šitas akmuo, — paaiškino Amnundakas, — nukrito iš dangaus tais metais, kai mūsų protėviai atėjo šiton žemėn. Mes jį garbiname kaip dievų dovaną. Kasmet, kai po žiemos nakties pirmą kartą mums pasirodo Saulė, čia vyksta didelės pamaldos ir aukojamos aukos. Šamanas pažymi įvykį brūkšniu akmenyje. Jūs galite suskaičiuoti, kiek metų mes čia gyvename.

Jis nusivedė svečius prie pietinės labai lygios akmens pusės, ant kurios buvo matyti tvirtu įnagiu iškalti statmeni brūkšneliai; kiekvienas dešimtas buvo šiek tiek ilgesnis, taigi galėjai lengvai juos suskaičiuoti. Pasirodė, jog onkilonai Sanikovo Žemėje išgyveno jau keturis šimtus dvidešimt ketverius metus.

— Kai Amnundakas pasakė, kad šitas akmuo nukrito iš dangaus, — pusbalsiu tarė Ordinas, — aš pagalvojau, jog tai didžiulis meteoritas, ir labai susidomėjau juo. Bet pasirodo, čia paprasčiausias bazaltas ir jis, žinoma, nukrito nuo šito skardžio.

— Ką jis sako? — paklausė šamanas.

Gorochovas išvertė: baltasis žmogus galvoja, jog akmuo nukrito nuo kalno, o ne iš dangaus.

Šamanas priekaištaudamas palingavo galvą ir pasakė:

— Didysis Šamanas, kuris atvedė mūsų protėvius čia, pats matė, kaip šitas akmuo krito, ir pirmas nusilenkė jam.

— Nuo kalnų krinta tik maži akmenys, — pridūrė Amnundakas, — o šitas didesnis už mūsų būstus. Po juo guli penki elniai; jis prispaudė gyvulius kaip pirmą ateivių auką dievams. Nuo tada čia ir aukojame. Tai dangaus ženklas.

Kol prie šventojo akmens papėdės vyko šitas pokalbis, Kostiakovas, pasitraukęs į šalį, suspėjo nemačiomis nufotografuoti jį kartu su besikalbančiais.

Paskui Amnundakas nuvedė svečius prie skardžio papėdės ir parodė didelį urvą, kuriame anksčiau gyveno vampu. Akmens kritimo išvakarėse šitoje papėdėje vyko didžiulės onkilonų ir vampu kautynės, ir čia onkilonai laimėjo pirmą didelę pergalę, po kurios vampu turėjo pasitraukti į rytus. Šitas įvykis irgi siejosi su akmeniu.

Urve mėtėsi beveik sudūlėjusios kuokos, sulaužytos ietys su titnaginiais antgaliais, supuvę žvėrių kailių likučiai; matėsi ugniavietės likučių ir krūvos apdegusių arba suskaldytų kaulų.

Apskritai šitas urvas su kaulais, juoda, niūri siena, dingstanti debesyse, juodas didžiulis akmuo, apsuptas krūvų kaulų, išbarstytų tarp nuogų akmenų, kėlė šiurpą, ir keliautojai su džiaugsmu grįžo į žalią mišką, augantį pakeliui į namus.

Aikštelėje prie Amnundako būsto buvo prasidėjęs įtemptas darbas — onkilonai ėmėsi statyti žeminę savo svečiams-belaisviams. Kariai ir moterys dirbo: vieni kasė duobes keturiems karkaso stulpams, antri kapojo ir tašė rąstus, treti nešė iš miško rąstus, iš kur atsklisdavo miškakirčių kirvių pokšėjimas; moterys pjovė velėnas stogui. Bet nors ir labai stengėsi statybininkai, darbas judėjo lėtai, nes akmeniniai kirviai, kauliniai peiliai ir titnaginiai gremžtukai sunkiai įveikė medieną.

Pasižiūrėjęs, kaip lėtai kirto storą rąstą stulpui, Goriunovas pasiūlė draugams:

— Nagi parodykime onkilonams, kaip dirba baltieji žmonės!

— Kaip niekur nieko parodysim! — sutiko Gorochovas.

Visi keturi atsinešė kirvius ir ėmėsi darbo, greitai lakstė skiedros, su kiekvienu kirčiu kirvis vis giliau smigo medienon; ir kam onkilonui su akmeniniu kirviu būtų prireikę pusės dienos, tą geležinis kirvis padarė per ketvirtį valandos. Kai baltųjų žmonių kirviai supokšėjo į rąstus, onkilonai metė savo darbus ir susigrūdo aplink svečius, užkerėti žiūrėjo, čepsėjo ir įvairiausiais šūksniais reiškė susižavėjimą tokiu greitu darbu. Kol moterys iškasė keturias negilias duobes, krapštydamos žemę, jų laimė — minkštą, peiliais ir išgriebdamos ją rankomis, keturi stulpai buvo iškirsti, nutašyti, paruošti jiems skersiniai.

— Oi, gaila, neturim grąžto, o tai išgręžtume skylę ir gerai suleistume, — skundėsi Gorochovas.

— Arba kalto, kad galėtume skersinius užvaryti ant stulpų, — pridūrė Goriunovas.

— Taip, šitai nekenktų, nes per lengvą žemės drebėjimą nuožulnūs žeminės grįstai lengvai gali atšokti ir mus prispausti kaip spąstai, — pasakė Ordinas.

— Argi čia gali drebėti žemė? — susidomėjo Kostiakovas.

— Net ir labai! Juk mes esame seno ugnikalnio kraterio dugne; o jis dar ne visai užgesęs, ką rodo karšti šaltiniai ežeruose.

— Nagi, Nikita, paklauskite, ar būna taip, kad žemė purtosi, — pasiūlė Goriunovas.

Atsakymą išgirdo teigiamą: onkilonai tam tikrais laiko tarpais jusdavo žemės drebėjimus, bet dažniausiai silpnus, nepadarančius žalos. Seniai prisiminė, kad kažkada buvęs labai stiprus žemės drebėjimas, sugriovęs didesnę dalį būstų; tada dar apie dvidešimtį žmonių užvirto, — jie nesuspėjo išbėgti.

— Na mes dėl viso pikto paremsime grįstus dar vienu skersiniu, kad negalėtų nušokti, — sugalvojo Ordinas.

Iki pietų iškėlė keturis stulpus ir surišo juos skersiniais. Po pietų keliautojai nuėjo su onkilonais į mišką prisikirsti plonų karčių grįstams, nes ir šitas darbas čiabuviams ėjosi lėtai: su kokiu dešimties ar dvylikos centimetrų skersmens medžiu onkilonas vargsta ilgiau nei valandą, o geležiniu kirviu tokį medį nuleidžia per penkias minutes. Iki vakaro mediena buvo paruošta ir sunešta į aikštelę.

Per šitą dieną žinia apie baltųjų žmonių pasirodymą su visomis smulkmenomis suspėjo aplėkti onkilonų stovyklas, ir vakarop ėmė rinktis iš artimiausių būstų būriai karių, panorusių pamatyti svetimšalius. Šie po darbo dienos ilsėjosi žeminėje, kur greitai pasidarė ankšta nuo susirinkusių, žiūrovų. Bet lankytojai elgėsi oriai, klausinėjo žeminės gyventojus, apžiūrinėjo svečius ir dalijosi įspūdžiais. Amnundakui paprašius, per rankas paleido kirvius ir peilius, nes kalba sukosi apie spartų ateivių darbą, kurio dėka naujos žeminės statyba, o tokiam darbui onkilonai sugaišdavo visą savaitę, buvo baigta per dieną.

Tik po vakarienės svečiai apleido būstą ir sugulė nakvynės prie laužo aikštelėje.

Amnundakas nusprendė pasinaudoti proga, kai susirinko daug karių, ir rytojaus dieną surengti raganosių medžioklę su varovais, dėdamas vilčių į baltųjų žmonių žaibus. Į duobes raganosiai įkrisdavo labai retai, o onkilonų ietys ir strėlės nepramušdavo jų storos odos, kurią labai vertino kaip žaliavą gaminti karių skydams. Pastarieji išlaikydavo vampu kuokų smūgius.

RAGANOSIŲ MEDŽIOKLĖ

Kitą rytą, padedami susirinkusių svečių, per ketvirtį valandos sunėrė karkasą.

Palikę moterims dengti būstą velėna ir įrengti vidų, visi susirinkusieji, vadovaujami Amnundako ir svetimšalių, išvyko medžioklėn už keliolikos kilometrų į rytus, kur iš vakaro buvo matę raganosių šeimynėlę. Susirinkusieji, daugiau nei šimtas žmonių, greitai ir be garso perėję laukymes, apsupo nedidelę aikštelę, kurioje ganėsi gyvuliai. Vadas ir keliautojai atsistojo netoli tako, kuriuo turėjo varyti gyvulius.

Kai visi sustojo į vietas, pagal Amnundako ženklą ėmė daužyti vėzdais medžius, pritardami garsiais karo dainos šūksniais. Raganosiai, taip netikėtai užklupti, puolė blaškytis po laukymę, bet iš visų pusių aidėjo bauginantys garsai, skleidžiami nematomo priešo. Pagaliau gyvuliai atsidūrė šalia medžiotojų. Trenkė keturi šūviai. Patinas griuvo ant kelių, pašoko, nubėgo iki aikštelės ir parvirto. Patelė su jaunikliu nudūmė į priešingą pusę ir susidūrė su vora onkilonų, išėjusių priešais iš miško. Bet dabar ji matė priešus, ir, nekreipdama dėmesio nei į šūksnius, nei į lekiančias priešais ietis ar strėles, pralaužė vorą, galva išmesdama po kojomis pasipynusį onkiloną, ir dingo miške. Jauniklis, matyt, neseniai gimęs, atsiliko, ir jį sulaikė šunys, įsikirsdami į odos raukšles ant šonų. Bet jiems tikriausiai būtų blogai baigęsi, jeigu ne onkilonai, atskubėję su ietimis ir pribaigę raganosiuką.

Visa medžioklė tetruko ketvirtį valandos, bet kainavo sulaužytą išmesto į orą žmogaus koją; deja, tai nesutrukdė onkilonams džiūgauti. Sužeistąjį čia pat paguldė ant raganosiuko odos, ištemptos tarp dviejų karčių, ir nunešė pas šamaną, kuris, beje, dar ir gydė. Likusieji ėmėsi doroti seno raganosio skerdieną, iš kurios po pusvalandžio liko tik skeletas ir skrandžio bei žarnyno turinys; visa kita supjaustė ir nusinešė stovyklon.

Grįžę pietų, keliautojai atrado beveik gatavą savo naująjį būstą; trūko tik kailių patalui ir šeimininkių. Pirmųjų davė Amnundakas iš savo atsargų; antrąsias derėjo išsirinkti per pavasario šventę, iki kurios liko dar trys paros. Keliautojai nutarė per tą laiką suvaikščioti į bazę prie pusnynų — aplankyti Nikiforovą ir pasiimti šį tą iš daiktų.

Bet prireikė gana ilgų derybų, kad pagaliau įtikintų Amnundaką išleisti juos be didesnės ginkluotos palydos, tik su dviem kariais.

Kitą rytą keliautojai išvyko, pasirinkę kelią išilgai vakarinio duburio pakraščio, norėdami geriau jį apžiūrėti. Ėjo per berželiais keružiais apžėlusią laukymę, išraižytą daugybės žvėrių išmintų takų. Čia, po samanynus, juosta nusitęsusius tarp akmenų sąvartų ir sąžalynų, piemenys ganė Amnundako giminės bandą.

Šiauriniai elniai buvo vienintelis onkilonų naminis gyvulys, aprūpinantis juos pienu, mėsa ir kailiais. Žvėrių ir paukščių medžioklė, žvejyba ežeruose tik papildė bandos teikiamus produktus, o vandens riešutai ir viendienės šaknys, išgraibomi iš ežerų ir iškasami laukymėse, sudarė augalinį maistą šitai iš esmės taikiai genčiai, kurią kariauti vertė tik vampu kaimynystė.

Vampu vertėsi vien medžiokle ir išnaikino daugybę laukinių gyvulių, o onkilonai saugojo juos; todėl gyvuliai daugiausiai laikėsi pietinės duburio dalies, kur juos ne taip persekiojo, o vampu organizuodavo medžioklės išpuolius ir į onkilonų žemes, kartu sunaikindami nemažai naminių elnių. Tai ir buvo pagrindinė onkilonų ir vampu nesantaikos priežastis, privertusi net išsiugdyti karinį gyvenimo būdą. Be to, kai tik pavykdavo, vampu grobė jaunas onkilones, kurios greitai žūdavo nuo grubaus elgesio su jomis ir sunkių pirmykščio žmogaus gyvenimo sąlygų, jeigu joms nepavykdavo pabėgti iš nelaisvės. Ir šita aplinkybė, žinoma, nepadėjo išlaikyti santaikos tarp onkilonų ir vampu, taigi karas nesibaigdavo.

Šitoj pusėj duburio siena buvo iš bazalto, sugulusio aukštomis terasomis, nepasiekiamomis žmogui. Skardžių nuošliaužose buvo matyti sluoksniai — tai išpūslėję arba net su šlako priemaišomis, tai tankūs, suskilę į taisyklingų šešiakampių stulpus, skirtingo storio ir ilgio; kur ne kur juodavo didžiulių urvų ar nišų kiaurymės, — jose glaudėsi kalnų avinai. Matyt, milžiniškas ugnikalnis, kažkada buvęs Sanikovo Žemės vietoje, veikė labai ilgai, į visas puses liedamas lavą, kol giliai įgriuvo jo centrinė dalis, sudariusi duburį su karštaisiais šaltiniais — paskutiniais užgesusio ugnikalnio atgarsiais. Kai kuriuose lavos nuotėkiuose margavo gausybė rausvojo ir raudonojo chalcedono, agato, pusiau opalų, ir onkilonai, lydėję svetimšalius, pranešė tiems, kad čia jie renka spalvotus akmenis moterų papuošalams, o iš didesnių gabalėlių daro antgalius strėlėms ir ietims, nors labiau mėgsta kaulinius, mat juos lengviau apdoroti.

Įveikę labai sunkią perėją, keliautojai savo bazę prie pusnynų iki vakaro pasiekė tik dėl to, kad saulė leidosi jau gana vėlai, ir diena buvo ilga. Ten prie laužo aptiko Nikiforovą, triūsiantį prie mėsos kepsnio. Atsiskyrėlis nustebęs apžiūrinėjo du onkilonus, atėjusius kartu su jo draugais, o tie savo ruožtu negalėjo atsistebėti palapine, pastatyta sniego grotoje, ir žmogumi, pasirinkusiu vietą gyventi tarp sniegynų, o ne žaliame miške. Onkilonus domino ir grotos šunims, bet nartų ir baidarės jiems neparodė, kad neišduotų, kuo atkeliavo per ledynus. Onkilonai ir toliau sau manė, kad baltieji žmonės visą gyvenimą praleidžia tarp sniegynų, o šunys jiems — nešuliniai gyvuliai. Nakčiai onkilonai pasitraukė į miško juostą, toliau nuo sniego, o keliautojai įsitaisė palapinėje. Prieš aušrą šunys, gulėję lauke prie angos, pratrūko angiai loti. Žvilgtelėjęs pro plyšį, Nikiforovas pamatė siluetą milžiniško lokio, kuris užpakalinėmis letenomis gynėsi nuo trijų įkyrėjusių šunų, o priekinėmis svaidė ledo luitus, dengusius angą gretimos ledainės, kur buvo sukrautos odos, kaukolės ir mėsos atsargos. Kazokas prižadino draugus ir pats iššoko su šautuvu. Tirštas rūkas kaip visuomet dengė duburį, ir turėjo pasišaukti šunis, kad nepataikytų jiems. Bet lokys, išgirdęs žmonių balsus, atsistojo ant užpakalinių kojų ir pasuko jų link. Sutema ir rūkas darė jį dar didesnį, gerokai aukštesnį už žmogų. Žvėriui iki įėjimo į palapinę buvo likę kokie du trys žingsniai, kai dvi kulkos įsmigo jam į krūtinę. Lokys susvyravo, suriaumojo ir nuvirto tiesiai ant grotos angos. Nikiforovas vos vos suspėjo atšokti šalin, o Goriunovas metėsi palapinės gilumon, kur Gorochovas su Ordinu tamsoje graibėsi šautuvų. Ledo luitai, daužomi agonijoje besitąsančio žvėries letenų, lakstė į šalis, kaukė šunys, iš grotos jiems pritarė dar trisdešimt gerklių. Padėtis palapinėje darėsi beveik kritiška; lokys, šiek tiek pasislinkęs į priekį, jau galėjo letenomis pasiekti gilumoj (susigrūdusius žmones, o tiems nebuvo kur dėtis. Laimė, Nikiforovas neprarado šaltakraujiškumo: užtaisė šautuvą patronu su sprogstamąja kulka, palaukė patogaus momento ir iššovė beveik įrėmęs šautuvą. Dar keli traukuliai — ir žvėries kūnas nurimo.

Tuo metu, išgirdę triukšmą ir šūvius, atbėgo onkilonai su degančiais kuragaliais. Bendromis jėgomis pavyko nutempti lokį nuo angos. Žvėris buvo nepaprastai didelis, ir onkilonai labai juo stebėjosi. Jie paprastai medžiojo lokius tik dideliu būriu, bet ir tokia medžioklė retai apsieidavo be žūčių ar vieno dviejų sunkiai sužeistų. Todėl lokio iltys buvo labai vertinamos, ir tik nedaugelis medžiotojų jas nešiojo vėriniuose.

Švito, miegas vis tiek išblaškytas, todėl visi ėmėsi dirti kailį ir mėsinėti skerdieną. Nikiforovas sukaupė didžiules mėsos atsargas šunims, o kailiu keliautojai nutarė papuošti savo naująjį būstą. Todėl jie įkalbėjo onkilonus nešti kailį tiesiai vado stovyklon, pažadėję pareiti iš paskos. Šitokį planą sugalvojo tam, kad nors vieną dieną išvengtų globos, ir gal tada pavyktų jiems nusigauti į vampu gyvenamas žemes, kad pamatytų laukinius kasdienybėje, o ne karo žygio metu, ką jiems siūlė Amnundakas.

PIRMOJI PAŽINTIS SU VAMPU

Palikę Nikiforovą vieną su lokio kaukole, kurią jis turėjo nuvalyti ir paslėpti sandėliuke, keliautojai išėjo šiauryčių kryptimi išilgai duburio sienos. Praėję jau iš pirmos ekskursijos žinomas vietas, po pusiaudienio išėjo į laukymę, kurios drėgnoje dirvoje netoliese ežero, šalia jaučių ir arklių kanopų atspaudų, pastebėjo ir baso žmogaus pėdsakus. Tai negalėjo būti onkilono pėdos; jie vaikščiojo apsiavę. Be to, pėda buvo nepaprastai didelė, stipriai išsivysčiusiais pirštais, dideliu, palyginti su žmogaus koja, nuotoliu tarp nykščio ir antrojo piršto, — pastarasis buvo labai ilgas.

Paleidę šunis pėdsakais, ėjusiais į šiaurryčius, keliautojai perėjo dar dvi laukymes ir jau artėjo prie trečios, kai išgirdo balsus. Šunis laikė už pavadėlių, o žmonės atsargiai slinko progumėlės link, — už jos laukymėje pamatė vampu. Aštuonetas žmonių šoko aplink didelį gniutulą, gulintį ant žolės, — matyt, tai buvo jų užmuštas stambus gyvulys. Vampu buvo visiškai nuogi, labai tamsios odos, apžėlusios plaukais. Susivėlę gaurų kuokštai draikėsi ant pečių, nedidelės barzdos rėmino veidus. Su ietimis vienoje rankoje, kuokomis kitoje, jie šoko, tai pašokčiodami vietoje, tai mėtydami kojas atgal ir į priekį, sykiu mojuodami rankomis. Į taktą sušukdavo: „Oichocho! Aidudu!” — nuvilnydavo be galo.

Šoko apie dešimtį minučių, paskui vampu susirinko aplink auką ir ėmė lupti odą.

Tada prasidėjo puota: kiekvienas atsipjaudavo šiltos kruvinos mėsos juostų ir rijo vieną po kitos. Numalšinę alkį, vampu atsipjovė didesnes skerdienos dalis, ir jas bei odą užsivertę ant pečių, septynetas nuėjo per laukymę, į rytus, o aštuntą paliko saugoti grobį, nes dvi poros erelių jau suko virš medžioklės vietos. Sargybinis pritūpęs sotinosi toliau ir buvo taip užsiėmęs, kad nepastebėjo, kaip keturi žmonės ir du šunys tylutėliai prislinko iš už nugaros.

Kurmio viauktelėjimas privertė jį apsidairyti. Pirmiausia norėjo pašokti, bet suglumintas pasirodymo neregėtų, į onkilonus nepanašių žmonių su nukreiptomis į jį blizgančiomis lazdomis ir lydimų dviejų žvėrių, panašių į vilkus, išleido iš rankų peilį ir liko tupėti, drebėdamas iš baimės su mėsos gabalu rankoje.

Virš jo mažučių, giliai įsodintų akių žema kakta baigėsi dviem masyviais gumbais: pražiotoje burnoje matėsi stambūs balti dantys su pakankamai didžiulėmis stipriomis iltimis, o trumpas smakras teikė veidui laukinę išraišką. Nosis plokščia, plačiomis šnervėmis, jas pusiau dengė ilgas baltas pagaliukas, ausys didžiulės, į lezgelius įvertos apvalios balto kaulo plokštelės; jos nusvėrė ausis beveik iki pečių. Apie kaklą — šerno ir lokio ilčių vėrinys. Kūnas apžėlęs tankiais juodais plaukais, bet ant pečių ir krūtinės pro juos švietėsi tamsi oda.

Keletą minučių keliautojai ir vampu apžiūrinėjo vieni kitus tylomis.

Staiga žmogus, stipriai kojomis atsispyręs žemės, šoko didelį šuolį per apipjaustytą jaučio skerdieną į tą pusę, kurios neužstojo priešai, ir, smarkiai palinkęs visu kūnu į priekį, pasileido per laukymę.

— Ech, paleidome! — sušuko Kostiakovas. — Reikėjo surišti jam rankas ir vestis su savim.

— Taip jau jis ir būtų leidęsis! — nusijuokė Goriunovas. — Matėte, kokie muskulai ir kokie dantys? Mes keturiese nebūtume jo įveikę! Jis kuriam nors iš mūsų būtų nusukęs sprandą ar perkandęs gerklę.

— Ir ką gi mes su juo būtume darę? — paklausė Ordinas.

— Laikę nelaisvėje ir stebėję, stengdamiesi suprasti jo kalbą, psichologiją, juk tai be galo įdomu — paleolito žmogaus psichologija ir kalba! Pažiūrėkite, kokie jo ginklai.

Vampu žolėje paliko savo ietis ir kuoką. Ietys buvo apie metro ilgio: tai lygus jauno berželio kamienas, į kurio galą, šiek tiek praskėstą, įstatyta grubiai aptašyto titnago ilga atplaiša; plonas žaliaminės odos dirželis juosia ir riša medį, neleisdamas iškristi titnagui. Kuoka — storesnio medžio apatinė kamieno dalis su maždaug kumščio didumo gumbais. Jis buvo septyniasdešimties centimetrų ilgio, ir raumeningoje rankoje — tai baisus ginklas kirstynėse; tokiu įnagiu lengvai galėjai sutrupinti žmogaus kiaušą arba apsvaiginti arklį ar jautį. Kita kuoka, palikta anksčiau nuėjusio vampu, skyrėsi dar ir tuo, kad į jos drūtgalį iš šono buvo įstatyta aštri titnago nuolauža: gerai užsimojęs, tokiu ginklu galėjai perskelti stambaus gyvulio galvą.

Viena pusė jaučio skerdienos buvo gerokai apipjaustyta, taip pat priekinė ir užpakalinė kojos. Bet liko dar pusė, gulinti ant žemės, ir galva. Žmonės, be abejonės, turėjo dar grįžti pasiimti grobio.

— Aš manau, kad jie čia nesugrįš: bėglys tikriausiai juos prigąsdins pasakojimais, — svarstė Goriunovas.

— O gal kaip tik grįš pasižiūrėti, arba net ir pamedžioti mūsų, — tarė Kostiakovas.

— Pasislėpkime ir palaukime, o paskui suseksime ir jų stovyklavietę.

— O jeigu jie aptiks mūsų pėdsakus? Jie tikriausiai prityrę pėdsekiai, — pasakė Goriunovas.

— Eisime tiesiai į vakarus, kad paliktume pėdsakus, o paskui pasuksime mišku ir grįšime į laukymę iš kitos pusės.

Palikę neliestus skerdieną ir ginklus, keliautojai pasielgė kaip patarti ir antrą sykį pasislėpė šiaurinėje laukymės pusėje. Stovyklavietė, matyt, buvo netoliese, nes sekėjai labai greit pastebėjo rytiniame pakraštyje judant krūmus, ir iš jų atsargiai išniro kaltūnuota žvalgo galva. Ant skerdienos sutūpė ir lesė du ereliai, o kiti du vargo su viduriais, išverstais šalia. Tai iškart nuramino vampu, kad laukymėje nieko nėra, tada iš už krūmų pabiro visa orda, — apie trisdešimt žmonių, iš jų dešimt moteriškių, — ir greitu žingsniu kirto prie skerdienos. Ereliai vienas po kito pakilo ir suko ratus virš laukymės.

Vampu apspito jautį ir, matyt, pradėjo šaipytis iš bėglio, rodydami, jog mėsa tai neliesta, guli ir ginklai. Jie tikriausiai kalbėjo, kad bėgliui viskas pasivaidenę, nes onkilonai ne tik nė už ką nepaliktų mėsos, bet būtų pribaigę ir žmogų. Bėglys teisinosi, rodydamas, kur stovėjo keisti žmonės, ranka rodė šunų dydį ir mėgdžiojo lojimą. Tada keli žmonės ėmė apžiūrinėti žemę aplink užmuštą jautį ir, matyt, surado keliautojų pėdsakus, nes patraukė jais. Tuo metu likusieji vampu vėl ėmėsi skerdienos: nupjaustė mėsą, išsukinėjo storus kaulus su čiulpais, išvalė pilvaplėvę. Moterys, sunkiai apsikrovusios, grįžo į stovyklavietę, o vyrai nubėgo iš paskos nuėjusiems, vydamiesi keistus nepažįstamuosius, taip išgąsdinusius jų draugą. Laukymėje liko tik stuburkaulis su šonkauliais, mentės ir dubens kaulai, tad ereliams nelabai buvo ką belesti.

— Na ir puiku! — sušuko Kostiakovas. — Vyrai išėjo, o mes aplankysime stovyklavietėje moteris.

— Rizikuodami, kad vyrai greitai sugrįš ir mums parodys, kur pipirai auga? — paklausė Goriunovas.

— Mes vis tiek negalime toliau eiti: jie nuėjo tuo pačiu keliu, kuriuo turime grįžti pas onkilonus, ir mes su jais susitiktume. Apžiūrėsime jų stovyklavietę, o paskui padarysime lankstą į pietus.

Noras pamatyti stovyklavietės gyvenimą nugalėjo pavojaus jausmą, ir ketvertas pasuko taku į rytus. Nulašėjęs ant žemės kraujas išdavė moterų kelią. Netrukus išgirdo šūkavimus ir juoką, o atsargiai prisiartinę, išvydo nedidelės laukymės viduryje stovyklavietę. Ji buvo laikina arba vasaros, didelės vienišos tuopos paunksnėje. Kūrenosi ugnis, apie kurią grūdosi moterys ir įvairiausio amžiaus vaikai. Moterys buvo kiek žemesnio ūgio nei vyrai, šiek tiek dailiau sudėtos ir ne tokios plaukuotos, ypač iš priekio. Užtat galvos plaukai buvo ilgesni, bet taip pat susivėlę į kaltūną: veidai gal būtų atrodę ne tokie laukiniai, jeigu ne pagaliukai, perverti per šnerves, balti skrituliai, įverti į apatinę lūpą, atsikišusią į priekį, ir tokie patys skrituliai ausyse; ant tamsios odos kaklų baltavo vėriniai. Apie kokį nors drabužį nebuvo nė minties. Vaikai už suaugusius buvo mažiau apžėlę ir ne tokie kaltūnuoti.

Užvėrusios mėsos gabaliukus ant lazdelių, vampu šiek tiek kepino ją liepsnoje ir valgė. Netoliese laužo gulėjo didžiulis akmuo, ant kurio moterys trupino storuosius kaulus, suduodamos iš viršaus kitu akmeniu, ir garsiai čiulpė iš jų smegenis. Aidėjo šūksniai, juokas — orda gardžiavosi maistu.

Pasisotinusios moterys likusią mėsą sukabino ant šakų, o dvi, pasitiesusios odą ant žemės, ėmė titnaginiais gremžtukais nuo jos valyti kraują ir riebalus. Kitos sukrito netoli laužo į žolę ir sočios snaudė. Vaikai ėmė šėlti, vaikytis vienas kitą, voliojosi žolėje ir spygavo; kiti beždžionių vikrumu karstėsi po medį, ir jo lapija drebėjo nuo balsų.

— Gal pasirodykime joms? — pasiūlė Kostiakovas. — Jos tikriausiai išsigąstų ir pabėgtų, o mes gerai apžiūrėtume stovyklavietę ir pasiimtume ginklų bei namų apyvokos daiktų kolekciją.

— O jeigu jos nebėgs, bet ims gintis? Suaugusių moterų per dvidešimtį, o jėgos kiekviena iš jų turi daugiau nei mes, — paprieštaravo Goriunovas.

— Manyčiau, šūvis į orą privers jas pabėgti.

Idėja atlikti tokį bandymą buvo labai viliojanti, tad keliautojai su užtaisytais šautuvais išėjo iš krūmų ir pasuko į stovyklą, o šunys skalydami puolė keturiomis bėgiojusius vaikus, palaikydami juos ypatingos rūšies medžiojamomis būtybėmis. Įspūdis buvo nenusakomas. Moterys pašoko ir, susigrūdusios apie ugnį ir medį, išsižiojusios žiūrėjo į artėjančius keistus žmones, apie kuriuos jau buvo prisiklausiusios iš bėglio. Vaikai spruko nuo šunų kiek kojos neša ir pasislėpė už motinų, klykdami nesavais balsais. Bet moterys greitai atsitokėjo ir čiuposi iečių bei kuokų. Viena nubėgo gelbėti mažylio, kuris gulėjo ant žemės tarp urzgiančių šunų ir cypė iš baimės. Goriunovas suspėjo pašaukti šunis anksčiau nei moteris užsimojo ietimi.

— Matote, jos visai nesiruošia bėgti, o stveria ietis ir jau taikosi į mus, — perspėjo Ordinas.

— Reikia šaudyti, kol ne vėlu. Jeigu mes dabar pasitrauksime, jos pagalvos, kad bijomės, ir užpuls iš pasalų, — tarė Kostiakovas.

— Sykį sumanėme tokį žaidimą, tai reikia žaisti, — pasakė Goriunovas. — Du šūviai virš moterų galvų, o du pasiliksime atsargai.

Kostiakovas ir Ordinas iššovė. Efektas buvo nelauktas: moterys, išvydusios iš blizgančių lazdų einančius dūmus ir ugnį, išgirdusios šūvių trenksmą ir kulkų švilpesį, krito ant kelių ir, metusios ietis, kuokas, meldžiamai tiesė rankas ir lankstėsi, kažką vapėdamos iš siaubo; vaikai rėkė kiek gali.

— Šito tai jau nesitikėjau! — sušuko Kostiakovas. — Aš maniau, kad jos pabėgs, o mes pasiimsime ko reikia.

— Nelieka nieko kito, kaip tik ramiai prieiti ir suvaidinti dievus, — pasiūlė Ordinas.

— Kurie vagia vėzdus ir ietis? Bet pirmiau dėl viso pikto užsitaisykime šautuvus.

Tai padarę keliautojai po truputį artinosi prie suklupusių moterų. Bet kai liko kokių dešimt žingsnių, vaikai sukėlė paniką — per laukymę staugdami spruko miškan. Moterys viena po kitos pasekė jų pavyzdžiu, išskyrus vieną, kuri gulėjo, įkniaubusi veidą į žemę, ir virpėjo visu kūnu.

Prieidami keliautojai ėmė ją atidžiai apžiūrinėti. Jos nugara buvo apžėlusi trumpais retais plaukais, padai ir delnai — pliki, pirmųjų oda tvirtumu priminė ragą; nykštys smarkiai atsikišęs nuo kitų pirštų; rankos ir kojos apžėlusios tankiau nei nugara. Iš priekio moteris pasirodė esanti dar mažiau plaukuota, o krūtys ir veidas buvo visiškai neapžėlę; užtat atsikišęs bebarzdis moters smakriukas krito į akis labiau nei vyrų. Antakiai ne tokie išsišovę, bet platūs skruostikauliai, giliai įkritusios mažutės akys, priplota nosis, perverta pagaliuku, nukabusi lūpa su baltu kauliuku, — toks veidas nebuvo gražus. Plaukai, neregėję nei muilo, nei šukų, vijosi kaltūnais, o juose styrojo žolių stiebai, lapai ir šiaip visokios šiukšlės. Bet raumeningas kūnas vertė spėti moterį turint neeilinę jėgą.

Pagaliau vargšelę paliko ramybėje, beje, pastebėjo, kad viena jos koja stipriu diržiuku buvo pririšta prie įkalto basliuko. Dėl to jinai ir nepabėgo kartu su visomis; matyt, buvo už kažką nubausta.

Išsirinkę porą tipiškiausių kuokų su titnagu ir be jo, porą iečių, gremžtukų ir grubaus darbo medinį indą, žvilgantį nuo taukų ir keršą nuo kraujo, nusiėmė nuo moters vėrinį ir jau ruošėsi eiti atgal.

— Betgi formaliai žiūrint, mes apsivogėme, — pasakė Goriunovas. — Pergąsdinome moteris, o paskui dar paėmėme dalį jų daiktų.

— Juk mes mokslui, o ne iš godumo, — paprieštaravo Kostiakovas.

— Vis tiek negerai! Reikia palikti ką nors mainais.

Pasirausę kuprinėse, surado mažutį veidrodėlį, stiklinių karolių vėrinėlį, sulūžusį lenktinį peiliuką ir metalinę dėžutę nuo piliulių, dar pridėjo dvi varines gilzes ir visa tai sukrovė prie moters rankos; ta vis dar gulėjo užsimerkusi. Paskui tylutėliai nuėjo ir, pasislėpę miško pakraštyje, ėmė stebėti.

Kurį laiką buvo tylu. Paskui moteris pakėlė galvą, pamatė, kad keisti žmonės jau pasišalino, be to, nieko jai ir nepadarė, atsitūpė, apsidairė ir susikišusi du pirštus į burną, šaižiai pratisai sušvilpė. Iš miško atsiliepė švilpesiai ir balsai, ir greitai sugrįžo viena po kitos bėglės su vaikais. Kol tos artinosi, moteris pastebėjo daiktus, gulėjusius ant žemės ir traukusius dėmesį blizgesiu. Iš pradžių nesiryžo jų paliesti: tai ištiesdavo, tai atitraukdavo ranką lyg bijodama, kad gali nudeginti arba įkąsti. Bet smalsumas įveikė baimę, ir jinai ėmė vieną daiktą po kito, apžiūrinėjo, uostė, nustebusi šūkčiojo. Pribėgo visos, ir daiktai ėmė keliauti per rankas, sukeldami šūksnius ir ginčus. Moteris jau ruošėsi pasikabinti ant kaklo karoliukus vietoje prarasto vėrinio, bet kitos dvi čiupo juos, siūlas nutrūko, ir karoliukai pažiro žolėje. Suvirtusios viena ant kitos, puolė jų rinkti, o surastus slėpė burnoje.

— Mūsų dovanos neišeis į gera, susiplieks dar bobos, — juokėsi Gorochovas.

Bet keliautojai nelaukė ginčų ir dalybų galo, o pasuko į pietryčius, kad nesusitiktų su vampu. Jiems teko nakvoti vienoje iš laukymių ir tik kitos dienos vidurdienį pasiekė Amnundako stovyklą; tas jau nuo pat ryto išsiuntinėjo įvairiomis kryptimis karius jų ieškoti, būgštaudamas, kad baltieji žmonės arba paklydo, arba, nesilaikydami duoto žodžio, pasislėpė. Pamatęs svečių rankose vampu kuokas ir ietis ir sužinojęs, ką jie nuveikė, vadas ėmė priekaištauti už neatsargumą ir pareiškė, jog onkilonai niekada nebūtų išdrįsę tik keturiese vaikštinėti po vampu žemę.

Keliautojai tą naktį dar permiegojo vado žeminėje, nors naują buveinę įrengė jiems nesant. Šį kartą keliautojai iš bazės atsinešė baltinių atsargą, arbatžolių, cukraus, indų, kad galėtų įsikurti šiek tiek patogiau ir netektų gyventi visiškai onkiloniškai.

ŽMONŲ RINKIMOSI ŠVENTĖ

Rytojaus dieną turėjo prasidėti pavasario šventė, ja onkilonai švęsdavo tikrą pavasarį, paukščių atskridimą, naują šiaurinių elnių vadą. Nuo ankstyvo ryto į aikštelę ėjo būriai onkilonų iš visų stovyklų, kuriose pasiliko tik senukai, senutės, vaikai ir tie, kam atėjo eilė ganyti elnius. Atvykėliai įsikūrė giminėmis per visą aikštelę, susikūrė laužus, moterys gamino pietus, vyrai tikrinosi ginklus, ruošdamiesi varžyboms, vaikštinėjo nuo laužo prie laužo, dalijosi naujienomis.

Į Amnundako žeminę paeiliui ateidavo karių grupės pasižiūrėti svetimšalių, valdančių griaustinį ir žaibą, ir sutikusių savo buvimu nustumti nelaimes, išpranašautas onkilonams. Dabar jau šnekėjosi laisviau negu pirmomis dienomis, nes Gorochovas geriau prisiminė čiukčių kalbą, be to, ir patirties įgijo, o visi kiti irgi kai ką suprato ir jau šiek tiek kalbėjo. Iš žeminės nuolatiniai jos gyventojai pasišalino, todėl prisistatydavo visa giminė su vadu, jie sutilpdavo trijose centrinio kvadrato pusėse; vyrai susėsdavo priekyje, moterys stovėdavo už nugaros. Vadai įteikdavo kokių nors dovanų Amnundakui, šamanui ir svetimšaliams, pasodintiems į garbingas vietas priešais įėjimą, — lapės ar kiaunės kailiuką, šerno ar lokio dantų, agato, karneolio ar chalcedono akmenėlį, akmeninį kirvuką, — ir gaudavo už tai erelio plunksną, kurią tučtuojau įsismeigdavo į šukuoseną. Iš plunksnų skaičiaus galėjai spręsti apie kiekvieno vado amžių. Kai kurie iš jų buvo jau pražilę, bet, matyt, dar kupini jėgų, ir jų šukuosenose galėjai suskaičiuoti iki dvidešimties-dvidešimt penkių plunksnų, išskleistų kaip vėduoklė.

Keliautojai buvo jau išsiklausinėję, jog giminės vyriausiojo sostas nepaveldimas: giminė išsirinkdavo vyresnįjį iš savo narių už narsumą bei sėkmę medžioklėje ir kare, ir vyresnysis galėjo valdyti iki gyvos galvos arba iki visiško sukriošimo. Nukaršęs vadas pats atsisakydavo pareigų ir paskirdavo rinkimus, likdamas garbingu savo žeminės asmeniu be jokių įpareigojimų. Mirus vadui, giminė nedelsdama rinkdavosi naują. Lygiai tokia pat nepaveldima ir visų onkilonų genties vado vieta: giminių vadai jį išsirenka tarpusavyje. Beje, tai greičiau buvo tik garbės vardas. Vadas valdė savo giminę kaip ir kiti vadai; spręsdavo jis tik ginčus tarp giminių ir skelbdavo bendras visų giminių medžiokles arba karus su laukiniais; ginčai buvo labai jau reti, o ir kildavo dėl elnių ganyklų ir mergaičių pagrobimų.

Kiekviena giminė, gyvenanti kartu žeminėje, sudarė nedidelę komuną, kurios pagrindinis turtas — būstas, elniai ir apyvokos reikmenys — buvo bendras. Moterys bendrai ruošė maistą, išdirbinėjo kailius, siuvo drabužius, grybavo ir uogavo, rinko šaknis; vyrai ganė ir saugojo bandą, dirbdinosi ginklus, aprūpino kuru, ėjo medžioklėn, žvejoti arba kautis su laukiniais.

Po to, kai visos devyniolika giminių apsilankė vado žeminėje ir susipažino su svetimšaliais, šie kartu su Amnundaku išėjo į aikštelę, ir šamanas savo būgnu davė ženklą pradėti šventę. Moterys, mergaitės, paaugliai ir nedaugis senukų iš artimiausių stovyklų įsitaisė išilgai aikštelės iš abiejų žeminės pusių. Vyrai išsirikiavo giminėmis nuošaliau. Amnundakas su svečiais ir šamanas sėdėjo prie žeminės angos. Po antro signalo būriai vienas paskui kitą pražygiavo pro vadą, šokdami karo šokį su ietimis, skydais ir lankais rankose, strėlių ragotinėmis ant nugarų. Šokis tai buvo šuoliai, iečių mėtymas į viršų ir lanko įtempimai; visų būrių judesiai buvo pakankamai darnūs, ir reginys išėjo visai gražus. Užkeltas ant ožių didžiulis būgnas, — kokių dviejų metrų ilgio storos tuopos nuokirta, išskobtu vidumi ir raganosio oda aptrauktais galais, per jį trankė tvoklėmis, — tai buvo karo muzika.

Keliautojai sužinojo, kad tokius būgnus turi kiekviena giminė, ir jais, reikalui esant, lyg telegrafu perduodamos svarbios ir skubios žinios visai genčiai. Duslus būgnų garsas girdėjosi už kelių kilometrų.

Šito šokio metu keliautojai galėjo suskaičiuoti, kad onkilonų karinės pajėgos siekė nuo 400 iki 450 žmonių, nes kiekvienoje giminėje buvo apie dvidešimtį ar trisdešimtį karių. Pridėjus piemenis, senius, moteris ir vaikus, galima buvo nustatyti, jog gentį sudaro apie tūkstantis du šimtai ar pusantro tūkstančio žmonių, gerokai daugiau negu jie manė iš pradžių, remdamiesi Amnundako žodžiais, kad kiekvienoje giminėje po dvidešimt ar trisdešimt žmonių: pasirodo, vadas turėjo omeny tik karius, o kiek yra kitų, net apytikriai nežinojo.

Po šokio prasidėjo ieties metimo ir šaudymo iš lanko varžybos; pirmosioms tarp dviejų aukštų baslių ištempė ilgą odinį arkaną. Prieidavo giminė po giminės, išsirikiuodavo į eilę per keturiasdešimtį žingsnių nuo arkano, ir visi kariai vienu metu mesdavo po vieną ietį, stengdamiesi, kad ji nukristų už arkano. Žiuri — trijų giminių vadai — skaičiavo ietis, nepasiekusias arkano, ir pralėkusias jį. Giminė, permetusi daugiausia iečių, buvo laikoma nugalėtoja. Šaudymo varžyboms atnešė ir ant iečių pakabino laukinio arklio odą: tamsi juosta, išsiskirianti kalno fone, ir buvo taikinys. Giminė išsirikiuodavo per penkiasdešimtį žingsnių nuo taikinio, ir kariai vienas po kito leisdavo po strėlę. Skaičiuodavo tik strėles, pataikiusias į tamsią juostą, ir daugiausia kartų pataikiusi giminė buvo skelbiama nugalėtoja; ją sveikino tankiais būgno dūžiais, o žiūrovai — šūksniais.

Paskui dar buvo imtynės. Paeiliui stojosi viena priešais kitą dvi giminės ir išrinkdavo po vienodą skaičių karių, žinoma, pačių stipriausių; tie susieidavo poromis ir per tam tikrą laiką, — penkis ar dešimtį tolygių būgno smūgių, — turėjo vienas kitą paguldyti ant menčių. Ir vėl giminė, nugalėjusi daugiausia priešininkų, tapdavo nugalėtoja.

Po imtynių žiuri pranešė Amnundakui vardus giminių, laimėjusių kiekvienas varžybas, ir kartu su juo bei visų giminių vadais nustatė giminių eilę pagal laimėjimus. Paskui giminės išsirikiavo ratu, į jo vidurį išėjo Amnundakas ir garsiai paskelbė nugalėtojus. Giminės, užėmusios pirmas dešimt vietų, sutikdavo sveikinimą džiaugsmingais šūksniais, tuo tarpu kitos susigėdusios tylėdavo. Kai vadas sugrįžo į vietą, giminės pakartojo karo šokį, tik dabar jau žygiavo paskelbta tvarka: nugalėtojai pirmi, pralaimėjusieji gale, ir žiūrovai sveikino pirmuosius. Pralaimėjusieji galėjo atsirevanšuoti tik po metų, ir šitos varžybos vertė karius visąlaik mankštinti kūną ir palaikyti kovos dvasią.

Po šokio onkilonai susėdo medžių paunksnėse pietauti, moterys jau buvo prikepusios mėsos, paplotėlių, išvirusios sriubos. Giminių vadai susirinko į Amnundako žeminę kaip svečiai ir pietaudami vis dar aptarinėjo varžybų rezultatus, o pralaimėjusieji aiškino nesėkmių priežastis. Svetimšalius paprašė po pietų parodyti onkilonams griaustinius ir žaibus.

Po dviejų valandų vėl sutrinksėjo būgnas, dabar jau kviesdamas jaunus viengungius karius į varžybas žmonai išsirinkti. Kiekvienoj giminėj tokių karių buvo po du arba tris, ir jie varžėsi jau ne giminėmis, o visi kartu. Iš pradžių pakartojo ieties metimą, beje, kiekvienas paeiliui tris kartus metė ietį; paskui varžėsi šaudydami iš lanko — vėl po tris strėles kiekvienas. Žiuri akylai stebėjo tvarką ir skaičiavo, kiek kartų pataiko, paskui sudarydavo varžovų eilę pagal jų rezultatus: jeigu du trys ar daugiau karių užimdavo tą pačią vietą, tai klausimą išspręsdavo imtynės. Pagaliau eilė buvo sudaryta, ir kariai išsirikiavo, — pasirodė, jų esama keturiasdešimt septynių.

Pagal naują būgno signalą iš žiūrovų eilių pakilo merginos, jau subrendusios ir norinčios gauti vyrą. Į šventę jos atvyko ne tais mini kostiumais, kokius vilkėjo būstuose, o mūvėdamos lengvas odines kelnes, vilkėdamos striukes ir apsiavusios torbasais, dailiai nusiuvinėtais siauromis raudonomis ir juodomis odos juostelėmis. Į kasas buvo įsipynusios gėlių ir ant galvų užsidėjusios vainikus.

Bet dabar, išeidamos pražvalgoms, jos nusimetė drabužius, pasilikdamos tik su klubjuostėmis, kad galėtų parodyti kariams savo tatuiruočių grožį, be abejo, ir kūno formų harmoniją. Merginos išsirikiavo priešais vado būstą, prie kurio sėdėjo ir giminių vadai. Tada Amnundakas atsistojo ir, kreipdamasis į jas, tarė:

— Mergaitės! Jūs žinote, kad pas mus atvyko baltaodžiai žmonės, dievų pasiuntiniai, valdantys griausmą ir žaibą. Jie sutiko gyventi su mumis, kad apsaugotų onkilonus nuo nelaimių, išpranašautų dar mūsų protėvių. Mes turime duoti jiems pastogę, maistą ir žmonas, kad tik jiems nieko netrūktų. Iš jūsų jie patys išsirinks žmonas. Ir kiekviena, kuriai teks garbė būti išrinktajai baltojo žmogaus, turės būti patenkinta. Aš pasakiau.

Merginų šitie žodžiai nenustebino, nes žinia apie tai jau buvo pasiekusi stovyklas. Ir atvykusios į šventę, visos smalsaudamos apžiūrinėjo ateivius, kurių žmonomis turėjo tapti keturios iš jų. Viena kita, be jei, turėjo išrinktąjį iš jaunų karių tarpo ir todėl buvo nuliūdintos, bet vylėsi, kad jų neišsirinks. Todėl po Amnundako kalbos iš merginų eilės pasigirdo vienbalsis atsakymas:

— Tegul renkasi, mes sutinkame!

— Netikėtas mūsų gyvenimo šitoje saloje apsunkinimas! — sušuko Ordinas. — Mus onkilonai dar labiau pririš įsiūlydami žmonas. Ką gi daryti?

— Aš manyčiau, — tarė Goriunovas, — kad mums derėtų nusileisti, priešingu atveju įžeistume onkilonus, o reikia išlaikyti kuo draugiškesnius santykius.

— Ir iš tikrųjų išsirinkti sau žmonas? — paklausė Kostiakovas.

— O mes padarysime taip, — pasiūlė Goriunovas. — Mes pasakysime, kad mūsų šalyje vyriškis, norintis vesti, ir mergina, sutinkanti už jo tekėti, turi artimiau susipažinti, kad nepadarytų klaidos: todėl jie tam tikrą laiką, tarkime, pusmetį arba metus, gyvena viename name, artimai pažįsta vienas kitą ir, jeigu po bandomojo laiko abiem patinka bendras gyvenimas, gali tuoktis.

— Puiku! Kokia gera išeitis! — pareiškė Ordinas. — Pasiūlysim šitai vadui ir pasakysim, kad mes rinksimės drauges pagal savo šalies papročius.

Gorochovas papasakojo Amnundakui, ką nusprendė keliautojai, ir tas išreiškė pritarimą žodžiais:

— Baltaodžiai, aš siūlau išsirinkti merginas, kurios jums patinka kaip busimosios žmonos.

Keliautojai atsistojo, ir visiškai galėjai suprasti jų sumišimą: prieš juos išsirikiavo penkiasdešimt merginų, puikiai sudėtų, daugiausia — gražuolių, ir išsirinkti buvo nelengva. Lydimi Amnundako, jie perėjo išilgai eilės, ir kiekvienas iš jų sudvejodavo beveik prie kiekvienos gražesnės; tik vienas Gorochovas buvo jau nusižiūrėjęs, dar iš tolo, neaukštą merginą. Prieidamas prie merginos, jis tarė, paduodamas jai ranką:

— Aš noriu pasiimti šitą!

Mergina ranka užsidengusi veidą ir kikendama išėjo iš eilės ir atsistojo šalia Gorochovo. Ji buvo pirma išrinktoji, ir ją sveikino būgno trinksėjimu.

Likusieji nuėjo iki eilės galo, bet taip nieko ir neišsirinko. Nustebęs Amnundakas paklausė:

— Argi mūsų merginos tokios prastos, kad tik viena paliko jums, baltaodžiai?

— Priešingai, — paprieštaravo Goriunovas, — tarpe jų pernelyg daug gražuolių, todėl sunku išsirinkti. Be to, mes bijome, kad tos, kurias mes išsirinksime, taps mūsų žmonomis prieš savo valią, paklusdamos tavo įsakymui. Pas mus vyriškis visada turi gauti sutikimą merginos, kurią išsirenka sau į žmonas.

— A, tai jūs norite, kad merginos pačios rinktųsi jus?.. Gerai. Aš iškviesiu visas, kurios sutinka. Merginos, baltaodžiai negali patys išsirinkti: jūs visos per daug gražios. Taigi tegul išeina į priekį tos, kurios pačios nori išsirinkti sau už vyrą baltąjį žmogų.

Gražuolių eile nušnarėjo juokas ir blykstelėjo šypsenos: viena kita mynė kojomis, bet nedrįso pirmos išeiti.

— Kas tai?! — sušuko Amnundakas. — Argi nė viena nenorite tapti mūsų svečių žmona? Jie gali supykti už tai ir išeiti. O tada — vargas mūsų genčiai!

Šitie žodžiai ir paveikė, nes daugiau nei pusė merginų lyg susitarusios žengė žingsnį į priekį.

Bet per šitą sumaištį keliautojai ir patys jau buvo išsirinkę. Goriunovas ir Ordinas parodė merginas iš vado giminės; jie spėjo jas įsižiūrėti gyvendami bendroje žeminėje, o Kostiakovas pasirinko mažutę dailią tamsiaodę, šaudžiusią į jį akimis.

— Išsirinkta! — sušuko Amnundakas. — Dabar tegul renkasi onkilonų kariai!

Kartu su keliautojais, paskui kuriuos sekė išrinktosios, vadas grįžo į vietą. Merginos pasiprašė leidimo apsirengti ir išsilakstė pas gentainius, sveikinamos moterų šūksnių. Labai greitai jos sugrįžo, kad atsisėstų į garbingas vietas šalia jas pasirinkusių baltaodžių.

Likusios merginos vėl sustojo lygia eile. Vėl prabilo būgnas. Iš jaunų karių būrio, stovėjusio nuošaliau, atsiskyrė vienas, varžybų nugalėtojas, priėjo prie merginų ir lėtai nužingsniavo išilgai eilės. Jį pasitiko juokeliais ir pokštais, ir beveik kiekviena sakė: „Imk mane, imk mane!”, nes tapti puikiausio iš jaunųjų karių žmona buvo didelė malonė, ir merginos atvirai šito siekė. Bet vaikinas gynėsi, taip pat juokais, greitomis sugalvodamas kiekvienai kitokią atsisakymo priežastį: „Tu per daug graži!” (negražiai), „Tu kuprota!” (tiesutėlei kaip strėlė), „Tu žvaira!”, „Tu bedantė!” ir taip toliau, — sukeldamas protestą ir juoką.

Perėjęs beveik visą eilę, jis iškart sustojo priešais merginą, visai nesisiūliusią ir kukliai nuleidusią akis. Karys sudavė jai per petį ir sušuko: „Tu man patinki!” Mergina krūptelėjo, šoko iš eilės ir nėrė kaip strėlė per aikštelę, o jaunuolis iš paskos.

— Ką tai reiškia? — paklausė Goriunovas Amnundaką. — Kodėl žmona, kurią jis išsirinko, bėga nuo kario? Jinai nenori jo?

— Toks jau mūsų paprotys. Karys, išsirinkęs merginą, gauna ją tik tada, jeigu pasiveja.

— Dar vienos varžybos! — tarė Ordinas.

— Šitas paprotys, — paaiškino vadas, — labai išmintingas: mergaitė bėga nuoga, jai lengva bėgti, jaunas karys bėga apsirengęs, su ietimi rankoje. Retas gali pasivyti merginą, jeigu ši nenori. Jei merginai ją pasirinkęs karys bjaurus arba ji myli kitą, tai tada ji nesileis sugaunama.

— Puiki korektyva, — tarė Ordinas draugams ir, kreipdamasis į vadą, paklausė: — O kaipgi karys, nepasivijęs merginos, taip ir lieka be žmonos?

— Ne, jis gali rinktis iš naujo, kol kokios nors nepasivys.

— Kiek laiko mergaitė gali bėgti? Visą dieną?

— Ne, tik vieną ratą, vieną karo šokio ratą. Žiūrėkite, ją pasigavo!

Tikrai karys jau vedėsi susigautą mergaitę už kasos; ta dėl akių spyrėsi ir mušė jį per ranką. Moterys ir likusios merginos sveikino ją pajuokdamos. Priėję pražvalgų vietą, karys ir sugautoji ramiai atsistojo nuošalėje.

Vėl sutrinksėjo būgnas. Ir antras jaunuolis priėjo prie merginų; ir jo daugelis geidė, nes buvo antrasis nugalėtojas, ir jį pasitiko kaip ir pirmąjį. Bet šitas atkakliai tylėjo, lėtai apeidamas vorą, nuėjo iki galo, pasuko atgal, susilaukdamas pasipiktinimo kupinų merginų šūksnių.

— Kiek jis gali rinktis? — pasidomėjo Kostiakovas.

— Jis gali pereiti tris kartus, ne daugiau, — atsakė Amnundakas. — Tai labai drąsus medžiotojas, bet jis nori pakamuoti merginas. Žiūrėk, kaip tos siunta!

Ir iš tikrųjų karys jau baigė antrą ratą, bet nė vienos taip ir neišsirinko. Merginos pyko, net nesisiūlė, vaipėsi, šaukė: “Gali drožti!”, “Dumk pas vampu, išsirink gauruotą žmoną! Tau neapžėlusios nepatinka!“ ir t. t. Karys ir trečią kartą ėjo tylėdamas, nekreipdamas dėmesio į pašaipas, ir staiga, beveik pačiame eilės gale, nelauktai pasisuko ir sudavė per petį vienai iš paskutiniųjų. Toji taip pasimetė, kad, iššokusi aikštelėn, nesugebėjo nė įsibėgėti, karys sugavo ją už dvidešimties žingsnių.

— Oi gudruolis! — tarė Gorochovas. — Taigi jis joms akis apdūmė, kad pačiam nereikėtų toli bėgti.

— Štai jums ir korektyva! — juokėsi (Kostiakovas. — Šitaip gali pasigauti net ir tą, kuri visai tavęs nenori.

— Ko gero, šįsyk taip ir yra, — pasakė Ordinas. — Žiūrėkite, ji nesipriešina, kaip pirmoji, dėl akių, bet ir nėra patenkinta.

Mergina ėjo kariui iš paskos panarinusi galvą, neatsišaukdama į kitų pašaipas.

— Pati kalta — nežiopsok! — pasakė Gorochovas.

Trečias karys greitai išsirinko vieną iš pirmųjų stovinčių eilėje, beje, puikią bėgikę, gerokai nulėkusią į priekį. Bet pačiame rato gale ji suklupo ir išsitiesė kaip ilga žolėje, sukeldama visų žiūrovų pasitenkinimą. Dar nesuspėjo pašokti, o kasa jau buvo vijiko rankoje, ir tas džiūgaudamas nusitempė merginą paskui. Bet parkrista, matyt, buvo tyčiomis, — tai vienas iš sutikimo būdų.

Ketvirtas karys triskart greitai praėjo pro merginų eilę, nieko nesirinkdamas, paskui priėjo prie vado ir tylomis nusilenkė.

— Tu nenori žmonos? — paklausė nustebęs Amnundakas.

— O ne, Didysis Vade! Bet kaimyninėje stovykloje yra jauna našlė, kuri man patinka, ir aš prašau atiduoti ją man į žmonas. Ji sutinka.

Jaunuolio giminės vadas patvirtino šio žodžius, ir Amnundakas davė sutikimą.

Penktam kariui prireikė bėgti net du kartus, nes pirmoji mergina, kurią jis išsirinko, nesileido sugaunama; antroji, bausdama už tai, kad ne ją pasirinko pirmą, privertė karį nubėgti visą ratą ir sutiko pasiduoti tik paskutinį žingsnį, vaizduodama pavargusią. Šeštas jaunikis išsirinko tą, kuri pabėgo nuo penktojo; užtat ji pasidavė nenubėgusi nė pusės rato. Kai karys ją vedėsi pro merginas, tos šaukė: „Kaip tu greit nuilsai, apsimetėle!“

Taigi rinkimasis tęsėsi su įvairiausiomis variacijomis, ir merginų eilė vis trumpėjo. Merginos, nors ir labai ilgai stovėjusios, bėgiojo mitriai ir reta kuri greitai pasiduodavo. Kai kuriems kariams teko bėgti po du kartus, o vienam — net tris. Į pabaigą, kai liko tik kelios merginos, rinkosi greičiau.

Paskutinė likusi mergina, pabėgusi jau nuo trijų ją išsirinkusių karių, nesileido sugaunama ir paskutinio, kas visus labai nustebino. Merginą pašaukė pas vadą, kuris jai tarė:

— Kodėl tu nenori gauti vyrą? Kiekviena mergaitė turi tapti žmona, kad gimdytų genčiai naujus karius. Tu atstūmei keturis! Ką tai reiškia?

— Geri kariai manęs nesirinko, o būti blogo kario žmona aš nenoriu, — išdidžiai atsakė mergina.

— Tai ką, tu lauksi kito pavasario?

— Aš norėjau būti va šito baltojo žmogaus žmona! — netikėtai tarė išdidžioji, rodydama į Ordiną, pritrenktą tokios žinios.

— Bet jis jau išsirinko! — paprieštaravo Amnundakas.

— Jis — Didysis Vadas. Jam galima turėti dvi žmonas, — neatstojo mergina. — Tau paliepus, aš jį išsirinkau, bet jis pasiėmė kitą. Aš būsiu antroji jo žmona.

Atkaklumas ir mergaitės išdidumas patiko Ordinui, ir jis sutiko, nors ir labai sumišęs. Mergina greit nulėkė drabužių ir grįžusi atsisėdo šalia.

Tuo metu jaunos poros, trenkiant būgnui, išnašiai pražygiavo pro Amnundaką ir giminių vadus; merginos jau spėjo persipinti plaukus iš keturių kasų į dvi, kas reiškė, kad jos jau ištekėjusios. Paskutinis karys, pasilikęs be žmonos, pasislėpė tarp žiūrovų; jam teks laukti dar metus.

Atėjo keliautojų eilė parodyti onkilonams griausmus ir žaibus. Kadangi neturėjo geresnio taikinio, tai vėl atnešė ir ištempė arklio odą. Šauliai, onkilonų nustebimui, sustojo už dviejų šimtų metrų nuo taikinio — keturis kartus toliau nei lekia strėlė. Onkilonai susėdo šonuose pusračiu, nusitęsusiu beveik iki taikinio, ir įtempę dėmesį stebėjo, kaip svetimšaliai kažką padarė savo žvilgančioms lazdoms, paskui prisispaudė jas prie skruostų. Parūkę dūmai ir driokstelėjęs trenksmas privertė visus žiūrovus krūptelėti. Paskui visa minia, aplenkdami vieni kitus, puolė prie taikinio ir kaišiojo pirštus kiaurai kulkų pramuštų skylių. Daugelis nustebę klausinėjo, kurgi dingo patys žaibai, pramušę odą, ir metėsi jų ieškoti aikštelėje. Dar labiau apstulbino visus Goriunovas, išmetęs į viršų savo kepurę ir lekiančią peršovęs. Ordinas tuo metu pastebėjo, kad virš miško pietų pusėje pasirodė virtinė žąsų, skridusių šiaurėn. Jis greitai pakeitė patroną. Ir kol onkilonai suspėjo paklausti, į ką jis nori paleisti žaibą, pasigirdo šūvis — ir žąsis šleptelėjo tiesiai ant žiūrovų; susižavėjimas buvo begalinis. Ir pagaliau Amnundakas paliepė atvesti elnią, kurį paleido nepririštą; išgąsdintas gyvulys dūmė atgal į mišką, bet Gorochovo kulka patiesė jį anksčiau nei tas suspėjo nubėgti dvidešimtį žingsnių.

Tuo ir baigėsi svetimšalių galybės demonstravimas.

Lydimi visos genties, jie nuėjo į Amnundako žeminę kartu su išrinktosiomis, kurios labai didžiavosi esančios tokios artimos baltiesiems žmonėms. Aikštelėje suliepsnojo laužai, ir pradėjo ruošti vakarienę, o jos belaukdami vyrai ir merginos šoko apie laužus.

Po vakarienės vadas pasiūlė keliautojams įsikraustyti į naują būstą:

— Dabar jūs jau turite drauges, ir ten jums bus erdviau ir patogiau negu čia, kur mes ir patys vos sutelpam.

Moterys greitai nubėgo pirmos, kad užkurtų ugnį ir paruoštų maisto. Keliautojai, lydimi vado, šiek tiek užtruko aikštelėje, kur onkilonai, išsistatę sargybą, jau taisėsi gulti aplink laužus, kiekviena giminė atskirai, guldamiesi ant patiestų kailių. Amnundakas palydėjo svečius iki jų žeminės angos.

Įėję vidun, keliautojai pamatė jau įkurtą ugnį, kuri apšvietė nedidelį švarų būstą, stipriai, kvepiantį sakais: sienos buvo suręstos iš maumedžių. Aplink laužą sėdėjo visos penkios mergaitės jau tik namų apdaru — klubjuostėmis. Jos gyvai šnekėjosi, bet nutilo, kai tik įėjo joms skirtieji, greit atsistojo ir pasitraukė šalin. Žeminė jau atrodė gyvenama: ant vieno iš stulpų kabojo burdiukas su pienu, arbatinis ir katiliukas; ant lentynėlės buvo išdėlioti kelioniniai puodeliai ir mediniai dubenėliai; ant žemės stovėjo du mediniai indai sriubai virti ir gulėjo krūsnelė akmenų bei lazdelės mėsai kepti. Po stogo nuolydžiu iš trijų pusių buvo atitvertos vietos miegoti, kur virš sausų lapų ir jaunų maumedžio šakelių tysojo minkšti elnių ir lokių kailiai, odiniai voleliai, prigrūsti elnių vilnų, ir apklotai iš elnių odų. Prie angos buvo prikrauta smulkiai suskaldytų malkų ir stovėjo indas su vandeniu.

Po žmonių prisigrūdusios ir prirūkusios Amnundako žeminės keliautojai laisviau pasijuto savojoje erdvioje ir švarioje, ir panoro dar pasėdėti prie ugnies, prieš miegą surūkyti po pypkutę. Susėdę jie pasikvietė merginas ir pasisodino šalia. Keletu žodžių, kuriuos jie suspėjo išmokti, dar negalėjo susišnekėti, ir teko daugiau verstis gestais bei mimika. Pirmiausia kiekvienas pasidomėjo, kuo vardu jo išrinktoji: Goriunovas gavo Matu, Kostiakovas — Papu, o Gorochovas — Raku, na, o Ordino pirmoji Anų ir antroji taip pat Anų.

— Še tau! — sušuko sutrikęs Ordinas. — Primetė dvi merginas ir dar tuo pačiu vardu. Kaipgi man jas vadinti, kad abi vienu metu neatsilieptų?

— Ogi vadinkite jas Anu-pirma ir Anu-antra, — sugalvojo Gorochovas.

— Kaip visa tai bus jų kalba?

— Anu-ėnen ir Anu-ngyrik, — atsakė Gorochovas.

Ir abi Anų palinksėjo galvas kad sutinka.

— Bet labai ilgi vardai, ar negalima sutrumpinti? Ją aš vadinsiu Anuen, — Ordinas parodė pirmąją, ir ta linktelėjo galvą, — ir Anuir, — jis paėmė kitą už rankos, ta irgi sutiko.

— Jūs galite jas vadinti paprasčiausiai “Pirma” ir „Antra”, jos supras, — tarė Gorochovas.

— Kodėl gi, Anų — gražus vardas, o ngyrik sunku ištarti nesupynus liežuvio.

Gorochovas išvertė šiuos žodžius, ir moterys jautėsi pamalonintos, kad Ordinui pasirodė gražūs jų vardai. Jos jautriai įsiklausydavo į rusiškus žodžius, ir matei, kad truputį nutuokia, apie ką kalbama. “Po savaitės kitos, nuolat bendraudami, jau galėsim pakankamai suprasti vieni kitus”, — taip pamanė kiekvienas iš rusų.

Išsikalbėję ėmė skirstytis miegamąsias vietas: pastogė priešais angą, platesnė už šonines, buvo perskirta išilgine žema pertvara iš baslių, suvarytų į žemę — čia įsikūrė visi vyrai. Šonines pastoges iš dešinės ir kairės užleido odomis ir atidavė moterims. Kurmis ir Baltukas, persikėlę su šeimininkais, ( susirangė prie angos. Moterys įmetė į ugnį malkų, ir visi nuėjo į savo vietas.

Žeminė nutilo.

KAUTYNĖS SU VAMPU

Ankstų rytą keliautojus pažadino triukšmas, kurį sukėlė onkilonai. Anuir sunerimo, priėjo prie angos, iškišo galvą, įsiklausė ir surypavo graudžiu balsu:

— Naktį vampu užpuolė mano giminės būstą! Vadas paskelbė žygį prieš juos!

— Ką gi, draugai, nieko nepadarysi! Reikia rengtis, be mūsų, aišku, žygis nebus sėkmingas, — pareiškė Goriunovas čiupdamas drabužius.

— Tiesiai iš sužadėtuvių — mūšin!.. — juokėsi Kostiakovas. — Papu, atnešk mano skydą ir šalmą, paduok mano šarvinius marškinius, nepamiršk ieties ir plieno kardo! Aš išeinu į karą kaip jaunas riteris!

Papu, savaime aišku, nieko nesuprato iš tos tirados ir apsimiegojusi žiūrėjo į savo lemtąjį nesusivokdama. Bet pamačiusi, kad jis juokiasi, nusikvatojo ir paklausė, kraipydama rusiškus žodžius:

— Ugnė degs, valgyk virti?

— Teisingai! — nusijuokė Ordinas, lįsdamas iš po apkloto. — Ji puikiausiai supranta, kad prieš žygį reikia sočiai pavalgyti… Anuen, Anuir! Ugnis, mėsa, pienas!

Anuir sėdėjo prie slenksčio ir vėrinė, užsidengusi veidą rankomis. Išgirdusi Ordino balsą, jinai sukruto ir, supratusi, kas yra, pradėjo graibstyti pelenus užgesusioje per naktį laužavietėje ir ieškoti žarijėlių; kitos moterys irgi kėlėsi iš patalo, pirmiausia juosėsi klubjuostes ir ėjo prie ugnies.

Laužas jau liepsnojo, ir kepė mėsa ant pagaliukų; keliautojai buvo bebaigią rytinį tualetą, kai žeminėn įėjo Amnundakas, pasisveikino ir, prisėdęs prie ugnies, tarė:

— Baltaodžiai, pirmoji nelaimė jau užgriuvo mūsų gentį. Šią naktį vampu užpuolė pačią atokiausią mūsų stovyklavietę, išžudė senius ir piemenis, išsinešė vaikus, išsivarė elnius.

Anuir, išgirdusi tuos žodžius, ėmė klykti. Ji pati buvo iš tos giminės, ir vampu užmušė jos tėvus, išsivedė brolius ir seseris.

— Kas gi taip greit atnešė šitą žinią? — paklausė Goriunovas.

— Karo būgnas. Vienas iš piemenų liko gyvas ir perdavė mums žinią. Aš paskelbiau žygį prieš vampu. Kariai labai nori, kad valdantieji griausmus ir žaibus kartu eitų bausti mūsų priešų.

— Žinoma, mes visi eisime su jumis! — paskubėjo sutikti Goriunovas. — Va tik greitomis papusryčiausime.

Amnundakas pakilo labai nudžiugintas ir išeidamas pasakė:

— Aš iškart pasakysiu kariams, kad baltaodžiai sutiko, jie labai džiaugsis.

Jau po kelių minučių šitą žinią išgirdo visi onkilonai, ir aikštelėje suskambo garsūs džiaugsmo šūksniai. Moterys taip pat buvo patenkintos. Anuir liovėsi verkusi ir, šluostydamasi akis ranka, pasakė Ordinui:

— Aš eisiu su tavimi į žygį.

Kol kepė mėsa, keliautojai išsivalė šautuvus, prisikimšo šovinines, į kuprines susikrovė daiktus kelionei — žygis galėjo užtrukti kelias dienas… Moterys su didžiausia atida stebėjo visus vyrų judesius, todėl keli pagalėliai su mėsa pridegė, ir už tai Raku iškart gavo Gorochovo pastabą.

Pagaliau susiruošta, pusryčiai pavalgyti; į kuprines įsidėta paplotėlių, keptos mėsos atsarga, ir keliautojai išėjo iš žeminės. Iškart paniro į tirštą rūką, kaip visada tvyrojusį virš duburio. Pro rūką neryškiai švysčiojo laužų ugnys ir šmėkščiojo figūros. Iš tolo girdėjosi duslūs būgno dūžiai, vis dar skelbiantys įvykusios nelaimės smulkmenas. Amnundakas jau visas apsiginklavęs stovėjo prie savo būsto angos ir pamatęs, kad baltieji žmonės susiruošę, mostelėjo ranka. Sutrinksėjo netoliese stovėjęs būgnas, skelbdamas puolimo pradžią ir perduodamas šitą žinią kaimyninėms stovyklavietėms. Prie laužų subruzdo žmonės ir ėmė rikiuotis giminėmis į kolonas; iš pradžių kariai, paskui juos — moterys su naštomis ir paaugliai, — šie grįžo į savo stovyklavietes. Amnundako giminės moterys, savaime aišku, likosi namie; jos visos su vaikais išėjo iš žeminės pasižiūrėti, galbūt paskutinį sykį, į savo vyrus ir sūnus. Atsisveikino labai greitai; moterys neverkė, bet, apkabinusios vyrus, trynėsi skruostais į jų skruostus, — tai buvo onkilonų pasibučiavimas. Trenkiant būgnui, pajudėjo į kelią. Priekyje ėjo Amnundakas ir baltieji žmonės, lydimi abiejų šunų, kurie galėjo padėti susekti vampu pėdsakus. Skubėdami žygiavo į apiplėštą stovyklavietę, iki kurios buvo apie dvidešimt penkis kilometrus. Miškai kaitaliojosi su laukymėmis, ir nuo būrio vis atsiskirdavo grupė moterų; atsisveikindavo su saviškiais ir pasukdavo stovyklaviečių link. Rūkas pamažėle sklaidėsi, prasimušė saulė, ėmė kepinti.

Jau gerokai po pusiaudienio pasiekė stovyklavietę — vaizdas sukrėtė. Žeminė, padegta vampu, išdegė iš vidaus ir įgriuvo. Iš krūvos parudavusių velėnų kilo dūmai ir kartkartėmis prasimušdavo liepsnos liežuviai; tvoskė degančios odos ir vilnų kvapas. Aikštės žolė ištrypta, kai kur aplieta krauju. Kur ne kur gulėjo senukų ir senučių lavonai; jų vampu nepanoro išsivaryti, bet nukapojo trofėjams galvas. Mėtėsi sulaužytos ietys, strėlės, suplėšytų drabužių skiautės ir apyvokos daiktų lūženos.

Šitos giminės moterys, išvydusios tokius namus, ėmė raudoti per visą aikštelę — buvo pagrobti jų vaikai, išžudyti artimieji. Kariai tylėjo, bet iš jų niūrių veidų ir pykčiu degančių akių galėjai suprasti, kad keršys be pasigailėjimo. Amnundakas įsakė trumpąjį pailsėti. Iš miško grįžo gyvas likęs piemuo perrišta galva ir papasakojo užpuolimo smulkmenas.

Vampu, matyt, sužinoję, kad iš stovyklos didesnė dalis vyrų išėjo į šventę, apie vidurnaktį apsupo aikštelę, netikėtai užpuolė piemenis: du užmušė kuokomis, trečią tiktai apsvaigino. Kai jis atsigaivelėjo, viskas buvo baigta: žeminė liepsnojo, elniai išsivaryti, aikštelėje gulėjo tik lavonai. Rytą piemuo susekė, kuria kryptimi išėjo užpuolikai. Jis išsigelbėjo, nes stovėjo šalia krūmų ir nugriuvo jų tankmen, — tamsoj ir rūke vampu jo nesurado.

Palikęs nukentėjusios giminės moteris gaisravietėje, karių būrys nužygiavo toliau, dabar jau į šiaurryčius, laukinių ir elnių pėdsakais. Pirma savęs paleido šunis, todėl galėjo eiti greitai, nes protingi gyvuliai pastebėtų laukinių pasalą. Dabar, be moterų su nešuliais, kariai žygiavo sparčiau, kartais net bėgte bėgo: girdėjai tik lengvus minkšto apavo žingsnius ir žmonių kvėpavimą. Šitaip keliavo dar dvi valandas, kolei šunys sustojo pamatę atsivėrusios laukymės pakraštyje aukštą tuopą ir ėmė skalyti užvertę galvas.

— Medyje pasala! — tarė Amnundakas ir pašnibždomis perdavė įsakymą apsupti laukymę.

Sucypė Baltukas — į jį iš medžio svaidykle metė akmenį. Keliautojai pastebėjo sujudant lapiją, ir laukymę sudrebino šūviai, o onkilonų strėlės suzvimbė tuopos link. Iš medžio atsklido baisus stūgsmas, ir dvi juodos masės, laužydamos šakas, dribo žemėn.

— Nejaugi buvo tik dviese? — paklausė Goriunovas, užtaisydamas šautuvą.

— Ne, — atsakė Amnundakas, — jų pasalos nebūna mažesnės kaip iš penkių, jūs greitai pamatysite.

Jis kažką įsakė, ir keli kariai niro tankmėn. Medyje buvo tylu. Vampu susivokė, kad judėdami gali išsiduoti priešams. Todėl į strėles, kuriomis ir toliau dalis karių apšaudė medį, niekas nereagavo — vampu lindėjo už kamieno ir storų šakų. Bet štai iš artimiausios progumėlės iššoko keli onkilonai su dideliais glėbiais žagarų; jais dengdamiesi nuo laukinių iečių, mitriai pribėgo prie medžio, apkrovė jį žabais ir taip pat greitai dingo; žabai jau buvo padegti, nes iš krūvos ėmė rūkti dūmai. Vampu, besislepiantys lapijoje ir stebėdami priešus, šaudžiusius tik iš vienos pusės, nepastebėjo padegėjų. Bet kai iš žagarų ėmė verstis tiršti dūmai, kamuoliais kildami iki lapijos, iš medžio vėl pasigirdo riaumojimas, ir kelios ietys nulėkė į laužą. Tuo jie tik pasiblogino reikalą — sujudinti žagarai užsiliepsnojo, ir padėtis medyje tapo nepakenčiama. Vampu rėbždinosi į pačią viršūnę, bet čia šakos jau buvo retesnės ir pro jas pasimatė tamsios figūros; dar viena salvė nuvertė du: vienas krito žemėn, kitas pakibo ant šakų be jokios priedangos, žemyn galva; po kelių minučių į jo kūną įsmigo kokia dešimtis strėlių. Likęs paskutinis vampu persiropštė į priešingą pusę, nušliaužė iki pat ilgos šakos galo ir, įsikirtęs rankomis ir sulenkęs ją, šoko iš keturių metrų aukščio žemyn. Jis nudūmė per laukymę, bet onkilonai, jau apsupę ją visą, pasitiko bėglį strėlėmis, ir tas krito, nepribėgęs progumėlės tarp medžių.

Amnundakas papūtė dūdą, padarytą iš pirmykščio jaučio rago, ir iš visų laukymės pusių iššoko kariai, subėgo prie medžio; ten jau stovėjo būrys su vadu ir baltaisiais žmonėmis. Trys vampu, išdribę ii medžio, nejudėjo: jie buvo sužeisti kulkų, bet onkilonai dėl viso pikto dar prismeigė juos ietimis. Visi jie buvo panašūs į tą, su kuriuo keliautojai susidūrė aną sykį: apžėlę, raumeningi kūnai, į žvėrių snukius panašūs veidai, plaukų kaltūnai. Bet, matyt, einant į karą visų veidai buvo ištepti ochra, dėl to atrodė dar šlykštesni. Vienas iš onkilonų dar įlipo į medį, kad įsitikintų, jog ten nieko nėra. Iš ten jis numetė vampu kuokas ir ietis, kurias paskui suvertė laužan.

Pirmą mūšį onkilonai laimėjo be nuostolių. Ir būrys patraukė pėdomis toliau, tiesiai į rytus, link duburio pakraščio, kur tikriausiai būta vampu stovyklos. Pasalų daužau nesutiko; pirmoji, matyt, buvo stebėjimo punktas, turėjęs perspėti stovyklą apie artėjantį priešą, bet, užkluptas šunų, šito padaryti jau nebesuspėjo.

Skubėdami nužygiavo dar keletą kilometrų. Žema miško augmenija rodė, jog arti pakraštys. Kai prasidėjo krūmai, būrys sustojo ir įsiklausė — priekyje girdėjosi balsai ir bildesys. Išsiųsti žvalgai nušliuožė iki aikštelės ir pranešė, kad stovyklavietė — oloje priešais taką, ir vampu tvirtinasi joje, užrisdami akmenų luitais angą. Gavęs šitokių žinių, Amnundakas suskirstė onkilonus į tris būrius, — vienas, vadovaujamas Ordino, krūmais nuėjo į šiaurę, antras — su Kostiakovu — į pietus. Nuėję puskilometrį, abu būriai turėjo greitai perbėgti bemiškę juostą ir tada traukti iš dviejų pusių skardžio papėde stovyklos link. Trečias būrys taku nužingsniavo iki krūmų progumėlėje, ir čia pasislėpę ėmė laukti šoninių būrių, kad stovyklos puolimą pradėtų vienu metu iš trijų pusių. Vampu įtemptai dirbo, sukrovė iš luitų sieną, juosiančią olos angą; pasikliaudami pasala jie net nepasistatė sargybinių, tad nepastebėjo artėjančio priešo. Sieną lipdė, matyt, nuo pat ryto, aukščio ji buvo sulig vampu krūtine. Apie dvidešimt žmonių tarp nuolaužų rinko tinkamus plokščius akmenis ir tempė juos prie sienos, kiti krovė. Nešikai ir pastebėjo tolumoj per pliką lauką bėgančius šoninius onkilonų būrius. Suskambo pavojaus šūksniai, nešikai suskubo nešioti sparčiau.

— Reikia šaudyti, kol dar matome juos, — tarė Goriunovas. — Tai sukels paniką, ir atakos metu bus silpnesnis pasipriešinimas.

Nuo krūmų iki vampu buvo apie keturi šimtai žingsnių. Goriunovas ir Gorochovas šovė. Vampu sustojo pritrenkti, jie girdėjo tik trenksmą, bet arti nematė priešų; jie dairėsi į visas puses ir susišukavo su stovinčiais už sienos. Kiti, apimti siaubo, metė akmenis ir, šiurpiai klykdami, pasileido lėkti kas kur: vieni sienos link, kiti į krūmus. Už sienos pratrūko gyvuliškas siaubo riksmas. Vampu, bėgę krūmų link, pakliuvo po onkilonų strėlių debesiu; dalis parkrito, kiti pasuko atgal per laukymę. Juos nusivijo onkilonai.

Iš už sienos niekas nesirodė, ir pamatęs, kad šoniniai būriai jau netoli, Amnundakas davė ženklą pulti. Jo būrys siūbtelėjo bėgte, išskyrus keletą karių, persekiojusių per akmenyną bėgusius stovyklon priešus. Kai iki sienos liko keturiasdešimt žingsnių, iš už jos išlindo vampu galvos, pečiai, ir puolančiuosius užklupo iečių ir akmenų kruša: keli onkilonai krito, bet du šūviai iš arti vėl įvarė vampu siaubą, ir jie pasimetę sulindo atgal. Tuo metu abu šoniniai būriai įsiveržė per plyšius, paliktus sienoje skardžio apačioje, ir prie stovyklos užvirė grumtynės; vado būrys, perlipęs sieną, atskubėjo pagalbon. Vampu gynėsi prastai, nes Ordino revolveris kaskart sukeldavo vis naują paniką.

Per kelias minutes viskas buvo baigta: žuvusieji ir sužeistieji nuklojo didelę aikštelę; dešimtys vampu, peršokusių sieną ir norėjusių pabėgti, krito nukauti persekiotojų. Kartu žuvo ir moterys, kovojusios greta vyrų.

Įsibrovę urvan, keliautojai pamatė gilumoje susigrūdusius į krūvą kelias senes ir apie tris dešimtis vaikų, tirtančių iš baimės ir veriančiai cypiančių. Onkilonai išblaškė šitą krūvą, ieškodami savo pagrobtų vaikų, kuriuos lengvai galėjai atskirti ir pagal švarius neapžėlusius kūnus, ir šviesesnę odą, ir veidus; iš bruzdančios ir cypiančios krūvos traukė vieną po kito vaikus, beje, vampu vaikai draskėsi ir vis taikėsi įkąsti bandančias juos sučiupti rankas. Pagrobtieji vaikai buvo pačiame krūvos viduryje, bet atrodė jie siaubingai — išmarginti mėlynių, kraujosruvų, sukandžioti; šitaip juos išgražino „svetingi” šeimininkai. Surado tik septynias mergytes ir du berniukus — trūko keturių berniukų, nes pagrobta trylika vaikų. Įtūžę onkilonai išsivedė iš olos visus vampu berniukus ir persmeigė juos ietimis; tą patį norėjo padaryti ir su senėmis bei mergaitėmis, bet keliautojai išprašė Amnundaką baigti skerdynes.

Išnaršę visą urvą, pačiame tamsiausiame kampe aptiko moterį surištomis rankomis ir kojomis ir užverstą kailių krūva. Kai ją ištraukė, pasirodė, jog tai onkilonė, pagrobta vampu pačioje pavasario pradžioje; vargšelė vos neužduso po kailiais, visas kūnas buvo nusėtas mėlynių ir kraujosruvų, — mušta diržais ir lazdomis. Atsigavusi papasakojo, kad ją mušė ir kankino nuolatos, ypač moterys, tyčiodamosi iš jos pliko lyg varlės kūno. Kai prasidėjo stovyklos ataka, senės ją surišo ir paslėpė po kailiais.

Urve rado iš onkilonų pasigrobtų ginklų, apyvokos reikmenų, drabužių ir patalynės. Senes ir mergaites išvijo iš urvo, jame sukrovė kovos lauke surinktas vampu kuokas, ietis ir viską padegė. Per tą laiką žvalgai netoli urvo aptiko pagrobtų elnių bandą: vampu, nemokėdami jų ganyti ir nepajėgdami iš karto visų suryti, priraišiojo gyvulius diržais prie krūmų; stigo tik kelių: galėjo pasimesti kelyje, o gal buvo jau suvalgyti.

Tik pavakariais onkilonai pasitraukė iš sunaikintos stovyklos, palikę vampu lavonus ten, kur juos užklupo mirtis; visus sužeistuosius pribaigė iškart, vos tik buvo paimta stovykla.

Nešdamiesi penkis nukautus ir šešis sunkiai sužeistus savuosius, onkilonų kariai iškeliavo atgal; lengvai sužeisti ėjo patys, su jais ir Ordinas, gavęs ietimi į petį. Jie ėjo būrio viduryje, čia pat varėsi elnius, nešė išgelbėtus vaikus, susigrąžintą turtą, o ant neštuvų — sužeistuosius ir lavonus. Todėl žygiavo lėtai ir tik nakčiai sugrįžo į apiplėštą stovyklą, kur moterys džiaugsmingai pasitiko išgelbėtus vaikus. Anuir, pamačiusi parištą Ordino ranką, pribėgo su ašaromis akyse ir ėmė jį glamonėti. Kita šios giminės jaunamartė sulaukė savo vyro negyvo, ant neštuvų.

ONKILONŲ KAPINĖS

//Apie laužus susėdę onkilonai pasakojosi vieni kitiems ir moterims žygio bei mūšio įspūdžius, aptarinėjo atskirus epizodus, šlovino baltųjų žmonių griausmus ir žaibus, kurių dėka pavyko sunaikinti visą vampu stovyklą, ir dar taip mažai prarandant, — vienas žuvęs onkilonas net dešimčiai užmuštų vampu, — be to, susigrąžinta beveik visas pagrobtas turtas. Ankstesnių mūšių santykis buvęs toks: žūdavo vienas onkilonas dviems, geriausiu atveju — trims užmuštiems vampu. Dabar jau tie ilgai neišdrįs užpulti.

/

/

Keliautojai su Amnundaku, Anuir ir išvaduota moterimi sėdėjo prie atskiro laužo. Gorochovas pasakojo Anuir apie žygį.

Goriunovas bandė šį tą sužinoti apie vampu gyvenimą iš onkilonės, truputėlį pramokusios jų kalbos. Ta papasakojo, kad stovykla — tai lyg viena šeima, nes tvirtų ryšių tarp vieno vyro ir moters ten nesama: visos moterys priklauso visiems vyrams, o vaikai laikomi bendrais. Kartais vyras pabėga su moterimi, kuri jam patinka, ir jie gyvena atskirai miške, bet likusieji nesitaiksto su tuo, ir istorija baigiasi liūdnai — bėglys nužudomas, o moteris sugrąžinama į urvą. Vyrai laiką leidžia medžiodami, valgydami ir darydami ginklus — kuokas, ietis, gremžtukus; moterys parenka malkų, skuta odas, daro dirželius, bet darbų irgi turi ne per daug; valandų valandas gulinėja priešais saulę arba prie laužo ir snaudžia. Mėsą paprastai valgo žalią arba vos pakepintą ant laužo, ir po sėkmingos medžioklės prisikerta iki apsirijimo. Jeigu mėsos nėra — kelias dienas badauja arba išsikasa kokių nors šaknelių, pasirenka sraigių, didesnių vabalų, varlių. Miega suvirtę aplink laužą, kojomis į ugnį, ant kailių arba tiesiog ant plikos žemės, po galva pasikišę akmenį. Po sėkmingos medžioklės ir sočiai prisiriję šoka apie laužą, kol netenka jėgų arba susimuša dėl kokio nors menkniekio. Bijo kažkokių akmens, miško ir vandens dvasių, ir naktį nė už ką po vieną niekur neitų.

Garbina lokį ir dar kažkokį gyvulį ar žvėrį su penkta koja ant galvos ir dideliais dantimis; jam moterys renka grybus ir šakneles.

Po vakarienės kariai sugulė miegoti, o moterys pradėjo žuvusiųjų apraudojimo apeigas; juos suguldė eile prie laužo, į rankas įdėjo po ietį ir lanką, o ant kelių — skydą. Moterys pasileido plaukus, nusiėmė vėrinius, nusimaustė apyrankes, susėdo pašarvotųjų galvūgalyje ir, užsidengusios rankomis veidus, graudžiai apgiedojo žuvusius karius, šlovindamos jų narsą; giedodamos siūbavo pirmyn atgal. Kurmis su Baltuku buvo joms bepritarią, kas labai nustebino onkilones; jos pamanė, jog protingi gyvuliai šitaip išreiškia užuojautą žmonėms. Nuraminę šunis, keliautojai užsnūdo skambant tam pačiam graudžiam giedojimui.

Kaip ir visada, diena išaušo pro tirštą rūką; ryškėjo laužų ugnys. Moterys, jau apgiedojusios mirusius, virė pusryčius: kad pavalgydintų tokią gausią kariuomenę, turėjo papjauti visą dešimtį elnių. Kai rūkas ėmė sklaidytis ir švystelėjo saulė, atėjo šamanas su mokiniu. Palaikus suguldė ant neštuvų, ir visas būrys, liūdnai tylėdamas, patraukė miškais į vakarus; tik aikštelėje mušamas būgnas lydėjo eiseną pratisu dundėjimu, skelbdamas kitoms stovyklavietėms žinią apie kritusių mūšyje laidotuves.

Moterys ir vaikai palaikų nelydėjo. Už dešimties kilometrų nuo stovyklos priėjo vakarinę duburio sieną — ten, tarp akmenynų, buvo pagrindinės onkilonų kapinės: daugybė kapų kauburėlių, sukrautų iš akmenų; į kiekvieną įsmeigta ietis smaigaliu į viršų. Senesni kauburėliai jau suzmekę virš sudūlėjusių kūnų, ietys išklypusios, kitur net nuvirtusios; ant pačių seniausiųjų jų neliko nė ženklo, o akmenys apžėlė tankiomis kerpėmis.

Paguldę palaikus aikštelėje, kariai ruošė kapus; numėtė akmenis, kasė pailgą, ne gilesnę kaip metro, duobę. Kai duobes iškasė, į kiekvieną paguldė po negyvėlį kojomis į pietus, rankas prispaudė prie šonų, lanką padėjo iš vienos pusės, o strėles su ragotinėmis iš kitos; veidus uždangstė odos gabalėliais, ietis įsmeigė galvūgaliuose ir po to apkrovė kapus akmenimis. Vampu urve surinktus vaikų kaulus ir kaukoles palaidojo viename kape, jo nepapuošdami.

Kol kariai laidojo, šamanas, užsilipęs ant /aukšto akmens, gulėjusio kapinių viduryje, trankė būgną ir dusliu balsu giedojo kažkokius užkeikimus, matyt,/ vaikė nuo šviežių kapų piktąsias dvasias, kad tos netrikdytų mirusiųjų ramybės. Kariai, nekasę duobių, stovėjo dideliu ratu aplinkui, atsirėmę iečių. Kai kapus sukrovė, visi kariai kaip vienas iškėlė rankas į dangų, paskui užsidengė jomis veidą ir pratisai išrėkė šūksnį, gerai žinomą keliautojams, bet išsprūdęs iš penkių šimtų gerklių, atsimušęs į sieną ir dar pakartotas aido, šūksnis juos sukrėtė. Šūksnį pakartojo tris kartus, paskui būrys nuėjo į aikštelę ir įsitaisė poilsio.

Keliautojai pasinaudojo proga ir apžiūrėjo duburio pakraštį. Rūkas jau išsisklaidė, ryto saulė ryškiai apšvietė juodas uolas, stačiais kyšuliais lipančias į galvą svaiginantį aukštį; aukštybėse buvo matyti smailios viršūnės, kurių įdubose baltavo sniegynai; nuo jų per kyšulius kur ne kur siauromis čiurkšlėmis krito vanduo. Kartais viršuje nuo sniegyno atitrūkdavo didžiulis sniego luitas ir, slinkdamas uolų atplaišomis, dužo į kamuolius, paskui minkštai šlepteldavo sienos papėdėje. Danguje lėtai nardė pora erelių, dairydamiesi uolų terasose žioplo ėriuko arba akmenynuose pasitikusio elniuko. Aplinkui buvo tylu, ir šita daugybė kauburėlių, išsibarsčiusių tarp akmenų, apžėlusių žaliomis, geltonomis ir raudonomis kerpėmis, ypač juodos sienos su baltomis dantytomis viršūnėmis fone, o iš kitos pusės žalia miško juosta, virš galvos — dangus be mažiausio debesėlio, — visa tai nuteikė iškilmingai. Mirusieji apleido žalius miškus ir pievas, kur jie gyveno, mylėjo, kariavo, ir šita paskutinė jų priebėga — pačiame Žemės pakraštyje, po šešėliais juodų uolų, ant kurių vaizduotė nejučiomis rašė ugninių raidžių užrašą: „Čia amžinojo poilsio karalystė“.

Žemutinėje skardžio dalyje priešais kapines keliautojai pastebėjo didžiulį urvą, kurio anga buvo sakytumei pridengta aukštos akmenų krūsnies. Amnundakas papasakojo, kad seniau urve gyveno didžiulė vampu orda, ir čia įvyko vienas iš didžiausių mūšių, kuriame žuvo daug onkilonų. Ordą sunaikino alei vieno žmogaus, o akmenyną netoli urvo parinko kapinėms, nes gyvi likę onkilonai pajėgė išsinešti tik sužeistuosius. Nuo tų laikų visus karius, kritusius mūšiuose su vampu, laidoja šiose kapinėse.

— Matote, baltaodžiai, — baigė pasakojimą Amnundakas, rodydamas daugybę kapų kauburėlių, — kiek narsių mūsų genties karių krito nuo vampu! Jūs dabar suprasite, kodėl mes jų taip nekenčiame. Mes negalėsime ramiai gyventi tol, kol nors vienas iš jų gyvas vaikščios po šią žemę.

Urve mėtėsi sudūlėjusios žmonių kaukolės ir kaulai; lokiai, vilkai ir ereliai, matyt, čia ne kartą rengė puikias puotas po to, kai nugalėję onkilonai išėjo, palikę urve vampu lavonus. Sprendžiant iš kaulų, tai turėjo įvykti prieš kelis amžius: daugelis kaulų subyrėdavo vos jų prisilietus. Bet titnaginiai iečių antgaliai, gremžtukai, peiliai, besimėtantys aplinkui, išsilaikė gerai, ir keliautojai susirinko visą pirmykščio žmogaus vartotų daiktų kolekciją. Šitas urvas iš tikro buvo antros kapinės, bet liūdnos, drėgnoje tamsoje, po nusvirusiomis uolomis, aprūkusiomis nuo daugelį metų kūrentos ugnies dūmų.

Apžiūrinėdami urvą, keliautojai negalėjo negalvoti, koks niūrus gyvenimas buvo šitų pirmykščių žmonių — pusiau žvėrių, už savo egzistavimą kovojusių pačiais primityviausiais ginklais, tai kentusių alkį, tai apsirydavusių kaip plėšrūnai po gero laimikio; jie slėpėsi nuo šalčio niūriuose urvuose, išsikovodami juos iš nuožmaus lokio ar hienos; visą ilgą poliarinę naktį jie drebėdavo iš šalčio po kietomis, prastai išdirbtomis odomis ir trumpino laika tik valgydami, miegodami ir apdorodami titnagą savo negudriems įnagiams. Iš karto krito į akis tai, kiek labiau buvo išsivystę, laimingiau ir linksmiau gyveno onkilonai, beje, irgi akmens amžiaus žmonės, bet jie turėjo drabužių, apyvokos daiktų, giminės papročius ir šventes, gyveno tarp žalių miškų ir pievų gerokai šviesesniuose ir šiltuose būstuose, jie mokėjo paįvairinti savo maistą, apdoroti kaulus ir kailius; jie turėjo naminių elnių bandas. Netgi vampu ir onkilonų kūno sandara, ypač kaukolės, aiškiai rodė, kaip toli pažengė žmonija per dešimtis tūkstantmečių, skiriančių paleolitą nuo neolito.

Sanikovo Žemėje, ledynų atskirtoje nuo viso pasaulio, išliko gyvūnija, išmirusi ar išnaikinta kitur, ir pirmykštis žmogus pačios žemiausios išsivystymo pakopos, nes neturėjo jokio ryšio su Žeme, kur viskas pamažu kito ir tobulėjo. Vampu gyvenimo sąlygos išliko tokios pačios kaip ir tolimoje praeityje, kai šita žemė atsiskyrė nuo žemyno ir buvo apsupta ledynų; klimatas nepakito, maisto pakako, ir iki onkilonų atėjimo jiems nebuvo jokio reikalo ieškoti tobulesnių gyvenimo būdų.

Iš Amnundako keliautojai sužinojo, kad vampu vis dėlto šį tą perėmė iš onkilonų. Anksčiau jie neturėjo netgi ugnies ir žiemodavo prie karštųjų šaltinių — įsitaisydavo užtvaras šilumai, sukraudami iš akmenų sienas. Išmokę įžiebti ugnį, jie pradėjo žiemoti urvuose, ten apsisaugodavo nuo šalčio ir sniego. Ėmė kepinti mėsą, nors dar valgydavo ją ir žalią; iš medžio skobėsi gilesnius indus ir odos dirželiais susisiūdavo iš odų apsiaustus šaltesniam orui; darėsi tokius pačius iečių antgalius iš kaulo, nors labiau mėgo titnaginius, stipresnius.

Į Ordino klausimą, iš kur vampu ima titnago savo įnagiams, Amnundakas negalėjo atsakyti: onkilonai nežinojo tos vietos;, jie patys vartojo arba kaulą, arba chalcedono, agato, karneolio stambesnių gabalų nuolaužas: jų rasdavo duburio sienų bazalte. Nuzulinti antgaliams iš tokios medžiagos reikėjo labai daug laiko, todėl juos dirbdindavosi per poliarinę naktį, kai daug laisvo laiko, žeminėje šviečiant laužui. Titnago bazalte nebuvo, ir teko manyti, kad kažkur vampu valdose, pakraščio skardžiuose, yra ir kitokių uolienų, pavyzdžiui, klinčių ir kreidos, neretai turinčių ir titnago. Tai skatino surengti dar vieną ekskursiją, šįkart jau į vampu žemių gilumą.

Apžiūrėję urvą, keliautojai ir Amnundakas sugrįžo į karių būrį. Karius paleido namo, dalis jų išsivaikščiojo takais, bet dalis, gyvenusi piečiau, kartu su Amnundaku ėjo keliu palei duburio pakraštį. Keliautojams buvo gera proga apžiūrėti naujas vietas. Šiaip jau vienodą kelią kartais paįvairindavo tai skardis, besileidžiantis žemyn iš nenusakomo beveik statmenos sienos aukščio, kur apačioje gulėjo kalnai tirpstančio sniego, vis papildomi iš viršaus griūvančių nedidelių lavinų; čia vėl skardį skaidė kelios skirtingų aukščių terasos, sudarydamos prieglobstį kalnų avinams, kurių rudos figūros kartkartėmis šmėkštelėdavo; tai siaura sprogymė — tamsus koridorius tarp skardingų sienų, kurios, išraižytos vandens ir vėjo, aštriais kyšuliais ir uolomis lipo aukštyn, primindamos fantastiškas žmonių ir gyvulių figūras. Bet tokią sprogymę galėjo įveikti tik kalnų avinai, o ne žmonės, — lipti aukštyn buvo neįmanoma. Kai kur į priekį išsišaudavo stori akmeniniai sluoksniai lyg išvirtęs pabaisos pilvas; nuo jų srovelėmis tekėjo vanduo. Vienoj vietoj šimto metrų aukštyje iš skardžio kiaurymės tryško sidabriniu lanku krioklys, — jį maitino viršūnių sniegynai, — ir išsisklaidęs vandens lašeliais krito ant akmenynų. Visur juodavo tas pats bazaltas, — tai beveik tankus, tai pūslėtas, primenantis lavą, tai su priemaišomis, tai besipuikuojantis įvairiausių spalvų akmenų grynuoliais, kuriuos taip vertino onkilonai: jie tiko moterų papuošalams ir ginklams.

Vienoje vietoje dviejų šimtų metrų aukštyje Gorochovas pastebėjo kalnų aviną, stovintį ant siauros atbrailos ir ryškiai išsiskiriantį juodos sienos fone; gyvulys jautėsi visiškai saugus: apačioje slenkantys dvikojai padarai negalėjo jo pasiekti.

— Kas iš jūsų karių galėtų strėle perverti tą aviną? — paklausė Gorochovas.

Amnundakas, papurtęs galvą, ištarė:

— Mūsų strėlės iki jo nenulėks.

— O mūsų žaibai nulėks, ir mes turėsime vakarienei avienos.

Amnundakas išmatavo akimis atstumą ir vėl papurtė galvą.

— Na, Nikita, pasigyrei, taigi neužsitrauk gėdos prieš onkilonus! — pasakė Goriunovas.

Gorochovas užsitaisė berdaną, priklaupė ant kelio, dėlei tikrumo įrėmė šautuvą į krūmo šaką; avinas atrodė kaip pilka dėmė ir pataikyti į jį buvo nelengva. Amnundakas ir kariai laukdami susispietė apie šaulį. Ilgai taikėsi jakutas, pagaliau trenkė šūvis, kelis kartus atkartotas uolų. Pilka dėmė pasviro, metėsi į priekį, atitrūko nuo atbrailos. Avinas krito žemyn, ragais atsitrenkdamas į uolas ir atšokdamas nuo jų lyg sviedinukas; didžiuliai ragai ir pritrauktos kojos šmėkščiojo ore; pagaliau pašautas gyvulys nudribo sienos apačioje. Onkilonai suriko ir nubėgo prie laimikio.

— Toli trenkia baltųjų žmonių žaibas, niekas negali nuo jo išsigelbėti! — tarė Amnundakas. — Jeigu onkilonai turėtų dešimt tokių žaibų, tai kol saulė pasislėptų žiemoti, šitoje žemėje neliktų nė vieno vampu.

Pakeliui karių būriai atsiskirdavo, mišku pasukdami į savo stovyklavietes. Pagaliau atsiskyrė ir paskutinieji, ir už šamano žeminės, kur jam padovanojo avino galvą, keliautojai išėjo į laukymę priešais savo būstą. Anuir, visą kelią ėjusi kartu, per laukymę pasileido bėgte, kad drauge su kitomis moterimis galėtų vyrą sutikti ant žeminės slenksčio: toks buvo genties paprotys.

MEDŽIOTOJŲ MEDŽIOKLĖ

Keliautojai savo žeminėje išgyveno ilgiau nei savaitę, ilsėdamiesi po žygio prieš vampu ir mokydamiesi onkilonų kalbos; plepant su moterimis tai buvo nesunku, ir pamokos prie liepsnojančio laužo su puodeliu arbatos rankose arba pypke dantyse virsdavo linksmybės valandomis su pokštais ir juokais; moterys irgi mokėsi kalbėti rusiškai, ir į savaitės pabaigą jau pakankamai gerai jie suprato vieni kitus. Paviliotas juoko, sklindančio iš žeminės, Amnundakas dažnai užsukdavo pas baltuosius žmones, bet, jam esant, moterys elgėsi oriai, o ir keliautojai stengėsi neprarasti savo vertės.

Buvo jau birželio pradžia, ir saulė nenusileisdavo už horizonto, bet apie vidurnaktį, pasisukusi iki šiaurinės duburio sienos, ji kasdien kokioms dviem valandoms užlįsdavo už baltų debesų ar tiršto rūko uždangos, ir žemę apgaubdavo sutemos. Keliautojai tokiu metu paprastai jau miegodavo, bet sykį Goriunovas, išėjęs iš žeminės, pastebėjo tą reiškinį ir pasišaukė draugus.

Išklausinėję moteris, sužinojo, kad taip būna visada, nes toje žemės pusėje „iš žemės virsta didelis garas, kaip iš indo, kur verda sriuba, arba kaip iš arbatinuko“, — paaiškino jos. Tai, žinoma, baisiausiai sudomino keliautojus, ir jie nusprendė kuo greičiau nukakti į vampu žemes ir išsiaiškinti, kas gi ten yra.

Bet pirmiausia reikėjo aplankyti Nikiforovą ir bazę. Į šita ekskursiją išsiruošė visi, išskyrus Anuen, kuri liko saugoti žeminės. Nikiforovas neliūdėjo: be rūpinimosi šunimis ir maistu jiems, jis ruošė kuro ir mėsos atsargas žiemai, todėl saulėtomis valandomis vytino mėsą, supjaustytą juostomis ir sukabintą ant arkanų. Bet šitą mėsą reikėjo saugoti ne tik nuo šunų, kuriuos dienai paleisdavo, bet ir nuo plėšrių paukščių. Kazokas neretai leisdavo sau nušauti pernelyg įžūlų erelį, kapojantį mėsą, ir tada pats paukštis atsidurdavo ant to paties arkano, nes tinka šunims šerti. Vėpūtiniai smarkiai sudubo ir jų paviršius apledėjo, taigi į viršų galėjai užlipti tik išsikirtęs lede laiptelius. Kazokas nepatingėjo jų išsikapoti ir vis užsikardavo ant keteros pažiūrėti, kokia jūra. Ji smarkiai pasikeitė per mėnesį, keliautojų praleistą Sanikovo Žemėje: atviro vandens plotas išsiplėtė ir taip priartėjo, kad ii puikiausiai galėjai matyti. Jūrą dažnai užtraukdavo rūkas, bet giedriomis vėjuotomis dienomis jis išsisklaidydavo, ir horizonto tolumoje vos būdavo matyti Kotelno pala, dar vis padengta sniegu, ir tik šen bei ten juodavo protirpos.

Moterys, niekada neregėjusios žemės, kurioje gyveno pakraščių, užlipusios viršun persigando, pamačiusios ledynų ir sniego dykras, nusidriekusias joms prieš akis visu pritrenkiančiu didumu, ir gailėjo baltųjų žmonių, kad tie didesnę metų dalį turi gyventi tarp sniegynų.

— Užtat jie tokie balti, — nusprendė jos.

— Na kaip, Anuir, ar tu eisi su manimi ten, į pietus, kai aš išeisiu iš jūsų žemės? — paklausė Ordinas.

Anuir ryžtingai papurtė galvą:

— Ne, ten labai labai šalta, sniegas ir ledas, ir daugiau nieko. Žiūrėk, pas mus vasara, šilta, o čia — žiema.

— Tada aš išeisiu vienas, ir tu liksi našlė.

— Ne, tu irgi neišeisi! Jūs visi liksite su mumis, taip sakė Amnundakas. O jūs žadėjote…

Viršuje stovėjo neilgai: vėjas, traukęs iš ledynų laukų, lengvai apsirengusioms moterims atrodė labai šaltas. Ir jos buvo laimingos, kai atsidūrė apačioje prie laužo, kur ir nakvojo. Už šitą ekskursiją į sniegynus moterys gavo dovanų karolius ir, veidrodėlius, kuriuos keliautojai surado tarp daiktų, paliktų bazėje.

Šįkart pasiėmė visus tinkamus daiktus, atsivežtus tuo tikslu, jeigu pavyktų susitikti onkilonus; dabar juos ketino išdalyti dovanų Amnundako stovykloje: tai buvo karoliai, veidrodėliai, adatos, blizgančios sagos, ryškių spalvų kaspinai, vario žiedai, auskarai su dirbtiniais akmenimis ir koralų vėrinys vado žmonai, — visa tai turėtų nudžiuginti onkilones, o keli peiliai, kirvis ir rankinis pjūklas — patenkinti vyrus ir paskatinti Amnundaką duoti patikimą apsaugą ekskursijai į vampu žemes.

Sugrįžę stovyklavietėn, pralaukė dar tris dienas ir po ilgų pokalbių įtikino Amnundaką, jog reikėtų leisti baltuosius žmones į šiaurinę duburio pusę.

— Nors jūsų žaibai tikriausiai užmuša ir paukštį, ir žvėrį, ir žmogų, — tarė jis, — bet vampu labai gudrūs ir gali jus užklupti iš pasalų arba naktį rūke. Todėl aš duosiu jums palydovais dvylika geriausių jaunų karių, kurie saugos jūsų miegą, neš jūsų daiktus ir žvalgys jūsų kelią.

Kitą dieną gerai ginkluotas septyniolikos žmonių būrys iškeliavo. Anuir įsiprašė Ordiną pasiimti ir ją; apsiginklavo ietimi ir lanku, nepaisydama karių pasišaipymų ir moterų gąsdinimų. Ji labai norėjo pamatyti naujas vietas, o Ordinas norėjo pripratinti ją prie kelionių, kad paskui galėtų išsivežti į žemyną; Anuir jam labai patiko, o ir mergina buvo karštai pamilusi baltaodį.

Pirmą dieną nuėjo iki vampu nugriautos stovyklos. Žeminė jau buvo atstatyta, ir gyvenimas ėjo sava vaga: moterys kažką triūsė; vaikai dūko ir rėkė, nesimatė tik senukų ir senučių, išžudytų vampu. Pernakvoję netoli stovyklos, toliau ėjo tiesiai į šiaurę. Laukymes su ežerais keitė miškai, bet tie pamažu vis retėjo, o laukinių gyvulių vis mažėjo. Nakvynės apsistojo aikštelėje ant ežero kranto, to, kurio viduryje kas dešimt minučių išsipūsdavo burbulas ir kurio buvo toks šiltas vanduo, jog keliautojai nutarė gerai išsiprausti. Kol kariai kūrė laužą ir pjaustė vakarienei mėsą, keliautojai paėjėjo toliau nuo stovyklos, greit nusirengė ir puolė vandenin. Vandens pliuškenimas atkreipė karių dėmesį, ir tie persigandę pašoko. Nors jie nesidygėjo vandeniu kaip, pavyzdžiui, mongolai, kurie apskritai niekada nesiprausia, bet kaip ir kitos Šiaurės tautos, kur vanduo pernelyg šaltas, maudymosi nepripažino. Todėl jie pamanė, kad baltieji žyniuoniai, paskirti jų globai, nori pabėgti iš onkilonų žemės pasivertę žuvimis arba ruoniais.

— Anų, žiūrėk, tavo vyras ir kiti žyniuoniai dabar išnyks — jie pabėgo į ežerą! — suriko vienas.

Anuir, taip pat užsiėmusi ruoša, pašoko ir nubėgo prie kranto, paskui ją — visi onkilonai. Keliautojai jau plaukiojo ir kyšojo tik jų galvos.

— Va, jie jau pasivertė ruoniais! Žiūrėkit, žiūrėkit! — šaukė sustoję ant kranto.

Bet Anuir, jau truputėlį praprususi ir šį tą žinanti, po pirmo išgąsčio atitoko, — jinai pažino Ordino veidą ir ėmė juoktis iš onkilonų. Beje, jiems buvo lemta dar labiau nustebti, kai keliautojai išlipo ant kranto ir, trindamiesi kūnus ir galvas, pasidengė kažkuo baltu, panašiu į sniegą, — kariai, neturėję nė mažiausio supratimo apie muilą, buvo pritrenkti.

— Va, žiūrėkit, ant šitų žyniuonių kūnų vanduo užšąla ir virsta sniegui — sakė vienas kitam.

Vėlgi Anuir, kuri jau žinojo, kaip vartojamas muilas, paaiškino onkilonams, kas tai yra, Bet jie nusiramino tik tada, kai baltieji žmonės apsirengė ir sugrįžo prie laužo, kur visi kariai atsargiai apžiūrinėjo juos — ar kas nors nepasikeitė.

Kol visi vakarieniavo, Anuir, pasičiupusi muilo, taip pat nubėgo maudytis — šiek tiek toliau nuo stovyklos. Nemokėdama plaukti, ji nebrido giliai vandenin ir muilinosi prie pat kranto. Kai jinai sugrįžo, visi kariai ant jos dantis pakabino.

— Tu išsitrynei sniegu, kad pasidarytum tokia balta kaip ir tavo vyras! Tu nepabijojai lįsti į vandenį, juk vandens dvasia galėjo sugriebti tave už kojų ir įsitraukti gelmėn. Betgi tu kokia buvai juoda, tokia ir likai! — taip pašiepė ją gentainiai.

Anuir vėliau prisipažino Ordinui, kad vandenyje jai buvo siaubingai kraupu: visąlaik rodėsi, kad kažkas tuoj tuoj griebs už kojų ir nusitemps. Kaip ir visi onkilonai, jinai tikėjo, jog egzistuoja piktosios dvasios, gyvenančios vandenyje, miškuose, urvuose, netgi rūko ir pūgos dvasios. Ir tik noras daryti viską taip, kaip jos vyras, privertė moterį įbristi vandenin.

— Kitą kartą aš brisiu ežeran kartu su tavim. Bet turėsi man parodyti, kaip tu padarai, kad plauki lyg ruonis, — pareiškė ji.

Naktį paeiliui budėjo du kariai su Kurmiu ir Baltuku, kurie jau buvo susidraugavę su onkilonais, nes gaudavo iš jų pusiau apgraužtų kaulų ir mėsos nuoraižų. Kariai irgi vertino šunų budrumą ir gailėjosi, jog jų protėviai, čia atkeliaudami, nepasiėmė kelių tokios rūšies gyvulių.

— Kodėl negalėtų susigauti ir prisijaukinti vilkiukų? — paklausė Gorochovas.

— Vilko niekada neprisijaukinsi, — paaiškino jam Goriunovas. — Nebent sugautum vilkę ir sukryžmintum su mūsų šunimis. Gaila, bet mūsų kinkiniuose nėra kalių.

Onkilonai nepatikliai išklausė tokį pasiūlymą, bet pasakė, kad sugauti vilką nesunku.

Dar vieną dieną ėjo į šiaurės pusę. Miškai buvo žemesni ir retėjo, laukymių žolė — ne tokia vešli; jaučių ir arklių matė retai, ir tie patys buvo labai atsargūs — matyt, vampu persekiojimai jau išmokė juos nepasitikėti žmogumi. Užtat daugiau buvo raganosių, bet jie patys kėlė vampu siaubą ir nebijojo nei iečių, nei kuokų.

Pavakariais, prieš išlendant į vieną iš laukymių, žvalgai, ėję priekyje su šunimis, sulaikė būrį žinia, jog pasirodė vampu. Pasislėpė laukymės krūmuose, ėmė stebėti.

Laukymėje ganėsi keli jaučiai; vienas stovėjo atokiau ir, matyt, atrajodamas snaudė.

Iš užpakalio per žoles prie jo lėtai šliaužė penki ar šeši vampu.

Prišliaužęs iki jaučio per kokius dvidešimt žingsnių, pirmasis vampu atsistojo ir paleido vieną po kitos dvi strėles; kiti pašokę užbėgo iš šonų, pakėlę ietis ir pasiruošę pulti. Viena iš iečių pataikė į kryžkaulį ir įsirėžė į odą; jautis suriaumojo iš baimės ir skausmo ir, pastebėjęs priešus, puolė juos, nunarinęs galvą ir atstatęs milžiniškus ragus. Vampu suspėjo laiku atšokti, ir gyvulys pralėkė, gavęs dar po vieną ieties smūgį į kiekvieną šoną, bet titnaginiai antgaliai, matyt, negiliai įsmigdavo pro storą odą, nes ietys čia pat iškrisdavo. Įnirtęs jautis atsisuko, netikėtai pasiekė vieną iš medžiotojų ir, mostelėjęs galva, išsviedė jį pakankamai aukštai. Kiti vampu vėl mėtė ietis ir nukreipė jaučio dėmesį nuo parmesto žmogaus.

Pamatęs, kad jį puola iš visų pusių, jautis nusprendė gelbėtis bėgdamas ir nulėkė per laukymę paskui kitus. Vampu pasileido iš paskos, bet nors ir labai greitos jų kojos, iškart ėmė atsilikti. Kelios sviestos ietys kiek įkerta lekiančiam gyvuliui nepadarė jokios žaibs.

— Nepasisekė jiems medžioklė! — tarė Goriunovas. — Dabar nušausime jautį jų akyse, bet, žinoma, ne jiems.

Jautis bėgo per du šimtus žingsnių nuo stebėtojų, o keturi vampu — atsilikę trisdešimčia žingsnių; penktas liko gulėti kur nukritęs. Vampu lėkė didžiuliais žingsniais, gerokai palinkę į priekį; jų kudlos draikėsi vėjyje; kiekvieno rankoje buvo likę tik po vieną ietį. Jie vylėsi, jog nukraujavęs jautis nusilps, ir galės jį pasivyti. Tik staiga bėgęs visu greičiu gyvulys krito ant žemės lyg pakirstas.

Vijimosi įkarštyje vampu arba neišgirdo šūvio, arba nesuprato, kas tai. Sustūgę iškilmingą šūkį, jie pribėgo prie gyvulio ir jau pradėjo šokti aplink jį pergalės šokį.

— Teks juos pagąsdinti, — tarė Ordinas. — Kitaip mėsos neregėsim.

— Ir apskritai reikia nusivalyti kelią tolyn į šiaurę, o juos priversti, kad dumtų į savo urvus.

Gorochovas pakėlė berdaną ir šovė. Vampu iš pradžių sustingo vietoje lyg druskos stulpai, bet paskui, klykdami iš siaubo, pylė atgal per laukymę; pakilo net jaučio aplamdytasis ir raišuodamas nušokavo iš paskos. Onkilonai nedelsdami išbėgo į laukymę ir suriko savo karo šūkį, kad vampu vaizduotėje susietų šūvį ir onkilonų riksmą.

— Nakvosim čia! — nusprendė Goriunovas. — Vakarienė paruošta, o vampu sugrįžti neišdrįs.

Kol onkilonai išdarinėjo jautį, keliautojai laukymės viduryje aptiko ežeriuką, greičiau tvenkinėlį be nuotėkio su vasarošilčiu vandeniu, jo krantai beveik statmenai leidosi gilyn, ir todėl atrodė, kad tas ežeriūkštis labai gilus. Šalia jo ir įsitaisė nakvynės, atsinešė mėsos paltis, — likusi dalis atiteko ereliams ir vilkams. Suliepsnojo laužas, ir visi užsiėmė vakarine ruoša. Ordinas, pasiėmęs katiliuką, nuėjo prie ežeriuko; jam teko atsigulti net ant pilvo, kad prisisemtų vandens — taip žemai jis buvo. Ir štai, leisdamas ranką su katiliuku, jis pastebėjo, kad vanduo kyla lyg pasitikdamas; ėmė lėtai kelti katiliuką — vanduo sekė iš paskos, sakytum magneto traukiamas.

Vanduo kilo vis aukštyn ir aukštyn, kol susilygino su krantu.

— Iš ežero vanduo liejasi! — suriko pašokdamas Ordinas.

Išgirdę riksmą, visi subėgo prie kranto ir nustebę žiūrėjo į pilną kaip akis ežeriuką.

— Reikia susirinkti daiktus ir pasitraukti toliau, — patarė Kostiakovas.

Onkilonai ėmė šnibždėtis ir su prietaringu siaubu spoksojo į vandenį, laukdami, kol iš jo išnirs kokios nors baidyklės galva. Anuir veide atsispindėjo tai baimė, tai juokas, nes, žvilgčiodama į Ordiną, pastebėjo, jog tas šypsosi. Jinai jau persiėmė mintimi, kad baltieji žmonės viską žino, viską gali ir nieko nebijo.

Bet greičiau nei onkilonai susiruošė bėgti, vanduo ežerėlyje ėmė lėtai sekti ir po kelių minučių nuslūgo iki tokio gilumo kaip ir anksčiau. Gorochovas atsiduso:

— Pastraukė, pastraukė, atgal, gylėn, išsigando, matyt! — su palengvėjimu ištarė jis.

Ordinas, Goriunovas ir Kostiakovas nusijuokė — jie suvokė, jog tai buvo naujos rūšies ežeras, maitinamas požeminių vandenų. Jo dugne” matyt, esama ugnikalnio žiočių, nueinančių gilyn ir pilnų vandens; tam tikrais laiko tarpais garai ir dujos pakelia vandenį į viršų, o paskui išeina pro kokį šoninį plyšį, todėl neišsiveržia iš vandens kaip kituose ežeruose, bet vanduo nuslūgsta. Beliko tik nustatyti šito reiškinio periodiškumą, kad galėtų įsitikinti, ar teisingai visa tai aiškina. Ordinas išsitraukė laikrodį.

— Dabar aš suprantu, kaip gyvuliai atsigeria iš šito ežero, — tarė Goriunovas. — Jie laukia, kol vanduo pakyla iki kraštų.

— Taip, o aš niekaip nesuvokiau, kodėl tokie skardingi krantai be gyvulių išmintų takų, — patvirtino Ordinas.

— O kitas, žiūrėk, nespės ir atsigerti — vanduo iš panosės nuslūgęs! Lauk, kad gudrus, kol jis vėl pakils.

Laukti iš tikrųjų teko ilgai: suspėjo išsivirti ir išsikepti vakarienę, suvalgyti ją, kai vanduo vėl pamažėle ėmė kilti; pasirodė, jog tarpas trunka beveik valandą.

Vos saulė spėjo užlįsti už garų sienos šiaurinėje duburio pusėje, kai iš ten atplaukė tirštas rūkas, ir iškart pasidarė beveik tamsu. Nakčiai malkų buvo parūpinta iš anksto, ir prie laužo buvo šviesu ir šilta. Šnekučiavosi apie šios keistos žemės ežerus, jų periodiškus išsiveržimus; onkilonai aiškino, jog tai vandens dvasių žaidimai. Jie papasakojo, kad šiaurinėje pusėje yra Tūkstančio Dūmų Slėnis, ten iš žemės rūksta dūmai; o žemė tokia karšta, kad degina kojas net apsiavusiam. Jie patys ten nebuvę, bet girdėję apie tai iš senolių, kurie jauni būdami dalyvavo dideliame žygyje prieš vampu, — žygį paskelbęs Amnundako senelis.

Seniau tame slėnyje žiemodavo vampu.

Pokalbį nutraukė pratisas staugimas miške, šunys atsakė nirtulingu lojimu.

— Vilkai arti, — pajuto dvėselieną, — pasakė Gorochovas.

— Štai ir proga pasigauti vilkę arba ir dvi, — pasiūlė Goriunovas.

Onkilonai pareiškė, kad tai visai nesunku, kad jie žiemos naktimis, apsupdami su ugnies fakelais rankose, medžioja vilkus, puolančius elnių bandas. Vilkei gaudyti jie turėjo tinklą, nupintą iš plonų dirželių: juo gaudo besišeriančias žąsis. Ėmė ruoštis gaudynėms. Iš krūvos malkų, sumestų nakčiai, išsirinko smalingų išdžiūvusių jaunų maumedžių kamienų, sulaužė į pusmetrinius pagalius, juos pririšo prie iečių, tokius fakelus padarė visiems, kas dalyvaus gaudynėse, ir padėjo ant laužo. Per tą laiką prie jaučio likučių susirinko vilkai, — iš ten girdėjosi urzgimas, cypimas, kaulų traškėjimas, — plėšrūnų gauja puotavo pasislėpusi migloje.

Kai fakelai įsidegė, onkilonai ir keliautojai su fakelu vienoje rankoje, ietimi ir šautuvu — kitoje, bėgte apsupo puotos vietą ir tada, palenkę fakelus į priekį beveik iki pat žemės ir mosuodami jais dešinėn kairėn, glaudė ugninį judantį ratą, kurio centre buvo vilkai. Netrukus pro rūką galėjai įžiūrėti krūvą pilkų plėšrūnų” susispietusių prie dvėselienos; paspaudę uodegas, iškišę dantis, jie stovėjo sutrikę, nematydami nė mažiausio plyšelio, pro kurį galėtų pabėgti iš banguojančio ir vis artėjančio baisaus žiedo. Žvėrys užkaukė, ėmė blaškytis, šokinėdami vienas per kitą ir pagaliau pakvaišę metėsi po du, po tris į skirtingas puses.

Bet pasprukti pavyko tik nedaugeliui: onkilonai vikriai smeigė juos ietimis arba, trenkdami fakelu per snuki, nuvydavo atgal. Karys, laikęs tinklą, užmetė jį ant vilkės, bandžiusios prasiveržti — ji iškart įsipainiojusi, pargriuvo. Like gyvi vilkai sugrįžo prie dvėselienos ir drebėdami, susispaudę, kalendami dantimis jau nebandė bėgti; keli šūviai partrenkė juos. Pakėlę fakelus, onkilonai pribaiginėjo vilkus, tysojusius aplinkui; tarp sužeistų rado dar vieną vilkę, uždengė jai galvą drabužiais ir, surišę visas keturias kojas kartu, nusinešė, pakabinę ant ieties.

Surankioję visus vilkus, o jų, pasirodo, būta vienuolikos, grįžo prie laužo ir ėmėsi lupti kailius.

Kiekvienai sugautai vilkei įkalė žemėn po tris basliukus; prie dviejų diržais priveržė priekines ir užpakalines kojas, prie trečio — kaklą, taigi žvėris dantimis nepasiekė nė vieno diržo. Po šitokios originalios medžioklės sugulė miegoti aplink laužą, palikę, kaip ir paprastai, sargybinius, kurie turėjo prižiūrėti vilkes ir saugoti jas nuo Kurmio ir Baltuko; šie ilgai negalėjo nurimti, taip norėjo susidoroti su bejėgiais priešais.

TŪKSTANČIO DŪMŲ SLĖNIS

Per pusryčius, sėdėdami tirštame rūke, sprendė klausimą, kaip išsivesti vilkes: vieni siūlė paeiliui nešti ant pečių, kiti — ant neštuvų, padirbtų iš užmušto jaučio odos. Visų paprasčiausia buvo priversti jas pačias eiti, bet neturėjo nei grandinių, nei vielos, kad galėtų padaryti pavadį, neįveikiamą aštrių dantų.

Pagaliau susiprotėjo: padarė plačius odinius antkaklius ir antsnukius. Paėmė Gorochovo berdano grūstuvą ir prie jo galų pririšo antkaklius. Dabar vilkės ėjo greta lyg pajungti jaučiai; vienas onkilonas vedė jas už diržo, kitas ginė iš užpakalio. Iš pradžių žvėrys spyrėsi visomis keturiomis, gulė; bet kai užleido šunimis, kurie ėmė kandžiotis, susitaikė su padėtimi ir nurisnojo paskui žmones, paspaudusios uodegas.

Kai tik rūkas išsisklaidė, vėl tęsė žygį šiaurės kryptimi. Augmenija darėsi vis skurdesnė, pereidavo žemo, išdžiūvusio bet seno miško plotus; laukymių retą žolę pakeisdavo visai plika žemė: dirva — tai išpustytas bazaltas. Už kelių kilometrų rado sprogymę žemėje, iš kurios rūko skystučiai dūmai.

Ordinas pasilenkęs prikišo ranką prie plyšio, bet greitai atitraukė — toks buvo karštas iš gelmių einantis oras. Kuo toliau, tuo daugiau buvo tokių plyšių, ir oras darėsi karštesnis; keliautojams atrodė, kad jie pateko gerai prikūrenton pirtin, juo labiau kad garai lyg lengvas rūkas buvo nugulę viską aplinkui. Onkilonai jau seniai nusimetė striukes ir ėjo nuogi iki pusės; neišlaikė ir keliautojai, taip pat nusirengė. Pagaliau ir Anuir nusismaukė palaidinę kombinezoną ir liko tik su klubjuostė, su nuostaba pareiškusi, jog karšta lyg gerai prikūrentame būste.

Dėmesį patraukė tirštesnio rūko ruožas: viduryje, pasirodo, iš kelių plyšių švilpdami ir sunkiai šniokšdami virsta garų kamuoliai.

— Čia jau tikros fumarolės [* Fumarolė — iš ugnikalnio plyšių arba lavos ežero kraterių trykštanti karšta vulkaninių dujų ir garų srovė, virstanti ne tik iš veikiančių, bet dažnai ir iš užgesusių ugnikalnių kraterių]! — sušuko Ordinas.

Kuo toliau, tuo daugiau buvo tų plyšių, išsimėčiusių tarp pliko, nelygaus juodos lavos paviršiaus. Atrodė, jog visos žemės gelmės tirpsta ir garuoja; žemės karštumą jutai net apsiavęs.

Paėjėję dar kilometrą kitą per tokias pat vietoves ir sustoję pailsėti ir apsižvalgyti, negalėjo atsistebėti atsivėrusiu paveikslu. Iš visų pusių tai šen, tai ten iš žemės veržėsi garų kamuoliai, ramiame ore kildami į viršų garbiniuotomis kolonomis, mirgėjo, apšviesti įstrižų saulės spindulių, vaivorykštės spalvomis. Galėjai pamanyti, kad šaltą giedrią dieną rūksta nesuskaičiuojami neregimo miesto kaminai. Tarp tų baltų kolonų — į vakarus, šiaurę ir rytus — juodavo aukšti duburio skardžiai, iki jų buvo apie penketas šešetas kilometrų. Šen bei ten išnirdavo kontūrai smailių viršūnių, numargintų sniego juostomis arba dėmėmis, ryškiai blykčiojančiomis saulėje. Balti sniegynai ir balti stulpai, juodi skardžiai ir juoda žemė sudarė įspūdingą dviejų kontrastingų spalvų derinį.

Tylą sudrumsdavo tai šaižus švilpesys, tai kokios nors kiaurymės gausmas.

— Juoda rūkstanti dykuma! — sušuko Goriunovas.

— Štai jis, Tūkstančio Dūmų Slėnis! — tarė Ordinas.

— Piktųjų dvasių buveinė! — pareiškė vyriausiasis iš onkilonų. — Tai požeminiuose urvuose rūksta jų laužai.

Skirtingų jausmų apimti stebėjo šį retą vaizdą būrio žmonės: baltieji — susidomėję, tamsiaodžiai prietaringai baisėdamiesi. Atkreipė dėmesį už kitus didesnis ir platesnis stulpas. Kai priėjo arčiau, pamatė, kad jis kyla iš kokių šešių metrų skersmens ežeriuko, vanduo jame kunkuliavo lyg dideliame katile.

Goriunovas išsiėmė iš kuprinės gabalėlį žalios mėsos, pririšo prie dirželio galo ir nuleido vandenin. Mėtoma verdančio vandens srovių, mėsa vartaliojosi, nardė ir per kelias minutes išvirė.

— Puikiausia vieta nakvynei! — tarė Ordinas. — Nėra malkų, užtat yra paruoštas katilas, kuriame galime išsivirti vakarienę ir pasisemti verdančio vandens arbatai.

Eidami toliau į šiaurę, surado dar keletą verdančių skirtingo dydžio, bet mažų ežerėlių. Patys mažiausi — vieno ar dviejų metrų skersmens — virė ramiai, paviršiun kilo smulkūs burbuliukai; didesnieji kunkuliavo pašėlusiai, ir visas jų paviršius vilnijo, kai kur net čiurškė verdenės. Atkreipė dėmesį, kad statmenos sienos, iškilusios šalia vandens, ir žemė apie kai kuriuos ežerus padengtos baltu apnašu, lyg sniegu. Bet ar galėjo būti sniego šalia verdančio vandens? Pagremžė apnašo, ir paaiškėjo, jog tai kažkokia nemalonaus skonio aitri druska.

— Jeigu išsiskiria druskos, tai vanduo turėtų būti sūrus ir netiks arbatai, — pasakė Goriunovas.

Paragavo vandens. Jis nors ir nebuvo visai gėlas, bet gerti vis dėlto tiko.

Eidami pro verdančius ežeriukus ir rūkstančias sprogymes, jau visai netoli duburio sienos atsidūrė prie įdubos plokščiu paviršiumi. Jos skersmuo buvo apie du šimtus žingsnių, o gylis — penkiolika dvidešimt metrų.

Dugnas lengvai išgaubtas, jis priminė didelį tuščią indą. Įsižiūrėję pro retus dūmus, vinguriuojančius per dugną, pastebėjo, kad pro sprogymes kai kur plyksčioja mėlynos liepsnelės. Ordinas panoro apžiūrėti jas iš arčiau ir leidosi žemyn, bet vos žengęs kelis žingsnius, greitai pasuko atgal, užsispaudęs burną ir nosį. Jis paaiškino, kad ėmęs dusti nuo sieros ir chloro garų, kurių pilnas įkaitintas lyg duonkepės oras.

Pro žiūroną galėjai atskirti, kad ant juodo dugno pado visur geltonuoja ir baltuoja apnašų juostos bei dėmės, matyt, tai siera ir amonio chloridas.

— Na, Pavlai Nikolajevičiau, — tarė Ordinas Kostiakovui, kai jau atgavo kvapą, — dabar ir jūs turėsite sutikti, kad Sanikovo Žemė — milžiniško ugnikalnio krateris, deja, dar ne visiškai užgesusio.

— Žinoma. Tie bazalto skardžiai iš visų pusių, geizeriai ir kunkuliuojantys ežerai pietuose, verdantys ežerai ir fumarolės šiaurėje, šita nuodingų garų prisirinkusi duobė, — visa tai išsklaido mažiausią abejonę, — patvirtino Goriunovas.

— Bet onkilonai čia gyvena keturi šimtai metų, o vampu ir gyvuliai — dar ilgiau. Pietinėje pusėje vešli augalija, — išeitų, kad ugnikalnis neveikia jau seniai, — paprieštaravo Kostiakovas.

— Be abejonės. Bet aišku ir tai, kad jis nustojo veikęs palaipsniui iš pietų į šiaurę, nes čia daug ryškesni jo požymiai. Galbūt tuo metu, kai vampu jau gyveno pietinėje dalyje, šiaurėje dar veržėsi lava.

— Onkilonai viso to jau nerado, — patvirtino Ordinas. — Jie žino tik „požeminių dvasių” dūmus.

— O ar negali vieną dieną ugnikalnis pabusti iš gilaus įmygio ir pridaryti bėdos? — paklausė Goriunovas.

— Visai įmanoma. Visiškai užgesusiais galima laikyti tik tuos ugnikalnius, kurie neveikia jau kelis geologinius periodus ir yra daugiau ar mažiau apirę. Už visus kitus garantuoti negalima, ir teisingiau vadinti juos užgesusiais, todėl, kad gali bet kada vėl išsiveržti. Mes žinome pavyzdžių, kai ugnikalniai, laikyti visiškai užgesusiais, staiga prasiverždavo. Prisiminkite Vezuvijų, kurio krateryje, apaugusiame tankiu mišku, slėpėsi Spartakas, vergų sukilimo vadas. Niekas šito kalno nelaikė ugnikalniu, apie jo išsiveržimus nebuvo išlikusių nė legendų. Ir staiga 79 mūsų eros metais jis nubudo ir sunaikino Pompėją ir Herkulanumą, o nuo tada jis veikia ligi šiol.

— Arba Plikasis Kalnas [* Mon Pelė, išsiveržęs 1902 m. ir sunaikinęs 20% gyventojų. (Vert. past.)] Martinikoje, — prisiminė Goriunovas. — Iki aštuonioliktojo amžiaus vidurio miegojo, ir vietiniai gyventojai nė nežinojo, kad tai — ugnikalnis. Paskui ėmė busti, bet tai užtruko apie pusantro šimto metų, — vos vos žymu buvo, kad jis veikia. O dvidešimto amžiaus pradžioje katastrofiškai išsiveržė ir per kelias minutes sunaikino visą Sen Pjero miestą su trisdešimčia tūkstančių gyventojų.

— Tokių pavyzdžių galima rasti Amerikoje, Sundos salose, Kamčiatkoje, — pridūrė Ordinas.

— Jeigu išsiveržtų šitas ugnikalnis, tai būtų didelė nelaimė onkilonams, — tarė Kostiakovas.

— Svarbu ir tai, kur ir kada gali prasidėti išsiveržimai. Jeigu išsiveržtų tik šiaurinėje kraterio dalyje, kuri ir dabar bevaisė ir neapgyvendinta, ir jeigu išsiveržimai būtų nestiprūs, tai onkilonai ramiausiai gyventų ugnikalnio kaimynystėje. Bet jeigu išsiveržtų pietinėje pusėje, tada galima laukti paties blogiausio.

— Man rodosi, — atsakė Ordinas, — kad šitokia daugybė fumarolių, verdančių ežerų ir geizerių patvirtina, jog ugnikalnis atgis, ne šiandien, rytoj, — kada nors, nors krateris taip gyvuoja jau šimtmečiai, kaip sako onkilonai. Nors jie labai retai lankosi šioje vietoje, ir todėl jų tvirtinimai nepatikimi: reikia nuolat stebėti ir tirti.

— Tikėkimės, kad kol mes čia esame, nieko neatsitiks, ir Sanikovo Žemė su gyvomis fosilijomis egzistuos dar šimtmečius, — palinkėjo Goriunovas.

Aplenkę dusnią įdubą, keliautojai greitai priėjo šiaurinį kraterio pakraštį; juodo bazalto sienos buvo tokios pat statmenos arba kilo terasomis kaip ir kitose vietose. Skardžių aukštis, matuojant žvilgsniu, buvo ne mažiau kaip tūkstantis metrų. Kadangi čia visiškai niekas neaugo, net kerpės, vieta buvo nepaprastai niūri. Bet, apsidairę aplinkui, pamatė priešais atsivėrusį dar labiau stulbinantį vaizdą: netoliese nuo juodosios sienos papėdės balta siena tęsėsi Tūkstančio Dūmų Slėnis, kuriame, iš tolo žiūrint, liejosi į vieną garų stulpai. Balta siena nestovėjo vietoje, ji lengvai bangavo, sūkuriavo, ir žemos saulės spinduliuose jos banguojančiose keterose tai šen, tai ten, pereidamos iš vienos į kitą, mainėsi vaivorykštės spalvos.

Viena ilga balta juosta prie pat sienos atkreipė keliautojų dėmesį.

— Keista, nejaugi tai iš viršaus nukritęs sniegas? — svarstė Goriunovas.

— Ne, tai ne sniegas, o kokios nors baltos kalnų uolienos išeiga, — tarė Ordinas, pažiūrėjęs pro žiūroną. — Ir ji visa prirausta duobių, tarytum ją kas graužė. Ar tik ne čia vampu kasasi titnagą?

Nuskubėjo į tą vietą. Ir paaiškėjo, kad po bazaltu — sniego baltumo marmuras, esantis trys keturi metrai virš kraterio dugno; marmuro juosta nusitęsusi du tris šimtus metrų. Marmure buvo matyti tai pavieniais gabalais, tai lizdais ar sluoksniais juodas, pilkas ir purvinai baltas titnagas; jo vampu ir ieško: iečių antgaliais arba gremžtukais išvarpytas visas marmurinis skardis.

— Na štai ir atradome, ko mums reikėjo, kad galėtume nustatyti ugnikalnio susidarymo laiką, — tarė Ordinas, apžiūrėjęs baltą sieną. — Aš radau kelias, nors ir blogai išsilaikiusias, fosilijas, kurios įrodo, jog tai ankstyvojo kreidos periodo sluoksnis. Išeitų, kad ugnikalnis susidarė ne anksčiau kaip terciaro periodu, kai įvairiose Šiaurės Sibiro vietose išsiverždavo tokie patys bazaltai. Reikėtų paieškoti dar — gal rastume geresnių.

Taip taręs, Ordinas įsikorė į vieną iš gilesnių skardžio nišų ir ėmė stuksenti plaktuku. Kiti rausėsi krūvose balto smėlio, pribirusio prie pat papėdės; net ir onkilonai padėjo ieškoti, kai jiems parodė vieną rastų kriauklių ir paaiškino, kas tai. Bet plaktukas liovėsi stuksėjęs, Ordinas greitai išlindo iš nišos ir pasakė:

— Žinote, gilumoje darbas verda. Patylėkite ir, pridėję ausį prie skardžio, pasiklausykite. Geriausia girdėti, žinoma, nišos gilumoje, ten, kur aš buvau.

Goriunovas su Kostiakovu įlipo į nišą ir prispaudė ausis prie sienos. Jie išgirdo iš žemės gelmių ataidinčius tai trumpus, tai ilgiau užsitęsiančius smūgius, sakytumei ten, kažkur toli toli, kalė milžiniškos kalvės: atrodė, jog sunkiais kūjais daužo tvirtą metalą. Uolienos šiek tiek drebėjo, ir galėjai matyti, kaip nuo baltos sienos atitrūksta atplaišos kalcio špato, kuris sudaro marmurą.

— Šauniai dirba apačioje! — tarė iš nišos išlindęs Goriunovas.

— Ar ne laikas mums nešti kailį iš čia, kol dar nevėlu? — paklausė sunerimęs Kostiakovas.

— Jūs galvojate, jog tai pradedančio veikti ugnikalnio požymis? — nusijuokė Ordinas. — Jeigu mes čia būtume lankęsi anksčiau ir tuomet tų garsų negirdėję, tai iš tikrųjų dabartinį triukšmą galima būtų laikyti sustiprėjusią požemine veikla. Bet ir tuo atveju bijoti nereikėtu — ugnikalnio nubudimas gali trukti dienas, savaites, mėnesius, metus.

— Ir netgi šimtmečius, kaip Plikojo Kalno, — pridūrė Goriunovas.

Onkilonai, sužinoję, apie ką kalba svetimšaliai, vienas po kito ropštėsi į nišą ir iš ten išeidavo sunerimę. Dabar jie labiau nei bet kada tikėjo, jog čia, po žeme, gyvena piktosios dvasios. Smūgiai, drebančios sienos, liepsnelės įduboje, tūkstančiai dūmų, verdantys ežerai, aplinkui — jokių augalų, — visa tai kėlė onkilonams tokią baimę, kad jie prisispyrę ėmė prašyti iki nakties išeiti iš tų baisių vietų.

Buvo jau vėlu, saulė dingo už aukšto skardžio šiaurės pusėje, ir tamsus šešėlis nusileido ant šitos duburio pusės. Be to, iš vakarų slinko didelis juodas debesis, o ir rūkas čia turėjo būti neįprastai tirštas. Užslinkus rūkui ir sutemoms, lengvai galėjai paklysti ir įkristi į sprogymę ar verdantį ežerą.

Ir iš tikrųjų, vos spėjo kokį kilometrą paeiti tolyn nuo skardžio, kai visą dangų aptraukė debesys ir ėmė krapnoti lietus; viską aplinkui gaubė rūkas, susidaręs iš daugybės garų, vėsinamų lietaus. Visai sutemo, ir nori nenori teko apsistoti šalia nieko gera nežadančios kraupios įdubos ir verdančio ežeriuko, kuriame galėjai nors išsivirti vakarienę ir arbatos, nes aplinkui nebuvo nė šapelio kuro. Svetimšalių ramybė paveikė ir onkilonus, ir visi, gulėdami ant ežero kranto, leido vandenin prie diržiukų ar iečių galų pririšę gabaliukus mėsos, bet kalbėjosi tik pašnibždomis. Gorochovas įsigudrino išvirti net sriubos: jis į katiliuką įdėjo mėsos, kruopų, druskos, pasėmė vandens ir iki pusės katiliuką panardino į ežerą. Nuoviras išėjo neblogas, svarbiausia — mėsa išvirė sūdytame vandenyje, todėl buvo skanesnė nei gabalėliai, išvirti tiesiog ežere. Ir arbata buvo skani.

Pavakarieniavę onkilonai, susispietę krūvon ir prisidengę nuo lietaus skydais, užmigo; paliko sargybą. Svetimšaliams jie įrengė šėtrą iš jaučio odos ir iečių. Bet šie panoro naktį pasižiūrėti įdubos liepsnelių ir tylutėliai, nieko nežadindami, nuėjo ten. Kadangi iš įdubos garavo šiluma, tai viršum jos nebuvo rūko. Atrodė, jog apačioje juoduoja duobė, išraižyta įvairiomis kryptimis einančių melsvų liepsnelių linijų; jos bėgo iš vienos vietos į kitą, tai užgesdavo, tai įsiliepsnodavo, — reginys buvo labai keistas ir įdomus.

Kad geriau matytų, visi keturi sugulė ant žemės prie pat įdubos krašto ir staiga pajuto aštrius smūgius — po jais sudrebėjo žemė.

— Žemės drebėjimas! — suriko pašokdamas Kostiakovas.

Bet jam teko vėl atsigulti, nes išsilaikyti ant kojų negalėjo — pernelyg siūbavo ir drebėjo žemė. Girdėjo duslų ūžesį, o įduboje ugnys drebėjo, — tai visiškai užgesdavo, tai vėl įsiliepsnodavo. Nuo duburio sienų sklido trenksmai: atitrūkinėjo ir krito akmens luitai. Visi šie garsai tamsoje kraupino.

Nuo stovyklos pusės, — ji buvo už kokio šimto žingsnių, — pasigirdo siaubo riksmai, Anuir rypavimai: pabudusi ji pastebėjo, kad dingo Ordinas ir kiti baltieji žmonės. Onkilonai pagalvojo, jog baltieji žyniuoniai paliko juos siaubo šalyje ir pradingo amžinai. Šunys ir vilkės, pritardami žmonėms, pakėlė baisų alasą, — koncertas buvo pragariškas. Prietaringi žmonės visiškai sutriko ir nežinojo ką daryti.

Kai žemė ėmė silpniau drebėti ir jau galėjai atsistoti ant kojų, keliautojai nuskubėjo stovyklon, o ją pagal riksmus buvo lengva rasti net ir visiškoje tamsoje. Baltųjų sugrįžimas iš karto nuramino, o kai Goriunovas paaiškino, kur jie buvo nuėję, onkilonai truputėlį net susigėdo. Anuir pakibo Ordinui ant kaklo ir prisiglaudė užverktu veidu prie krūtinės. Įvykis išblaškė miegus. Ir Goriunovas pasinaudojo proga išklausinėti onkilonus, ar nebuvę anksčiau žemės drebėjimų. Pasirodo, toks reiškinys jiems žinomas. Kartais, paprastai žiemą, jie yra pastebėję, jog žemė mažumėlę virpa, girgžda žeminių rąstai, o ant galvų per plyšius byra žemės.

— Štai ir dabar buvo tas pat! — paaiškino Goriunovas.

— Ne, ne tas pat! — paprieštaravo onkilonai. — Niekada nėra taip buvę, kad žemė įsibanguotų, jog negalėtum net atsistoti. Todėl mes taip ir persigandome, o dar kai pamatėme, kad jūs dingote, pamanėm, kad palikot mus šitoje baisioje vietoje ir kad požemių dvasios, judinančios Žemę, netrukus iššoks iš plyšių ir nusitemps mus požemių karalystėn.

Žemė daugiau nebangavo, ir keliautojai sugrįžo į savo šėtrą, kurią prireikė atstatyti. Po pirmo smūgio ietys paklypo, oda, nukritusi ant Anuir, ją pažadino ir pergąsdino. Onkilonai vis neišdrįso gultis; nedegė laužas, ir tai dar labiau stiprino prietaringą baimę, be to, virš pietinės duburio pusės sutrinksėjo perkūnija — labai retai girdima Sanikovo Žemėje. Ten akinamai blykčiojo žaibai, grumėjo perkūnija, atsimušdama į aukštus sienų skardžius ir daugybę kartų pasikartojanti. Susėdę vienas prie kito, narsūs kariai murmėjo užkeikimus, kol visai neprašvito; pakilęs smarkus vėjas išsklaidė debesis. Ir tik tada jie sumigo.

VAMPU DIEVAI!

Rytas buvo neūkanotas, užtat šaltas nuo stipraus vėjo ir praūžusio lietaus. Todėl jie galėjo anksčiau iškeliauti namop, kas labai nudžiugino onkilonus. Bet dar reikėjo verdančiame ežere pasigaminti mėsos, kad pasistiprintų prieš tokį tolimą kelią. Išeidami onkilonai kelis gabalėlius mėsos įmetė ežeran ir triskart nusilenkė jam.

— Kariai dėkoja požemių dvasioms už tai, kad jos naktį tik pagąsdino, bet nepadarė nieko pikto, — paaiškino Anuir.

Nesustodamas prie pažįstamų ežerų ir sprogymių, būrys apie vidudienį praėjo Tūkstančio Dūmų Slėnį, ir kai pamatė pirmus augalus, onkilonų veidus tarsi kas būtų pakeitęs: jie vėl tapo tokie pat draugiški ir linksmi kaip visada. Buvo aišku, kad po vado įsakymo lydėti į baisųjį slėnį svetimšalius jie tapo auka ir tikėjosi paties baisiausio. Bet būriui teko dar vienas išbandymas: įžengę miško juoston, svetimšaliai sumanė pasinaudoti proga ir dar kartą pakliūti į vampu šalį, kad galėtų pasižiūrėti tų keistu gyvulių „su penkta koja ant galvos”, kuriuos garbino vampu. Iš pasakojimų buvo aišku, kad tie gyvuliai gyveno kažkur netoli baisiojo slėnio.

Norom nenorom būrys pasuko į pietryčius, į priekį pasiųsdami tris žvalgus ir šunis. Vėl ėjo pažįstamomis vietomis: laukymės su ežerais ir juostos tankesnio ar retesnio miško, kuris tolyn vis tankėjo ir aukštėjo. Po šešių kilometrų žvalgai pranešė būriui, kad artimiausioje laukymėje ganosi „dievai”. Atsargiai perėję miško aikštelę, priėjo kiek galima arčiau gyvulių. Už šimto žingsnių nuo pamiškės stovėjo keturi stambūs gyvuliai, kuriuos nesunkiai galėjai priskirti drambliams. Apšviesti paskutinių saulės spindulių, prisiėdę, jie ilsėjosi: stovėjo nejudėdami, nuleidę straublius ir tik retkarčiais sumojuodavo trumputėmis uodegytėmis arba sukrutindavo didžiules ausis. Jų kūnai buvo apžėlę pakankamai ilga, bet reta raudonai ruda vilna. Du buvo didesni, du mažesni; pastarųjų labai skyrėsi iltys, kurios buvo trumpesnės ir kyšojo tiesiai į priekį, o suaugusiųjų ilčių galai smarkokai rietėsi į viršų ir tik tada — į vidų.

— Be abejonės, tai — mamutai, — tarė Goriunovas.

— Norėčiau pamatyti, kaip šitie pabaisos bėgioja laisvėje, — pasakė Kostiakovas. — Mes visi esame matę dramblius tik ankštame zoologijos sodo aptvare, o ten nėra kur bėgioti.

— Žinoma, įdomu! Bet kaip tu juos priversi bėgti?

— Aš manau, juos išgąsdins šūviai.

— Abejoju, lies jie nežino, kas tai šaunamasis ginklas. Ir, be to, mes galime atkreipti dėmesį sargų, o jie turėtų gyventi netoliese.

— Taigi, vampu šūvių išsigąs labiau negu mamutai, nes anie jau žino, ką tai reiškia.

— Tyliau! Vilką mini — vilkas čia! — tarė Goriunovas, rodydamas į aikštelę priešais.

Iš ten į laukymę išėjo du suaugę vampu ir vienas berniukas su kažkokiais nešuliais ant nugarų. Priėję prie mamutų, jie nusimetė naštas, paskui patys atsiklaupė ir po kelis kartus žemai nusilenkė gyvuliams. Mamutai, jiems artėjant, išsibudino iš snaudulio, priėjo prie vampu, pradėjo mosuoti straubliais ir leisti garsus, primenančius kriuksėjimą. Nusilenkę vampu išvyniojo nešulius — tai buvo odos, prigrūstos kažkokių šaknelių — jas išdėstė ant žolės priešais mamutus, o tie negaišdami čiupo straubliais po dvi tris šaknis iš karto ir kimšosi į nasrus. Pasirodo, vienas iš vampu — moteris. Ji savo nešulį išvyniojo jauniems mamutams, o vyriškis ir berniukas šėrė senius. Gyvuliai greitai sušveitė šakneles ir garsiu kriuksėjimu reikalavo dar, tiesdami straublius vampu link: tie vėl nusilenkė ir, staiga čiupę odas, pasileido kiek įkerta per laukymę į pamiškę. Šiuo momentu ir pavyko Kostiakovui pamatyti tai, ko jis taip troško: mamutai sunkia risčia dribsėjo paskui vampu, ištempę ir užvertę straublius aukštyn kabliu, atkišę į šonus ausis ir užlaužę uodegikes. Bet tai, matyt, buvo paprasčiausia padėka už vaišes, nes jie būtų galėję pasivyti vampu ir sutrypti juos, jeigu tik būtų panorėję. Beje, juos lydėjo tik iki pamiškės, vis leisdami dūdavimą primenančius garsus, o paskui grįžo atgal.

Visas būrys susidomėjęs stebėjo šėrimo ir garbinimo sceną. Bet kai vampu dingo, onkilonai ėmė prašyti keliautojus, kad nušautų vieną mamutą, — jų stora oda buvo labai vertinama kaip geriausia medžiaga skydams, o iltys tiko iečių ir strėlių antgaliams bei peiliams gaminti. Mamutą sumedžiodavo labai jau retai: vampu saugo savo dievus, todėl surengti šių gyvulių medžioklę galėjo tiktai per didžiąsias kovas su vampu. Bet ir tada būdavo sunkumų, nes senus gyvulius menkai tesužeisdavo ietys ar strėlės, ir jie suspėdavo pabėgti. Dabar galėjo pasinaudoti proga — svetimšaliai turėjo baisius, mirtį nešančius žaibus.

Ordinas pritarė onkilonų prašymui — jis norėjo apžiūrėti gyvulį iš arti ir išmatuoti jį.

Kostiakovas prisiminė vaikystėje skaitęs, kad dramblio straublys, tinkamai pagamintas, — delikatesas, ir taip pat pritarė prašantiesiems.

— Bet vampu keršys mums už dievo nužudymą, — prieštaravo Kostiakovas. — Saugotojai sušauks visą ordą, kuri užpuls mus.

— Aš manau, kad jie, išgirdę šūvius, bėgs kuo toliau. Bet mokslo dėlei ir, pagaliau, kad įtiktume ištikimiems palydovams, galime rizikuoti, — atsakė Ordinas.

— Šito giganto sprogstamąja kulka nenušausi, o sužeistas jis įsius, ir mums blogai baigsis.

— Paleisim į jį dvi tris kulkas!

Goriunovas labai nenoriai sutiko, kad būtų nužudytas toks retas ir beveik prijaukintas gyvulys, ir pats šauti atsisakė. Onkilonai nudžiugo ir baisiausiai susidomėję žiūrėjo, ką baltųjų žmonių žaibai padarys vampu dievams. Ordinas ir Kostiakovas tuo pačiu metu iššovė į arčiausiai esantį seną mamutą: jis stovėjo šonu ir vėl ketino nusnausti. Gyvulys susvyravo, griuvo priekin, paskui metėsi šonan ir, dusliai suriaumojęs, suklupo ant visų keturių, paskui virto visu svoriu ant šono. Kiti trys mamutai, išgąsdinti šūvių, pabėgėjo į šalį, sustojo ir atsigręžę laukė, kada pakils kažkodėl nugriuvęs jų draugas ir pasivys juos; gyvuliai šaukė gulintįjį garsiais trimitų balsais.

Medžiotojai ir onkilonai priėjo prie sužeisto mamuto; to dar trūkčiojo straublys ir kojos. Kai priėjo žmonės, jis truputėlį kilstelėjo nuo žemės galvą, bet čia pat bejėgiškai nuleido ją, sunkiai atsidusdamas. Jo mažytėse juodose akutėse, rodės, atsispindėjo priekaištas žudikams. Bet tie greitai nustatė, kad gyvulys jau nusibaigė. Ordinas išsiėmė ruletę ir ėmė matuoti mamutą. Kostiakovas padėjo ir užrašinėjo, o onkilonai, apstoję negyvėlį, nustebę žiūrėjo į šitas manipuliacijas. Jie įtarė, jog tai baltųjų žmonių užkeikimai prie užmušto dievo, kad permaldautų ano dvasią. Šunys, negaišdami laiko, lakė kraują, žliaugiantį iš didelės žaizdos ir per pilvą tekantį į žolę.

Ir besidarbuojantys, ir žiūrovai nepastebėjo, kad kiti mamutai pamažu priartėjo per keturiasdešimtį žingsnių ir sustojo, žiūrėdami į keistus dvikojus padarus, apsupusius jų draugą, kuris vis nenorėjo atsikelti. Šunys pirmieji pajuto arti gyvulius ir puolė juos, garsiai skalydami. Žmonės apsidairė ir apmirė, nežinodami, ką daryti — ar bėgti pamiškėn, nelaukiant, kol mamutai puls, ar patiems juos užpulti. Sūnys, sustoję per dešimtį žingsnių nuo gyvulių, plėšėsi lodami ir urgzdami, bet uodegas paspaudė ir artyn eiti nedrįso. Žvėrys nesusivokdami žiūrėjo į tuos įžūlius karlikus, išdrįsusius savo įkyriais balsais drumsti jų ramybę. Pagaliau jiems, matyt, pabodo klausytis lojimo, ir apsisukę didingai nuėjo kiton laukymės pusėn, kur pradėjo žiaubti medžių šakas.

Onkilonai nurimo. Kai Ordinas pabaigė aprašinėti ir susižymėjo matmenis, ėmė lupti odą ir nupjaustinėti mėsą. Tuo metu žvalgai, iškart po šūvio pasiųsti vampu pėdomis, grįžo ir pranešė, kad gretimoje laukymėje jie aptikę tik ką apleistą stovyklavietę. Goriunovas panoro ją pamatyti, pasikvietė kartu Gorochovą ir dar vieną iš žvalgų, kitus palikęs mėsinėti.

Stovyklavietė buvo po didele plačiai išsišakojusia tuopa, augančia viduryje nedidelės aikštės. Apie medį buvo ištrypta žolė, ant žemės gulėjo keli žvėrių kailiai, grubiai išskobti mediniai indai, dvi sunkios kuokos ir kelios ietys. Laužas dar nebuvo užgesęs, ir virš jo styrojo lazdelės su pusiau apdegusiais mėsos gabalėliais. Išgąsdinti šūvių, vampu nepabaigė vakarieniauti; mėtėsi apgraužti kaulai, o ant šakos kabojo užpakalinė, tikriausiai arklio, koja (apie tai galėjo spręsti iš šviežiai nudirto arklio kailio, patiesto ant žolės).

Apžiūrėjęs stovyklą, Goriunovas jau ruošėsi grįžti atgal, pasiėmęs vieną indą, kad turėtų vampu gaminių pavyzdį, kai onkilonas jam parodė medyje vampu „lizdą”, kuriame galbūt slepiasi dievų saugotojai. Bet šitokia prielaida buvo nepagrįsta — vampu nebūtų palikę apačioje ginklų ir lazdelių su mėsa. Jų būstas ore, žinoma, tuščias. Todėl Goriunovas nutarė jį apžiūrėti, ir visi trys nesunkiai įlipo, nes medis buvo šakotas. Lizdas buvo įtaisytas beveik viršūnėje, kur pagrindinis kamienas dalijosi į kelias storas atšakas, nuolaidžiai augančias į šalis. Ant šakų suguldyti ploni rąstai, o virš jų — karčių klojinys — lyg koks grubus tiltelis, kurio dalį nuo lietaus slėpė iš šakų ir nendrių supinta uždanga. Po ja gulėjo odų krūva — vampu patalai. Pora kuokų, odinė svaidyklė ir krūva svaidymo riedulių, dar kelios ietys, — visi skurdžios priebėgos daiktai, — čia pirmykščiai žmonės slėpėsi nuo naktinių plėšrūnų. Properšos, padarytos lapijoje iš visų pusių, leido stebėti apylinkę ir laukymę, kurioje ganėsi mamutai. Dalis jos buvo matyti, ir Goriunovas galėjo įžiūrėti grupę onkilonų, triūsiančių šalia laimikio.

Kol keliauninkai apžiūrinėjo lizdą ir apylinkes, aikštelėn iš krūmų išlindo vampu, apsidairė ir pamosavo ranka, kviesdamas pasislėpusius gentainius. Greta atsidūrė moteris ir du vaikai, ir visas ketvertas pasuko prie medžio. Tuo metu juos pastebėjo Gorochovas ir sušnabždėjo truputėlį išsigandęs:

— nnDievų saugotojai pargrįžo! Ką darysim? Ar šaudysim juos?

n

n

Onkilonas jau išsitraukė iš ragotinės strėlę ir taikėsi įtempti lanko templę, kai Goriunovas sulaikė jį ranka.

— Ramiai patykosim ir pažiūrėsim, ką darys vampu, — pasakė jis Gorochovui.

— O jeigu jie lips medin?

— Dieną jiems nėra ką čia veikti, be to, apačioje jų maistas.

— Bet kaip mes iš čia išeisime?

— Išgąsdinsime juos šūviu! O, velniai griebtų, mano šautuvas juk apačioje.

— Va tai tau! Jie ras ir sudoros.

— Neleisim. Jūs šautuvą juk turite. O mano — padėtas iš anos kamieno pusės — gali ir nepastebėti.

Šitaip besikalbėdami, užkluptieji išsitiesė ant kailių ir sukišo nosis prie plyšio tiltelyje: iš ten matė stovyklos aikštelę. Vampu šeima, priėjusi prie medžio, sutūpė aplink ugnį. Moteris ant rankų laikė kūdikį; dvylikametis berniukas jau buvo išpuoštas — nosis perdurta pagaliuku, o šešerių metų mergytė dar nesubjaurota. Pamatęs apanglėjusią mėsą, vyriškis išleido kelis padrikus garsus, mažai primenančius žmonių kalbą, bet visai suprantamus berniukui, kuris nubėgo į pamiškę ir grįžo su žabų glėbiu. Tuo metu moteris pražarstė pelenus, atkapstė dar žerplėjančių žarijų ir, užmetusi ant jų žagarų, įpūtė ugnį. Mergaitė paėmė pagaliuką su mėsa, nuknaibė sudegusią, o gerą valgė. Vyras susirado tarp besivoliojančių kaulų titnago gabalą, — tai buvo peilis, — atsistojęs pjaustė gabaliukus mėsos nuo arklio kojos ir mėtė juos moteriai; mažesnius kąsnelius jis rijo žalius. Moteris vėrė mėsą ant pagaliukų, vis atsikąsdama, o berniukas smaigstė pagaliukus apie ugnį ir prižiūrėjo kepsnį. Kūdikis, gulėjęs ant žemės, ėmė bliauti; moteris pasiėmė jį, suspaudė tarp kelių, įgrūdo burnon juodą nudribusią krūtį ir toliau tvarkė mėsą.

Vyras staiga nustojo pjaustęs ir įsiklausė, paskui kaži ką suniurnėjo ir parodė pirštu į mamutų laukymę; moteris irgi pakėlė galvą, matyt, sunerimusi, vaikai pašoko. Aišku, jog vampu išgirdo onkilonų šūkčiojimus, sklindančius iš laukymės. Vyras metė titnagą, apibėgęs medį jis taikėsi įsikarti ir pasižiūrėti, kas ten darosi. Čia jis ir pamatė Goriunovo šautuvą, kabantį ant šakos. Vampu suriko nuostabos šūksnį, pribėgo moteris ir vaikai: visi nustebę žiūrėjo į keistą blizgančią kuoką, kažkokiu stebuklu pakibusią ant jų medžio. Matydamas, kad šitas daiktas ne gyvatė, nes kabo nejudėdamas ir nešnypščia, vyras įsidrąsino ir ištiesė į jį ranką, bet persigandusi moteris sulaikė ją. Prasidėjo ginčas. Pagaliau vampu grubiai pastūmė moterį, drebančiomis rankomis nusikabino šautuvą nuo šakos ir, atkišęs kuo toliau nuo savęs, nusinešė prie laužo, atsitūpė ir ėmė apžiūrinėti. Moteris ir vaikai, įsitikinę, kad tas keistas daiktas nekanda, ramiai guli ant kelių, priėjo artyn. Pamažu vampu įsidrąsino, ėmė pirštais glostyti blizgantį vamzdį, apsodą, pasižiūrėjo į tūtą, net pūstelėjo į ją, paskui ėmė krapštyti gaiduką ir riboklį — netikėtai sugriaudėjo šūvis.

Moteris klykdama nuvirto aukštielninka, kūdikis nusirito žeme, įkišo rankutę į laužą ir suspigo; vaikai šoko šalin; vyras sviedė šautuvą. Dar sekundė — ir vaikai jau lėkė, moteris, pagriebusi kūdikį ir ranka laikydamasi už galvos, — matyt, ją kontūzijo, — dūmė iš paskos pasistūgaudama. Vampu pabėgėjo kelis žingsnius į šalį ir sustojo.

Buvo ramu, gražiai kūrenosi ugnis, o juos pergąsdinęs daiktas gulėjo nejudėdamas už kelių žingsnių nuo medžio. Koja už kojos vampu ėmė artintis — jo vakarienę vėl sutrukdė, ir mėsa anglėjo virš ugnies. Vyriškis priėjo prie laužo, ištiesė ranką ir norėjo išsitraukti lazdeles su mėsa, kai virš jo galvos driokstelėjo, kažkas nukrito į laužą, išsvaidė anglis ir nuodėgulius.

Dabar jau ir vyriškis nejuokais įsibaimino — klaikiai šūkaliodamas nubėgo pamiškėn, kur sustojo moteris su vaikais, nežinodami ką daryti. Pamatę bėgantį šeimos galvą, jie irgi pasislėpė krūmuose.

— Na dabar jie ilgai nesugrįš, — tarė Gorochovas, paleidęs sprogstamąją kulką į laužą. — Dabartės jau šita vieta jiems bus užkerėta visam laikui.

Onkilonas kvatojosi iki ašarų. Goriunovas irgi juokėsi. Visi trys išlipo iš medžio, pasiėmė šautuvą; onkilonas dėl viso pikto padegė lizdą, o kuokas ir ietis sumetė į laužą. Gorochovas pagaliukus su mėsa susmeigė į medžio žievę aukštai virš žemės, ir, radęs tarp kaulų žmogaus kaukolę, nukabino nuo medžio ir prirėmė prie kamieno arklio koją, padėjo ant jos kaukolę, ant momens uždėjo titnagą, kuriuo vampu pjaustė mėsą, o į akiduobes įstatė po žarijikę.

— Jeigu jie nepabijos greit sugrįžti, — tarė jis, — tai manys, kad šitai iškrėtė negeros dvasios, ir tada dar labiau bijosis mūsų šaudymų.

Grįždami į mamutų laukymę, pokštininkai sutiko būrį, jau skubėjusį pagalbon. Išgirdę šūvį, paskui kitą ir vampu riaumojimą, Ordinas su Kostiakovu, pamanę, kad smalsuolius užpuolė vampu, atitraukė onkilonus nuo darinėjimo. Išklausę pasakojimą, visi labai juokėsi iš nuotykio su šautuvu.

Laukymėje jau liepsnojo laužai, ir Anuir gamino vakarienę. Mamuto straublys, pasirodo, tikrai nuostabus delikatesas, bet muštiniai buvo kietoki, gal dėl to, kad nepastovėjo. Mėsos turėjo tiek, kad galėjo sau leisti išmėginti receptus ir vėliau.

Sunkiai apsikrovę — kailis, iltys ir mėsa — kitą dieną medžiotojai patraukė jau tiesiai Amnundako stovyklon ir ją pasiekė tiktai vakare.

Onkilonų vadas jau rengė didžiulę ekspediciją dingusiems svetimšaliams ieškoti. Žemės drebėjimas smarkiai išgąsdino onkilonus, nes jų atmintyje tokio nėra buvę. Kai kurių žeminių nuožulnių palubių rąstai iššoko iš lizdų ir, krisdami su velėna ant tik ką prižadintų žmonių, daugelį smarkiai sutrenkė, o kelis vaikus užmušė. Iššokę iš būstų, persigandę onkilonai matė, kaip siūbavo medžiai, girdėjo, kaip trinksėdami krito nuo skardžių sienų akmens luitai; požeminiai smūgiai vertė iš kojų. Paskui prasidėjo perkūnija, kokios neprisiminė net seniai, o vandens čiurkšlės kiaurai merkė žmones, neišdrįsusius grįžti į žeminę, paplovė būstų duris, ir vanduo apsėmė patalynę ir drabužius.

Gretindami šitą stichinę nelaimę su vampu antpuoliu, onkilonai pradėjo manyti, kad iš tikrųjų prasidėjo jų protėviams išpranašautos nelaimės, kurias atnešią baltieji žmonės. O tie žmonės lyg tyčia dingo, ir visai neaišku — grįš ar vėl išnyks taip pat paslaptingai, kaip ir pasirodė. Būrys, būgnų signalais iš galinės stovyklos pasiųstas paieškoms į Tūkstančio Dūmų Slėnį, ten nieko nerado, ir Amnundakas buvo sunerimęs ne juokais: pražuvėlių teks ieškoti vampu valdose, o tam reikės sušaukti visus karius. Parsiradę pradingėliai atšaukė pavojų, o kailis, iltys ir mamuto mėsa tik padidino giminės džiaugsmą.

Keliautojų žeminės konstrukcija buvo gera, ir ji nuo žemės drebėjimo nenukentėjo, todėl čia apie porą dienų gyveno dalis vado giminės, kol taisė jo apgriautą būstą.

ŠVENTASIS EŽERAS

Šamanas pareiškė Amnundakui, jog sėkmingo svetimšalių sugrįžimo proga ir už tai, kad jie nepaliko onkilonų nelaimės dienomis, būtina surengti aukojimą dievams prie Šventojo Ežero. Keliautojai, išsiklausinėję ir sužinoję, kad į tą ežerą suteka viso slėnio vandenys, labai džiaugėsi, jog pasitaikys proga pamatyti jį ir išsiaiškinti, kurgi nuteka visas vanduo. Aukojimas buvo numatytas pora dienų po jų sugrįžimo.

Visos giminės kariai, vedami Amnundako ir svetimšalių, ankstų rytą patraukė į pietvakarius. Būrio gale vedė baltą aukojamą elnią; iš jo abiejų šonų iškilmingai žengė šamanas su mokiniu, visą kelią mušdami būgną ir giedodami užkeikimus. Perėję daugį laukymių pramaišiui su miško juostomis, po dviejų valandų priėjo nedidelį ežerą prie pat duburio sienos. Du jo krantai buvo iš didesnių ir mažesnių juodos bazalto lavos luitų, po akmenynais skambiai čiurleno vanduo, sutekantis ežeran; iš kitų dviejų pusių tiesiog iš ežero kilo kelių šimtų metrų aukščio statmenos bazalto sienos (tai buvo ir duburio sienos), atsispindinčios ežero veidrodyje su mažu gabalėliu mėlyno dangaus. Į šitą gilų pusšulinį net vasarą saulės spinduliai krisdavo tik kokias dvi tris ankstyvo ryto valandas, kol saulė būdavo šiauryčių pusėj. Visą kitą laiką ežerą gaubė tamsus šešėlis. Juodos sienos, kylančios į akimi vos užmatomą aukštį, juodi pakrančių akmenys ir juodas vanduo, — visa tai slėgė, ir ne veltui onkilonai laikė ežerą šventu.

Didžiulė lygi plokštė prie pat vandens, truputėlį iškilusi virš kitų, ir buvo aukuras. Ant jos atsistojo šamanas su mokiniu ir užsitempė elnią. Amnundakas, keliautojai ir kariai apstojo plokštę pusračiu. Pakėlęs būgną, šamanas ėmė lėtai jį mušti. Garsų bangos, daugybę kartų atsitrenkdamos į anoje ežero pusėje stūksančias stačias uolas, sukūrė neįtikėtiną dundesių chaosą. Nežinodami, kas yra aidas, onkilonai manė, kad dvasios iš visų pusių atsiliepia tokiais pačiais balsais. Šamanas pasimeldęs išsitraukė iš už juostos trumpą, bet aštrų chalcedono peilį, puikiai išgaląstą ir apsodintą kauline rankena, išdailinta raižiniais; peilio forma priminė durklą ir jis buvo vartojamas tik kraujo aukoms.

Mokinys, sučiupęs elnią už ragų, prilenkė galvą prie žemės, o šamanas stipriu smūgiu į sprandą mirtinai sužeidė auką. Virš mirštančio elnio vėl mušė būgną, o du onkilonai atnešė lengvą plaustą, surištą iš keturių sausų plonų rąstelių, ir paleido vandenin netoli plokštės. Onkilonų padedamas, mokinys nuritino elnią ant plausto ir atstūmė nuo kranto. Šamanas visąlaik mušė būgną; jo lūpos krutėjo, kalbėdamos maldas ar užkeikimus, bet iš jų neišsiveržė nė vienas garsas — balsu kalbėti ant švento ežero kranto prilygo šventvagystei.

Plaustas lėtai nuplaukė ežero vidurin, traukiamas nematomos tėkmės. Pagaliau jis beveik pasiekė skardžio papėdę ir tada ėmė suktis vietoje.

Mirtinoj tyloj vadas ir kariai stebėjo, kaip juda plaustas. Ir staiga iš juodo vandens pasigirdo duslus garsas, ežero paviršius suvilnijo, ir netoli plausto ėmė ryškėti paplokščias piltuvas, sakytum gelmėje pasislėpusi milžiniška pabaisa pradėjo čiulpti vandenį. Piltuvas vis gilėjo, triukšmas garsėjo, pasigirdo švankštimas, ir plaustas, pačiuptas vandens, garmančio gilyn, išnyko gelmenyse šmėstelėjo rąstų galai, elnio ragai, ir piltuvas užsiraukė. Dar kokią minutę toje vietoje žymėjo įduba, paskui ežero veidrodinis paviršius nurimo ir vėl buvo toks pat lygus kaip ir anksčiau.

Kai tik plaustas įniro juodon pragarmėn, šamanas liovėsi mušti būgną ir paskelbė, dusliai sušnabždėdamas:

— Šventasis vanduo priėmė auką!

Pagarbinęs ežerą, jis nulipo nuo plokštės, ir visas būrys patraukė atgal. Keliautojai dabar jau galėjo pasidalyti įspūdžiais. Ežeras parodė, kur nuteka visi duburio vandenys: tam tikrais laiko tarpais, kai šitame baseine vandens susirenka per daug, jį, nugalėdamas pasipriešinimą, sutraukia kažkoks požeminis kanalas, kuriuo paskui vanduo nuteka jūron.

— Kodėl jūs ežerą laikote šventu? — paklausė Goriunovas Amnundaką, kai visi jau traukė atgal.

— Taip tarė šamanas, atvedęs mūsų protėvius į šitą žemę. Jis rado ežerą, ant jo krantų dvasios kalbėdavosi su šamanu ir atskleisdavo jam ateities paslaptis. Prieš mirtį jis liepė savo kūną palaidoti šitame šventam vandeny. Nuo tų laikų čia laidoja visus šamanus.

— O kaip tai daroma?

— Šamano palaikus paguldo ant tokio pat plausto, kokį matėte, į rankas įdeda būgną, prie kojų pastato indą su dovanomis, galvūgaly — aukojamo elnio galvą, o oda užkloja palaikus. Naujasis šamanas stovi ant aukuro ir meldžiasi; dalyvauja visi genties kariai. Plaustas plūduriuoja ant vandens į priekį ir atgal — taip šamanas atsisveikina su savo gentimi. Paskui vanduo pačiumpa palaikus ir nusitempia gylėn — jūs matėte.

— Ir nieko neišmeta atgal? Nejaugi neišplaukia oda, koks rąstas ar būgnas?

— Ne. Viskas prapuola. Jeigu vanduo ką nors išmestų, tai būtų ženklas, kad šamanas kuo nors neįtiko dvasioms arba yra padaręs gyvendamas ką nors blogo.

— O ką darytumėt, jeigu šamanas mirtų žiemą? Juk ežeras užšąla?

— Šventasis Ežeras neužšąla — pakrančių akmenys apsnigti, o vanduo ledu neužsitraukia.

Goriunovas tegalėjo išsiaiškinti tą reiškinį tik šitaip: požeminės žiotys periodiškai įsiurbia vandenį, o kartu susiurbia ir plonytį ledą, spėjusį užtraukti vandens paviršių.

Sugrįžę į stovyklavietę, keliautojai beveik visą mėnesį išgyveno žeminėje, nes Amnundakas nesutiko daugiau jų išleisti į tolimas ekskursijas. Jie apvaikščiojo tik artimiausias laukymes ir miškus, — visada lydimi kelių karių, — stebėjo gyvūnijos gyvenimą ir augalijos vystymąsi, dalyvaudavo nedidelėse medžioklėse arba žvejojo ežeruose, kad daugiau sužinotų apie šios klasės stuburinius. Beje, tolimesnėms kelionėms netiko ir orai: pirmas vasaros mėnuo Sanikovo Žemėje visada lietingiausias; dangų dažnai aptraukdavo debesys, merkė neįkyrus smulkus lietus. Bet ir lietingu oru nebuvo liūdna: žeminėje tuo rūpinosi penkios jaunos moterys. Mokėdami onkilonų kalbą ir vis dar tobulindamiesi, dažnai bendraudami su moterimis, keliautojai galėjo daug laisviau kalbėtis ir rinkti vertingas žinias apie onkilonų charakterį, papročius, gyvenimo būdą, jų padavimus.

Gentis neturėjo rašto, bet galėjai užrašyti daugybę padavimų, legendų ir pasakų, einančių iš lūpų į lūpas. Jau pakankamai suprasdami kalbą, keliautojai kvietėsi senukus ir senutes net iš gretimų stovyklų arba patys ten nueidavo. Keliautojus domino ir genties religinės pažiūros; šiuo klausimu šamanas, kaip kulto tarnas, būtų galėjęs pateikti žinių visų daugiausiai, bet jis kategoriškai atsisakė tai daryti ir iš viso į svetimšalius slapta žiūrėjo priešiškai. Pačių onkilonų religijos supratimas buvo miglotas ir net prieštaringas. Tai buvo bendras tikėjimas, jog egzistuoja gerosios dvasios danguje ir apskritai ore, debesyse, dangaus šviesuliuose, ir piktosios — vandenyje, po žeme.

Per tą laiką tik vienąsyk dviem keliautojams pavyko aplankyti Nikiforovą. Jis ir toliau gyveno atsiskyrėliškai su šunimis tarp sniegynų, medžiojo, vytino mėsą ir ruošė malkų atsargas žiemai. Kad galėtų kraštutiniu atveju gauti iš jo žinią arba pasiųsti jam, Nikiforovui nuvedė Baltuką, o vietoj jo pasiėmė Margį: šunys ir turėjo būti laiškanešiai. Pavojaus atveju Nikiforovui reikėjo užkurti didžiulį laužą ant iškyšos virš pusnynų — iš stovyklos lengvai pastebėtų dūmus ir ugnį.

Susiruošę žiemoti Sanikovo Žemėje, keliautojai, savaime suprantama, klausinėjosi onkilonus, kokios jų žiemos. Pasak šių, rugsėjo pradžioj greitai prasidedąs ruduo: saulė žemai pakyla virš pietinės pusės ir apšviečia duburį tik šešias septynias valandas. Gelsta ir krinta lapai. Onkilonai tada visomis išgalėmis ruošia žiemai kurą. Dažnai subjūra orai, kartais net sninga. Spalio pradžioj saulė duburio jau nepasiekia, bet dieną dar kelias valandas šviesu. Pietų vėjai atpučia pūgas, žiemiai — lietus ir rūkus. Onkilonai eina į paskutines medžiokles, kad prisiruoštų atsargų žiemai. Nuo šio mėnesio vidurio diena prapuola, tik valandą ar dvi trunka sutemos. Vis dažnesnės dargos, priverčiančios kiurksoti žeminėje. Nuo lapkričio pradžios iki sausio pabaigos — poliarinė naktis, apšviečiama tik mėnulio, jeigu giedras dangus, ir šiaurės pašvaisčių, kurias onkilonai laiko mirusiųjų sielomis. Tuo metų laiku pietiniai vėjai atneša šaltį ir giedrą, vakariniai ir rytiniai — pūgas, o šiauriniai — atlydžius ir lietų. (Tai užrašęs Goriunovas pridūrė: aišku, jog tokį žiemos šaltumą sąlygoja verdantys ežerai ir šiaurinės duburio fumarolės.) Todėl sniego ypač daug nebūna, ir elniai bei kiti laukiniai gyvuliai randa ėdesio laukymėse. Daugiausiai sniego pripusto pakraščiuose po uolomis, kur jis išguli iki vėlyvo pavasario. Šitie trys tamsos mėnesiai onkilonams patys niūriausi: ir per pūgas, ir per lietų turi kiūtoti žeminėse. Mėnesėtomis naktimis eina medžioti, ypač vilkų, nes tie lenda prie elnių.

Nuo vasario pradžios pietuose ima švisti, bet saulė pasiekia duburį tik kovo pradžioj; tuomet diena ima greitai ilgėti, darosi vis šilčiau, ir mėnesio gale prasideda tikras pavasaris: nutirpsta sniegas, išdygsta žolė, atgyja gamta. Balandžio viduryje sužaliuoja miškai.

NUSIŠĖRUSIŲ PAUKŠČIŲ MEDŽIOKLĖ

Liepos pradžioj ežeruose jau būna ūgtelėjusi nauja paukščių vada; žąsys ir antys ima mesti plunksnas — tada jos negali skraidyti ir slapstosi ežerų meldynuose. Visi Šiaurės čiabuviai tuo metu medžioja paukščius. Onkilonai irgi ne išimtis. Kiekviena stovyklavietė turėjo savo žinioj po du tris ežerus, kuriais naudojosi. Iš anksto pakrantėse taisė laidarus, — aptvarus iš plonų karčių, susmaigstytų į žemę mažais tarpeliais; kad pro plyšius neišlįstų žąsis ar antis. Dvi laidaro sienos nuo pat pakrantės ėjo per kokį šimtą žingsnių viena nuo kitos, toliau jos staigiai susiglaudė ir virto siauru koridoriumi, vedančiu į aikštelę, jau patikimiau aptvertą iš visų pusių.

Paskirtą dieną visi giminės žmonės, išskyrus žindomus ir pačius mažiausius vaikus, pasiėmė lazdas, ankstyvą rytą apsupo ežerą ir rėkdami, belsdami ėmė varyti žolėse pasislėpusius paukščius.

— Ei, žąsys, antys! — šaukė jie. — Išlįskite, laikas paplaukioti!

— Išlįskite, nusišėrėlės, vandeny knibžda sliekų ir žuvyčių! — stengėsi kitas.

— Mes pasiėmėme lazdeles, kad paglostytume jums galveles! — plyšojo trečias.

Bildesys, šūksmai, vaikų cypimas, — jiems šita diena pats didžiausias įvykis, — buvo nepakartojami. Vaikai šmirinėjo po žoles lyg šunys, kapodami lazdomis kairėn ir dešinėn. Pergąsdinti paukščiai iš visų pusių metėsi vandenin, ir visur aplinkui lingavo žolės ir nendrynai, nes per juos brovėsi sparnuočiai. Kai kurie paukščiai bandė pakilti, kiek paplazdėdavo virš žolių, bet čia pat tūpė, plakdami sparnais. Ančių kryksėjimas, žąsų girgčiojimas susiliejo su lazdų bildesiu, varovų riksmais ir spygavimais. Tilvikai, perkūno oželiai, pempės, gudgaidžiai, čiurliai šerdavosi anksčiau nei vandeniniai paukščiai, todėl dabar kilo nuo ežerų pavieniui ar pulkeliais ir, veriamai klykdami, plasnojo virš vandens ir laukymės, raižydami skystutį rūką, dar neatsiplėšusį nuo ežero. Šis greitai suraibo nuo ančių ir žąsų pulkų, nes varovai priėjo prie pat vandens. Žmonių neapsuptas liko tik mažutis tarpelis tarp dviejų laidaro sienų. Kai kur krantai buvo klampūs, todėl varovai, artėdami prie jų, stojosi ant plačių slidžių iš žvėries kailio, vilnomis į viršų užtempto ant dviejų lanksčių vytelių rėmo. Slidės labai tiko žiemą, taip pat vaikščioti klampia dirva ir baidyti žolėje pasislėpusiems paukščiams.

Apsupę ežerą, onkilonai kitame jo gale, priešais laidarą, nuleido vandenin iš anksto paruoštas keturias beržo tošies valteles. Į kiekvieną sėdo po du: vienas su irklu, kitas su tarškyne ir diržo galu rankose. Valtelės labai greitai nutolo viena nuo kitos, ir tarp jų nutįso diržai, besivelką vandens paviršiumi. Žmonės, sėdintys paskuigalyje, pamažu irklavo, o sėdintieji priekyje vis mėtė diržą, kuris šlepsėjo į vandenį pliaukšėdamas ir keldamas purslus, — šitaip baidė plaukiančius paukščius. Tie kranksėdami ir gargsėdami pamažu artėjo prie užtvarų. Ežero pakrantėmis dar lalėjo pragariškas varovų erzelys; vandeniu slinko pliaukšinti juosta, palydima valtelėse sėdinčių varovų riksmų. Paukščiai ėmė blaškytis; kai kurie, nutaikę momentą, kol diržas nenusileisdavo iki vandens, pasprukdavo atgal, kiti bandė grįžti krantan, bet jeigu arti priplaukdavo, varovai šaudė strėlėmis. Sužeisti paukščiai plakėsi vandenyje dar padidindami sumaištį.

Šitaip pamažėle į ežero galą suvarė šimtus paukščių. Lygiagrečiai su valtelėmis krantu slinko ir varovai, priekiniai jau priėjo karčių tvorą, ir čia, staiga nutilę, pasislėpė žolėse. Kai aptvertas krantas buvo jau čia pat, sėdintieji valtelėse ypač stengėsi, nes nuo jų vikrumo dabar priklausė medžioklės sėkmė, — paukščiai susigrūdo nedideliame plotelyje. Reikėjo diržu pliauškinti be paliovos ir netgi smarkiai, kitaip visas paukščių tuntas nelemtą minutę galėjo prasmukti atgal, ir tada viską reikėtų pradėti iš naujo.

Bet štai pirmieji pulkeliai, priplaukę ežero krantą, ėmė išlipinėti ir per žoles virtuoli į priekį: paskui juos patraukė visi. Ir tiršta besikauburiuojanti žąsų ir ančių upė krypavo kvarkdama ir girgituodama laidaro gilumon. Kai tik paukščiai išlipo iš vandens, žmonės iš valtelių tuoj pat iššoko ant kranto; prie jų prisijungė arčiau esantys varovai, ir visi belsdami ir rėkdami ginė paukščius toliau. Pagaliau visas pulkas susigrūdo akligalyje, kur užtvara buvo tankesnė, o žolė ištrypta. Dabar varovai, apsupę laidarą, ir tie, kur įėjo paskui paukščius, pradėjo žiaurias žudynes: iš visų pusių dešimtys lazdų daužė per galvas nelaimingus sparnuočius. Įsisiautėjusių žmonių riksmai, duslūs lazdų smūgiai, sparnų plazdėjimas, beviltiški švenkštimai ir gargsėjimai susiliejo į nenusakomą triukšmą. Ore be perstogės šmėkščiojo kruvinos lazdos, beregint augo užmuštų ir dar spurdančių paukščių krūvos. Vienai kitai drąsuolei pavyko prasprūsti pro varovų kojas arba per užtvarų plyšius ir pabėgti į ežerą arba laukymę.

Pagaliau paukščiai išmušti, keli išsigelbėjo, akligalis užverstas negyvų paukščių krūsnimis. Iškart nurimo. Žmonės išardė užtvaras ir pradėjo rinkti laimikį: diržiukais suriša poromis kojas ir permeta paukščius per tas pačias lazdas, — jos dabar jau neštuvai. Du žmonės neša stovyklon po dvi lazdas su trisdešimčia keturiasdešimčia porų ančių arba po penkiolika dvidešimčia porų žąsų; vaikai irgi ant savo lazdų tempia krovinį, tik gerokai lengvesnį.

Prie stovyklos suverčia viską krūvon, ir prasideda nauji darbai — peša ir darinėja; pūkus kiša į odinius maišus, atliekas verčia ant didelių žievių. Liepsnoja laužai, kaista akmenys, paruošti visi mediniai indai — šiandien bus iki soties sriubos iš atliekų. Aplinkui pilna triukšmo, šnekų, labai besistengiančių padėti ir visiems trukdančių vaikų cypimo. Štai grįžta valtininkai ir parneša dar glėbį paukščių — jie surinko ežere varovų strėlėmis pašautus.

Jau vakare, kai paukščiai išdarinėti, pradėjo juos rūkyti: neturėdami druskos ir indų, onkilonai kitaip negalėjo ilgiau išlaikyti paukštienos. Todėl iš žievių sustatė lapines, pastogėje ant karčių sukabinėjo nupeštus ir išdarinėtus paukščius, apačioj užkūrė dūmingus laužus, kurie turėjo degti kelias dienas. Vėlų vakarą baigė darbus ir valgymą, o kitą rytą reikėjo tą patį pakartoti kitame ežere, po dienos — trečiame. Delsti nebuvo ko, nes plasnojamosios plunksnos atauga labai greitai, ir paukščiai ima, nors ir blogai, skraidyti. Tada negelbsti nė laidaras.

Keliautojai irgi padėjo varyti paukščius, nors ir be didelio malonumo, — jiems taip pat reikėjo atsargų žiemai. Jų žmonos dalyvavo, žinoma, labai noriai. Bet trys šitokios medžioklės dienos svetimšaliams paliko košmarišką įspūdį: sumaištis, triukšmas, negailestingas bejėgių padarų žudymas, kalnai negyvų paukščių, laužai, suvienijantys visus dalyvius ir jų godulį, noras kuo daugiau sunaikinti susiliejo į vieną nemalonų reginį, ir jie labai džiaugėsi, kai medžioklė pasibaigė.

Niekas nekreipė dėmesio į kartais pasimaišantį stambesnį žvėrį: jų laikas — vėliau. Kiekvieno ežero meldynuose gyvena šernų. Įbauginti varovų, jie susimesdavo į krūvą su įtūžusiu patinu priešakyje ir stačia galva puldavo pro žmonių grandinę. Jiems duodavo kelią, ir gal tik koks šerniukas, atsilikęs nuo senių ar bėgęs šone, pakliūdavo po ietimi ar vėzdu. Šernus medžioja vėlyvą rudenį, kai jie būna riebesni ir kai meldai nuo šalčio išblunka, išglebsta, sulūžinėja, o pelkės užšąla. Tada šernai išlenda iš senų priebėgų ir ganosi laukymėse ar pamiškėse. Juos puldavo iš pasalų ir užmušinėjo ietimis ar strėlėmis pasislėpę, nes bijojo ilčių. Per šalčius mėsą galėjo laikyti įšalusią pakabinę medyje. Dar vėliau, jau iškritus pirmam sniegui, vėl visi medžioja zuikius, kurių miškuose ir laukymėse gyvas galas.

NERIMĄ KELIANTYS ŽENKLAI

Nuo liepos pabaigos saulė jau pasislėpdavo ne tik už šiaurinės duburio sienos, bet ir už horizonto; prasidėjo tamsios naktys, ir jos vis ilgėjo. Pasirodė pirmieji rudens požymiai: čiurliai, perėję uolose, puikavosi į didesnius būrius; jaunikliai pratinosi skraidyti, ruošdamiesi tolimai kelionei. Išlikusios žąsys ir antys taip pat rinkosi pulkais ir skrido iš vieno ežero į kitą. Nakties rūkas darėsi tirštesnis ir iš ryto ilgiau dengė visą duburį. Keliautojai nė neabejojo, jog žiemos Sanikovo Žemėje, ir medžiodami kaupė atsargas žiemai, o jų žmonos rūkė ir vytino mėsą, lydė lašinius ir taukus pylė į maišiukus, pasiūtus iš storųjų žarnų. Bet pirmosios rugpjūčio savaitės pabaigoje atsitiko tai, kas pasirodė besanti pradžia daugybės tolesnių įvykių, turėjusių nemaža pasekmių.

Naktį į rugpjūčio aštuntą keliautojus pažadino stiprus požeminis smūgis; užsimiegojusiems jiems dar pasirodė, jog kažkas iš visų jėgų laužia žeminės duris. Paskui išgirdo duslų gaudimą, sakytumei pro šalį važiuotų sunkiakrovininis traukinys.

— Vėl žemės drebėjimas! — susivokė Ordinas.

Žeminę blankiai apšvietė prigesęs laužas. Jo šokinėjančioje šviesoje matei persimainiusius atsikėlusių vyrų ir moterų veidus.

Smūgis pasikartojo. Sutraškėjo sugirgždėjo sijos, iš viršaus pabiro žemės. Laužo liepsna šokčiojo, siūbavo ant vagelių po nuožulniu stogu sukabinti daiktai. Iš žemės sklido pikta lemiantis šnypštimas.

— Nors mūsų žeminė ir patvariau pastatyta nei kitų, vis tiek reikia eiti laukan! — tarė Goriunovas, čiupdamas drabužius.

Moterys drebančiomis rankomis šiaip taip užsirišo klubjuostes, ir, sugriebusios glėbiais drabužius, puolė prie durų. Vyrai, paskubomis rengdamiesi, išėjo iš paskos.

Naktis buvo neįprastai šilta ir labai giedra, nes pūtė smarkus šiaurės vėjas ir išnešiojo rūką. Laukymę apšvietė mėnulis, kybojęs jau virš vakarinės duburio sienos. Vėjo šniokštimą artimiausiame miške pertraukdavo tai iš dešinės, tai iš kairės, tai iš priekio pasigirstantys nuo skardžių krintančių akmens luitų trenksmai.

Iš vado žeminės sklido moterų klyksmas, vaikų verksmas ir vyrų garsūs balsai. Dalis jos gyventojų jau išbėgo laukan ir čia rengėsi. Greit išėjo ir likusieji, visi susispietė netoli angos, nerimastingai žvelgė į dangų ir kalbėjosi. Amnundakas priėjo prie keliautojų; jis buvo baisiausiai persigandęs:

— Vėl dreba žemė, baltaodžiai! — pasakė jis su priekaištu — Teisybę sakė Didysis Samanas, jog, atėjus baltiesiems žmonėms, prasidės onkilonų nelaimės. Nuo to laiko, kai jūs atėjote, jau du kartus sudrebėjo žemė ir vampu puldinėjo mus.

— Bet juk vampu visada su jumis kariavo, ir žemė anksčiau ne kartą yra drebėjusi, — paprieštaravo Goriunovas.

— Ne, žemė dar niekada taip stipriai nedrebėjo! Ir dar, žiūrėk, koks raudonas mėnulis! Tai pranašauja didžiulę nelaimę, — atsakė Amnundakas.

Nuo naujo stipraus smūgio jis susvyravo, daugelis stovėjusių pargriuvo. Ėmė rėkti moterys, verkti vaikai. Beregint vienas iš Amnundako žeminės šonų įgriuvo visiškai, ir į orą pakilo tirštų dulkių stulpas. Susvyravo medžiai.

— Ar visi išėjo iš būsto? — sušuko vadas.

— Visi, visi! — pasigirdo atsakymas.

— Ne, ne visi! — patikslino moteriškas balsas. — Mano motina Matu, ji ligonė, liko gulėti. Ji pasakė, kad tas pats, kur numirti.

— Na tai ji ir numirė! — pridūrė vyriškis. — Pastogė nugriuvo kaip tik ant jos.

— Numėtykite rąstus ir žemes ir kuo greičiau ištraukite moterį! — įsakė Amnundakas. — Atneškite ugnies ir malkų, įkurkite laužą.

Bet onkilonai bijojo eiti vidun: nuo įgriuvusios pusės jie nuiminėjo velėnas, baimingai žvilgčiodami į greta stovinčius rąstus. Anuir drąsiai įėjo savo žeminėn ir ant lentgalio išnešė krūvelę žarijų. Ordinas ir Goriunovas atnešė malkų. Ir greitai užsiliepsnojęs laužas šiek tiek nuramino, apie jį susirinko visa giminė, išskyrus kelis karius, atkasinėjusius moterį. Smūgiai vis kartojosi, ir po kiekvieno onkilonai mesdavosi į šalį, nors ant jų niekas negalėjo užkristi. Žemė visą laiką gaudė, medžiai lingavo; visi žmonės susėdo, nes sunku buvo išsilaikyti ant kojų. Netilo ir krintančių akmenų trenksmai.

— Onkilonams prasidėjo juodos valandos! — šnibždėjo Amnundakas, žiūrėdamas į šokinėjantį nuo smūgių laužą.

Keliautojai pastebėjo jau ne vieną priešišką žvilgsnį, mestą vieno kito kario ir ypač moterų.

Anuen, sėdėjusi šalia Ordino, per tarpelį tarp smūgių atsistojo ir nuėjo pas moteris, sėdėjusias kitoje laužo pusėje; jos pavyzdžiu pasekė Goriunovo ir Kostiakovo išrinktosios, pasiliko tik Anuir su Raku.

— Mes kaip raupsuotieji, — Goriunovas pusbalsiu kreipėsi į draugus.

— Nieko, patekės saulė — viskas nurims ir prisimirš nakties siaubai! — nerūpestingai tarė Kostiakovas.

— O mėnulis dar raudonesnis, — tarė Ordinas. — Matyt, nuo krintančių nuogriuvų pakilo daug dulkių.

Su baisiu gausmu per visą duburį nusirito nepaprastai stiprus smūgis, net išsvaidė malkas iš laužo. Ir vėl pasigirdo siaubo riksmai, žmonės, tupėję prie laužo, nugriuvo. Klaikiai sustūgo šunys. Vado žeminė, dusliai treškėdama, įgriuvo visa, išskyrus centrinius stulpus, kuriuos dabar supo dulkių debesys. Atkasinėjusieji kariai išvirto, o paskui kuo greičiausiai išsilakstė.

— Mes žūstame, mūsų žemė griūva, atėjo galas mūsų genčiai! — aimanavo vyrai ir moterys; jos glaudė prie krūtinių verkiančius vaikus; visų veiduose ir išplėstose akyse buvo siaubas.

Kai nutilo nuogriuvų bildesys, klaiki tyla apgaubė laukymę, nes staiga nurimo vėjas. Visi nevalingai įsiklausė. Ir netikėtai tylą sudrumstė tolimi, bet aiškiai girdimi būgno garsai, magiškai paveikę onkilonus.

— Mūsų šamanas gyvas! Šamanas prašo žemės dvasias nusiraminti! — pasigirdo džiaugsmingi balsai.

Tas stiprus smūgis iš tikro buvo paskutinis, ir po jo į silpnesnius jau nekreipė dėmesio. Žmonės snūduriavo prie laužo. Juos pažadino kaimyninės stovyklos karo būgno trinksėjimas: kaitaliojosi trumpi ir ilgi dūžiai, kuriuos puikiausiai girdėjo nakties tyloje; jam pritarė tolimesnės stovyklos. Visi sukruto ir ėmė įdėmiai klausytis. Kai nutilo grėsminga muzika, Amnundakas papriekaištavo Goriunovui:

— Šią naktį sugriauta daug mūsų būstų. Žuvo kelios moterys ir vaikai, daugeliui sulaužyti kaulai, sugadinti apyvokos daiktai ir ginklai. Didžiulė nelaimė užgriuvo mus, baltaodžiai! Jūs nepanorote užkirsti jai kelią. Štai jūsų būstas stovi, o mūsų — sugriuvo.

— Todėl, kad jūs labai blogai statote būstus! — piktai atsakė Goriunovas. — Va dabar pasistatykite tvirtesnius, ir jie nesugrius ir neprispaus žmonių.

— Tokiuose būstuose gyvena jau daugybė kartų, ir dar nė sykio nėra buvę, kad jie sugriūtų! — prieštaravo vadas. — Ne, sykį jau atėjo bėda, tai niekas nepadės — mes ne burtininkai.

Jis norėjo pridurti „kaip jūs”, bet susilaikė. Beje, keliautojai jį puikiai suprato.

Tuo metu nusiraminę kariai pagaliau atvertė pirmiausiai nugriuvusią žeminės dalį ir ištraukė senutę Matu, jinai, žinoma, buvo negyva. Jos dukra ir dar dvi moterys sukūrė nuošalėj laužą, paguldė šalia jo palaikus ir pradėjo apraudojimo ritualą, šlovindamos gerus mirusiosios darbus. Likusieji toliau ramiausiai snaudė prie laužo. Amnundako įsakymu būgnas išsiuntė stovykloms žinią, jog sugriauta vado žeminė ir mirė viena moteris.

Artėjo aušra, ir keliautojų akys ėmė lipti. Žemės drebėjimas, matyt, baigėsi, silpni smūgiai vis retėjo ir retėjo. Žeminė išsilaikė, ir buvo galima grįžti jon. Kai keliautojai susitarę pakilo ir pasuko savo būsto link, juos palydėjo pavydūs, o dažnai net priešiški kai kurių nubudusių onkilonų žvilgsniai. Amnundakas snaudė įrėmęs veidą į kelius. Paskui baltuosius žmones nuėjo tik Anuir ir Raku, kitos nė nepajudėjo ir toliau sėdėjo su moterimis, o Anuen dar anksčiau perėjo prie raudotojų. Goriunovas ir Kostiakovas atsidūrė pamestųjų vaidmeny.

Po neramios nakties visi pakirdo vėlai; pro durų plyšius veržėsi saulės spinduliai. Kaitriai liepsnojo ugnis, ir trys pabėgėlės moterys lyg niekur nieko triūsė apie pusryčius. Per juos kaip tik buvo aiškinamasi su vyrais. Moterys prisipažino, kad kai žemė ėmė taip stipriai drebėti, jos išsigando ir pagalvojo, jog štai ji įtrūks ir baltieji žmonės nusitemps jas į požemio karalystę. Todėl jos ir perbėgo pas savuosius. Tai buvo kvaila, bet labai panašu į tiesą, ir Goriunovui jau kelintą kartą teko aiškinti moterims, kad baltieji žmonės visai ne žyniuoniai ir ne požemių dvasios. Bet iš bėglių trijulės veidų buvo matyti, kad jos šiais žodžiais netiki.

Jos taip pat pranešė, kad ankstyvą rytą buvo atėjęs šamanas aplankyti Amnundako ir papasakojo, kad pakeliui nuo jo žeminės įtrūko žemė ir jis vargiai peršoko plyšį. Jo būstas nesugriuvo — gerosios dvasios globojo savo tarną.

Šita žinia paskatino keliautojus leistis apžiūrėti apylinkių; visi kariai buvo užsiėmę kasinėjimais ir žeminės atstatymu, tad draugai galėjo apsieiti be įkyrėjusios ginkluotos palydos, kuri buvo ypač nemaloni po nakties įvykių. Pasičiupę ginklus ir palikę Gorochovą prie žeminės akims apdumti, trise pirmiausia išėjo taku šamano žeminės link ir surado beveik dviejų metrų pločio įtrūkį, nusitęsusį iš rytų į vakarus. Sprogymės dugne matėsi įdubusi žemė su krūmais ir medžiais. Vietomis, kur žemė įtrūko po storu medžiu, tas buvo perplyšęs nuo šaknų kelis metrus į viršų, ir viena pusė stovėjo vienoje įtrūkio pusėje, kita — kitoje, o viršuj vienas kamienas, ir medis panėšėjo į griovį apžergusį žmogų. Kai kur prie įtrūkio žemės paviršių dengė išmestas juodas drėgnas smėlis.

Iš čia pasuko į pietvakarius Šventojo Ežero link, kad galėtų jį apžiūrėti be liudininkų. Pakeliui į jį rado apie trisdešimtį įvairiausio pločio įtrūkiu; vienus galėjai peržengti, per kitus teko šokti net įsibėgėjus. Vieni buvo negilūs, kitų — dugno nematyti, bet į gylę jie palaipsniui siaurėjo. Mesti akmenys parodė, kad kelių metrų gylyje visose sprogymėse — vanduo. Akmenynas prie duburio sienos buvo užverstas naktį nukritusių didelių ir mažų nuolaužų; vienoje vietoje rado aviną, matyt, smūgio numestą nuo aukštos uolos ir užsimušusį. Jį, žinoma, pasiėmė — bus išpirka vadui, kad išėjo be sargybos.

Priėję Šventąjį Ežerą, keliautojai sustojo be žado — ežeras pradingo. Vietoj jo — tik gili dauba, primenanti labai plokščią netaisyklingą piltuvą, pribirusį kažkuo apgliaumėjusiu didesnių ir mažesnių juodos lavos nuolaužų; po nuolaužomis kur ne kur čiurleno ežero intakų vanduo, kurių, beje, labai sumažėjo. Atsargiai stodamiesi ant slidžių plokščių, tyrinėtojai prisiartino prie žiočių, esančių visai šalia skardžio sienos. Jos buvo kokių dviejų trijų metrų skersmens ir stačiu šlaitu ėjo skardin; vanduo iš po sąvartų greitai sutekėdavo į jas nedideliu upeliuku.

— Na ką jūs dabar pasakysite? — paklausė Kostiakovas, kai visi trys sustojo ant krašto žiojėjančių juodų žiočių, pradingstančių paslaptingoj gilumoj.

— Aš manau, — atsakė Ordinas, — jog šitas žemės drebėjimas sunaikino požeminiame kanale tą kliūtį, na kokį nors išlinkį, kuris leisdavo ežero vandeniui nutekėti tik periodiškai, kai susikaupdavo tam tikras jo kiekis.

— Ar vandens kiekio iš intakų sumažėjimas ir nebus pagrindinė ežero išnykimo priežastis? — paklausė Goriunovas. — Prisiminkite, kad čion turi sutekėti visas duburio vanduo, ir anąsyk mes matėme nemažą upelį, ištekantį iš miško ir pradingstantį po akmenimis. O dabar į žiotis teka tik mažutėlaitis upeliūkštis.

— Tikriausiai sprogymės, atsiradusios duburio dirvoje, sutraukia upelių vandenį, o anksčiau jis sutekėdavo čionai, — atsakė Ordinas.

— Jeigu tos sprogymės ne bedugnės, tai jos ilgainiui prisipildys vandens, ir tada vėl galės tekėti upeliai, vadinasi, prisipildys ir ežeras? — paklausė Goriunovas.

— Galbūt ir taip.

— Būtų gerai, jeigu šitaip atsitiktų, ir kuo greičiau, tuo geriau, nes priešingu atveju onkilonai, sužinoję, jog pradingo jų Šventasis Ežeras, persigąs dar labiau, o visas nelaimes priskirs baltaodžiams žyniuoniams.

— Mes jiems, žinoma, nieko nesakysime!

— Bet žiūrėkite, neprasitarkite moterims, kur mes buvome.

— Aišku! Net Gorochovui nesakykime. Ėjom medžioti, nušovėm aviną, matėme sprogymę — ir baigtas kriukis.

Nuo ežero pasuko atgal ir kiek paėjo pagal duburio sieną. Vienoje vietoje atkreipė dėmesį didžiulė krūva baltų luitų ir nuolaužų sienos papėdėje. Kai priėjo arčiau, pamatė, jog tai — ledas, smūgių nukrėstas nuo viršūnių. Tai buvo įrodymas, jog viršuje kai kur esama nors ir nedidelių ledynų. Bet dar įdomesnis ir svarbesnis buvo įtrūkis prie pat sienos; jis tęsėsi į abi puses kiek akys užmato, tai susiaurėdamas, tai paplatėdamas, o jame, kokių penkių metrų gylyje, buvo vanduo.

Eidami toliau dar kokius tris kartus priartėjo prie sienos, ir visur žiojėjo tas pats įtrūkis papėdėje. Matyt, kokių dešimties kilometrų ar dar ilgesnis griovys atidalijo duburį nuo jo vakarinės sienos.

Namo sugrįžo jau antroj dienos pusėj, ir stovykloje jų pasigedo. Bet kalnų avinas nuslopino onkilonų įtarumą, ir Amnundakas pasigailėjo atitraukęs kelis karius nuo darbo ir pasiuntęs ieškoti svetimšalių. Jau buvo sutvarkyti žeminės griuvėsiai, išlyginta vieta, ir onkilonai buvo bepradedą nerti karkasą iš tų pačių rąstų. Papietavę keliautojai pasiėmė kirvius ir pasiūlė sutvirtinti karkasą taip, kad žeminė negriūtų gyventojams ant galvų per kiekvieną žemės drebėjimą. Bet, didžiam jų nustebimui, onkilonai ryžtingai atsisakė svetimšalių pagalbos.

— Mūsų protėviai išmokė mus statyti būstus, — tarė Amnundakas, — ir gyveno juose ramiai jau kelios kartos. Mes nestatysime kitaip. Va, baltaodžiai, jūs geriau padarykite taip, kad žemė daugiau nedrebėtų, tada ir mūsų būstai negrius!

Nepadėjo jokie įkalbinėjimai, nepaveikė nė keliautojų žeminės pavyzdys.

— Jeigu šiame būste gyventų ne baltieji burtininkai, o onkilonai, jis taip pat būtų nugriuvęs! — pasigirdo balsas iš statybininkų būrio, susigrūdusio aplink svetimšalius derybų metu.

Visi pritardami linkčiojo galvas ir šaukė:

— Taip, taip! Teisingai!

Teko grįžti savo žeminėn, bet aptarti susidariusios padėties ir čia negalėjo, — mat moterys jau pakankamai suprato rusiškai, ir visa pasakyta galėjo tapti žinoma onkilonams.

Kad paaiškėtų, kieno pusėje jų išrinktosios, keliautojai papasakojo apie pokalbį ir išsakė gauto atsakymo motyvus.

— Amnundakas teisingai nusprendė! — sušuko Anuen.

Jai pritarė ir kitos. Tik viena Anuir stojo keliautojų pusėn ir ėmėsi moterims aiškinti, remdamasi jų žeminės pavyzdžiu, kaip kvaila atsisakyti protingesnių žmonių pagalbos.

— Jie ne protingesni už mus, o tik žyniuoniai! — išgieždama apmaudą suriko Anuen. — Kol jų nebuvo mūsų žemėje, tol mūsų būstai negriuvo ir žemė niekada taip nedrebėjo. Ir jeigu jie tik panorėtų, tai žemė daugiau ir nedrebės.

Pirmas per jų bendrą gyvenimą ginčas buvo toks aštrus, ir trys įsijautusios prietaringos ir tamsios moterys — Anuir priešininkės, — ėmė kalbėti didžiausias kvailystes, ir vyrai pasigailėjo pradėję šį pokalbį. Beje, jis turėjo ir gerų pasekmių, bet apie tai — vėliau.

Kad nuramintų moteris, Ordinas pasikvietė Anuir uogauti. Tuoj pat ir kitos trys pareiškė, jog pats laikas pasirinkti uogų žiemai, ir pasičiupusios tuesas — cilindro formos indą iš beržo tošies su dangteliu, kuris labai glaudžiai uždengia, o prie jo pritaisyta rankenėlė nešti, — taip pat išėjo miškan, bet į priešingą pusę. Trys keliautojai pasiliko vieni ir galėjo ta proga laisvai pasikalbėti.

— Man atrodo, — tarė Goriunovas, — kad žiemoti čia neteks. Onkilonai mums aiškiai nedraugiški.

— Taip, — patvirtino Kostiakovas, — ir jeigu atsitiktų kas nors negero, pavyzdžiui, naujas žemės drebėjimas arba audra, ar užpultų vampu, mums geriau išeiti nepastebėtiems ir kuo greičiau.

— Nieko, viskas susitvarkys, broliukai! — pareiškė Gorochovas. — Ne kasdien žemė dreba. Ir peržiemavosim.

— Nikitai čia labai patinka, — pasišaipė Kostiakovas.

— Žinoma, patinka! Argi ne gyvenimas? Maisto — kiek nori, šilta! Greitai vesim, turėsim puikias žmonas.

— Ak štai kaip!.. — nutęsė Goriunovas ir nutilo.

Pasidarė aišku, kad kilus konfliktui, Gorochovas, ko gero, stos onkilonų pusėn arba pasirinks neutralią poziciją. Įsivyravo slogi tyla. Greitai Gorochovas pakilo ir išėjo iš žeminės.

— Aš bijausi, — pasakė Goriunovas, — jeigu mums tektų paskubomis ir slapčia bėgti iš čia, Nikita nepanorėtų eiti su mumis ir galbūt net išduotų mūsų sumanymus.

— Na ką jūs! Kodėl jūs taip manote? — nustebo Kostiakovas. — Juk ir jis toks pat žyniuonis, kaip ir mes. Jeigu mums bus pavojinga čia pasilikti, tai ir jam taip pat.

— Ne visiškai. Aš pastebėjau, jog onkilonai jį išskiria iš mūsų. Jo ir oda tamsesnė, ir tipas artimesnis jiems, ir šneka lyg jų. Baltaodžiu jo nepavadinsi, argi ne?

— Ko gero! Bet jis atėjo su mumis, gyvena su mumis, turi tokius pačius žaibus ir griaustinius bei kitokių keistų daiktų.

— Vis tiek jo padėtis trupučiuką kitokia. Mano dėmesį į tai atkreipė Ordinas, o jam pasakė Anuir. Kaip ten, bebūtų, mums nedera būti visai atviriems su Nikita.

— Jūs teisus! Ir štai ką dar aš manau: šiandieninės moterų rietynės parodė, jog Anuir mūsų sąjungininkė.

— Taip, ji beprotiškai myli Ordiną, ir per ją mes galime sužinoti onkilonų planus. O tai gali būti labai naudinga.

— Įdomu, ką darytų jinai, jeigu mums tektų bėgti? Eitų su mumis ar ne? Vieną kartą jinai atsisakė. Prisimenate, ten, ant keteros, kai žiūrėjome į jūrą?

— A, tai buvo pradžioj. O dabar jinai paskui Ordiną, ko gero, eitų ir į pasaulio kraštą.

Grįžo Gorochovas, ir teko nutraukti pokalbį. Goriunovas ir Kostiakovas išėjo pro duris pasižiūrėti, kaip einasi statyba.

Pasirodo, karkasas jau buvo gatavas, ir moterys dėjo ant jo velėnas, kurių rinkosi iš griuvėsių, dalį pjovė naujų. Nakčiai giminė, matyt, jau galės įsikurti naujam būste.

Vakarop grįžo trys moterys su tuesomis, pilnomis laukinių aviečių ir mėlynių.

Paskui parėjo ir Ordinas su Anuir; ji uogų prisirinko nedaug, o akys buvo užverktos. Pamačiusios, kaip menkai, ji prisirinko, kitos ėmė kikenti ir klausinėti, ką gi tame miške veikusi.

— Aš ją bariau už tai, kad pykosi su Anuen! — pareiškė Ordinas.

Anuir nustebusi pakėlė į jį akis ir paraudo, kiek šitai įmanoma tokiai tamsiaodei. Anuen, matyt, buvo pamaloninta, ir žeminėje įsivyravo taika.

Kai temstant visos moterys išėjo melžti elnių, Ordinas norėjo pradėti šneką apie dienos įvykius, bet Goriunovas suspėjo jam šnipštelėti, kad kolei kas susilaikytų, parodęs akimis Gorochovą, sėdėjusį ant savo patalo.

PADĖTIS KOMPLIKUOJASI

Staiga lauke pasigirdo visiems žinomas pratisas onkilonų šūksmas, jį pakartojo kelis sykius, paskui sutrinksėjo karo būgnas. Sunerimę keliautojai išbėgo iš žeminės ir pamatė, kad prie Amnundako žeminės susirinko onkilonai su žmonomis ir vaikais. Pro sutemas ir tirštą rūką negalėjai įžiūrėti, ką jie veikia, o pro nieko gera nežadantį būgno dundėjimą — ką nors išgirsti. Jau būtų ėję ten, bet susidūrė su bėgančia pas juos Anuir; ji uždususi pratarė:

— Neikite ten, grįžkime į žeminę, kol dar nėra moterų.

Ji nubėgo pirma, keliautojai iš paskos. Kai įėjo žeminėn, Anuir papasakojo, kad kariai, pasiųsti ieškoti svetimšalių, aptiko, jog Šventasis Ežeras nusekęs, ir pastebėjo taip pat baltųjų žmonių pėdsakus ant išdžiūvusio dugno plokščių. Pėdos, įsispaudusios į minkštą plokštes dengusį dumblą, negalėjo likti nepastebėtos tokių prityrusių pėdsekių kaip onkilonai. Jie parskubėjo ir pasakė Amnundakui, kad baltieji burtininkai lankėsi prie Šventojo Ežero ir išdžiovino jį. Dėl to ir buvo išrėktas šūksnis, o būgnas perduoda šiurpią žinią kitoms stovykloms.

— Be reikalo jūs ėjote ten vieni! — papriekaištavo išsigandęs Gorochovas. — Dabar jie nepatikės, kad ne jūs išdžiovinote ežerą.

— Ką jie rengiasi daryti? — paklausė Ordinas.

— Jie dar patys nežino, ko imtis; jie pergąsdinti. Kariai taip pat matė, kad susproginėjusi visa žemė, — atsakė Anuir. — Vadas jau pasiuntė žmones šamano ir įsakė atvesti elnią aukojimui.

— Vadinasi, naktį maldaus dvasias! — tarė Goriunovas. — Ir visai neaišku, ką jos įteigs šamanui. Galbūt jis pasakys, jog mus visus reikia paaukoti dvasioms, kad jos būtų palankesnės?

— Onkilonai neaukoja žmonių, — pareiškė Gorochovas. — Šito mums nereikia bijotis. Man dingojasi, šamanas pasakys, kad mes turime kuo greičiau iš čia išeiti.

— Tai dar ne bėda! Išeiti galima, nors dar ir ne laikas keliauti per ledynus, jūra atsiveria vis plačiau, — tarė Goriunovas.

— Taigi kad ne laikas, ir niekur eiti mums nereikia, — pridūrė Gorochovas. — Aš su jais pašnekėsiu, gal kaip norint viską sutvarkysiu.

Jis išėjo iš žeminės. Anuir, truputėlį palaukusi, šmurkštelėjo iš paskos, kai Ordinas jai kažką sušnabždėjo į ausį.

Kadangi nebuvo nei Gorochovo, nei moterų, Goriunovas persakė Ordinui šios dienos pokalbį, lietusį Nikitą, o Ordinas papasakojo, jog jis iš tikrųjų subaręs Anuir už tai, kad ji pernelyg karštai stojo svetimšalių pusėn ir susipyko su kitomis moterimis. Ordinas leidęs Anuir suprasti, jog svetimšaliams kaip tik naudinga, kad ji nesipyktų su savo gimine, — kitaip nuo jos viską nuslėps; o dabar, kai onkilonų priešiškumas toks ryškus, labai reikėtų jų tarpe savo žmogaus, kuris galėtų laiku sužinoti čiabuvių ketinimus ir planus.

Bet verkė Anuir ne dėl pabarimo, kurį esant teisingą jinai pati gerai suprato, o dėl to, kad artimiausiu metu svetimšaliams teks bėgti. Ji vis dar svyravo, nežinodama, kaip jai tuo atveju pasielgti: labai dar stiprūs onkilonų genties ryšiai, o ir mintis apie svetimą kraštą — baisi.

— Dabar jinai labai gerai apgalvos šitą klausimą, — pabaigė jis, — susitaikys su mintimi ir eis su mumis. Jinai mane labai myli, aš ją irgi, ir skirtis man būtų pernelyg sunku.

— O Gorochovas, žiūrėk, savo noru pasiliks čia! — pridūrė Goriunovas. — Jam labai patinka sotus ir nerūpestingas gyvenimas.

— Jeigu ir toliau įvykiai klostysis taip, kaip aš spėju, tai apie ramų gyvenimą šioje žemėje nėra ko nė svajoti, — tarė Ordinas.

— Ką gi jūs manote?

— Ar žinote, kur mes buvome su Anuir? Mes nuėjome iki tos tarpumiškės, kur yra vienas kas pusvalandį sukunkuliuojančių ežerų. Mes sėdėjome ilgiau nei valandą, ir nė karto nepakilo burbulas, neišsiveržė garas.

— Štai kaip!

— Turėdami galvoje Šventojo Ežero nusekimą ir daugybę žemės įtrūkimų, galime prieiti išvadą, kad žemės drebėjimas smarkiai sutrikdė šio kraterio požeminį režimą. Ir man darosi klaiku…

— Kaip onkilonams! — pertraukė jį juokdamasis Kostiakovas. — Kad vienas ežeras nutekėjo, o kitas liovėsi leidęs burbulus, dėl to mums nei šilta, nei šalta. Visa kita juk išliko.

— Nereikia juoktis. Mums gali pasidaryti labai šalta, — rimtai tęsė Ordinas. — Kas gi lemia nuostabiai šiltą šito duburio klimatą tarp poliarinių ledynų? Tik požeminė šiluma, išsiskirianti iš užmigusio vulkano gelmių. Be tos šilumos visas duburys iki pat viršaus būtų palaidotas po ledynais, susidariusiais iš pamažu susikaupusio sniego.

— Aaa… — nutęsė Kostiakovas ir jo veidas kaipmat surimtėjo.

— Taip! Ir žemės drebėjimas, pažeidęs požeminį režimą, tai yra — užspaudęs įtrūkius, pro kuriuos išeidavo iš gelmių šiluma, gali sąlygoti ryškų klimato pasikeitimą visame duburyje pačiu artimiausiu metu…

— Ir visų gyvūnų, augalų ir žmonių žūtį! — pertraukė jį Goriunovas.

— Taip, žūtį viso, kas gyva, jau ateinančią žiemą. Mes žinome, kokios švelnios čionykštės žiemos — galvijai patys susiranda maisto po sniegu.

— Bet juk pagrindinę šilumą tiekia šiaurinė duburio pusė, o ne kunkuliuojantys ežerai. Gal ten viskas liko kaip buvę?

— Abejoju. Pirmąjį žemės drebėjimą mes patyrėme būtent tenai. Gali būti, jog užsivėrė dar ne visos sprogymės, pro kurias tryško verdantis vanduo ir garai. Tokiu atveju klimatas ne taip smarkiai pasikeistų. Bet kas gali garantuoti, jog kitas žemės drebėjimas nepabaigs šio darbo?

— Žinote, mums būtinai reikėtų dar kartą nueiti į Tūkstančio Dūmų Slėnį ir pažiūrėti, kas ten atsitiko.

— Taip, tai būtų naudinga. Bet aš bijausi, kad Amnundakas mūsų neišleis.

— Kodėl?

— Todėl, kad pirmąkart žemė drebėjo kaip tik tada, kai mes ten buvome. Žinant onkilonų prietaringumą…

— Suprantu. Tada eisime slapčiomis — vis tiek draugystė iširo, blogiau nebus.

— Bet be ginkluotos palydos baisoka. Mes galime susitikti su vampu, — pareiškė Kostiakovas.

— Jie pabėgs po pirmo šūvio, o nuo pasalos mus ir naktį apsaugos šunys. Jeigu eitume be krovinio, į abu galus galima sukarti per dvi dienas ir pernakvoti prie paskutinio vandens telkinio. Toli brautis Tūkstančio Dūmų Slėnin nereikės, — iš karto pamatysime, ar dar kyla garai ir teka verdantis vanduo.

— Teisingai! — nusprendė Goriunovas. — Rytoj pat — kelionėn, ir kuo anksčiau. Vėl paliksime Gorochovą ir, žinoma, moteris.

— Ne, Anuir aš norėčiau vestis kartu.

— Kam? Ji mus tik varžys.

— Nė kiek. Ėjike ji gera. Ir, be to, jeigu mes eisime vieni, kils įtarimas tiems onkilonams, kurių stovyklas praeisime. Anuir bus lyg ir sargybinė.

— Boba, sauganti tris vyrus! — juokėsi Kostiakovas.

— Na palydovė, onkilonų šnipė, — kaip norite. Tose stovyklose dar nežino, kad mūsų santykiai su Amnundaku taip pašlijo. Be to, ji labai gerai žino kelią iki tolimiausios stovyklos, nes pati yra iš tos giminės, ir iš tikrųjų bus gera palydovė, sutaupys mums laiko.

— Jūs vėlgi teisus! Vadinasi, nuspręsta: ryt vos švintant — į kelią! Ir liepkite Anuir slapčiomis paruošti maisto kelionei.

— O Gorochovui nė žodelio! Dabar, kol nieko nėra, pasiruoškime šautuvus ir kuprines.

Vos keliautojai suspėjo susitvarkyti, į žeminę įpuolė uždususi Anuir.

— Nikita kalbėjo, ilgai kalbėjo Amnundakui, sakė kariams, — išbėrė ji greitai, — sakė, žemė nedrebės, žemė nesproginės, Šventasis Ežeras sugrįš, viskas bus gerai. Onkilonai pyksta, kad baltieji žmonės blogai daro. „Mes visko davėm: davėm būstą, davėm maistą, jaunas žmonas, bet jie nenori daryti mums gera”. Moterys rėkia: „Atimkit iš jų žaibus, griaustinius, tegul eina ten, iš kur atėjo. Mes be jų ramiai gyvenom”. Nikita dar šnekėjo, o onkilonai savo laikosi. Amnundakas nutarė — ateis šamanas, pasimels; kaip pasakys — taip ir darysim.

— Nikita nepagalvojęs pažadėjo tai, kas gali ir neįvykti, — pasakė Goriunovas.

— Galų gale viską nulems šamanas, nepriklausomai nuo šitų Nikitos pažadų, — pridūrė Kostiakovas.

— Aš manau, jog šamanas irgi įsiklausys į „liaudies balsą”, — tarė Ordinas. — Tai gudrus senis. Prisimenate jo raganavimą mūsų atėjimo dieną, jis dvasių vardu pareiškė, kad nelaimės galbūt neprasidės, kol baltieji žmonės gyvens su onkilonais. Jis pasiliko sau išeitį ir pasirodė — jo teisybė.

Įėjo Gorochovas ir pasakė:

— Aš juos šiek tiek nuraminau, o iš pradžių jie visi siuto, labiausiai bobos: “Vykit juos, tai yra mus, lauk! — rėkia, — Mes jiems ir pastogę, ir maisto, ir visokių rakandų davėm, ir geriausių mergaičių nepagailėjom, o jie — matai, ką išdarinėja! Vos ne vos Amnundakas juos nušnekino, sako, ateis šamanas, tai jis ir pasakys, ką mums daryti. Dabar šamanas atėjo, tai man liepė išeit.

— O mes tikėjomės dalyvauti meldimesi, — pasakė Goriunovas.

— Nevalia, — atsakė Gorochovas. — Šamanas tik įėjęs užmatė mane ir tuoj pasakė Amnundakui, kad baltų žmonių per pamaldas nebūt.

— Vadinasi, vyks teismas už akių! — nusijuokė Kostiakovas.

— O moterys ar gali eiti?

— Jau visos ten. Iš jų pirmiausia ir sužinosim, ką pasakė šamanas.

Gorochovas, matyt, įėjęs į žeminę nepastebėjo Anuir, o ta už jo nugaros tylutėliai šmurkštelėjo pro duris, vos išgirdusi, kad atėjo šamanas ir liepė baltajam išeiti.

— Bet ar žinote, kaip lauke šalta? — pridūrė Gorochovas, sėsdamasis prie laužo ir tiesdamas į jį rankas. — Aš visai sustirau, kol šnekėjausi. Tirštumėlis rūko ir šaltumėlis, va kaip mūsų Kazačjėj.

Ordinas reikšmingai susižvalgė su Goriunovu ir abu išėjo laukan.

Patraukė toks šaltis, kokį seniai buvo patyrę, — temperatūra vargu ar buvo virš nulio. Ir tamsu, nors į akį durk, — už poros žingsnių jau nematė vienas kito. Laužo šviesa, sklindanti per žeminės aukštinį, vos apšvietė ore tvyrantį tirštą rūką.

Iš vado būsto jau sklido būgno tarškesys ir duslus šamano balsas.

Šunys, pajutę šeimininkus, pribėgę ėmė inkšti ir prašytis žeminėn.

— Oho, ir jie atprato nuo šalčių! — tarė Ordinas. — Nieko, priprasite, greitai grįšite šaltojon tėviškėn.

— Bet rytoj eisim šiaurėn? — paklausė Goriunovas.

— Va, sužinosime, ką šamanas išmaldaus iš dievų. Gal teks dar šią naktį, prisidengus rūku, bėgti.

— Vargu ar surasime naktį kelią!

— O kam šitie padarai? Jie mus nuves, — atsakė Ordinas, glostydamas Kurmį, besisukinėjantį apie kojas.

Kai sugrįžo žeminėn, Gorochovas, neturėdamas ką veikti, ruošėsi gulti. Sulaukę, kol tas užknarkė, keliautojai pasitarė su Kostiakovu dėl galimo bėgimo naktį ir susirinko reikalingą mantą. Paskui susėdo prie ugnies ir slegiančioj tyloj laukė sugrįžtant moterų.

Pagaliau parėjo Anuir, atsisėdo prie ugnies, ir, įsispitrijusi į ją, tarė su ašaromis akyse:

— Šamanas sako — galas bus onkilonams. Šaltis, vanduo, ugnis. Išsipildys protėvių pranašystės. Balti žmonės atėjo, bėdos prasidėjo. Balti žmonės išeis — bėdos liks. Jeigu gali — tegul padeda. Melsimės, aukosim. Negerai kalbėjo, padrikai kalbėjo. Tris kartus pradėjo maldas. Dabar guli kaip negyvas. Onkilonai sėdi, laukia, gal pasakys geriau.

Bet keliautojai buvo patenkinti raganavimo rezultatais. Jų bent tiesiogiai neapšaukė kaltais dėl nelaimių, nereikalavo, kad jas sustabdytų, nevijo skubiai iš savo aplinkos. O jeigu nelaimių kokias kelias savaites ar net mėnesius nebus, onkilonai nusiramins, it bus galima sulaukti meto, kai patogu, nebaisu iškeliauti.

— Anuir, — tarė Ordinas, — rytoj anksti rytą mes išeisime į Tūkstančio Dūmų Slėnį, ir tu eisi kartu. Bet kitoms neprasitark.

— Kodėl jūs einate į tą blogą vietą?

— Reikia pažiūrėti, kas ten dedasi, ar greitai baigsis onkilonų nelaimės.

— Kaip jūs tai sužinosite? Šamanas nežino, o jūs žinote!

— Eisi su mumis — ir tu sužinosi, mes tau išaiškinsim. Keliausim pro tavo giminės stovyklą. Ar tu žinai patį tiesiausią kelią?

— Kaipgi nežinosiu — tiek kartų ėjau.

— Ir rūke rasi kelią?

— Pasistengsiu. Dėl tavęs aš viską padarysiu.

— Na tada eik miegoti, reikės anksti keltis.

Kai tik jie sugulė, grįžo kitos keturios moterys.

Pamačiusios tuščią žeminę, jos iš pradžių išsigando, pamaniusios, kad baltieji žmonės slapčia pabėgo, bet netrukus pastebėjo miegančiuosius, ir, truputėlį pasišildę prie ugnies, išsivaikščiojo į savo vietas, iš kur greitai pasigirdo šnabždesiai. Keliautojai rytojaus dieną sužinojo, kad atsipeikėjęs šamanas pasakė, jog baltieji žmonės neturi išeiti, nuo to bus tik blogiau. Todėl ir moterys sugrįžo pas juos.

JUODOJI DYKUMA

Vos prašvitus trys keliautojai ir Anuir, šilčiau apsirengę ir pasiėmę kuprines bei šautuvus, patraukė kelionėn. Gorochovui jie paliko raštelį, jog išėję apžiūrėti ežerų ir grįšią tik kitą dieną, o jį palieką onkilonams kaip įkaitą. Rūkas buvo labai tirštas, bet Anuir greitai surado tiesiausią taką į tolimas stovyklas ir drąsiai vedė savo bendrakeleivius. Šaltis vertė eiti greitai. Žolė buvo pakąsta šalnos, o vienas iš ežeriukų palei taką prie kraštų aptrauktas plonu ledu.

— Dar niekada tokiu metu pas mus nebūdavo šitokių šalčių! — pasakė Anuir, pamačiusi ledą.

— Štai mes ir einame į Tūkstančio Dūmų Slėnį, vildamiesi sužinoti, kodėl taip atšalo, — paaiškino jai Ordinas.

Rūkas išsisklaidė tik apie pusiaudienį, kai keliautojai priėjo paskutinę onkilonų stovyklą, ten sustojo ir pietų poilsio. Stovykla irgi buvo sugriauta žemės drebėjimo, bet dabar jau beveik atstatyta. Gyventojai baltuosius žmones priėmė draugiškai — iki čia dar nebuvo atslinkę įtarinėjimai ir nepasitenkinimas, — iš vakaro prasiveržę Amnundako giminėje. Jie žinojo apie Šventojo Ežero išnykimą ir buvo susijaudinę; bet būgnas, matyt, neperdavė, kad dėl to kalti svetimšaliai.

Kadangi kartu su svetimšaliais buvo Anuir, kurią mylėjo visa giminė, atkrito įtarimas, jog baltieji žmonės gali pabėgti, o kai trys kariai, sužinoję, kur eina keliautojai, pasisiūlė palydovais ir jiems nebuvo atsakyta, nė mintis nekilo, kad tų išeita be vado žinios.

Pailsėję išėjo. Saulė jau šildė, bet diena atrodė greičiau rudeniška negu vasaros. Patraukė trumpiausiu keliu į šiaurę ir po trijų valandų pasiekė nuskurdusios augmenijos plotą, o netrukus įžengė dykumon. Čia įvykusią permainą pastebėjo dar už kelių kilometrų — horizonte nesimatė daugybės balto garo stulpų, ir tolumoje dunksojo ryškiai nubrėžta juoda duburio siena. Tai, ką pamatė, įžengę į Tūkstančio Dūmų Slėnį, visus pritrenkė. Nebuvo nė vieno iš tūkstančio stulpų, pagyvindavusių vietovaizdį garų kamuoliais, vaivorykštėmis; verdantys ežerai buvo arba ištuštėję, arba vanduo plytėjo visiškai ramus, nors dar karštas. Visur, kur akis užmato, driekėsi plika, negyva lavos dykuma nugargažėjusiu paviršiumi, daugelyje vietų perkirstu sprogymių. Iš slėnio dabar sklido sausas karštis, ir retsykiais padvelkiantis vėjelis, primenantis didžiulę karščiu tvoskiančią duonkepę ar marteno krosnį, kėlė juodas dulkes ir suko jas viesulu po negyvus plotus. Įkaitęs oras sruvo slėnio paviršiumi ir blausėsi, nes juodi sienos skardžiai, rodos, plaukė po beribį ežerą, įgaudami fantastiškiausias formas. Netgi rodėsi, jog anapus ežero ant paties kranto stūkso didžiulis miestas.

Labai sutrikę visi stebėjo įvykusią permainą. Onkilonai buvo tie patys, lydėjusieji pereitą sykį, ir jiems pasidarė klaiku. Jie susišnabždėjo tarpusavy ir pagaliau paklausė:

— Kurgi tūkstančiai dūmų, kuriuos mes čia matėme anksčiau? Kur ežeriukai, kuriuose virėmės mėsą? Ką tai reiškia, pasakykite, baltieji žmonės? Kodėl požemių dvasios liovėsi ten, gilumoje, virę ir kūrenę? Ar jos numirė, ar užmigo, ar išėjo kiton vieton?

Goriunovas, padedamas Anuir, paaiškino, kad visa tai — žemės drebėjimo padarinys. Jie suprato maždaug pusę pasakyto ir padarė netikėtą, bet teisingą išvadą:

— Vadinasi, mums nereikia eiti taip toli, kaip pereitą kartą?

Iš tikrųjų nebuvo jokio reikalo eiti į juodosios dykros gilumą, be to, tai būtų buvę labai sunku. Įkaitusiu oru negalėjai kvėpuoti. Praėjusį kartą daugybė ore besisklaidančių garų šiek tiek žemino temperatūrą; buvo karšta lyg pirty, bet dar pakenčiama.

Paskutinįsyk pažvelgę į negyvą dykumą ir tolumoje miegantį fantastišką miestą, pasuko atgal ir prieš saulėlydį sustojo nakvynės prie pirmojo ežero, kur prasidėjo augmenija. Čia dar pūtė šiltas žiemių vėjas, iš dykumos nešė karštą orą. Susėdę aplink laužą ir kepdamiesi mėsą, ėmė aptarinėti padėtį. Anuir šnekučiavo su giminiečiais — ir keliautojai galėjo laisvai pasikalbėti: jie buvo sunerimę.

— Kokias išvadas galime padaryti iš to, ką šiandien pamatėme? — paklausė Goriunovas.

— Man atrodo, labai rimtas, — atsakė Ordinas. — Mano spėjimas, kad žemės drebėjimas smarkiai pakeitė kraterio požeminę veiklą, deja, visiškai pasitvirtino — sugadintas Sanikovo Žemės šildytuvas, kuo galima pavadinti Tūkstančio Dūmų Slėnį. Žemės paviršius dar karštas, bet jis greitai atauš, ir artimiausiu metu duburys apsitrauks ledu, o tada labai greitai išnyks šita oazė tarp poliarinių ledynų.

— Ir nieko daugiau negalima tikėtis? Tai vienintelis įmanomas rezultatas? — paklausė Kostiakovas.

— Ne, jis nebūtų vienintelis, jeigu gęstančio ugnikalnio reiškiniai: fumarolės, verdantys ir kunkuliuojantys ežerai, — pamažu ir natūraliai nustotų veikę patys. Bet tada ir šio duburio gyvybė nyktų labai lėtai — galbūt ištisus dešimtmečius; žiemos darytųsi vis ilgesnės ir atšiauresnės, gyvuliai, augalai ir žmonės dar ilgai mėgintų prisitaikyti prie blogėjančių gyvenimo sąlygų.

— O dabar jie pasmerkti žūčiai dar šią žiemą?

— Taip, jeigu per artimiausias savaites ar bent mėnesius nesusitvarkys šildymas.

— O kaip galėtų susitvarkyti?

— Mano manymu, ne tik galėtų, bet ir turėtų. Žemės drebėjimas užspaudė plyšius, pro kuriuos išeidavo užgesusio ar miegančio — šito mes nežinome — ugnikalnio garai ir dujos, pakankamai gausiai išsiverždavusios į paviršių. Beje, tas išskyrimas nenutrūko, — jam tik užtvėrė kelią į viršų. Garai ir dujos kol kas kaupiasi gelmėse ir anksčiau ar vėliau turėtų susirasti išėjimą. Kuo vėliau tai atsitiks, tuo katastrofiškesnis bus išsiveržimas. Todėl reikėtų palinkėti, kad kuo greičiau įvyktų kitas žemės drebėjimas, kuris atvertų garams ir dujoms senus arba padarytų naujus išėjimus paviršiun. Tai būtų pati lengviausia išeitis iš krizinės situacijos, nes jeigu garai ir dujos, susikaupę iki baisiausio slėgimo, patys ims ieškotis kelių išsiveržti, tai gali pasibaigti ugnikalnio nubudimu, tai yra — visų gyventojų žūtimi, bet jau ne nuo šalčio, o nuo ugnies.

— Mat kokia istorija! — sušuko Kostiakovas. — Vargšai onkilonai, jiems vis tiek lemta žūti — vienaip ar kitaip.

— Ir vienintelis išsigelbėjimas — naujas žemės drebėjimas! — tarė Goriunovas. — O jie meldžia dievus, kad žemė daugiau nedrebėtų.

— Taip, naujas drebėjimas ir kuo greičiau! Nes jeigu jis įvyktų tik ateinantį pavasarį, tai jau mažai bepagelbėtų: dauguma gyvulių neatlaikys keturiasdešimties penkiasdešimties laipsnių šalčių ir kasdieninių pūgų. Onkilonai žeminėse galėtų išgyventi, malkų čia pakanka, bet ateinančią vasarą jie imtų mirti iš bado, nes būtų kritę visi stambesni laukiniai gyvuliai.

— O praskrendantys paukščiai, o vandens riešutai, grybai, uogos, šaknys?.. Jūs pernelyg niūriai visa įsivaizduojate.

— Gal ir taip. Bet valgyti jiems tektų ir prasčiau, ir mažiau. Nebent užsiimtų žemdirbyste, daržininkyste, žuvininkyste, gyvulininkyste. Bet tam reikia gauti sėklų, įrankių ir išmokyti juos žemės darbų.

— Vadinasi, grįžę namo, mes turime pasakyti šamanui ir Amnundakui, kad reikia prašyti dievus greitesnio žemės drebėjimo. O jeigu jis suskaldys pietinę duburio dalį?

— Tuomet, žinoma, būtų blogiau, nes sunaikintų vienokį ar kitokį augmenijos plotą, galbūt net elnių ganyklas, laukymes, žemines. Bet tai vis dėlto geriau negu visiškas išmirimas nuo šalčio.

— O ką daryti mums? — paklausė Kostiakovas.

— Mums reikia čia išbūti kuo ilgiau ir iš duburio pasitraukti tik blogiausiu atveju, — atsakė Ordinas.

— Pagyvensim — pamatysim, kas bus, kaip keisis klimatas, kaip į tai reaguos onkilonai. Pasilikdami mes mažiau rizikuojame negu išeidami anksčiau nei reikia, — pritarė Goriunovas.

Išvarginti sunkaus kelio, keliautojai greitai sumigo ramiu miegu. Onkilonai budėjo paeiliui.

AUKOJIMAS

Kitą dieną keliautojai, aplenkę paskutinę stovyklą, gana anksti sugrįžo namo. Pastebėjo, jog prie vado žeminės prisirinkę onkilonų, apstojusių gretimos stovyklos karius, atvedusius belaisvį vampu.

Jie papasakojo, kad tos dienos rytą, išėję medžioklėn, jie susidūrė su penkiais vampu, matyt, žvalgais, besidominčiais, kaip čia pavogus elnių. Juos aptiko netoli bandos. Per susirėmimą du vampu užmušė, du sugebėjo pasprukti, o vieną sužeistą paėmė nelaisvėn ir atvedė dovanų svetimšaliams. Kariai žinojo, jog keliautojai renka laukinių gyvulių odas ir kaukoles; per paskutinę išvyką Tūkstančio Dūmų Slėnin jie susirinko vilkų suėsto vampu kaulus ir kaukolę, todėl kariai nusprendė, kad gyvas vampu dar labiau tiksiąs tam reikalui. Belaisvis tvirtai surištomis už nugaros rankomis stovėjo aptekęs krauju iš kelių ietimis ir strėlėmis padarytų žaizdų ir, matyt, vos laikėsi ant kojų. Jį glaudžiai žiedu buvo apstoję moterys ir vaikai, kuriems retai tekdavo matyti vampu. Dabar galėjo lig soties atsižiūrėti į jį gyvą.

Kai keliautojai pareiškė, kad vampu jiems įdomus tik gyvas, Amnundakas įsakė pririšti belaisvį prie medžio. Keliautojai nutarė skubiai užsirašyti visus matmenis, kurie juos domina, nufotografuoti, o paskui prašyti vadą paleisti vampu.

Belaisvis buvo dar jaunas, raumeningas kaip ir visi pirmykščiai žmonės. Išmatuoti galvą trukdė susivėlusių plaukų kupeta, priskretusi daugiamečio purvo, ir Goriunovas nutarė jį apkirpti. Kai jis prisiartino prie vampu su blizgančiomis žirklėmis, tas pamanė, jog jį ruošiasi papjauti, ir ėmė klykti. Kirpimo operacija vyko stebint visai miniai onkilonų, apstojusių medį, — jie kaip gyvi nieko panašaus nebuvo regėję, o ir pats instrumentas dar nematytas. Belaisvis tai suvokė kaip būsimų kažkokių kankinimų preliudiją ir stengėsi stipriais dantimis sugriebti kankintojo ranką, taigi teko užrišti jam burną. Žvilgantys kaukolės matavimo įrankiai jam įvarė drebulį. Tuos matavimus, taip pat ir viso kūno, jis, žinoma, palaikė raganavimo manipuliacijomis, po kurių jam turėtų atsitikti kažkas šlykštaus. Ir pagaliau, kai atnešė ir priešais jį pastatė ant blizgančio trikojo keistą juodą daiktą, kai pasigirdo užrakto čerkštelėjimas, jis užsimerkė, įsivaizduodamas, kad jį tuoj pat nutrenks žaibas. Todėl kai jį galų gale paliko ramybėje ir jam nieko neatsitiko, vampu aiškiausiai buvo pritrenktas.

f*f*Onkilonai neišpasakytai susidomėję sekė visas operacijas; galvos ir kūno matavimai jiems jau nebuvo naujiena, nes iš pradžių moterys, o paskui kai kurie kariai bei vaikai irgi tai patyrė, ir visada matavimai pasibaigdavo tuo juodu daiktu ant blizgančio trikojo, bet jo paskirties onkilonai suvokti negalėjo.

f*

f*

Kai viskas buvo baigta, Goriunovas paprašė vadą paleisti belaisvį, bet išgirdo ryžtingą prieštaravimą.

— Šį vakarą mes vėl melsimės, ir šamanas sužinos dvasių nuomonę, ar turi vampu mirti, — pareiškė Amnundakas. — Iki šiol mes niekada nepaleisdavom belaisvių.

Jau temo, ir keliautojai, išvargę po tolimos kelionės ir terliojimosi su belaisviu, svajojo kuo greičiau grįžti savo švarion žeminėn ir įsitaisyti prie ugnies. Rūkas jau tirštėjo, ir vėl darėsi šalta. Gorochovas papasakojo, kad vakar ir šiandien rūkas neišsisklaidė iki vidudienio, o paskui, nors ir švietė saulė, visąlaik buvo šalta, „kaip mūsų Kazačjėj šiuom laiku”. Tą dieną į pietus skrido pulkai čiurlių, o žąsys ir antys, pajutusios artėjantį šaltį, taip pat rengėsi išskristi. Dvi šaltos naktys pakando laukymės žolę, — ji nuvyto ir sugulė, — o medžių lapai pradėjo kristi nė nepageltę. Onkilonai nustebę kalbėjo, kad tokie šalčiai ir rūkai paprastai prasidėdavo visu mėnesiu vėliau, o va dabar ir paukščiai išskrenda daug anksčiau. Šį vakarą ir melstis buvo numatę dėl atšalimo.

Kai sutemo, Gorochovas nuėjo sužinoti, ar dar neatėjo šamanas ir ar galės maldose dalyvauti baltieji žmonės.

Jis parnešė žinią, kad šįkart melsis tik kariai, net moterys ir vaikai turės išeiti iš žeminės.

Kadangi buvo šalta, Amnundakas paprašė baltuosius žmones leisti tuo metu jų žeminėje pabūti vaikams ir moterims.

— Man šovė į galvą, kad jie rengia kažką negero! — tarė Ordinas, išgirdęs šitą žinią. — Jie liepia išeiti visoms moterims, kad tos nieko neperduotų mums.

— Galbūt, — atsakė Goriunovas. — Bet sutrukdyti jiems mes negalime, belieka tik būti pasirengusiems. Geriau paklauskite Anuir, ar jie kada nors šitaip meldėsi.

Anuir paaiškino, kad panašiai meldžiasi rengdamiesi žygiui prieš vampu.

Greitai žeminė prisigrūdo išvarytų moterų ir vaikų, atėjusių prabūti tą laiką prie baltųjų žmonių laužo. Jie ir anksčiau užeidavo pasisvečiuoti, ypač kai iškeliaudavo svetimšaliai, bet dabar suvirtusi visa giminė buvo daug drąsesnė, — atsinešė mėsos, suvertos ant pagaliukų, paplotėlių ir ėmėsi ruošti vakarienę. Jų juokas ir pokštai, vaikų spygavimai, kūdikių verksmas pripildė žeminę. Žiūrėdami į šitas linksmas ir nerūpestingas moteris, dar visai neseniai siūliusias vyti svetimšalius ir su vertusias jiems visas kaltes už dar protėvių išpranašautas nelaimes, o dabar plepančias ir juokaujančias su tais pačiais svetimšaliais, keliautojai negalėjo neprisiminti to, ką vakar matė juodojoje dykumoje ir kad artėja greita žūtis visai šitai pirmykštei genčiai, jeigu padėtis nepasikeistų.

— Aš vis mąstau ir negaliu nuspręsti… — tarė Goriunovas Ordinui, kai jie, pakyrėjus moterų juokams, pasitraukė į žemines kampą, — negaliu nuspręsti, ar mes privalome pranešti onkilonams apie gresiančią žūtį ir pasiūlyti jiems kartu su mumis patraukti į pietus.

— Ir aš galvojau apie tai, — atsakė Ordinas, — bet nusprendžiau, kad dar per anksti. Dabar jūra atvira, ir jiems, neturintiems valčių, nėra kur pabėgti. O be to, dar labai neaišku, ar pasitvirtins mūsų būgštavimai. Jeigu kaip nors atsinaujins Sanikovo Žemės šildykla, viskas gali pakrypti gerojon pusėn, galbūt net ištisiems dešimtmečiams.

— O jeigu nešildys ir, mums bematant, prasidės žiema?

— Ir vis dėlto mes jiems nieko nesakysime. Kurgi jie gali nueiti per ledynus poliarinę naktį be šiltų drabužių, be kuro, be elnių, kurie, beje, iškristų nuo bado pirmosiomis kelionės dienomis? Ne, šitą žiemą jie dar kaip nors pergyvens, o pavasarį, kai pamatys, kad sniegai netirpsta, kad krinta gyvuliai, patys supras, jog reikia nedelsiant iš čia išeiti.

— Iš tikrųjų! O pavasarį mes galėsim vėl ateiti čionai su didele akademijos siųsta ekspedicija, norinčia ištirti žemę ir visa, ko joje esama, anksčiau nei sniegas pripildys duburį. Tada ir išvesti onkilonus bus lengviau, — jie patikės, jog išeiti būtina.

— O dabar jie tik reikalaus iš mūsų, kad sustabdytume nelaimes!

Po vakarienės moterys, priprašytos Gorochovo, surengė šokius. Senutes su vaikais susodino kampuose, o pačios, kaip paprastai nuogai nusirengusios, susiėmusios už rankų ėmė šokti ratelius aplink laužą. Šokis tai buvo šokčiojimas, tai kairės, tai dešinės kojos pakilnojimas, rankų judesiai, liemens lankstymas į visas puses, skambant paprastutei melodijai. Tokiais šokiais moterys išblaškydavo vyrus ir pačios prasiblaškydavo ilgomis poliarinėmis naktimis, kai iki gyvo kaulo pagrisdavo kiurksoti žeminėse. Iš pradžių daina ir judesiai buvo lėti, lyg šoktų nenoromis, bet pamažėliais greitėjo, ir pagaliau moterys įsisuko taip smarkiai, jog žiūrovams tik raibuliavo akyse ir skambėjo ausyse nuo kojų trepsėjimo, plojimų ir ūkčiojimų. Tamsūs kūnai raitėsi pašėlusiame šokyje, plaikstėsi kasos, šokinėjo ant krūtinių vėriniai, apyrankės šmėkščiojo tai pirmyn, tai atgal, akys liepsnojo, praviros lūpos blyksėjo baltais dantimis. Galų gale visiškai išsekusios jos sugriuvo ant žemės ir išsitaisė įvairiausiomis pozomis priešais ugnį, sunkiai alsuodamos ir taisydamosi klubjuostes. Juodai mėlynos tatuiruotės linijos ypač išryškėjo ant įkaitusių prakaituotų kūnų, ir galėjai matyti vingrius raštus, gėles, lapus, saulę, gyvulių galvas, — visa, ką sugebėjo sukurti pirmykščių menininkų fantazija. Šiuo amatu užsiiminėjo senutės, ilgomis poliarinėmis naktimis puošdamos mergaičių kūnus ir besistengdamos pralenkti viena kitą dailių raštų sudėtingumu. Mes jau aprašėme gyvatėmis tatuiruotą moters kūną — tai Amnundako antra žmona. Anuir kūnas iš priekio buvo išmargintas įvairiausių formų gėlėmis ir lapais, o ant nugaros tarp menčių švietė Saulė, kurios spinduliai sklido iki kaklo, pečių ir juosmens, žemiau jo buvo pavaizduoti du Mėnuliai, atsukę vienas kitam ragus. Raku priekis buvo išrašytas zigzaginėmis linijomis, o nugara — banguotomis, beje, ant menčių ir žemiau juostos šitos linijos sukosi spiralėmis. Merginos puikavosi viena prieš kitą tatuiruočių raštų sudėtingumu, o jauni kariai per pavasario šventę išrinktąsias irgi vertino šiuo požiūriu.

Pailsėjusios moterys susėdo dideliu pusračiu apie ūgių priešais keliautojus ir pradėjo žaidimą: sėdinti dešiniajame krašte pliaukštelėjo kaire ranka kaimynei per nugarą, sakydama „pirma”, toji tą patį pakartojo savo kaimynei, ištardama „antra”, ir nusirito šlepsėjimų banga iki pat kairiojo krašto. Jeigu kuri suklysdavo skaičiuodama, tą, garsiai kvatodamos, kumščiojo iš abiejų pusių. Iš kairės pusės, bet jau pliaukštelint dešine ranka, vėl nuvilnijo skaičiuotė nuo „pirma”, bet pusračio viduryje šioji susidūrė su nauja skaičiuote, einančia iš dešinės. Šitaip labai lengva pasimesti skaičiuotėje, ir todėl visų smagumui galėjo daugiau pakumščiuoti vienos kitas. Kai šitas žaidimas įkyrėjo, ėmėsi kito: moterys sutūpė ir, ištiesusios priekin rankas, kartu tiesė priekin dešines kojas, paskui, labai greitai jas pritraukusios, tiesė kaires. Jeigu kuri nors suvėlindavo ar atkišdavo ne tą koją, tai, visoms smagiai juokiantis, apsirikėlę kaimynės versdavo ant nugaros, kad tos tik kojos sutabaluodavo. Bežaisdamos moterys įsiaistrino, kad netrukus ėmė viena kitą griauti šiaip sau, greitai visos gulėjo ant žemės kojomis į laužą ir kvatojo.

— Šitokie šokiai ir žaidimai, — tarė Goriunovas, — gera gimnastika, puikiai išjudina iš stingulio per poliarinę naktį nutirpusį kūną.

— Taip, vyrai medžioja, saugo elnių bandas, kerta malkas, o moterys pasmerktos namų ruošai žeminėse, — pritarė Ordinas.

— Pirmas žaidimas — „Vėrinys”, o antras — „Varlytės”, yra dar ir trečias — „Išbandymas”, bet jis lėtas, — pasakė Gorochovas ir pridūrė, kreipdamasis į moteris. — Pažaiskite mums „Išbandymą”!

Moterys susėdo.

— O kuri pereitą žiemą buvo pati kantriausia? — pasigirdo klausimas. — Tu, Anų?

— Aš! — atsakė Anuen.

— Ir aš taip pat savo giminėje! — tarė Anuir.

— Tu čia svetima ir tave reikia iš naujo išbandyti, ar tikrai tu tokia jau kantri. Gulk pirmoji, — nusprendė moterys.

Atnešė kailį, patiesė netoli laužo pusračio viduryje, ir Anuir išsitiesė ant jo aukštielninka. Anuen paėmė dubenėlį, pripylė iki pat kraštų vandens ir pastatė ant gulinčiosios pilvo, paskui atsitūpė jos kojūgaly ir ėmė kutenti papades. Visos moterys garsiai skaičiavo. Išbandymas toks ir buvo: gulinčioji, nebijodama kutenimo, turi išgulėti taip ramiai, net sulaikiusi kvėpavimą, kad iš dubenėlio nekaptelėtų nė lašelis vandens, kol moterys nesuskaičiavo iki dešimties. Nors onkilonų padai ir labai sukietėję nuo vaikščiojimo basomis, bet išbandymą iškęsdavo toli gražu ne visos, be to, moterys tyčia skaičiuodavo labai lėtai. Iškentėjusioji gaudavo kantriausios titulą ir teisę kutenti visoms nekantriosioms padus.

Anuir šįsyk neišlaikė ir nusikvatojo beskaičiuojant „devyni”; teisybė, jos varžovė stengėsi kutenti labai jau smarkiai.

— Na štai, tu ir sumelavai! — piktdžiugiškai pareiškė varžovė. — Tu niekada nebuvai kantrioji!

— O gal ir tu nebuvai! — užsiplieskė Anuir.

— Visos žino! O jeigu netiki, gali pati mane išbandyti, ir netgi didžiąją kantrybę, — išdidžiai pareiškė Anuen.

— Taip, ji gali net ir tai iškęsti! — patvirtino moterys. ,

— Na, Anuen, parodyk, ką gali, — tarė Ordinas.

Anuen atsigulė į Anuir vietą, o ta, pripylusi dubenėlį, pastatė jį aukščiau pilvo, po krūtimis, ir ėmė kutenti pilvą apie bambą — pačią jautriausią vietą. Bet Anuen gulėjo kaip suakmenėjusi ir bandymą išlaikė.

— Pabandyk tu išsilaikyti! — pašaipiai tarė ji sėsdamasi ir šliūkštelėjo vandenį iš dubenėlio tiesiai Anuir į veidą.

Tai buvo išlaikiusiųjų didįjį išbandymą privilegija; Anuir tylėdama nusišluostė ir sugėdinta pasitraukė į šalį.

Viena po kitos gulė moterys, ir Anuen visas prajuokindavo: vienas greičiau, kitas vėliau, ir visoms šliūkštelėdavo vandens į veidą greičiau nei tos suspėdavo atsikelti; žiūrovėms tai buvo labai smagus reginys.

Neiškentusios kutenimo džiovinosi prie laužo ir kvatojosi, žiūrėdamos, kaip ir kitoms atsitinka tas pats. Iškentė išbandymą dar viena iš moterų, ir kai visos jau buvo išbandytos, Anuir pareiškė norinti dar kartą pamėginti, bet su sąlyga, kad ją išbandys nauja kantriausioji. Anuen protestavo, bet visos, žinodamos, jog abi moterys — varžovės, nutarė, jog Anuir turi teisę reikalauti antro išbandymo, nes ji yra buvusi kantrioji. Anuir sutiko net ir didžiajam išbandymui ir drąsiai iškentė jį, bet nepasinaudojo teise apipilti vandeniu tą, kuri ją kuteno. O, jeigu anos vietoje būtų buvusi Anuen! Ji tikrai būtų gavusi visą savo dalį!

— Dabar jūs turite dvi supernuotakas! — pasveikino Goriunovas Ordiną.

— Ir abi pavydžias! — pridūrė Kostiakovas.

— Viskas kuo puikiausia, — nusijuokė Ordinas, patenkintas, kad Anuir susigrąžino reputaciją.

Dar paplepėjo prie ugnies, bet netrukus iš Amnundako žeminės atėjo senukas ir pasakė, kad moterys galinčios grįžti, maldos baigtos.

— Ka pasakė šamanas? Kokią paslaptį jam atskleidė dievai? Kas mūsų laukia? — pasipylė klausimai.

— Sužinosite rytoj, o dabar — gult, — išsisuko senukas ir išėjo.

Moterys apsidžiaugė, susirinko vaikus, miegojusius kampuose, ir viena po kitos išėjo iš baltųjų žmonių žeminės. Iš lauko pasigirdo jų balsai: “Vėl šalta! Oi, kaip šalta! Koks rūkas! Laikykimės viena kitos, kad nepaklystume!”

Anuir nuėjo kartu, tikėdamasi ką nors sužinoti apie meldimąsi, bet greitai sugrįžo ir pasakė:

— Amnundakas ir visi kariai kažkur išėjo — šamano palydėti ar dar kur; žeminėje nieko nėra, išskyrus du senukus, vienas miega, o kitas apibarė mane už smalsumą.

— Matyt, ir mums geriausia gulti miegot. Iki rytdienos nieko nesužinosim, — pasakė Goriunovas.

Jeigu keliautojai būtų žinoję, ką paliepė šamanui dvasios, ir ką onkilonai ėmėsi nedelsdami vykdyti, tai jie nebūtų galėję taip ramiai gultis.

Vos tik baigėsi maldos, nuo vado būsto, nepaisydami šalčio ir rūko, į pietvakarius patraukė visi kariai. Priekyje žygiavo keli žmonės su fakelais, paskui juos — Amnundakas, šamanas ir jo mokinys, iš paskos keturi kariai nešė ant neštuvų belaisvį vampu, o likusieji kariai ėjo gale, visi ginkluoti ir netardami nė žodžio. Girdėjosi tik lengvi žingsniai, strėlių barškėjimas ragotinėse ir neštuvų girgždesys. Priekiniai su fakelais rankose vedė per rūką keistą procesiją miškais ir laukymėmis Šventojo Ežero link. Priėję krantą, ant aukojimo plokštės paguldė belaisvį surištomis rankomis ir kojomis, šamanas atsistojo galvūgalyje, mokinys — prie kojų.

Amnundakas ir kariai sustojo aplink plokštę glaudžiu pusračiu į ežerą, kuris dar buvo sausas. Dabar jau visi kariai užsidegė fakelus ir iškėlė juos virš galvų. Šamanas pasiėmė būgną, ir prasidėjo malda prieš aukojimą. Daugybė fakelų šokinėjančiais raudonos šviesos atšvaitais apšvietė juodą plokštę, ant jos gulintį nuogą žmogų, keistai apsitaisiusį šamaną su aukštai iškeltu būgnu, puslankį ginkluotų žmonių su erelių plunksnomis plaukuose, rūsčius, pagarbiai susikaupusius veidus, žiūrinčius į šamaną. Aplink liūliavo visa gaubiantis rūkas, bet kartais jis išsisklaidydavo, ir tada išnirdavo juodi skardžiai, akmenų nuklotas ežero dugnas, tamsi žiočių anga. Onkilonams, ir apskritai bet kokiam žmogui, meldimasis naktį tokioje aplinkoje negalėjo nepadaryti didelio įspūdžio. Belaisvis, matyt, nujausdamas likimą, klaikiai vartė akis, visą jo kūną purtė baisus drebulys. Po būgno preliudijos, kurios tikslas buvo iškviesti dvasias ir atkreipti jų dėmesį, šamanas nuleido rankas, pakėlė liesą raukšlių išvagotą veidą ir, įsmeigęs akis į rūko jūrą, dusliu balsu ėmė maldauti dvasias.

— Omnolone, Amnungeme, Irgani! — daugybę kartų kvietė jis. — Požemių karalystės valdovai, kviečiu jus! Mes atnešėme jums auką — gyvą žmogų, raudono garuojančio kraujo auką. Priimkite ją, nepurtykite mūsų žemės, užverskite plyšius, sugrąžinkite šito ežero vandenis! Omnolone, Amnungeme, Irgani! Klausykite, mes jūsų šaukiamės!

Tardamas dvasių vardus, šamanas imdavo beveik rėkti, ir tuos keistus vardus kelis sykius pakartodavo nuo ežero skardžių atsimušantis aidas. Paskutinįsyk surikęs, šamanas staiga išsitraukė iš už juostos akmeninį aukojimo peilį ir, staigiai pasilenkęs, įsmeigė vampu krūtinėn; tas šiurpiai sustūgo, — jo balsas irgi nuaidėjo skardžiais. Palikęs peilį žaizdoje, šamanas užmynė koja mirštančiojo veidą, ir vėl sududeno būgnas.

Kai nurimo konvulsijos, šamanas ištraukė peilį, nuvalė jį į vampu gaurus ir tarė:

— Nuneškite auką ir įmeskite ją įėjimo į požemių karalystę gelmėn!

Šešetas karių atsargiai pakėlė lavoną ir nunešė jį per sodžius nuožulnius akmenis prie žiočių, kiti kariai jiems pašvietė iš priekio ir šonų. Kai jie priėjo, žiotis, pasigirdo nuostabos ir džiaugsmo riksmas:

— Vanduo teka, vanduo pasirodė!

Iš tikrųjų anga, ką tik žiojėjusi juoda tuščia nunyrančia gilumon kiauryme, iki pat viršaus prisipildė marmančio vandens.

— Požemių dvasios priėmė mūsų auką! — paskelbė šamanas. — Į Šventąjį Ežerą sugrįžta vanduo… Pririškite prie aukos kojų akmenis ir greičiau meskite į žiotis! — paliepė jis.

Paguldę lavoną ant akmenų, kariai atrišo jam rankas ir tuo pačiu diržu pririšo prie kojų didžiulį akmenį. Paskui pakėlė lavoną, įsiūbavo ir metė į žiotis, iš kurių vanduo jau plūdo į ežerą. Virš laukinio galvos susičiaupė juoda bedugnė, pamarginta raudonų liepsnų atšvaitų.

— Atveskite aukojamą elnią! — paliepė šamanas. — Paaukosime gerosioms dangaus dvasioms!

Praskirdami karių su fakelais eilę, priekin prasispraudė du onkilonai, vedini už ragų baltu elniu. Jo ragai buvo papuošti spalvotomis odinėmis juostomis, o kailis dėmėmis apipurkštas raudona ochra. Gyvulys, pergąsdintas daugybės ugnių, spyrėsi ir mykė. Jį atitempė prie plokštės, užtempė ant jos ir parvertė kojomis į šamano pusę.

Vėl sudundėjo būgnas, ir šamanas ėmė šauktis gerųjų dangaus dvasių, prašydamas jas sugrąžinti onkilonams šilumą, numaldyti šaltį ir išsaugoti elnių bandas. Vėl sublyksėjo aukų peilis, smigdamas elniui pakaušin. Raudonas kraujas čiurkštelėjo ant balto kailio, ir gyvulys išsitiesė be mažiausio judesėlio. Jį paliko ant plokštės, nupjovę tiktai galvą, kuri visada atitekdavo šamanui.

Vanduo kilo labai greitai, jau baigė apsemti dugno gilumą, kai šamanas, pagarbinęs šventąjį vandenį, sugrąžintą iš požemių karalystės, nulipo nuo aukuro. Ta pačia tvarka, su neštuvais, ant kurių dabar jau puikavosi elnio galva, visas būrys patraukė atgal.

PASKUTINĖS DIENOS PAS ONKILONUS

Kitą rytą keliautojai sužinojo du dalykus: naktį buvo žemės drebėjimas ir vėl sugrįžo Šventasis Ežeras. Pastarąjį galėjai paaiškinti pirmuoju, bet kodėl jie nepajuto drebėjimo? Beklausinėjant paaiškėjo, kad žemės drebėjimą pajuto tik du senukai, pasilikę, visiems išėjus, Amnundako žeminėje. Jie užmigo ir buvo pažadinti gana stipraus smūgio, išbėgo laukan, bet ten — ramu, žemė vos vos drebėjo, ir šaltis juos greit suginė vidun.

— Kodėl mes nieko nejutome? — nustebo Goriunovas. — Ar tik seniams neprisisapnavo? Nei mes, nei tokia daugybė mūsų viešnių nieko nepastebėjo.

— Palaukite! — sušuko Ordinas. — Ar tai nebus atsitikę tada, kai visa mūsų žeminė drebėjo nuo šokančių moterų trepsėjimo?

— Žinoma, tada. Tuo metu galėjome nepajusti smūgio, matyt, jis buvo nelabai stiprus.

— Bet jis vis dėlto sujungė Šventąjį Ežerą su… — nutilo Ordinas.

— Su kuo?

— Aš norėjau pasakyti — su jūra, bet susigriebiau, kad anksčiau ežeras nutekėjo jūron ir išdžiūvo ne dėl to, kad šitas ryšys nutrūko, o todėl, kad labai sumažėjo iš duburio nutekančių vandenų.

— Žinote, reikėtų patyrinėti. Tai labai svarbus klausimas — kodėl pasirodė vanduo. Pagal onkilonų pasakojimus jis ėmęs kilti iš žiočių.

— Jeigu mes ten nueitume ir paaiškėtų, kad vanduo vėl dingęs, mus apkaltintų, kad atnešėme naują nelaimę, ir tada nepadėtų jokie pasiteisinimai. Ne, geriau palauksime ir nueisime kartu su Amnundaku, — pareiškė Kostiakovas.

Ir dar vienas dalykas atsitiko naktį, apie tai irgi sužinojo keliautojai. Belaisvis vampu esą kažkaip atsinarpliojęs virvę ir pabėgęs, kai jį saugojęs karys užsnūdęs prie laužo.

Visas šitas žinias parnešė Anuir, pirmutinė sugrįžusi iš rytinio elnių melžimo.

— Kada gi onkilonai suspėjo sužinoti, kad ežeras sugrįžo, ir net pamatyti, kaip kilo vanduo? — nustebo Ordinas.

— Naktį prie Šventojo Ežero meldėsi. Amnundakas, šamanas ir visi kariai buvo ten nuėję. Paaukojo baltąjį elnią, ir iškart ėmė kilti vanduo, — pasakojo Anuir, labai patenkinta ir, aišku, absoliučiai tikėdama maldomis ir aukomis.

— Aukojo!.. — nutęsė Goriunovas ir nutilo.

Jis prisiminė paslaptingą aukojimą naktį, meldimąsi prieš tai be vaikų ir moterų, paskui belaisvio dingimą ir įtarė esant negerus dalykus.

Vėliau, kai nebuvo visų žmonų ir Gorochovo, jis pasakė draugams apie savo įtarinėjimus.

— Būtinai reikia sužinoti, ar mano įtarinėjimai teisingi, — baigė jis. — Jeigu onkilonai ėmė aukoti žmones, tai, pradėję vampu, jie gali imtis ir mūsų, jeigu tik nelaimės nesiliaus persekiojusios gentį.

Bet apie tą faktą jie negalėjo nieko sužinoti. Kariai noriai pasakojo, kad besimeldžiančiam šamanui dvasios paliepusios vidurnaktį paaukoti įprastą auką — baltąjį elnią — ant Šventojo Ežero kranto, po to iš žiočių ėmęs kilti vanduo ir jų akyse apsėmęs visą ežero dugną. Jie neigė pereitą naktį drebėjus žemę, matyt, nepastebėjo eidami prie ežero ar melsdamiesi ant kranto.

Praėjo kelios dienos. Buvo dar tik rugpjūčio vidurys, bet jau dvelkė giliu rudeniu: kasnakt baisiai atšaldavo, kildavo rūkas, griebdavo šalnos; nesuspėję pagelsti, krito medžių lapai, sugulė laukuose žolė, pakąsta šalnų. Dingo ir paukščiai keliauninkai, ištuštėjo ežerai; per naktį juos užtraukdavo ledu, kuris iki vakaro vos atitirpdavo. Saulę dažnai užstodavo tirštas rūkas, ir toji vos šildė. Moterys traukė iš maišų žieminius drabužius ir greitosiomis lopė juos. Vyrai rimtai ėmėsi ruošti malkas. Keliautojai vėl ėmė pastebėti nedraugiškus žvilgsnius, metamus sutiktų onkilonų, o moterys, išskyrus Anuir, ėmė dažniau išeidinėti ir burtis Amnundako žeminėje. Ordinui patarus, Anuir irgi pradėjo vaikščioti su jomis, kad neišsiskirtų, atsidavimu svetimšaliui, be to, šitaip lengviau sužinoti onkilonų užmačias.

Rugpjūčio penkioliktą iš pat ryto papūtė žiemių vėjas ir pratrūko tikra pūga — vertė sniegą, o ir temperatūra nukrito kelis laipsnius žemiau nulio. Po pietų liovėsi snigę, ir išėję iš žeminės, keliautojai pamatė Sanikovo Žemę su žiemos apdaru — aikštelę, apklotą storu sniego sluoksniu, nuplikusį lapuočių mišką ir sniegu papuoštus spygliuočius. Onkilonai irgi dairėsi išėję iš žeminės; moterys iškart nubėgo pas juos.

Temstant pas keliautojus atėjo Amnundakas, ko jau seniai nėra buvę; nuo nesutarimo po žemės drebėjimo, sugriovusio jo žeminę. Jis atsisėdo prie laužo ir, šildydamasis rankas ir žiūrėdamas į ugnį, pradėjo tokią kalbą:

— Kas dabar bus, baltaodžiai? Žiema prasidėjo visu mėnuliu anksčiau. Medžiai net nepagelto, o nušalo. Paukščiai išskrido, saulė nešildo. Jeigu vis šitaip snigs, žus visi mūsų elniai. Ir jaučiai, arkliai, raganosiai taip pat žus. Ką valgys onkilonai?

Keliautojai tylėdami klausėsi šitų išvedžiojimų; jie žinojo tokių ankstyvų šalčių priežastį ir žinojo, kad nėra jokios vilties sulaukti pagerėjimo, kol neišsivalys požeminiai keliai, kuriais šiluma keliavo į visą duburį. Bet kas galėjo pasakyti, kada visa tai įvyks? Tad kokias viltis jie galėjo sužadinti Amnundakui?

Nesulaukęs atsakymo, jis atsistojo ir, pakėlęs ranką tarsi grasindamas, pasakė:

— Viską padarėte jūs! Jūs atėjote pas mus iš sniegų ir šalčių šalies ir čia atsinešėte šaltį ir sniegą, nes tie jums malonūs, jums patinka gyventi baltoje žemėje, baltaodžiai! Jūs norite šalčiu ir sniegu išnaikinti visus onkilonus, kad paskui užimtumėte mūsų žemę. Čiukčiai mūsų protėvius atstūmė čia! Jūs, galingieji baltieji žyniuoniai, norite mus galutinai pražudyti!

Jis staigiai apsisuko ir išėjo iš žeminės. Keliautojai neramiai susižvalgė ir, kai vadas išėjo, Goriunovas tarė:

— Aš manau, dabar nėra ko gaišti — reikia rytoj kuo anksčiau traukti kelionėn; pučia žiemių vėjas, ežerai užšalo, rūko nebus, pusnys dar negilios.

— Taip, jeigu dar jo paverstų, tai be slidžių sunkiai beišsiverstume, — pridūrė Kostiakovas.

— Ir žieminių drabužių neturime — viskas sandėlyje, — tarė Ordinas.

— Jūs kaip norit, — ryžtingai tarė Gorochovas, — o aš tai liksiu pas onkilonus. Šitie šalčiai greitai praeis, ir mes vėl gyvensim po senovei. O jūs prapulsit leduose dar nė Kotelno nepriėję.

Gorochovą ėmė įtikinėti, bet jis užsispyręs tvirtino, kad čia daug geriau negu Kazačjėj: sotus, ramu, žmona gera, žeminė šilta, — nėra ko vyt dievo į medį.

— O jeigu jus, Nikita, papjaus, kaip papjovė vampu, ir paaukos dievams, kad liautųsi šalčiai? — paklausė Goriunovas.

— Ką jūs čia šnekat! Pabėgo vampu. Onkilonai žmonių nepjauna. Kad jau pjautų, tai mes seniai būtum visi pribaigti, ir niekas nešnekėtų va šitaip kaip Amnundakas, dabar atėjęs. Mūs prašinės, o ne pjaus.

Įsivyravo slogi tyla.

Neilgai trukus Gorochovas atsistojo ir išėjo, o po minutės atbėgo Anuir.

— Ką tik grįžo iš jūsų Amnundakas ir pasakė mums: “Daugiau neduosim baltaodžiams moterų. Kol jie nesustabdys šalčio ir sniego, jūs gyvensite čia; ten neikite, nes bus blogai“. O visi vyrai ir moterys ėmė rėkti: „Seniai šitaip reikėjo, tegu pagyvena be žmonų, be pieno, be paplotėlių!“ Aš tiktai išsiprašiau, kad leistų pasiimti apklotą. Jis pasakė: „Eik, bet tuoj pat sugrįžk!“

Anuir pasiėmė kailių apklotą ir pašnibždėjo Ordinui:

— Naktį, kai ten sumigs, aš ateisiu pas tave, papasakosiu, ką sužinojau, — reikalai, atrodo, nekokie.

Jinai išbėgo, palikusi prislėgtus keliautojus.

— Taip, rytoj išeiname su aušra, — pasakė Kostiakovas. — Šitai, matyt, tik pirmas žingsnis laukiančių represijų grandinėje, kad priverstų mus atšaukti ankstyvą žiemą.

— Jeigu vilkinsime, tai sulauksime meto, kai prie mūsų žeminės pastatys sargybą, ir tada pabėgti bus ne taip jau ir lengva, — pridūrė Goriunovas.

— Kol nėra Gorochovo, susiruoškime, — pasiūlė Ordinas. — Bet įdomu, kur jis išėjo, ar tik ne pas Amnundaką, išduoti mūsų ketinimų?

Tą vakarą nesugrįžo nei Gorochovas, nei moterys. Keliautojai patys pasigamino vakarienę, išsivirė arbatos, susikrovė kuprines, paskui dar ilgai sėdėjo, svarstydami padėtį, pagaliau sugulė. Gorochovas, matyt, bus pasilikęs nakvoti pas Amnundaką.

Vidurnaktį Ordiną pažadino Anuir.

— Jums reikia kuo greičiausiai sprukti, — sušnabždėjo jinai. — Kariai šneka: va, paaukojome požemių dvasioms vampu — jos sugrąžino vandenis Šventajam Ežerui; dangaus dvasioms paaukojome tik elnią — jos supyko ir atsiuntė žiemą. Reikia ir joms geresnės aukos. Nesako, bet aš spėju — apie jus galvoja.

— Ar Nikita šitai girdėjo?

— Ne, tai buvo anksčiau. Prie jo nešnekėjo. Jis atėjo ir ėmė kalbėti, jog norįs onkilonų pasidaryti, jus paliksiąs, su mumis gyvensiąs, jis nenorįs mums atnešti nelaimių. Taip visą vakarą ir pasakojo, kaip bloga gyventi jūsų žemėje. Dabar onkilonai suprato, ko jūs čia atėjote: jūs ieškote savo genčiai geros žemės. O Amnundakas ir sako: „Vadinasi — jie šnipai! Bet mes jų iš čia neišleisime, kitaip jie sugrįš su dideliu būriu karių, pradės su mumis kariauti žaibais — ir galas onkilonams!”

— Ar Nikita nesakė, kad mes rytoj norime išeiti?

— Ne, nesakė. Jis vis apie save pasakojo. Ir Amnundakas pagyrė jį, ir nakčiai sugrąžino jam žmoną. Paskui paliepė rytoj pakviesti šamaną — vakare melsis, norėdami sužinoti apie jus ir galbūt dėl sniego.

— Anuir, mes iškeliausime rytoj švintant. O tu ar eisi su manim?

— Eisiu kur tik nori, jeigu ten, jūsų žemėje, aš būsiu tavo pirmoji žmona, — atsakė Anuir.

— Taip, tu būsi ne pirmoji, o tik viena, vienintelė.

Jie dar ilgokai šnekėjosi, o paskui, pamatę, kad pagal laikrodį netrukus auš, pažadino draugus ir, greitosiomis papusryčiavę, vos švintant visiems laikams apleido jaukią savo žeminę. Gorochovui paliko raštelį, prašydami pranešti Amnundakui, kad jie išėję parsinešti šiltų drabužių ir grįšią po paros. Jeigu jis panorėsiąs juos pavyti, tai dar galėsiąs: jo dvi paras lauksią duburio pakraštyje. Perspėjo, kad Sanikovo Žemei gresia siaubinga žiema ir kad čia nebūsią geriau nei Kazačjėje. Rašė, kad jis galėsiąs paskui su onkilonais ateiti ir pasiimti mėsos, Nikiforovo paruoštos žiemai, nes visos išsivežti nepajėgsią.

Žeminėje paliko besikūrenantį laužą, kad vinguriuojantis dūmelis kol kas patvirtintų onkilonams, jog čia gyvenama; savo patalus suklojo taip, jog atrodė, kad ten miega žmonės. Viena Anuir pasiėmė patalus ir drabužius, kokius tik turėjo.

Nesmarkiai snigo ir paslėpė jų pėdsakus. Beje, bent jau iki vakaro gaudynes turėjo sulaikyti Gorochovas. Jam paliko Margį, uždarytą žeminėje.

Kai prašvito, jie buvo jau per kelis kilometrus nuo stovyklos, gretimoje tarpumiškėje, kurią vos bepažino. Kaip viskas pasikeitė per keturis mėnesius! Tada kerėjo nauji įspūdžiai, nuostabi atrastoji žemė, kupina paslapčių, laukiančių, kol jas įspės, pavasariška gamta, šviežia žaluma. Dabar — nuogi miškai, apsnigtos laukymės, bėgimas nuo tamsių žmonių, prieš akis — nuobodus, pavojingas ir ilgas kelias į žemyną; atsiskyrimas draugo, kuris ligi šiol dalijosi visais vargais, o dabar — išdavė, nerimas dėl jo likimo, pagaliau — paliktos moterys, prie kurių spėjo prisirišti. Tik Ordinas buvo linksmesnis nei kiti — šalia jo smagiai per sniegą žengė Anuir, dėl jo palikusi savuosius ir ryžtingai pasirinkusi svetimą ir baisų naują pasaulį.

Vakarop priėjo bazę ir labai nudžiugino Nikiforovą, kuris jau seniai nieko nežinojo apie draugus. Čia viskas klostėsi gerai: žiemai jau priruoštos didžiulės mėsos ir malkų atsargos, šunys sotūs ir sveiki, trūko tik vieno, — jį medžioklėje paguldė lokys. Kazoką labai nustebino sprendimas kuo greičiau iškeliauti iš šitos palaimingos žemės.

— Šuniui ant uodegos visas mano triūsas! — papriekaištavo jis. — Kam aš taip stengiausi, šaudžiau, vežiau, vytinau, rūkiau? Kam sunaikinau šitiek padarų? Kam malkas kirtau? Viskas liks onkilonams, suk juos devynios!

— Nesikrimskite, Kapitonai, ne lokiai, o žmonės suvalgys jūsų mėsą. Ateis Gorochovas su onkilonais ir nusigabens viską stovyklon.

— Argi Nikita neis su mumis namo? — sušuko pritrenktas kazokas.

— Taip, jis nusprendė pasilikti. Pamilo čionykštę moterį, sako, čia geriau nei Kazačjėje.

— Taip ir nusprendė? Ak tas šunsnukis! Taigi Kazačjėj jo žmona liko, teisybė, sena boba ir pikčiurna.

— Čia jis turi jauną ir gerą. Gyvens kaip koks kunigaikštis.

— O kas tokia su jumis atėjo? Palydi, ar ką? — paklausė kazokas, rodydamas į Anuir.

— Ne, tai mano žmona, ir ji kartu keliaus žemynan, — atsakė Ordinas.

— Aha!.. — nutęsė Nikiforovas, smalsiai apžiūrinėdamas sutrikusią moterį, dar pernelyg silpnai mokančią rusiškai, kad suprastų greitą pokalbį, bet suvokusią, kad kalbama apie ją.

— Vadinasi, vietoj Nikitos su mumis eis šitos giminės boba! Nežinau, kaip mes su šunimis tvarkysimės — ji Nikitos neatstos, šuns, ko gero, nė nemačius, ne tik kad su nartom nemoka apsieiti. Ech, vargeli!

Dar ilgai Nikiforovas filosofavo ir išvedžiojo šia tema, sėdėdamas prie keliautojų apsupto laužo. Matydamas, kaip vikriai Anuir ruošia vakarienę, jis kiek susitaikė su tuo pasikeitimu ir galų gale net pasakė:

— O moteriška jūsų šauni, darbšti, Semionai Petrovičiau! Ir jau myli tai jus stipriai, jeigu nutarė svetiman kraštan, už jūrių, viena be saviškių keliauti… O jūsiškės, matyt, nepanorėjo? — kreipėsi į kitus du.

— Taip, nepanorėjo… — atsakė Goriunovas ir trumpai paaiškino Nikiforovas, kaip susiklostė aplinkybės, privertusios juos taip greitosiomis palikti šią įdomią žemę. — Pavasarį mes čia sugrįšime, — pabaigė jis, — jeigu viskas gerai klosis.

Vakarieniaujant Nikiforovas papasakojo, kad iškart išvykti iš šito duburio negalima, nes vėpūtinis per vasarą gerokai pasmuko ir dabar jau nesiekia skardžio keteros, o tik viršutinį kyšulį, virš kurio reikia dar apie penkiolika metrų kabarotis uolomis. Kad įmanytų užkelti nartas ir krovinį, teks nusivalyti kelią, iškirsti laiptukus. Ir vėpūtinį reikės paruošti: jo paviršius smarkiai apledėjo, tad vėlgi būtina kirsti per visą ilgį laiptus.

— Per dieną visų šitų darbų nepadarysime, — tarė jis.

— Galime per dvi, — atsakė Goriunovas. — Mes pažadėjome Nikitai laukti jo dvi paras. Gal jis persigalvos ir ateis.

POTVYNIS

Pernakvoję kazoko palapinėje, tebestovinčioje ledinėje grotoje, per vasarą gerokai padidėjusioje tirpstant ledui, keliautojai iš pat ryto ėmėsi kirsti laiptelius išilgai vėpūtinio gūbrio.

Visi penki įtemptai dirbo ir vakarėjant atsidūrė iškyšos aikštelėje. Ji buvo nuo keturių iki dešimties metrų pločio ir tęsėsi po šimtą metrų į abi puses nuo vėpūtinio; toliau iškyša smarkiai siaurėjo — maždaug kalnų avinui pereiti. Virš jos kilo siena, pačioj žemiausioj vietoj — dešimties metrų aukščio; ji ne visur buvo statmena, vietomis — laiptuota aukštesnėmis ar žemesnėmis pakopomis, kuriomis patyręs alpinistas galėtų užlipti viršun. Bet iškyšos buvo pernelyg aukštos, kad galėtum užkelti krovinį ir šunis, tad reikėjo padaryti laiptus, o kadangi bazalto lava sluoksniuota, tai nebuvo ir sunku. Bet darbo, kaip ten bebūtų, pakako visai dienai.

Goriunovas, apžiūrėjęs aikštelę, pasakė:

— Kaip jūs manote, ar neužkėlus mums čia viso krovinio ir nartų dar šiandien?

— O kam? — paklausė Kostiakovas. — Apačioj patogiau nakvoti: čia gali apsimiegojęs ir nuo skardžio nusiversti.

— Nakvoti mes galime žemai, bet visus sunkius daiktus geriau užkelti šiandien ir štai kodėl. Šįvakar mes turėtume sugrįžti stovyklon, ką, perskaitęs mūsų raštelį, ir pasakė Gorochovas Amnundakui. Tas, nesulaukęs mūsų, vakare gali pasiųsti seklius, — onkilonai žino kelią. Mus kariai pasieks rytoj anksti rytą, ir jeigu visas krovinys bus dar apačioje, mus sučiups — šaudyti į onkilonus, aš manau, nesiryšime. O kai krovinys bus viršuje, patys greitai užlipsime ir galėsime suardyti kelią per vėpūtinį, tada jausimės saugūs. Pažiūrėkite, juk visai neilgai truks nukapoti kokių dešimties metrų ilgio aukštutinę siaurą iškyšą, ir tada niekas neišdrįs čia lįsti.

— Ko gero — jūsų teisybė! — sutiko Kostiakovas.

— O ką darysime su šunimis? — paklausė Nikiforovas. — Jiems aikštelėje bus maža vietos.

— Jie gali nakvoti apačioje, savo grotose. Juk jie tuščiomis greitai užbėgs aukštyn.

Šitaip nutarę, likusią dienos dalį kėlė viršun krovinį. Pasirodo, ne taip lengva. Užtraukti stačiu nuolydžiu sunkiai pakrautas nartas, nors ir buvo iškirsti laipteliai, šunys iškart nepajėgė, todėl tai darė per kelis kartus. Prasitąsė iki tamsos, bet galų gale visi daiktai: mėsos atsargos, malkos ir nartos buvo sukrauta aikštelėje. Apačioje liko tik miegamieji maišai, indai vakarienei ir arbatai.

Begalė žiemai prikapotų malkų leido netaupyti nakties laužams, kuriuos užkūrė lokiams baidyti. Pasak Nikiforovo, žvėrys per vasarą ne kartą aplankę jį, ir tik grota išgelbėjo patį nuo šleivakojų glamonių, o mėsą, kuri ir viliojo plėšrūnus, — nuo išplėšimo.

Baltukas buvo labai budrus, tad Nikiforovas laiku nubusdavo ir, pasislėpęs už ledo luitų, esančių prie grotos angos, šaudydavo į naktinį svečią, bandantį išvartyti mėsos sandėlį dengiančius ledo luitus.

Vakarieniaujant jis taip pat papasakojo, kad per du žemės drebėjimus jam buvę labai baisu; jis išbėgdavęs iš grotos, bijodamas, kad gali įvirsti skliautas. Aplinkui nuo skardžių lėkę akmenys kaip kruša, ir žemėje atsiverdavę plyšiai.

Pavargę po darbų keliautojai anksti sugulė aikštelėje tarp keturių laužų ir kietai įmigo, saugomi Kurmio ir Baltuko. Bet apie vidurnaktį juos pabudino stiprus požeminis smūgis. Pergąsdinti pakėlė galvas ir įsiklausė. Iš po žemių sklido aiškus gaudimas, sakytumei nelygiu grindiniu riedėtų sunkūs vežimai. Prie jo labai greitai prisijungė jau ore dundantys trenksmai, tai artimi, tai tolimi, — krito nuo pakraščio sienos atskilę akmenys. Po gulinčiaisiais drebėjo žemė. Bet visus garsus netrukus nuslopino nepakenčiamas šunų kaukimas, — jie buvo uždaryti grotose.

Keliautojai nakvojo po atviru dangum ir pakankamai toli nuo skardžio papėdės, tad jiems nereikėjo bėgti, likosi pusiaugulomis miegamuosiuose maišuose, žinoma, apimti visai suprantamo nerimo.

Labai greitai smūgis pasikartojo, šįkart stipresnis. Gulintieji pajuto, kaip juos pamėtėjo aukštyn. Šokinėjo laužu liepsnos, į šalis pažiro nuodėguliukai ir žarijos. Visai netoli kažkas sudundėjo, ir Goriunovas, gulėjęs priešais angą grotos, kurioje visai neseniai stovėjo palapinė ir kur jie miegojo praėjusią naktį, pamatė, kaip pamažu iš grotos skliauto išsmuko keli didžiuliai ledo luitai.

— Mūsų laimė, kad atsigulėm čia, o ne grotoje! — sušuko jis. — Dabar mus būtų užgriuvę!

— O ar negali užvirsti šunų? — sunerimo Ordinas.

— Vargu bau. Jų grotos nedidelės ir iškirstos pačioje aukščiausioje ir storiausioje vėpūtinio vietoje.

— Išleisti jie išsibėgiotų, — paaiškino Nikiforovas. — Pririšti nėra prie ko — nartos viršuj. Tegu tupi.

Bet dar keli vienas po kito stiprūs smūgiai privertė keliautojus pakeisti sprendimą. Šunys taip beviltiškai inkštė, matyt, nujausdami nelaimę, kad Nikiforovas su kirviu rankose, svirduliuodamas lyg eitų deniu per supą, nubėgo prie grotų, nuvertė nuo angos ledo luitus ir išleido gyvulėlius. Šie išpuolė laisvėn lyg pasiutę, šokinėdami vienas per kitą, bet iškart liovėsi kaukti ir, pabidzenę keletą žingsnių, susimetė krūvon, vizgindami uodegas ir žiūrėdami į varovą. Nikiforovas atsinešė pavadžius, pririšo šunis ir visus tris kinkinius nuvedė į skirtingas vietas netoli laužų, įsakydamas sugulti ant žemės. Paskui jis sugrįžo į grotas, žvilgtelėjo vidun ir atėjęs prie laužo pasakė:

— Šuneliai ne be reikalo nerimavo, — ledas virš jų galvų įskilo, plyšin ranka lenda. Kaipmat iškris koks gabalas.

— Šią naktį, ko gero, vėl sugriuvo visos onkilonų žeminės, — tarė Goriunovas.

— Dabar šitą naują nelaimę susies su mūsų išėjimu, — pasakė Kostiakovais.

— Arba su tuo, kuris pasiliko, — pridūrė Ordinas. — Gorochovui dabar bus sunku išsprukti, net jeigu jis ir panorės.

Anuir klausėsi tylėdama, bet akys buvo pilnos ašarų. Nauja nelaimė užklupo jos giminę, visą gentį, ir nors jinai paliko saviškius, tačiau juos ištikusi nelaimė giliai sukrėtė moterį.

— Gal šitas žemės drebėjimas kaip tik į gera, — stengėsi ją paguosti Ordinas. — Gal jis vėl atvers požeminius kelius karštam vandeniui, tada vėl bus šilta, ir onkilonų gyvenimas tekės sena vaga, o žemines visai nesunku atstatyti.

Anuir jau žinojo, kodėl užėjo ankstyvi šalčiai, ir Ordino spėliojimai ją nuramino: jinai dėkinga pažvelgė jam į akis ir paglostė ranką.

Kodėl jie nestato būstų taip, kaip pasistatėme mes? Mūsiškė tikriausiai nesugriuvo, — pagaliau pasakė ji.

— Galbūt mums išėjus ir pradės šitaip statyti. Nes „žyniuoniai” pabėgo, o jų būstas tai stovi ir negriūva, — svarstė Goriunovas.

— Bet ar neišsiverš lava šiaurinėje pusėje, — mąstė Kostiakovas.

Visi nejučia žvilgtelėjo šiaurėn. Bet dangus, aptrauktas tiršto rūko, juodavo, ir niekur nesimatė rausvų atšvaitų, kurie galėtų reikšti, jog į žemės paviršių prasimušė lava.

Smūgiai vis kartojosi, bet jau daug silpnesni. Ir pagaliau nuovargis padarė savo — visi užsnūdo.

Bet miegojo neramiai; tai vienas, tai kitas nubusdavo, pasikeldavo guolyje ir išsigandęs žvalgėsi, paskui, įsitikinęs, kad aplinkui ramu, vėpūtiniai dar laikosi, laužai dega, vėl gulėsi. Nikiforovas vis pakildavo ir įmesdavo į laužus malkų. Taip slinko šitos kraupios nakties valandos.

Štai rytuose pašviesėjo debesys, paskui nuraudo, nuplieksti dar neregimos saulės spindulių. Debesų fone bolavo ketera ir artimiausios sienos viršūnės, subaltavo jas dengiantis sniegas. Šiaurės pusėje išniro dantyta miško juosta; pusnys tarytum padidėjo ir labiau pabalo, laužų liepsna nublyško. Rytmečio šaltis pažadino snaudusius.

— Gal reikėtų išsivirti arbatos, kol prašvis? — pasiūlė Goriunovas. — O paskui lipsim viršun ir imsimės darbo, kol mūsų neatsivijo.

— Kas teisybė, tai teisybė! — pritarė Nikiforovas. — Kad jau išvykstame, tai reikia išvykti laiku.

— Tarkim, kad Sanikovo Žemę vėl ims šildyti, tai gal ir išeiti nereikia? — garsiai pamąstė Ordinas.

— Pagyvensim dieną ir pamatysim: jeigu pasidarys šilta, nutirps sniegas, jūsų pasiūlymas bus teisingas. Bet pasiruošti kelią išėjimui reikia, — nusprendė Goriunovas.

Pasidarė šviesiau. Padriki prasisklaidę debesys rytuose nusidažė nuostabiomis spalvomis. Miško juosta šiaurės pusėj jau buvo ryški. Duburio kraštų juodos sienos tęsėsi į abi puses ir atrodė kaip visada, nors per naktį nuo jų nukrito nemažai luitų.

Nikiforovas, pakurstęs laužus, paėmė arbatinuką ir nuėjo vėpūtinio galan, kur vinguriavo upeliukas, sutekantis į mažą baseinėlį, įrengtą vandeniui pasisemti. Ir tuoj pat išgirdo persigandusio kazoko riksmą:

— Dievulėliau! Vanduo, visur vienas vanduo!

Visi puolė prie jo pro laužus, kurių dūmai ir liepsna užstojo artimiausią žemės ruožą. Pribėgo — ir apstulbo. Ten, už šimto metrų nuo vėpūtinio krašto, kur buvo smulkių akmenų sąvartynas, vakar dar apklotas sniegu, dabar tyvuliavo lygus drumsto vandens paviršius iki pat pamiškės krūmų, taip pat apsemtų. Naujas, per naktį atsiradęs ežeras apsėmė viską, kiek akis meta, — atrodė, iki pat skardžių papėdės, — ir tik pietinis duburio kampas, ten, kur stūksojo vėpūtiniai, dar nebuvo užtvindytas. Upeliūkštis, tekantis iš po vėpūtinio, už kokių dešimties žingsnių nuo jo krašto tyliai gurgėdamas tekėjo į ežerą, atkirtusi keliautojus nuo viso duburio.

— Še tau, po žemės drebėjimo vietoj lavos — vanduo! — nutraukė tylą Kostiakovas.

— Žiūrėkite, vanduo, atrodo, artinasi, — sušuko Ordinas. — Jis kyla!

Visi priėjo prie kranto ir pamatė, kad vanduo kyla; beregint sniegas, nuklojęs žemę, prisigėrė vandens, suzmeko, išpliuro, ir vietoj jo radosi vanduo, sumišęs su plūduriuojančio sniego gabalais.

— Na, draugai, gaišuoti nėra ko! — riktelėjo Goriunovas. — Čiumpam daiktus ir dumiam viršun! Po pusvalandžio užtvindys mūsų stovyklavietę.

— Bet ir toliau mums kelio nėra! — prieštaravo Kostiakovas. — Mes pakliūsime į žabangas.

— Negi jūs bijote, kad apsems ir iškyšulį? Kol taip atsitiks, mes suspėsime pasiruošti tolesnį kelią — juk iškyša pakilusi apie šimtą metrų virš duburio dugno.

— Kaip gerai, kad vakar užsikėlėme viršun krovinius. Dabar nesuspėtume, — pasakė Ordinas.

Sugrįžo prie laužų, greitai susirinko daiktus ir užtempė juos ant vėpūtinio viršaus. Paskui dėl viso pikto pasiėmė iš sandėlio, kuriam irgi grėsė pavojus, pakankamas mėsos atsargas, išilgai laiptų per pusnį privertė daugybę malkų, — visa tai buvo galima po truputį sunešioti į viršų. Paskutinius rąstigalius jau nešė per vandenį, kuris pakilo iki vėpūtinio viršaus.

— O dabartės užvesime šunis! — tarė Nikiforovas.

Šunys jau nerimavo ir veržte veržėsi aukštyn, kabarodamiesi stačiu vėpūtinio šonu, bet slydo, griuvo ir staugė. Nikiforovas, Ordinas ir Kostiakovas kiekvienas po kinkinį nusivarė laipteliais viršun. Goriunovas ir Anuir ėjo pirmi, jie nešė dalį daiktų. Užlipę į viršų, pritrenkti sustojo. Dar vakar sniego buvo sulig iškyšos aikštele; dabar juos skyrė maždaug metro aukščio skardis. Matyt, po žemės drebėjimo suzmeko vėpūtinis, o gal nusileido duburio dugnas. Reikėjo ropštis. Pirmas šunų kinkinys sustojo priešais skardį ir ėmė staugti. Tada po vieną šunis kėlė į viršų ir ten tupdė. Aikštelėje šunys ėmė neklausyti, lįsti prie mėsos, sukrautos ant nartų, ir Nikiforovas privargo, kol sugaudė ir priraišiojo už pavadžių viename kampe. Kiti vyrai nusileido žemyn paimti nuo sniego daiktų, o Anuir virė arbatą. Aikštelė buvo nuklota šviežio sniego, iš kurio galėjai tirpintis vandenį.

Viską sukėlę į viršų ir laukdami pusryčių, keliautojai turėjo laiko apsidairyti. Nuo aukštumos matėsi didesnė duburio dalis; kiek akis užmatė — visur tyvuliavo vanduo, visos tarpumiškės pavirto ežerais, o miškai, irgi apsemti, driekėsi juodomis salelėmis ir sąsmaukomis. Nutviekstas saulės spindulių, aplink ribėjo sidabrinis vanduo ir atrodė visai negrėsmingai, netgi atvirkščiai. Apsuptas juodų stačių skardžių, sujuostų baltais iškyšų kaspinais ir apvainikuotų snieguotų viršūnių, po kojomis plytėjo milžiniškas ežeras, nusėtas tamsių salų ir pusiasalių.

Bet pagalvojus, kad dar vakar šito ežero vietoje gyveno žmonių gentis ir daugybė keturkojų, pasidarydavo nejauku. Nejaugi jie visi nuskendo? Žmonės dar galėjo laikinai gelbėtis lipdami į medžius, bet ar ilgam? Jeigu vanduo dar kiltų, tai būtinai juos apsemtų — anksčiau ar kėliau — bet jeigu jis ir nekiltų, žmonės išmirtų nuo bade ir šalčio. O gyvuliams ir lįsti nebuvo kur — statmenos pakrančių sienos įveikiamos tik paukščiams ir kalnų avinams. Sanikovo Žemė pavirto milžiniškais spąstais.

Šitokios mintys sukosi keliautojų galvose, kai jie stovėjo ant iškyšos ir atidžiai žiūrėjo pro žiūronus, tikėdamiesi pamatyti kur nors medžiuose pasislėpusius žmones. Netoliese jų nebuvo, o tolumoj miško juostos užstojo viena kitą, be to, ir atstumas buvo per didelis.

— Palaukite! — sušuko Ordinas — Mes juk turime baidarę! Nuleisim ją vandenin ir plauksim gelbėti Gorochovo ir kiek galėsim — onkilonų.

Vos tik ištarė šiuos žodžius, iš už nugaros jo kaklą apsivijo švelni ranka, Anuir prisiglaudė skruostu prie jo skruosto ir sušnabždėjo:

— Taip, taip, plaukite gelbėti mūsiškių, jie dabar jums nieko bloga nedarys.

— Bet kaip mes su baidare perplauksime miškus? — paklausė Kostiakovas.

— Pirma, visur yra žvėrių takų, dabar virtusių kanalais, antra, pažiūrėkite, palei sieną, kur buvo akmenynė — dabar plati vandens juosta, — tarė Goriunovas.

Paskubomis pavalgė, paskui nukėlė nuo nartų baidarę, sunarstė ją, susikrovė į ją vairą, kobinį, irklus, kalną rūkytos mėsos, spirito butelį, truputėlį džiūvėsių iš save skurdžių atsargų, virvę, kirvį.

— Visiems plaukti nėra reikalo! — pasakė Goriunovas. Pakanka dviejų, antraip mažai ką išgelbėsime. Vienas prie vairo, kitas prie irklų, keisimės. Kas nori plaukti?

Nikiforovui reikėjo prižiūrėti šunis, Anuir nemokėjo irkluoti, tad rinktis galėjo tik iš trijų. Nusprendė palikti dar ir Kostiakovą.

— Pasiliekantiesiems irgi yra darbo, — pasakė Ordinas. — Jūs per dieną turite iškirsti laiptelius per uolas nuo iškyšos iki pat viršaus.

Virvėmis nuo vėpūtinio viršūnės nuleido baidarę į vandenį, kurio gylis jau siekė apie metrą. Goriunovas sėdo prie vairo, Ordinas — irkluoti, ir lengvas laivelis nuskriejo drumstais vandenimis, užliejusiais Sanikovo Žemę.

PLAUKIOJIMAS PO ŽEMĘ

Lengvutė, greita, nepakrauta baidarė galėjo plaukti dešimties kilometrų per valandą greičiu, taigi per tris valandas turėtų priplaukti Amnundako stovyklą. Plaukė duburio pakraščiu, bet laikydamiesi miško laukymių, o ne skardžio papėdės, kur galėjo užplaukti ant akmenų ir pramušti ploną dugną. Baidarė greitai slydo vandens paviršiumi; jame plūduriavo daugybė sausų lapų, šakelių, negyvų vabzdžių, — visos daugybės metų šiukšlės, dengusios dirvą, dabar išplaukė paviršiun ir drumstė vandenį. Protarpiais Goriunovas kobiniu matavo vandens gylį — jis buvo per metrą. Taigi galėjo žūti ir didesni keturkojai, jeigu nesusimetė tose duburio vietose, kur vandens mažiau, arba kur jo visai nėra, — vis dėlto reikėjo tikėtis, jog tokių vietų esama. Tas klausimas labai rūpėjo keliautojams.

— Aš vis suku galvą: iš kur šitokia galybė vandens? — pasakė Ordinas. — Nejaugi laikinai sustabdytas požeminis nutekėjimas yra potvynio priežastis?

— Ar tik neprasimušė į duburį vanduo iš jūros? Juk jinai arti ir susisiekia su Šventojo Ežero žiotimis, — svarstė Goriunovas.

— Tada vanduo turėtų būti sūrus. Paragaukite.

Goriunovas pasisėmė vandens, sriūbtelėjo ir išspjovė.

— Vanduo karčiai sūrus, — atsakė jis, — bet ne toks kaip jūros.

— Suprantama: jis susimaišė su ežerų vandeniu ir surijo daug sniego. Bet dabar aišku, kad nusėdo viso duburio dugnas, jeigu jūros vanduo pasiekė net šitas vietas.

— Tada jisai negali aukštai pakilti. Ko gero, dabar jau pakilęs aukščiausiai.

— Tai priklauso nuo to, kiek smuktelėjo duburio dugnas ir nuo žiočių diametro santykio su duburio plotu; juk žiotys siauros, duburys didžiulis, reikia labai daug laiko, kad vanduo pakiltų iki jūros lygio. Kiek nusėdo dugnas — nežinome. Sunku įsivaizduoti, kad dugnas įsmuko visas lyg paplotėlis; greičiau jis supleišėjo juostomis, kurios nugrimzdo į skirtingą gylį.

— Iš to seka, jog kai kurios juostos išliko vietoje, ir ten galėjo išsigelbėti žmonės ir gyvuliai?

— Tikėkimės, kad būtent taip ir įvyko, — tai būtų laimė Sanikovo Žemės gyventojams.

Baidarė šliuožė pro krūmų juostą, iki pat viršūnių apsemtą; iš dešinės jie buvo aukštesni, perėjo į mišką; iš kairės telkšojo lygus vandens paviršius iki pat skardžio sienos; netoli jos kur ne kur stūksojo didesnių akmens luitų salelės. Ant skardžio iškyšų šen bei ten stovėjo kalnų avinai; vieni ramiai žiūrėjo į vandenį, kiti blaškėsi pirmyn atgal. Šitiems gyvuliams grėsė bado mirtis, nes jų maistas — samanos ir žolė — buvo apsemtas, o ant iškyšų beveik niekas neaugo. Ant akmenų, kyšančių iš vandens, tupėjo išsigandę smulkūs žvėreliai — cypliai, gyvenę akmenynuose, žiurkės, pelės. Tarp jų vietomis lyg milžinas tupėjo koks kiškis. Prisispaudę vienas prie kito, žvėreliai tupėjo laukdami bado mirties. Netoli vieno iškyšulio keliautojai matė, kaip iš aukštybių akmeniu krito erelis, pasičiupo kiškį ir nusinešė viršun, tuo tarpu dalis šalia tupėjusių žvėrelių persigandę sukrito vandenin. Ir kiti plėšrūnai suko ore, žvalgydamiesi lengvo grobio ant akmenų iškyšų. Bet neilgam užteks tokio maisto, o paskui ir jų laukia ta pati bado mirtis. Ant didžiulės uolienos pamatė susimetusius vilkus ir lapes; vieni gulėjo, kiti stovėjo, akimis nulydėdami plaukiančius pro šalį žmones.

Po dviejų valandų kelio priplaukė Šventąjį Ežerą, kurį dabar galėjai atskirti tik pagal skardžio išlinkį, pusračiu juosusį ežerą. Artėdamas prie jo, Goriunovas, — jis dabar irklavo, — pajuto, kad irtis daug sunkiau. Sustabdę baidarę, įsitikino, kad jie plaukia prieš srovę, ir vanduo čia daug sūresnis ir švaresnis. Prie pat ežero tėkmė sustiprėjo, ir virš buvusių žiočių vanduo kilo plokščiu gūbriu.

— Matote, vanduo vis dar teka ir pakankamai smarkiai, — tarė Ordinas.

Jis nuleido į vandenį kobinį ir vos bepasiekė dugną, o kobinys buvo trijų metrų ilgio.

— Nematyti net aukojimo plokštės, — nustebo Goriunovas, — o jinai buvo apie porą metrų virš ežero lygio.

Dar šiek tiek paplaukę pagal pakraštį, keliautojai pastebėjo siaurą lygią vandens juostą, tekančią jiems reikiama kryptimi miško gilumon, ir nuplaukė ja. Greitai kanalas susiaurėjo, baidarė yrėsi tarp medžių. Keistai atrodė apsemtas miškas: pliki lapuočiai, žalios eglės ir kėniai kilo tiesiai iš vandens, prikritusio lapų, šakų ir visokiausių šiukšlių; plūduriavo negyvi paukščiukai ir smulkūs gyvūnėliai. Medžių šakose šen ten skraidė gailiai čirkšdami paukšteliai; ant sausuolių nuovartų tupėjo pelės, žiurkės, žebenkštys, kiaunės — plėšrieji kartu su graužikais, kuriuos paprastai medžiodavo. Saulė, švysčiojanti pro debesis, apšviesdavo neįprastą ir klaikų reginį.

Per mišką plaukė atsargiai, kad neužsivertų ant kokios kerplėšos ar aštraus stuobrio. Bet štai miškas praretėjo ir atsivėrė apsemta laukymė. Įplaukę jon, keliautojai ėmė žvalgytis — ar čia toji, kur būta stovyklos. Pamiškė atrodė nepažįstama. Staiga dėmesį patraukė netoliese kylantis vandens gūbrys. Vanduo išsipūtė didžiuliu burbulu, iš kurio išsiveržė garų kamuolys.

— Čia ne ta laukymė, kurioje gyvenome! — sušuko Goriunovas. — Ten ežeras neburbuliavo.

— Ir aš manau, kad ne ta, o šalimais esanti, labiau į pietus, — pasakė Ordinas. — Dabar jau aišku, kad tvindo ne tik jūra, bet ir atsinaujinusios požeminių vandenų įtekmės… O čia vanduo turėtų būti gėlas, — pridūrė jis ir, norėdamas atsigerti, panardino ranką. — Beveik gėlas ir pakankamai karštas, — tarė jis, šiaip taip numalšinęs troškulį.

— Ne, mūsų baidarei visai netinka karštas vanduo! — pasakė Goriunovas. — Gali neišlaikyti jos tepalai ir impregnavimas — reikėtų plaukti toliau nuo burbulų.

Siauru kanalu pasukę šiaurėn, greitai įplaukė aikštelėn, kurioj anksčiau buvo stovykla; ją atpažino iš išretinto miško.

— Štai ir mūsų žeminė! — sušuko Ordinas.

Priešingoje ežero pusėje virš vandens vos kyšojo aukščiausia, centrinė žeminės dalis. Ant jos dar laikėsi tirpstančio sniego likučiai ir žievės gabalas, kuriuo nakčiai uždengdavo didesnę aukštinio dalį. Priplaukė. Ordinas išlipo toje salelėje ir pasilenkęs sušuko į aukštinį:

— Kiek čia gero plūduriuoja!

Ištraukė kailinį apklotą, kelias moteriškas striukes ir kelnes, pagalvę, medinį dubenėlį, juodų nuodėgulių. Paviršiuje plūduriavo prisigėrusių vandens daiktų mutinys.

— Pagalvę ir apklotą pasiimsim — pravers Anuir, — pasakė jis. — Tik reikia išgręžti.

Ištraukęs daiktus, Ordinas sugrįžo baidarėn, ir jie nuplaukė į tą vietą, kur būta vado žeminės. Čia iš vandens stypsojo tik keturi centriniai stulpai ir dalis stogo. Kobiniu apčiuopė po vandeniu krūvą žemių ir jomis užverstus rąstus.

— Bet žmonių nė kvapo! Mes tai galime jų nematyti, bet jie turėtų mus pastebėti ir šaukti, — pasakė Goriunovas. — Pašaukime patys!

Ėmė šaukti Amnundaką, Nikitą, moteris, kurių vardus žinojo. Bet niekas neatsiliepė. Aplinkui — mirtina tyla.

— Negalėjo visi nuskęsti. Kas nors vis vien būtų išsigelbėjęs medyje ar ant mūsų žeminės stogo, — pasakė Ordinas.

— Matyt, visi suspėjo pabėgti. Jų reikėtų ieškoti toliau. Galbūt vanduo sėmė taip lėtai, kad Jie suspėjo išeiti, — svarstė Goriunovas.

— Nelabai panašu, — paprieštaravo Ordinas. — Jeigu jie būtų išėję neskubėdami, nebūtų palikę drabužių ir apklotų — juk tai patys reikalingiausi daiktai žiemą.

Toliau yrėsi kanalu, kuris vedė į gretimą stovyklą, esančią už poros kilometrų. Laukymėje pamatė žeminę, tiesa, beveik sugriuvusią, bet dar nuo pusės kyšančią iš vandens. Goriunovas išmatavo gylį, buvo pusantro metro.

— Na čia negalėjo nuskęsti žmonės! — sušuko jis. — Šita duburio dalis tikriausiai mažiau įsmuko.

Priplaukę prie žeminės, per sugriuvusį šoną pažiūrėjo vidun; vandens paviršiuje plūduriavo tik keletas daiktų, skudurai, nuodėguliai, šiukšlės, bet drabužių nesimatė.

— Šitie gyventojai suspėjo išsinešti visus vertingesnius daiktus, — tarė Ordinas.

Apžiūrėjo artimiausius medžius, vėl pašūkavo — jiems atsiliepė tik kranksėdamos varnos, pulkais aptūpusios kelis medžius, tikriausiai laukiančios, kol nuslūgs vanduo.

Patyrinėjo dar dvi aikšteles, kur būta stovyklų; žeminės buvo sugriautos arba apgriautos, bet žmonių niekur nesimatė. Vanduo jau nukrito iki metro ir mažiau. Kai kur kanaluose baidarė rėmėsi į nuvirtusių medžių kamienus, todėl irtis reikėjo atsargiai.

— Aš manau, kad galime nutraukti paieškas, — pasakė Goriunovas. — Visi onkilonai išsigelbėjo, matyt, suspėjo pasitraukti į šiaurinę nenugrimzdusią duburio dalį. Atrodytų, jog gelbėti nėra ko. O jeigu mes sausoje vietoje susitiksime su onkilonais, tai galime atsidurti labai nemalonioje padėty.

— O gal toliau vėl gilės, ir ten aptiksime žmonių, vandens užkluptų jiems bebėgant, belaukiančių pagalbos? — mąstė Ordinas. — Paieškokime dar, kad paskui negraužtų sąžinė.

Goriunovas nusileido, ir jie nusiyrė toliau. Bet jau kitoje laukymėje baidarė vis įsirėždavo seklumon, iš vandens kyšojo žolių stiebai, nendrės ir meldai, augę apie buvusį ežeriuką. Kanale už laukymės vanduo tesiekė vos pusmetrį ir dar mažiau, o toliau vos ne vos beapsėmė.

— Kitoje laukymėje galime susidurti su onkilonais, — pareiškė Goriunovas.

— Jūsų teisybė. Va virš miško kyla laužų dūmai, o tai rodo, jog onkilonai tikrai sausoje vietoje, — patvirtino Ordinas. — Ko gero, išgirsime jų balsus.

Jis liovėsi irklavęs ir įsiklausė: iš tos pusės, kur rūko dūmai, iš tikrųjų retkarčiais vėjas atnešdavo žmonių balsus.

— Po žemės drebėjimo ir potvynio onkilonai persikėlė į šiaurinę duburio pusę, kur ir toliau gyvens kaip gyvenę, — pasakė Goriunovas.

— Sprendžiant iš dviejų kunkuliuojančių ežerų, kuriuos matėme, vėl ėmė šildyti, — pridūrė Ordinas, — todėl mums nėra ko nerimauti dėl onkilonų likimo. Bet sugrįžti pas juos neprotinga, nes kokios nors nelaimės atveju vėl būtume įtarinėjami ir rizikuotume tapti belaisviais… Jeigu jūra būtų pernelyg atvira ir mes dar negalėtume tokios perplaukti, tai sugrįžtume ant iškyšos ir ten sulauktume šalčių, turėtume ir malkų, ir ėdalo šunims, bet būtume toli nuo onkilonų, atskirti vandens. Tik Gorochovą paliekame likimo valiai. Dabar jis, ko gero, pakeitė savo sprendimą.

— Gal Gorochovas jau ant iškyšos, — paprieštaravo Goriunovas. — Jeigu potvynis paklibino jo nuomonę apie gerą gyvenimą čia, jis galėjo sėsti į tošinį laivelį ir sumaištyj nuplaukti pas mus vienas ar su žmona. Jis žino, kur ežere paslėpta tošinė, nes dažnai su ja žvejodavo. Mes jo lauksime iki rytojaus ryto, kaip ir buvome susitarę.

Besikalbėdami pailsėjo ir nuplaukė atgal, bet kad būtų greičiau, vėl laikėsi duburio pakraščio, — mat nereikėjo sukinėtis po laukymes ir kanalus. Vis dėlto kelionei atgal prireikė keturių valandų. Plaukdami pro buvusį Šventąjį Ežerą, įsitikino, kad iš žiočių vis dar plūsta vanduo, bet jau silpniau, matyt, beveik sutapo vandens lygis. Šioje vietoje gylis siekė virš trijų metrų, kobinys nekliudė dugno. Jiems nebūnant, prie vėpūtinio gerokai pakilo vanduo ir dabar siekė apie du metrus.

Likusieji ant iškyšos pasitiko draugus ledinių laiptų apačioje, kad padėtų išlaipinti išgelbėtus.

— Jūs nė vieno neparplukdėte?! — sušuko nustebęs Kostiakovas.

— Tik veltui irstėtės! — pridėjo Nikiforovas.

— Visi visi nuskendo?! — sušnabždėjo pabalusi Anuir.

Ordinas ją nuramino.

— Štai vieninteliai skenduoliai, kuriuos mes radome, — pajuokavo Goriunovas, ištraukdamas iš baidarės moteriškus kostiumus ir atiduodamas Anuir.

Visi traukė baidarę viršun, teko gerokai sugaišti, kol ją užkėlė ant iškyšos, nes per dieną skardis virš vėpūtinio paaukštėjo maždaug dviem su puse metro, nežinia, ar dėl to, kad vėpūtinis, skalaujamas vandens, ėmė tižti, ar todėl, kad duburio dugnas vis dar lėtai grimzdo. Kad būtų patogiau laipioti, kazokas jau buvo įrengęs laiptus iš ledo luitų.

Pietaudami pasipasakojo dienos naujienas. Trise iškirto laiptus skardyje virš kyšulio ir net buvo užlipę viršun, iš pakankamai arti matė atvirą jūrą. Bet netrukus po to, kai išplaukė draugai, prie vėpūtinio su laipteliais iš vandens išlipo du didžiuliai lokiai ir ėmė kartis aukštyn, matyt, nutarę gelbėtis nuo potvynio ant iškyšos kartu su žmonėmis. Tokia kaimynystė, aišku, buvo visai nepageidaujama, ir teko šleivakojus pasitikti šūviais: vienas nugriuvo ant sniego ir nusirito vandenin, antrą nušovė jau ant iškyšos. Pačiu laiku prieš kelionę papildė šviežios mėsos atsargas.

Anuir atpažino, jog Ordino ištraukti iš žeminės apklotas ir moteriški drabužiai buvo Anuen.

KATASTROFA

Prieš saulėlydį Goriunovas ir Ordinas užlipo ant skardžio pažiūrėti, kas dedasi už duburio sienų, kurios visą vasarą buvo užstojusios jiems horizontą. Apklota sniegu, — sakytumei vasaros nė nebūta, — pietinė Sanikovo Žemės pusė šlainiai leidosi į jūrą, kokius penkis kilometrus nuo sienos dar sukaustytą ledų. Bet toliau, iki pat pietinio horizonto, plytėjo atvira jūra, kurioje plaukiojo ledkalniai ir net ledo laukai. Plaukti baidare tokia jūra pernelyg plati. Be to, į baidarę netelpa visi žmonės, daiktai ir šunys. Reikėjo laukti, kol rudeniniai šalčiai sukaustys jūrą ir susiaurins atviro vandens plotą, arba eiti rytų pusėn, viliantis, kad ten į pietus ledynai toliau nutįsta. Taip arčiau Kotelno sala, tada jau galėtų persikelti per du kartus.

— Mes dabar lyg išmesti į salą sudužus laivui, — tarė Ordinas, — kairėj — vanduo, dešinėj — vanduo, o tiesiai — ugnis ir nelaimė, atrodo, šitaip būna pasakose.

— Na kolei kas ugnies dar nėra, bet vandens ir nelaimių pakanka, — atsakė Goriunovas. — Atsisukite.

Iš tikrųjų Sanikovo Žemė panėšėjo į milžinišką ežerą. Pro žiūroną galėjai įžiūrėti geizerių fontanus, keliose vietose trykštančius duburio viduryje. Dar vakar tokiu metu kiek akis užmatė — visas laukymes ir miškus dengė žieminis sniego apklotas; dabar vietoj jo tyvuliavo vanduo, o iš šiaurės pučiantis šiltas vėjas sakė, kad žemės šildytuvas ėmė veikti.

— Geriausioji žemės dalis vis dėlto apsemta, — tarė Ordinas. — Ir visi jos gyventojai, dvikojai ir keturkojai, susitelkė šiaurinėje žemėje, pusė jos — dykra.

— Taip, jiems bus ankšta, ypač žmonėms, — pridūrė Goriunovas. — Onkilonai dabar tikriausiai tol kariaus su laukiniais, kol tų visiškai neišnaikins, kad atsikratytų pavojingų artimų kaimynų.

— Jiems mūsų žaibai ir griausmai dabar labai praverstų. Pasigailės leidę mums pabėgti.

— Nagi Gorochovas pasiliko šautuvą.

— Štai koks reikalas: aš tik dabar prisiminiau, kad mes pamiršome žeminėje atsarginį šautuvą, kurį norėjome atsisveikindami palikti Amnundakui. Gorochovas galėtų jį padovanoti vadui, kad įsiteiktų onkilonams.

Kai kruvinai raudona saulė, pasiekusi horizontą, įlindo rūko juoston, pakibusion toli virš jūros, stebėtojai sugrįžo į aikštelę ir dar ilgai sėdėjo prie laužo. Visiems buvo liūdna: jie pamilo Sanikovo Žemę, ir dabar, paskutinį vakarą, sėdėjo čia. Prisiminė tą vakarą, kai jie nuo pakraščio aukštų kalnų pirmąsyk išvydo šitą paslaptingą žemę, išgirdo sklindančius iš apačios garsus, spėliojo, ką pamatys. Pamatė gerokai daugiau negu tikėjosi, jiems atsivėrė daugybė stebuklų, atrado jau išnykusių gyvulių ir pirmykščių žmonių savitą pasaulėlį, užsidariusį keistame šiltame duburyje tarp poliarinių ledynų. Ekspedicijos rezultatai buvo „neįkainojami, visi dalyviai gyvi ir sveiki, bet vietoj džiaugsmo ir pasitenkinimo jie juto nerimą, kurį galėtum paaiškinti nebent pastarųjų dienų įvykiais, žūtimi grėsusiais šitai nuostabiai žemei ir jos gyventojams.

Naktis buvo šilta — ir, gailėdami malkų, nekūrė laužo, jausdamiesi ir taip saugūs ant tokios aukštos iškyšos, kur nepastebėti neužliptų nei plėšrūnai, nei vampu, nei onkilonai, atkirsti didžiulių vandenų plotų. Dar dieną pakrovė vieną nartą, užklojo kailiais ir aprišo. Joje buvo visas ekspedicijos turtas: gamtos, istorijos ir etnografijos kolekcijos, fotografijos, dienoraščiai; ji buvo nesunki, bet didžiulė ir stovėjo tolėliau nuo kitų, prie iškyšos krašto. Šalia jos atsigulė Kostiakovas, kad užstotų nuo šunų šviežią mėsą, nakčiai sukrautą ant šitos nartos. Kitos dvi nartas, šiek tiek pakrautos, stovėjo arčiau šunų, skersai aikštelės, ir šalia jų miegamuosiuose maišuose sugulė visi.

Goriunovas nubudo jau po vidurnakčio, švelniai bakstelėtas į šoną. Jam pasirodė, kad jį žadina, — pramerkė akis, pamatė, kad nieko nėra, ir vėl norėjo užsnūsti, kai ausis pagavo lyg ir tolimą perkūnijos grumėjimą.

„Lietus mums mažiausiai reikalingas, palapinės ant plikų akmenų juk nepasistatysi!” — pamąstė jis, pakėlė galvą ir apsižvalgė. Dangus buvo giedras, aukštai pakilęs mėnulis apšvietė visą duburį. Jis nuleido galvą ir dabar aiškiausiai išgirdo po savimi duslų gaudesį.

„Nejaugi dar tebesitęsia požeminė katastrofa? — pagalvojo jis. — Dieną buvo ramu, atrodė, kad žemės drebėjimas pasibaigė paviršiaus įdubimu ir vandens prasiveržimu. Ar tai buvo tik preliudija?”

Stiprus smūgis mestelėjo Goriunovą guolyje ir nutraukė mintis.

— Vėl dreba! — išgirdo mieguistą Ordino balsą.

Goriunovas, atsisėdęs miegmaišyje, žiūrėjo į ežerą, kurio vaizdas smarkiai pasikeitė: vanduo, sujudintas požeminių smūgių, kilo vilnimis, kurios sklido ratais, putodamos ir lūždamos; bangų keteros prieš mėnulį žvilgėjo lyg didžiuliai vaivorykštės lankai, sakytumei blizgėtų tekantis gyvsidabris. Pakraščiuose šniokštė bangų mūša ir plumpsėjo virstantys akmenys.

Sukrėtė keli vienas paskui kitą stiprūs smūgiai. Ir staiga Goriunovas išgirdo baisų trakštelėjimą, tarsi šalimais kas būtų iššovęs, ir pamatė, stingdamas iš siaubo, nepajėgdamas net pajudėti, kaip už kelių žingsnių nuo jo vėrėsi juoda sprogymė, ir dalis iškyšos aikštelės, ant kurios šalia nartos miegojo Kostiakovas, pamažu pasviro, paskui žaibiškai pasisuko ir smego žemyn. Beviltiško siaubo riksmas susimaišė su vandens pliauškėjimu, vienas kitą laužančių akmeninių luitų trenksmu, į orą pakilo dulkių stulpas. Visa tai atsitiko per kelias sekundes. Dar girdėjosi pamažu rimstančių bangų teškenimas; jas sukėlė nukritęs didžiulis luitas.

Goriunovas, drebėdamas visu kūnu, vargais negalais išlindo iš miegmaišio. Jis prarado amą — iš gerklės veržėsi tik keisti garsai. Už dviejų žingsnių žiojėjo šviežia tamsi trūkio linija, o vietoje rytinės aikštelės juodavo bedugnė. Jis prišliaužė prie krašto ir pažvelgė žemyn — tarp banguojančio vandens juodavo nugriuvę uolienų luitai; vėpūtinyje su laiptais žiojėjo plati spraga, matyt, pramušta vieno iš luitų, atšokusių į šalį.

— Kas? Kas atsitiko? — pasigirdo Ordino balsas. Jis miegojo taip giliai, kad tik traškesys ir triukšmas jį pažadino.

— Griū… griū… griūtis… Kostiakovas… narta… nugriuvo! — vos ne vos ištarė Goriunovas, žiūrėdamas žemyn.

Nuo šitos baisios žinios Ordinas iš karto pašoko.

— Reikia ieškoti, gelbėti, ištraukti! Greičiau! — suriko jis, lįsdamas iš miegmaišio. — Ei, Nikiforovai, kelkis, ateik! Kur baidarė?

— Neįmanoma! — pasakė Goriunovas kupinu nevilties balsu. — Negalima nuleisti baidarės — griūtis nunešė vėpūtinį. O Kostiakovą užvirto.

— Iš kur jūs žinote?

— Jis su miegamuoju maišu ir narta nuslydo žemyn vos tik pasviro aikštelė ir įkrito vandenin anksčiau negu nugriuvo visa masė; griūtis vertėsi tiesiai ant jų.

Ordinas priėjo prie skardžio krašto ir ėmė žiūrėti žemyn.

— Nieko nematyti, tik vanduo ir griūties suverstos uolienos. Kostiakovas miegmaišyje iškiltų paviršiun kaip burbulas, jeigu jo nebūtų užgriuvę.

— Koks siaubas! — sudejavo Ordinas. — Akyse žuvo žmogus, ir nieko negali padėti!..

Vien žvilgtelėjęs į vėpūtinį, jis suprato, kad net nusileisti be ilgų parengiamųjų darbų neįmanoma, — pusnies keteroje žiojėjo pramušta duobė kokių penkiolikos metrų pločio ir dešimties metrų gylio.

— O gal tiesiai nuo skardžio nusileisti virve iki vandens? — pasiūlė jis.

— Pakankamai stiprių virvių mums užtektų vos iki pusės aukščio — juk čia daugiau nei aštuoniasdešimt metrų, — atsakė Goriunovas.

— Ir dviese vieno žmogaus taip ilgai neišlaikysime, — pridūrė priėjęs Nikiforovas.

— Bet juk, nekalbant apie Kostiakovą, pražuvo visa mūsų ekspedicijos surinkta medžiaga! — šaukė Ordinas.

— Taip, pražuvo! — ištarė Goriunovas prislėgtu balsu.

— Reikia nors apšviesti griūties vietą — ji šešėlyje, ir nieko negali įžiūrėti. Gal Kostiakovą nusviedė į šalį iii jis guli be sąmonės!

Nikiforovas atnešė iš malkų atsargų didžiulį glėbį žabų, aprišo virvagaliu, padegė, ir, užkabinę ant baidarės kobinio, pakėlė virš bedugnės. Ordinas ir Goriunovas atsigulė prie krašto, kad šviesa nekristų į akis, ir įsižiūrėjo gylėn. Žabai greitai įsidegė ir apšvietė griūties vietą. Ten, tarp vėpūtinio su laiptais ir kito, gerokai žemesnio, matėsi tik drumzlinas sujudintas vanduo ir iš jo kyšanti vienas ant kito suvirtusių bazaltinių luitų krūva. Nei ant jų, nei vandenyje jokių žmogaus požymių, nartos nuolaužų, daiktų. Griūtis viską palaidojo. Virvagalis prie kobinio sudegė, ir liepsnojantis ryšulys nulėkė žemyn, nukrito ant uolienų krūvos ir keletą minučių dar degė, labai gerai apšviesdamas, bet jie nieko naujo nepamatė.

Naujas požeminis smūgis privertė gulinčiuosius atsistoti; čia pat nuo skardžio krašto atsiskyrė dar keli nedideli luitai ir nuvirto apačion.

— Atitraukime nartas toliau! — sukomandavo Goriunovas. — Kad nepasikartotų nelaimė!

Visi trys, padedami Anuir, tylomis dalyvavusiai aprašytoje scenoje, pertraukė nartas, o paskui ir savo patalus kuo toliau nuo naujojo skardžio krašto, prie vėpūtinio nuolydžio. Šis ledo mase parėmęs laikė bazalto sieną, ir atrodė, jog čia saugiau. Ir aikštelės tolumoje — viršutinės iškyšos papėdėje, — taip pat buvo nesaugu — nuo ten jau nukrito keli akmenys.

Tolimas dundesys sudrebino orą, ir visi atsisuko į žiemius. Ten, virš šiaurinės duburio pusės, kilo dūmų ar garų stulpai, kai kur apšviesti bloga lemiančios raudonos šviesos: girdėjosi dažni ir stiprūs sprogimai, kurių aidą be paliovos kartojo skardžiai. Kiekvieno sprogimo metu nuolydžio žemė drebėjo po kojomis.

— Ugnikalnis nubunda! — pratarė Ordinas.

— O žmonės, nelaimingieji žmonės, išsigelbėję nuo potvynio! Kas jiems bus?! — sušuko Goriunovas. — Mūsų draugas ką tik žuvo čia, kitas žūsta ten, ir mes vėl niekuo negalime pagelbėti!

Anuir prisiglaudė prie Ordino ir pažvelgė į tolį; ašaros riedėjo iš akių, jinai virpėjo nuo tramdomos raudos.

— Tai, ko gero, jau galas šitai žemelei? — nesusivokdamas paklausė Nikiforovas. — Kas gi ten darosi: dūmai, ugnis iš žemių verčias, pažiūrėkit!

Šiaurės pusėje jau ne stulpai, o visa juosta juodų dūmų ir baltų garų, susimaišiusių vienų su kitais, pakilo gerokai aukščiau duburio sienų, tai yra apie tris tūkstančius metrų; tai šen, tai ten juos prarėždavo ugnies lankai, — lyg raketos aukštai skriejo išsviesti įkaitę akmenys. Kartais garų debesis, palydėtas kelių sprogimų lyg artilerijos salvių, išsiverždavo kurioje nors vietoje ir plėtėsi, kildamas į viršų. Raudoni ugnies atšvaitai ant debesų kolonados liepsnojo vis aiškiau, — matyt, kažkur jau prasimušė įkaitusi lava. Pamažu besileidžiantis liūdnas mėnulis apšvietė visą duburį ir žvilgino sidabru ežero vandenis, kurie visą laiką vilnijo.

— Taip, matyt, galas Sanikovo Žemei! — prabilo Ordinas. — Mes ją atradome, ir mūsų akyse jinai žūsta!

— Kai išauš, pažiūrėsime, ar negalima kur nors nuleisti baidarę ir nuplaukti pagalbon žūstantiems, — tarė Goriunovas.

Jiedu ir Anuir, visą laiką prisiglaudusi prie Ordino, išsėdėjo ant miegmaišių iki pat ryto, žiūrėdami, kaip veržiasi ugnikalnis, persimesdami vienu kitu žodžiu apie jį ir apie žuvusį draugą. Nikiforovas, šiek tiek pažiūrėjęs, atsigulė.

Pagaliau praėjo siaubo naktis, paraudo rytai, švito. Anuir užkūrė ugnį ir užkaitė arbatą. Ordinas ir Goriunovas dabar galėjo apžiūrėti, kas naktį atsitiko jų aikštelei. Visa rytinė pusė dingo, o vietoj jos žiojėjo, lyg status pleištas, apverstas smaigaliu žemyn, įgriuvęs skardis. Jis, matyt, seniai buvo atskilęs, ir smūgis tik davė impulsą, kuris įveikė inerciją masės, nuvirtusios ant vėpūtinio, į vandenį ir subyrėjusios į luitus. Milžiniška vėpūtinio išdauba buvo nuberta juodų dulkių, nuolaužų, uolienų gabalų; apačioje iš vandens kyšojo suvirtusios uolienos. Per naktį nusistojo vanduo, ir iš viršaus matėsi dugnas; pro žiūronus galėjai išžvalgyti jį visą, bet nieko, išskyrus juodas uolienas, nebuvo matyti. Jos palaidojo amžiams ir žmogų, ir Visus ekspedicijos rezultatus.

Apžiūrėję išmuštą vėpūtinyje įdubą, nustatė, kad, norėdami persikelti per ją, turės iškirsti stačioje ledo sienoje laiptukus žemyn, o kitoje pusėje — į viršų.

— Iki pietų susidorosime, — tarė Goriunovas. — Baidarę dalimis nuleisime virvėmis žemyn, o paskui užtrauksime į viršų. Taigi pavalgykim — ir į darbą!

Šiaurinėje duburio pusėje ugnikalnis vis labiau įsišėlo; jį galėjai justi tik iš smūgių, nuo kurių drebėjo uolos aikštelėje, nes viską gaubė garų ir dūmų debesys. Katastrofa vyko už garų ir dūmų uždangos. Ir dieną galėjai pamatyti tik tiek, kad uždanga nusitęsė skersai per visą duburį. Staiga vienoj vietoj priešais uždangą plykstelėjo ugnis ir ėmė greitai plėstis į abi puses. Pro žiūronus buvo matyti, jog dega miškas.

— Atrodo, onkilonų padėtis beviltiška! — tarė Ordinas. — Dabar aišku, kad ugnikalnis pirmiausia išsiveržė ne, šiauriniame duburio gale, o viduryje, maždaug ten, iki kur mes vakar buvome nuplaukę, tai yra, kur žmonės gelbėjosi nuo vandens. Galbūt lava jau veržiasi ir visoje šiaurinėje pusėje.

Abu sugrįžo prie nartų: arbata buvo išvirusi. Nikiforovas nešė šunims, pririštiems vakariniame aikštelės kampe, gniutulą vytintos mėsos — ir staiga sustojo.

— Ateikit! — šaukė jis. — Čia prasti popieriai!

Goriunovas, Ordinas ir Anuir, jau susėdę apie arbatinuką, pašoko ir nubėgo pas kazoką. Jis stovėjo prie delno platumo plyšio, kuris ėjo įstrižai aikštelės nuo atplyšusio skardžio iki vakarinio jos galo. Nartos ir žmonės atsidūrė už šito plyšio viename aikštelės krašte, o šunys — kitame.

— Vakar šito plyšio nebuvo, — pasakė Nikiforovas.

— Prasti popieriai! Jau gatava antra griūtis, — pareiškė Goriunovas.

— Ir pakaktų vieno gero požeminio smūgio, kad ji nuvirstų, — pridūrė Ordinas. — Atskilusią dalį, aišku, prilaiko vėpūtinis, kitaip jis irgi naktį būtų su mumis įgriuvęs.

— Matyt, teks sprukti iš čia, nors ir labai liūdna! — prabilo Goriunovas. — Kitaip mes atsidursime ten, kur guli Kostiakovas.

— Pertempkime daiktus už plyšio!

Pasakyta — padaryta. Pagaliau susėdo pusryčių, bet visąlaik neramiai žvilgčiojo į plyšį, juodavusį už trijų žingsnių, laukdami, kad jis štai pradės skėstis ir vėl pasipils akmenų krūva, šįkart jau tiesiai vėpūtinin.

Pavalgę kuo greičiausiai ėmėsi darbo: du su virvėmis laipteliais užkopė ant sienos viršūnės, du liko apačioj; vieną po kitos užtraukė abejas nartas, baidarę, daiktus; paskui paleido ir užvarė viršun šunis, išskyrus vieną, kurį naktį užmušė krisdamas akmuo.

Goriunovas, paskutinis palikdamas šitą nelaimingą aikštelę, dar kartą priėjo prie krašto, pažvelgė žemyn ir sušnabždėjo atsisveikinimo žodžius žuvusiam draugui.

NIKITOS NUOTYKIAI

Tądien, kai išėjo draugai, Gorochovas nubudo labai vėlai, pažadintas moterų balsų:

— Kur Anuir? Jinai, matyt, pabėgo naktį pas savo vyrą, baltąjį žyniuonį. Nepabijojo draudimo!..

— Eikite ir parveskite ją! — pasigirdo Amnundako balsas.

— Tįskite už plaukų, jeigu neis! — pridėjo moters balsas.

Va tada Gorochovas ir prisiminė, kad jo draugai šią naktį ruošėsi išeiti, ir jam suspaudė širdį. Greitai šoko rengtis, kad sužinotų, ar jie išėjo. Bet kol jis apsirengė, sugrįžo Anuen ir dar dvi moterys, pasiųstos parvesti Anuir, ir nusivylusios pareiškė:

— Žeminė tuščia, nėra Anuir, nėra baltųjų žyniuonių, liko tik šuva!

— Ar jūs gerai apžiūrėjote? Jie tikriausiai miega, įsisupę į apklotus, — tarė Gorochovas.

— Mes norėjome įeiti, bet šuo ėmė ant mūsų urgzti. Mes pašūkavome — niekas neatsiliepė. Nebent išmirė?

— Na pažiūrėsiu pats, — pareiškė Gorochovas, sukdamas prie angos.

— Atvesk Anuir! — suriko jam vadas.

Gorochovas, eidamas į žeminę, jau neabejojo, kad draugai išėjo. Bet jis vylėsi rasti paliktą kokį nurodymą, kaip paaiškinti onkilonams šitą poelgį. Kaip ten bebūtų, jis norėjo ramiai apgalvoti, ką reikėtų pasakyti Amnundakui, kad nepablogintų savo padėties. Žeminėje jį pasitiko švelniai inkšdamas Margis, kurį išeidami paliko uždarytą, kad nebėgtų su Kurmiu paskui keliautojus. Gorochovo žvilgsnis iškart užkliuvo už popieriaus, prismeigto prie vieno stulpo. Jį perskaitė skiemenimis keletą kartų, kad geriau įsimintų, ir grįžo Amnundako žeminėn.

— O kur Anuir? — iškart šoko prie jo Anuen.

— Palauk! Leisk pasakyti! Baltieji žmonės nuėjo į savo stovyklą šiltų drabužių. Matai — sniegas, šalta, o jų drabužiai ten. Ir man žadėjo parnešti. Rytoj vakare grįš.

— Iš kur tu taip viską žinai, jeigu jie išėję?! — suriko Amnundakas.

— Ogi va čia parašyta, jie man paliko laišką. Imk, skaityk! — tarė Gorochovas vos laikydamasis iš juoko ir kišdamas popierių.

Amnundakas pavartaliojo jį, pamatė kažkokius juodus ženklus ir pareiškė:

— Nusiųsiu šamanui — jis pasakys, ar teisybė, ką tui pasakei.

— O kodėl Anuir išėjo su jais? Jos šilti drabužiai čia! — nenurimo pavydžioj! Anuen.

— Matyt, ji labiau už tave myli! — atšovė Gorochovas.

— Man vadas uždraudė jį mylėti — aš klausau vado įsakymų.

— Būtent, ana neklauso, nes labiau myli vyrą.

— Ji tik antroji žmona, pati įsipiršo…

— Užtenka, moteriške! — nutraukė Amnundakas.

Jis vis dar sėdėjo su popieriumi rankose ir nežinojo, ką daryti: ar kuo greičiausiai pasiųsti karius vytis išėjusiųjų, ar patikėti Gorochovo žodžiais ir palaukti. Jo rankose likęs dar vienas ateivis, ir vadas kažkodėl manė, kad baltieji žmonės be draugo neišvyks.

Staiga jį nusmelkė mintis: ar tik nenuėjo baltieji žyniuoniai prie Šventojo Ežero, kad vėl jį išdžiovintų kaip tąsyk, kai Gorochovą irgi buvo palikę namie?

Jis apsirengė, išėjo iš žeminės, pasišaukė tris karius, tiems liepė nueiti iki Šventojo Ežero ir pažiūrėti, ar ne ten baltieji žmonės, o gal jie ten buvę. Sugrįžęs pasakė Gorochovui:

— Tu pasilik čia, mano būste, kol nesugrįš kiti.

Apie pietus pasiųstieji grįžo ir paaiškino Amnundakui:

— Raitųjų žmonių prie Šventojo Ežero nėra, bet jie ten buvo — mes matėm jų pėdas sniege: trejus didelius pėdsakus ir vienus mažesnius.

— Matai, tu man sumelavai, arba jie tau sumelavo laiške!.. — šaukė Amnundakas Gorochovui, o paskui kreipėsi į karius: — O Šventasis Ežeras vėl išdžiūvęs?

— Ne, Didysis Vade, jis neišdžiūvęs — jis net didesnis pasidarė; vanduo išėjo iš krantų, ir net prie aukuro neprieisi.

Amnundakas paniuro: jis nežinojo, geras ar blogas požymis tai, kad ežeras išsiliejo. Kaip ir visais sunkiais atvejais pasikliovė šamanu.

— Eikite ir papasakokite šamanui, ką matėte… Palaukit!.. Kaip jūs sužinojote, kad ten baltųjų žmonių pėdos? Jūs pažinote jų apavą?

— Pėdos iš tikrųjų buvo lokių, — atsakė vyresnysis karys, — bet mes manome, jog baltieji žyniuoniai galėjo pasiversti lokiais, kad mes nepažintume pėdsakų ir nežinotume, kur jie nuėjo.

Gorochovas įsikvatojo. Onkilonai nustebę žiūrėjo į jį, o Amnundakas piktai paklausė:

— Kodėl tau taip linksma?

Gorochovas susigriebė, kad jam ne į naudą, jeigu onkilonai liausis tikėję baltųjų galia, ir atsakė:

— Man pasidarė juokinga, kad jie ir Anuir pavertė loke; juk jie trise, o kariai matė keturių pėdsakus.

— Taip, taip, ketvirtos pėdos mažesnės — aišku, moteriškės! — patvirtino kariai.

— Gerai, eikite pas šamaną, — nusprendė Amnundakas.

… Sugrįžę pasiuntiniai pranešė, kad šamanas pats norįs nueiti prie Šventojo Ežero, o paskui ateisiąs melstis ir liepęs paruošti elnią aukojimui.

Gorochovas, kurio kiekvieną žingsnį Amnundako įsakymu sekė kariai, gulėjo savo guolyje ir mąstė, ar gerai jis padarė vienas pasilikdamas pas onkilonus. Jeigu tik vėl ištiktų kokia nelaimė, onkilonai iškart apkaltintų jį arba išėjusius jo draugus, o gal ir viena, ir kita. Gali iš jo pareikalauti to, ko jis negali padaryti, gali grasinti… Ar maža ko gali prisigalvoti šitie žmonės!

O gal ir jam pabėgti? Draugai žadėjo laukti dvi paras. Tik dabar jį jau saugo, ir pabėgti nebus lengva. O kažin ką dar išmelš vakare šamanas? Jis visiškai nusiminė, ir tik žmona Raku, prisėdusi šalia, plepėdama išblaškė liūdnas mintis.

Sutemus pasirodė šamanas, pasišnabždėjo su Amnundaku, paskui atsisėdo prie ugnies pasišildyti kaulėtų rankų; jis įdėmiai žiūrėjo į liepsną ir be garso krutino lūpas. Paskui pakėlė galvą ir tarė:

— Laikas!

— Moterys, imkitės vaikus ir eikite baltųjų žmonių būstan — jis tuščias. Sėdėkite ten, kol nepašauksime! — paliepė vadas.

Gorochovui pasidarė baisu. Kai paskutinį kartą meldėsi, moteris irgi išsiuntė iš žeminės, o naktį buvo kruvina auka ant Šventojo Ežero kranto. Apie tai jis pirmą kartą sužinojo šiandien iš žmonos, kuri netyčia išsiplepėjo.

Ar ir šįkart šamanas nesumanė auka sugrąžinti ežerą į krantus. Ir ar tik nebus ta auka jis?! Jam pasidarė šalta, ir širdis apmirė.

— Eik ir tu su moterimis savo žeminėn!.. — kreipėsi į jį Amnundakas. — Moterys, saugokite, kad jis niekur neitų — jūs už jį atsakote!

Šitai truputėlį nuramino Gorochovą. Jeigu rengtųsi jį paaukoti, tai nebūtų jokio reikalo išleisti iš būsto su moterimis.

O kad jis būtų žinojęs, jog jam išėjus, Amnundakas liepė dviem kariams saugoti žeminę iš lauko, tai nebūtų jautęsis toks ramus.

Tuščia žeminė greitai plyšo nuo moterų juoko ir šnekų, jos įkūrė laužą ir susėdo aplink jį. Gorochovas išsitiesė guolyje ir tuoj pat metė ranką šautuvo, visada gulėjusio šalia, prie sienos. Šautuvo nebuvo. Kas jį išsinešė? Negi draugai? Vargu ar jie galėjo atimti šitokį galingą ginklą. Tai būtų pasiėmę ir patronus. Gorochovas pasirausė kuprinėje ir aptiko visą paką. Tikriausiai Amnundako paliepti onkilonai šiandien išnaršė jo guolį ir išsinešė baisiąją žaibus ir griaustinį svaidančią lazdą, kad atimtų iš jo galimybę apsiginti. Visai prasti reikalai; jie, be abejo, sumanė kažką negero.

Gorochovas pasišaukė Raku, ir, moterims plepant bei juokiantis, ėmė ją apylankomis klausinėti apie onkilonų užmačias. Bet jinai nieko konkretaus negalėjo papasakoti, tik visokius kvailus moterų plepalus apie baltųjų žyniuonių galybę ir pražūtingą jų įtaką.

Staiga Gorochovas prisiminė, kad paskutinį sykį jie iš bazės parsinešė visiškai naują šautuvą, kurį norėjo atsisveikindami padovanoti Amnundakui. Gal jį draugai pamiršo? Kokia būtų laimė! Jis dar supakuotas gulėjo Goriunovo patalų galvūgalyje, ir vargu ar galėjo onkilonai įtarti, kad tas ryšulėlis — taip pat lazda su žaibais. Gorochovui parūpo tuojau pat įsitikinti, ar šautuvas yra. Juk po meldimosi jo gali labai prireikti, kad išliktum gyvas. Jis paleido Raku pas moteris, o pats, šiek tiek palaukęs, persėdo ant Goriunovo guolio, paaiškinęs, kad ši vieta garbingesnė ir linksmesnė nei jo kampas. Gorochovas prigulė, ėmė atsargiai naršyti galvūgaly ir gilumoj; po kailiais ir šieno sluoksniu apčiuopė ryšuliuką. Bet kaip jį išvynioti ir sudėti šautuvą, neatkreipiant moterų dėmesio? Kuo jas užimti? O gal visa daryti jų akyse — kaip įspūdingą fokusą. Tai turbūt pats geriausias variantas — jos pamatys, kaip popierius ir gabalai pavirs baisiąja lazda.

Išsitraukęs ryšuliuką, jis atsisėdo ant guolio krašto, bet ne šalia moterų, ir pasakė, kad dabar parodys, kaip “va šitas vėzdas, atimtas iš žmogėdrų, pavirs lazda, svaidančia žaibus ir griausmus”. Kelios moterys suriko: „Oi, nereikia!”, bet nugalėjo daugumos smalsumas. Gorochovas ėmė vynioti ryšulį, supakuotą dar sostinės parduotuvėje; atrišęs špagatą, jį atidavė moterims, nieko panašaus nemačiusioms. Špagatas ėjo per rankas ir jį apžiūrinėjo atsidėjusios. Paskui išvyniojo didelius lapus vyniojamo popieriaus, irgi onkilonams neregėto; ir tuos čiupinėjo visos. Moterys stebėjosi „plona geltona oda”. Kai vienas lapas, prikištas pernelyg arti ugnies, užsiplieskė smarkia liepsna, pasigirdo siaubo ir nuostabos kupini riksmai — oda šitaip nedega. Kol visos spoksojo į degantį lapą, Gorochovas greitai sudėjo šautuvą — tai buvo centrinio mušimo dvivamzdis, su vienu graižtviniu vamzdžiu kulkai, — prisitaikė ir sušuko:

— Štai ir lazda gatava!

Arčiau jo buvusios moterys spiegdamos metėsi į šalis, įsi vaizduodamos, kad tuoj pat iš žvilgančios lazdos išlėks žaibas. Bet Gorochovas nusijuokė ir tarė:

— Nebijokit, žaibas išlėks tik tada, kai kas nors panorės padaryti man bloga, o jūs visos — geros moterys.

Fokusas padarė didelį įspūdį. Daugelis moterų žinojo, jog „pusbalčio” žyniuonio — onkilonai tarpusavy šitaip vadino Gorochovą dėl tamsesnės nei kitų trijų odos — baisiąją lazdą šiandien išnešė, kad jis negalėtų apsiginti. Ir štai jų akyse Gorochovas kažkokį vėzdą pavertė nauja lazda. Tai būtiniausiai reikia papasakoti vyrams.

Pakelį patronų, buvusių prie šautuvo, Gorochovas įsikišo kišenėn, kad prireikus iškart galėtų užtaisyti. Turėdamas šautuvą, jis buvo ramesnis. Pasitaisė nuotaika, ir, su šautuvu rankose, jis tarė:

— O dabar, moteriškės, pašokite kaip anąsyk, kai viešėjote pas mus! Aš jums dovanoju šituos dirželius ir šitas odas, o jūs pašokite, pakolei šamanas prisišauks dvasiais.

Teko paklusti burtininkui, turinčiam lazdą. Bet moterys apskritai noriai šokdavo, ypač ilgomis žiemos naktimis, o dabar juk žiema, — sniegas laikosi, netirpsta. Kurios nenusirengė įėjusios į žeminę, tai padarė dabar. Aplink smagiai liepsnojantį laužą prasidėjo šokis, o Gorochovas, pusiaugula nuvirtęs ant Goriunovo guolio su šautuvu rankose, traukė pypkutę ir žiūrėjo į šokančias moteris.

Bet šį kartą moterys nesuspėjo nusišokti iki jėgų netekimo — atėjo karys ir pasakė, kad maldos baigtos, galima grįžti žeminėn.

— Raku pasilieka čia, pas mane… — pareiškė Gorochovas. — Raku, girdi!

— Amnundakas sakė ir tau pareiti jo būstan, — atsakė karys.

— Pasakyk Amnundakui, kad aš miegosiu savo žeminėje, ir Raku liks su manim! — ryžtingai tarė Gorochovas.

— Amnundakas sakė… — vėl pradėjo karys.

— Aš ne onkilonas ir nepaklustu Amnundakui, — pertraukė jį Gorochovas. — Jis negali man įsakinėti… Raku, ateik.

Besirengiančios moterys nustebusios žvalgėsi ir šnibždėjosi; karys buvo pritrenktas. Iki šiol baltieji žyniuoniai nė karto nėra pasakę šitokių žodžių, jie stengėsi įtikti vadui, nors slapčiomis ir kenkė, užtraukė nelaimes. O štai tas pusbaltis, pasilikęs vienas, pradėjo tokias šnekas. Raku nežinojo, ką jai bedaryti: išeiti su kitomis moterimis ar pasilikti su Gorochovu.

— Raku, tau sakau, nesivilk, eikš pas mane! — suriko Gorochovas.

Ryžtingas tonas padėjo, ir Raku priėjo.

— Sėsk čia, Raku! Kai visi išeis, vakarieniausim.

Moterys, pasiėmusios vaikus, viena po kitos išėjo iš žeminės; karys, neryžtingai patrypčiojęs, pagaliau irgi išėjo. Raku atsisėdo ir tarė:

— Amnundakas baisiai supyks. Jis mane nubaus už tai, kad pasilikau čia.

— Nebijok, jis neišdrįs tau ką nors padaryti. Pamatysi! O dabar virk arbatą.

Gorochovo ramybė užkrėtė ir moterį, jinai ėmėsi šeimininkauti. Abu ramiai pavalgė ir jau ruošėsi gulti, kai atsidarė durys ir įėjo keturi ginkluoti kariai. Jų vyresnysis pareiškė:

— Amnundakas pasakė: tu nenori būti svečias jo būste — tai lik čia. Bet jis liepė mums ateiti pas tave, kad neliktum vienas be apsaugos. Mes miegosim čia, vietos yra.

“Matai, kaip išsisuko gudruolis”, — pamąstė Gorochovas, o garsiai pasakė:

— Labai gerai sugalvojo Amnundakas! Gulkite dviese ten, — jis parodė Ordino guolį, — ir du čia, — parodė savo buvusią vietą. — O aš miegosiu garbingoje vietoje, kol nesugrįš kiti baltieji žmonės.

Trys kariai atsigulė nenusirengę, o ketvirtas atsisėdo prie ugnies.

— Jie atėjo saugoti tavęs, kad nepabėgtum slapčiomis, kaip anie baltieji žmonės, — sušnabždėjo persigandusi Raku.

— Kvailute, jie atėjo mūsų apginti nuo vampu, lokių ir požeminių dvasių! — ramiai atsakė Gorochovas, aišku, kuo puikiausiai perpratęs Amnundako ketinimus.

Bet nakčiai atsargumo dėlei pasiruošė: pats atsigulė prie sienos ir šautuvą pasidėjo už nugaros, pasieny, užtaisęs vieną vamzdį kulką, o kitą šratais. Margį paguldė kojūgaly. Gorochovas žinojo, kad šuo nieko neprileis prie miegančio šeimininko.

Naktis praėjo ramiai. Kariai prie laužo vis pakeisdavo vienas kitą. Budintysis prižiūrėjo ugnį ir snaudė atsirėmęs į stulpą su ietimi rankose. Gorochovas miegojo kietai, bet Raku visą naktį prasivartė: jai nedavė ramybės mintis, ką rytoj padarys Amnundakas.

Kai išaušo, kariai išėjo, bet jų vieton tuoj pat pasirodė Anuen ir dar dvi moterys. Gorochovas dar miegojo, bet Raku tuoj pat nulindo pas jas ir ėmė klausinėti, ką šamanui sakė dvasios, kaip vadas įvertino Gorochovo atsisakymą ir jos nepaklusnumą. Bet moterys, matyt, išklausiusios instrukciją, atsakė:

— Ką pasakė dvasios, mes nežinome. Amnundakas išklausė karį ir pasakė tai, ką perdavė pasiųstieji jūsų žeminėn; o apie tave nesakė nieko.

Raku nusiramino, bet Gorochovas, pabudęs ir sužinojęs klausinėjimo rezultatus, jais nepasitenkino — jam buvo labai svarbu sužinoti, ką išbūrė šamanas. Ir per dieną, kurią praleido savo žeminėje arba netoliese lauke, Raku, jo paliepta, kelis kartus ėjo į vado žeminę žvalgybon, bet nieko nepešė. Pirmą kartą jinai ėjo nerimaudama, kad ją tuoj pat moterys pačiups, nurengs ir išplaks Amnundako įsakymu: paprastai šitaip bausdavo už barnius, tinginystę, nepaklusnumą. Bet Amnundakas net nekreipė į ją dėmesio.

Vakare Amnundakas atėjo pas Gorochovą, prisėdo prie laužo ir pasakė:

— Tu nenorėjai būti mano svečias, o aš va atėjau pas tave… Tu vakar sakei, kad šiandien sugrįš baltieji žmonės. Naktis jau atėjo, o jų vis nėr. Ką dabar pasakysi?

Gorochovas, per dieną jau apgalvojęs ką darysiąs, ramiai atsakė:

— Matai, kiek prisnigta — eiti sunku, slidžių jie neturi, todėl ir susivėlino. Grįš naktį arba ryte.

— Kodėl nepasiėmė onkilonų slidžių? — paklausė Amnundakas ir patylėjęs pridūrė: — Iki ryto palauksiu. Jeigu nepareis, pasiųsiu karius ieškoti — gal kas atsitiko.

Jis dar truputėlį pasėdėjo, padejavo, kad sniegas netirpsta, žiema atėjo visu mėnuliu anksčiau, ir onkilonai labai sunerimę. Paskui atsistojo ir išėjo. Iš paskos susiruošė išeiti ir išvykusiųjų žmonos, visą dieną išbuvusios žeminėje. Išeidamos pasakė:

— Raku, eik, pasiimk pieno ir papločių.

Nešina indu, Raku išėjo su jais, bet negrįžo. Vietoj jos vėl nakvoti atėjo keturi kariai. Gorochovas dar ilgai laukė Raku ir nusprendė, kad jos neišleido. Per dieną apmąstęs savo padėtį, suvokė, kokia ji rizikinga, ir suprato, kad vienas jis nepajėgs ilgai priešintis Amnundakui, kad iš jo vis tiek — jėga ar gudrumu — atims šautuvą ir tada pasielgs taip, kaip lieps šamanas. Jis dar galėtų pasivyti draugus, žadėjusius laukti dvi paras, — terminas rytoj vakare. Ir nusprendė šią naktį bėgti.

PABĖGIMAS

Vos sutemus Gorochovas išpjovė gabalą velėnos išorinėje žeminės pusėje priešais patalo galvūgalį ir skylę užbėrė sniegu. Dabar jau buvo nesunku tyliai išimti kelis plonyčius rąstigalius, vienu galu vos įkastus žemėn, o kitu priremtus prie ilgų nuolydžio rąstų ir su jais sudarančių stogo šlaitą. Per šitą skylę galėjai tylutėliai išlįsti laukan, ypač prieš aušrą, kai miegas pats saldžiausias ir snaudžia net sargybinis. Gorochovas vylėsi, kad Raku išeis su juo, paveikta Anuir pavyzdžio. Kuprinė buvo sukrauta. Raku vilkėjo jau žieminius drabužius. Kad jis pabėgęs, pastebės tik rytojaus rytą, nes patalai liks kur buvę. Margis taip pat, — jis paskui atbėgs pėdomis. Skylę uždengs iš lauko. Kol onkilonai susigriebs, jie suspės sukarti dešimtį kilometrų. Buvo paruoštos dvi poros moteriškų slidžių — sutemus užkastos sniege.

Gorochovas nusiminė, kai nesugrįžo Raku, jis buvo prisirišęs prie jos, pagaliau — beveik tik dėl jos ir pasiliko pas onkilonus. Bet dabar reikėjo išeiti, ir vienam, be jos. Beje, ji galbūt dar ir neitų kartu, gal net pakeltų triukšmą.

O gal net ir geriau, kad jos nėra. Gorochovas anksti gulėsi miegoti ir pasiėmė Margį savo guolin; dabar jis galėjo pasiimti ir šunį. Guldamasis garsiai pasakė, kad girdėtų sėdintys prie ugnies kariai.

— Raku neatėjo. Tai šuva rytoj mane ir prikels, ir valgyt padarys.

Apie vidurnaktį stiprus požeminis smūgis pažadino snūduriuojantį sargybinį ir Gorochovą. Sugirgždėjo žeminės sąsparos, pro plyšius pabiro žemės. Miegoję kariai šoko iš guolių, atsisėdo ir Gorochovas, beje, smarkiai sunerimęs. Jeigu smūgis pasikartos, tai visi Amnundako žeminės gyventojai išbėgs lauk ir nakvos prie laužo; tada nepavyks pasprukti nepastebėtam. Reikia bėgti anksčiau, per sumaištį.

Kol jis svarstė, ką daryti, nuvilnijo antras smūgis, ir visa žeminė sutraškėjo; vienas rąstas iš stogo vidurio su velėnų krūva nukrito ant laužo. Gorochovas greitai vilkosi šiltą striukę; kariai išlėkė, šaukdami iš siaubo. Bet kai drebėjimo banga nurimo ir žeminė nesugriuvo, vienas sugrįžęs išsitraukė iš laužo kelis nuodėgulius. Jie, matyt, norėjo susikurti ugnį netoli durų, kad nereikėtų pasitraukti iš sargybos posto.

— Tu geriau išeitum iš žeminės, — pasakė tas karys guolyje sėdinčiam Gorochovui, — tave gali užgriūti, pusė Amnundako būsto jau sugriuvo.

— Ne, aš liksiu ir ramiai sau miegosiu, — atsakė Gorochovas. — Mano kampas nesugrius.

Karys pakraipė galvą ir išėjo. Jakutui šito tik ir reikėjo. Jis tuoj griebė iš gretimos pastogės Kostiakovo apklotą, susuko jį ir paguldė vietoj savęs po apklotu taip, jog atrodė, kad ten miega žmogus. Paskui greitai išsiardė sieną prie savo guolio, iškėlė laukan kuprinę ir šautuvą, išlindo pats, pasišaukė Margį, užvertė skylę sniegu ir atsargiai, slėpdamasis žeminės šešėlyje, užstojusiame jį nuo karių laužo, patraukė prie artimiausio medžio, augančio už dvidešimties žingsnių aikštelės pakraštyje. Tai buvo sena išsikerojusi tuopa, nebranginama onkilonų, nes netiko nei malkoms, nei statyboms. Paslėpęs drevėje Margį ir kuprinę, Gorochovas įsikorė medin, atsisėdo ant storos šakos ir prisiplojo prie kamieno. Iš čia jis matė viską, kas dėjosi aikštelėje, o patį dengė sausuoliai ir šakos, nors ir belapės. Gorochovas suvokė, kad dabar negali pereiti aikštelės: ją apšvietė onkilonų laužai, ir balto sniego fone juodą figūrą iš karto pastebėtų būdraujantys žmonės. Reikėjo palaukti, kol jie prie laužų užsnūs. Apeiti visą aikštelę mišku — pernelyg toli, be to, Gorochovas bijojo, kad tamsoj nepataikys į taką, vedantį bazėn, ir paklys.

Iš stebėjime) punkto Gorochovas matė, kad jau sugriuvo dalis Amnundako žeminės. Moterys vis dar tupinėjo tai apie laužus, tai apie ištrauktus daiktus, tai apie vaikus. Kariai paskubomis gabeno turtą. Neilgai trukus po to, kai jis įlipo medin, per visą duburį nuvilnijo dar vienas smūgis; pajuto, kaip sudrebėjo ir susvyravo tuopa; nugriuvo dar viena Amnundako žeminės atšlaitė, susverdėjo žmonės prie laužų, kai kurie nugriuvo; vėl prapliupo riksmai ir dejonės, o iš duburio pakraščių — griūčių dundesys. Ir tada jis visai arti, aikštelės viduryje, išgirdo trakštelėjimą. Pažvelgęs ton pusėn, pamatė vidur baltos sniego dangos, vos išsiskiriančios miško fone, didžiulę juodą dėmę; joje šmėkščiojo balti lopai.

— Pralaužė ežero ledus! — pamanė jis. — Negalėsiu eiti tiesiai. Tai rykštė!

Kai nutilo žemės gausmas ir griūčių dundesys, Gorochovas išgirdo šnarėjimą ir pleškenimą, sklindantį nuo juodosios dėmės pusės, — ji labai greitai plito.

— Nejau vanduo iš krantų išėjo? Ar tik neprigirdys mūsų? Tai bėda: laužus užgesys, žmones paliks patamsy! Man tai dar lengviau bus pabėgti. Bet va jei kitose tarpumiškėse irgi vanduo išsiliejo, tai kaip tada ir eit. Oi tu varge! Ir kokio galo aš čia likau? Kad nors valtis būt!

Ir staiga prisiminė, — kai ežerą ėmė kaustyti ledas, onkilonai ištraukė iš vandens dvi tošinukes, — jis ne sykį jomis plaukė žuvauti, — ir užkasė sniege po vakarine jų žeminės atšlaite, slėpdami nuo elnių, kurie galėjo pralaužti tokių netvirtų valtelių dugną, jeigu paliktų jas ant žemės. Tai jį nuramino — valtis visai arti, kad tik onkilonai anksčiau už jį nepasičiuptų.

O juoda dėmė vis plėtėsi, ir jos kraštas buvo jau per kokius trisdešimt žingsnių nuo laužų. Išėjęs iš krantų vanduo rijo sniegą ir plūdo vis tolyn ir tolyn. Jau pamatė jį ir onkilonai. Vienas pribėgo prie dėmės krašto, įsitikino, kad ji plečiasi, ir suriko:

— Gelbėkitės, vanduo semia, vanduo užlieja!

Pakilo neįsivaizduojama sumaištis, riksmas, verksmas, bruzdesys. Vieni šaukė: “Greičiau į medžius!” Kiti: “Kur valtys?” Treti: „Gelbėkimės žyniuonių žeminėje!” Kariai čiupo daiktus, moterys — vaikus.

Amnundakas atbėgo pas sargybinius prie svetimšalių žeminės laužo ir ėmė rėkti:

— Kur baltasis žyniuonis? Atveskit jį! Tegul sustabdo vandenį — arba mes jį čia pat nusmeigsim!

Bet iš kažkur, iš aukštai, pasigirdo pratisas riksmas:

— Onkilonai, bėkit greičiau šiaurės pusėn — ten nėra vandens! Gelbėkitės šiaurėn, šiaurėn! Aš — dangaus dvasia — jums sakau!

Ir persigandę žmonės iškart pakluso:

— Į šiaurę, bėkim šiaurėn, greičiau!

Minia karių, apsikrovusių daiktais, ir vaikais vedinos, nešinos moterys pramaišiui su elnių banda be jokios tvarkos pajudėjo laukymės link. Vanduo jau pasiekė artimiausius laužus, iš jų virto aitrūs dūmai, juodavo šnypščiantys nuodėguliai ir geso liepsna.

Amnundakas dar stovėjo netoli svetimšalių žeminės. Kariai, nuskubėję vidun išvesti Gorochovo, sugrįžo išsigandę:

— Baltasis žyniuonis dingo su šunimi, išlėkė pro aukštinį, būstas tuščias!

Tokią naujieną pranešė. Ir Amnundakas, pliaukštelėjęs rankomis, nubėgo lydimas sargybinių į šiaurinę laukymę — iš paskos pavaldiniams. Kai aikštelė ištuštėjo, Gorochovas išlipo iš medžio, pribėgo prie žeminės, išsitraukė iš atšlaitės vieną tošinukę su pririštu irklu, iškratė sniegą ir persinešė ją prie tuopos, priekyje patupdė Margį, per vidurį pasidėjo kuprinę ir šautuvą, o pats atsisėdo paskuigalyje, pasiėmė irklą ir laukė. Onkilonų šauksmas jau rimo tolumoj, geso paskutiniai laužai, vanduo siekė žeminės duris.

„Ech, — pagalvojo Gorochovas, — kad jau valtimi, tai galima dar ką nors išsigabenti, na kad ir kailinį apklotą! Jei kokios, draugai mano miegmaišį bus atidavę Anuir, o ir irtis naktį šalta”.

Jis nubėgo prie žeminės, pamatė, kad įėjimas jau užlietas, greitai pripuolė prie užtaisytosios angos, išmėtė rąstelius, išsitraukė paklotą ir grįžo tošinukėn, vanduo jam pavymui.

„Šiteipos bus geriau”, pamąstė jis, sėsdamasis ant vieno apkloto galo ir kitą užsimesdamas ant kojų.

Vanduo šnypštė jau rydamas sniegą aplink tošinukę; temo, aplinkui visa patamsėjo, juodame fone išsiskyrė tik baltuojanti žeminė. Štai tošinukė ėmė plūduriuoti, ir Gorochovas nusiyrė ežero pusėn.

— Lik sveikas, mūsų būste! — pasakė jis, praplaukdamas pro žeminę. — Neteko mums tavyj žiemoti, bet ir niekas kitas nežiemos — viską vanduo sugadins!

Dvigaliu irklu ritmingai yrė tai iš dešinės, tai iš kairės, ir lengvutė valtelė slydo juodu vandeniu; akys apsiprato tamsoj ir jau atskyrė juodą miško sieną, pasiliekančią už nugaros su dviem baltais žeminių gūbriais, o prieš akis — platybės ir nirtulingai besiveržiantis vanduo. Netrukus Gorochovas toje platybėje pamatė plokščią gūbrį ir pajuto, kad irtis pasidarė sunkiau. Jis suprato, kad tai viduryje ežero kyla vandens burbulas, ir stengėsi apiplaukti jį, grumdamasis su srove. Apsukęs gūbrį, plaukėj pasroviui. Ir greit atsidūrė kitoje laukymėje. Dabar reikėjo susirasti taką į pietus. Miško fone baltuojančios žeminės padėjo orientuotis; jis žinojo, į kurią pusę nuo jų turėtų eiti takas.

Va susirado jį ir nusiyrė siauru kanalu, suspaustu iš abiejų pusių miško sienos. Vis temo, todėl plaukti reikėjo labai atsargiai, kad nepradurtum iš vandens kyšančia šaka plono tošinukės dugno. Gorochovas jau neirklavo, srovė nešė lengvutę valtelę. Bet tėkmė regimai silpo, paskui ėmė verstis į priešingą pusę, ir teko imtis irklo. Pamatavęs gylį, Gorochovas sumetė, kad vandens virš kelių.

Vos pradėjęs irtis, išgirdo priekyje baisų triukšmą: vanduo pliaukšėjo, kažkas prunkštė, mykė, — matyt, taku lėkė laukiniai jaučiai, o susitikti su jais būtų labai pavojinga. Ilgai nesvarstęs, Gorochovas pasuko tošinukę miškan, į tankmę, sustojo už dviejų trijų žingsnių nuo tako, viena ranka apsikabino medžio kamieną, kita su irklu įsirėmė dugnan ir laukė. Pliaukšėjimas ir triukšmas greitai artėjo, ir štai taku-kanalu, pro pat jį lėkė šniokšdama, prunkšdama, trūkuodama tiršta banda didžiulių gyvulių, per skubėjimą kliūnančių vienas už kito, — visi gelbėjosi nuo potvynio, bėgo šiaurėn. Gyvuliai sunkia risčia beveik iki papilvių pūškavo per vandenį, vanduo fontanais švirkštė į šalis, bangos plito miško gylėn. Jeigu Gorochovas nebūtų laikęsis už medžio ir įsirėmęs irklu žemėn, tai tošinukė, be jokios abejonės, būtų iškarto apvirtusi. Jakutas patyrė kelias nelabai malonias minutes, kol banda neprabėgo ir nenuslūgo vanduo.

Nesuspėjo nuplaukti ir šimto metrų, kai vėl išgirdo artėjantį triukšmą ir žlegsėjimą per vandenį. Vėl slėpėsi miško tankumyne. Šįkart dūmė keli raganosiai, sukeldami tokį bangavimą, kad Gorochovas vargais negalais išlaikė tošinukės pusiausvyrą ir jį apipylė tikras vandens fontanas.

— Kad jūs skradžiai žemę, netikę padarai, velniai jus griebtų! — bambėjo jis, šluostydamasis veidą. — Šiteipos toli nepatrauksi, vandenio nėr kuo išsamstyti, o dar toks tamsumėlis.

Nesuspėjo nurimti vanduo po raganosių, kai perlėkė būrys arklių, dar smarkiau sujudinusių vandenį; šitie dūmė greičiau nei jaučiai, stojosi piestu, stengdamiesi aplenkti vienas kitą, prunkštavo, žvengė.

Nepriplaukęs nė kitos laukymės, Gorochovas dar sykį slėpėsi: dabar jau bėgo pramaišiui jaučiai ir arkliai, o iš paskos šlepsėjo apie dešimtį lokių. Galų gale išsiyrė į laukymę, virtusią ežeru, ir kirto ją, aplenkdamas vidurį, kur vanduo kilo gūbriu. Maždaug apie vidurį kelio vanduo staiga suputojo ir pakilo, — bangos tošinukės vos neapvertė. Dundesys ir vandens pliaukšėjimas, sklindantis nuo duburio krašto, liudijo, kad pasikartojo požeminis smūgis. Grumdamasis su bangomis, Gorochovas pagaliau nusiyrė iki gretimos laukymės, susirado kanalą ir nuplaukė toliau, bet labai greit sustojo, nesuprasdamas, kas čia atsitiko. Kanalas dalijosi į tris atšakas, ir naktį negalėjai atskirti tau reikalingo, — duburio sienos vienodos, kompaso neturėjo, žvaigždžių nesimatė.

“Nieko nebus, teks laukti aušros, — nusprendė Gorochovas. — Gal ji ir netoli; va jau kiek laiko murkdausi, o sukratė žemę tai po vidurnakčio”.

PASKUTINĖ ŠAMANO KALBA

Gorochovas pasuko iš kanalo tolėliau į mišką, kur bangos iš užtvinusios laukymės atvilnydavo labai silpnos, ir, pririšęs tošinukę prie medžio, išsitiesė valties dugne, susisuko į apklotą ir bangų sūpuojamas užsnūdo.

Nubudo vėlai, nuo Margio kaukimo. Atsimerkęs pamatė, kad per naktį pakilęs vanduo prispaudė tošinukę prie medžio šakų. Šunį taip surėmė, kad tas negalėjo nė pajudėti. Kad jį išvaduotų, turėjo peiliu nurėžti kelias šakas. Gorochovas pabandė išmatuoti gylį, bet dugno nepasiekė, — o irklas ir ranka buvo daugiau nei du metrai.

“Na ir potvynis! — pagalvojo jakutas. — Dabar jau žvėries ant kelio nepasitaikys: kas nepabėgo, tas prigėrė“.

Margis, ištrūkęs iš nelaisvės, uostinėjo kuprinę ir vizgindamas uodegą meilikaujamai žvilgčiojo į šeimininką.

— Išalkai, nabagėli! — suprato šis. — Tikrai laikas užkąsti, tik kad to valgymo vienos ašaros, ir arbatos užsikaisti nėra kaip. O susimedžioti jau nebus ko!

Jis išsitraukė iš kuprinės paplotį ir rūkytą žąsį, nusičiuptą iš gausių atsargų, kurios buvo sukabintos po žeminės stogu. Valgė, atiduodamas šuniui neapgraužtus kaulus ir nuopjovas.

— Taigi va, paskutinę žąsiukę valgom, Margi! — kreipėsi jis į šunį. — Mūsų atsargas jau apsėmė — niekas negelbėjo, tai gailu!

Maistas jam priminė Raku, jos rūpestingumą, ir Gorochovui pasidarė liūdna. Prisiminė ir Kazačjėje paliktą seną bambeklę žmoną, per kurią jis dažnai išeidavo iš namų pas kaimynus ar parsisamdydavo pirkliams varovu į tolimas keliones. Ir pagalvojo Gorochovas, kad dar gali pamėginti išsivežti Raku, — onkilonai tikriausiai apsistojo; pirmoje sausoje laukymėje ir sukritę miega po neramios nakties. Gal nuplaukti prie jų, laukymėje palūkėti, kol Raku pasisuktų netoliese; tada šūktelėtų ją, pasiimtų ir valtelėn. Vandeniu onkilonai nepavytų. Draugai turėtų laukti jo iki vakaro, o jei ir būtų išėję, tai per vieną dieną toli nenukeliautų, ir juos pėdomis būtų galima greitai pasivyti. Gorochovas sumetė, kad per naktį jis nuplaukė tik iki gretimos laukymės, tai yra tris ar keturis kilometrus, ne daugiau, — vadinasi, grįžti dar netoli.

Pusryčiaudamas jakutas šitaip nusprendė, paskui atrišo valtelę ir nusiyrė šiaurės pusėn. Saulė jau seniai patekėjo, retsykiais išlįsdavo pro debesis ir šildė. Dieną potvynis nesukėlė tokio kraupaus vaizdo kaip naktį. Vanduo sroveno, tviskėjo, miško siena atsispindėjo ežero paviršiuje. Gorochovą stebino tik daugybė įvairiausių šiukšlių, kurios plūduriavo miške; tik laukymėse, iš kur vanduo tekėjo į visas puses, jo paviršius buvo švarus. Greitai atplaukė į aikštelę, kur anksčiau buvo stovykla, nusprendė pasipildyti maisto atsargas, — prisiyrė prie žeminės, apsemtos vandens virš durų, užlipo ant stogo ir pro aukštinį nusikabino kelias poras rūkytų paukščių; iš to džiaugsmo Margiui davė visą antį, nes jam ryte mažokai teko. Šuo, urgzdamas iš malonumo, atsigulė ir ėmė graužti paukštieną.

Paskui jis nuplaukė ta kryptimi, kuria naktį patraukė onkilonai. Miško kanalu teko irtis per ištisą sluoksnį lapų, šakų ir visokiausio šlamšto, nuklojusio vandens paviršių. Plūduriavo negyvi paukščiai ir smulkūs keturkojai; viename medyje pastebėjo tūnant kiaunę ir pagautas medžiotojo godulio užmušė ją irklu.

— Vasaros kailis, bet kepurei tiks, vis tiek gaus galą iš bado, — sumurmėjo pasiimdamas laimikį.

Plaukdamas šiaurėn pastebėjo, kad ežerai silpnai burbuliuoja, o vanduo seklesnis — irklas jau siekė dugną.

— Oi gaila, nėra Matvejaus Ivanovičiaus, jis man paaiškintų, iš kur tiek vandens iš po žemių imas. Prasivėrė gelmės žemės, kaip pasakyta Šventam Rašte, ir prasidėjo tvanas. Garbė Dievui, kad dangaus gelmės dar neskandina iš viršaus, o tai visai būtų riesta.

Po pusiaudienio vanduo kanaluose ir laukymėse visai nuseko, kyšojo nedidelių krūmų viršūnės, o aplink ežerus — meldai, irtis galėjo tik lėtai, kad neužplauktų ant seklumos. Paskui tošinukės dugnas ėmė vis kliūti, kol pagaliau plaukti negalėjo. Gorochovas išlipo ir nubrido, bet valtelę tempėsi. Greitai iškėlė ir Margį, o kuprinę užsimetė ant pečių, kad galėtų vilkti beveik tuščią valtelę per vos apsemtą vandens žolę. Pagaliau išėjo į aikštelę, virtusią šlapia pieva; kur ne kur lomelėse blizgėjo vanduo. Aikštelė buvo pilna gyvulių: jaučių bandos, arklių būriai, elnių kaimenės, kelios raganosių šeimos, — vieni lyg ir ganėsi, kiti ilsėjosi, sugulę ant žolės; krūmuose kriuksėjo šernai, knisdami šlapią žemę.

„Na ir prisirinko jų čia! — pamąstė Gorochovas. — Prisikamavo, matyt, nabagėliai, per visą naktį pliumpsėję be poilsio… O va ir medžiotojai!”

Jis pastebėjo, kad per aikštelę slapstydamiesi už krūmų keturiomis ropoja vampu, sėlindami prie artimiausio arklių būrio. Gyvulių buvo labai daug ir jie, matyt, ne tokie budrūs kaip visada, todėl vanrnu pavyko prišliaužti visai arti. Gorochovas suskaičiavo apie dvidešimt žmonių. Artimiausias buvo per keturiasdešimtį žingsnių nuo krūmo, už kurio, užspaudęs Margiui snukį, kad tas nesulotų, slėpėsi Gorochovas.

„Tai pagąsdinsiu! Tegul žino, kad žaibai ir griausmai dar neišnyko!” — nusprendė jis ir nusitaikė taip, kad kulka pralėktų vampu virš galvų. Kai išsisklaidė dūmai, vampu jau nebuvo, tik linguojantys krūmai rodė, kad jie pasislėpė miške, iš kur girdėjosi pamažu tolstantis jų riksmas. Ir aikštelėje šūvis sukėlė sumaištį, — gulėję gyvuliai pašoko, vienos bandos dūmė vienon pusėn, kitos — kiton.

„Jeigu vampu čia, vadinasi, onkilonai ne taip arti, — nusprendė Gorochovas. — Gerai, kad juos nubaidžiau, o tai galėjau pats ant jų užsirioglinti!”

Jis nusitempė toliau tošinukę, bet greitai prasidėjo sausuma, ant tako buvo akmenų, ir galėjo pramušti dugną. Kitos tarpumiškės aikštelėje jis pastebėjo aukštą, iš toli išsiskiriančią tuopą su dviguba viršūne ir nutarė čia palikti valtelę; užkėlė ją ant kamieno išlinkio, sukrovė ten mantą, patupdė Margį, pririšo už antkaklio prie tošinukės virvės. Pats nuėjo tuščiomis. Už poros kilometrų išgirdo balsus ir pajuto dūmų kvapą. Atsargiai prislinkęs prie aikštelės, Gorochovas ėmė stebėti. Aikštelėje degė daug laužų, aplink kuriuos stovėjo, sėdėjo ir gulėjo onkilonai; virš ugnies kepė mėsa, ir jos kvapas maloniai kuteno jakutui nosį. Matyt, čia susirinko visa gentis, arba bent jau didesnė jos dalis iš apsemtųjų vietų, ir, kaip įprasta, kiekviena giminė būrėsi prie savo laužo. Įstrižai nuo stebėjimo vietos prie vieno laužo sukinėjosi labai daug žmonių, ir Gorochovas nusprendė, kad ten turėtų būti Amnundako giminė. Prisėlino arčiau, nuo laužo jį skyrė koks trisdešimt žingsnių, ir atpažino Amnundaką, apsuptą kitų giminių vadų. Jie sprendė klausimą, ar išsisklaidyti po sausas tarpumiškes iki pat nederlingos šiaurinės duburio dalies ir kuo greičiausiai imtis statyti būstus žiemai, ar laukti, kol nuslūgs vanduo, ir tada grįžti į senas įprastines vietas.

“Tai žiopliai! — pagalvojo Gorochovas. — Jie dar tikisi, kad vanduo kur nors nutekės. Nežino, koks to vandenio daugis”.

Tada jakutas atkreipė dėmesį į tai, kad aikštelėje visai nėra sniego, jo nebuvo ir ten, kur baigėsi vanduo. Matyt, jis suspėjo nutirpti, nes buvo visai šilta — potvynis sakytum sugrąžino duburiui šilumą.

Kitoje laužo pusėje sėdėjo moterys ir vaikai. Gorochovas įžiūrėjo Anuen ir kitas moteris, bet Raku nebuvo.

„Ar tik ji nebus grįžusi savo giminėn kaip našlė? — pagalvojo jis ir žiūrinėjo moteris prie kitų laužų. Šalimais į laužą buvo apsėdusi artimiausia Amnundako giminės kaimynė; tai Raku giminė, bet ir čia jos nematė. — Kur ji prapuolė? Nuėjo kur nors ar miega? Palauksiu. Va greitai jie valgys, tada visi susirinks”.

Netrukus moterys šūktelėjo, kad mėsa iškepė; visi išsiskirstė po savo gimines ir susėdo aplink laužus. Moterys ėmė dalyti pagaliukus su mėsa ir papločius. Bet Raku nepasirodė nei Amnundako, nei savo giminėje. Gorochovas sunerimo, jis pagalvojo, ar tik onkilonai nebus užmušę Raku už tai, kad ji nepakluso vado įsakymui. Niekuo kitu jos nebuvimo negalėjai paaiškinti, nebent tik per žemės drebėjimą ją būtų užgriuvusi žeminės siena.

— Vadinasi — nesėkmė! — suburbėjo jis. — Be reikalo tik pasiplaukiojau. Reikia greitai grįžti, — saulė jau pasuko vakarop.

Jo dėmesį atkreipė dešimt ginkluotų onkilonų, išėjusių iš miško netoli tos vietos, kur jis slėpėsi. Jie priėjo prie Amnundako ir padėjo jam prie kojų keletą vampu kuokų ir iečių.

— Didysis Vade, tu pasiuntei mus apžiūrėti vietos, iš kurios neseniai pasigirdo griausmas, — pasakė vyresnysis. — Tu pamanei, jog sugrįžo baltieji žyniuoniai. Bet mes ten matėme tik daugybę laukinių gyvulių ir suradome štai ką, — jis parodė kuokas. — Mes nesuradome nei baltųjų žyniuonių, nei jų pėdų.

— Ir vis dėlto jie vaikšto netoli mūsų! — tarė Amnundakas. — Vampu neturi griausmų. Visi aiškiai girdėjo griausmą.

“Gerai, kad jie neturi šunų! — pagalvojo Gorochovas. — O tai mane jau būtų susekę”.

Bet jis sunerimo nuo tokių vado žodžių:

— Pasakykite giminių vadams, kad reikia tučtuojau išsiųsti visus karius apžiūrėti mišką aplink mūsų laukymę. Baltieji žyniuoniai arti, jie atnešė mums naują nelaimę.

Kariai išsiskirstė prie laužų perduoti įsakymo. Gorochovas sumetė, kad nesuspės pakankamai toli nueiti, todėl nusprendė pralaukti gaudynes čia pat, pasislėpęs medyje. Jis greitai pabėgėjo miško gilumon, išsirinko patogų medį ir įkopė aukštai; pasirodo, pro šakas galėjai matyti visą aikštelę. Įsitaisęs ant šakos, jis pamatė, kaip nuo visų laužų į visas puses patraukė ginkluoti kariai, ir, priėję aikštelės kraštą, visa vora šukavo mišką. Iš kairės ir dešinės jo medžio praėjo kariai, bet jie dairėsi pažeme, landžiojo po krūmus ir pomiškio tankmes, net badė ietimis, o pažiūrėti į viršų nesusiprato. Beje, jakutas sėdėjo aukštai, prisiglaudęs prie kamieno ir dar tamsiais drabužiais; jį užstojo šakos, nors ir be lapų, bet pro jų raizginį galėjai įžiūrėti žmogų tik žinodamas, kad jis ten yra.

Gaudynės truko porą valandų, ir saulė jau buvo nusileidusi už kalnų, kai iš visų pusių į aikštelę sugrįžo pavargę kariai ir susėdo prie savo laužų pailsėti. Gorochovas išlipo iš medžio ir vėl prisėlino prie aikštelės netoli vado giminės. Šis sėdėjo su šamanu; jam ką tik pranešė apie tuščias paieškas. Vadas buvo sunerimęs ir nepatenkintas, o šamanas pasakė:

— Liepk surinkti visų giminių vadus, reikia pasitarti.

Amnundakas davė nurodymą, ir kariai išsilakstė prie laužų.

„Ką dar sumanė senas žynys? — pamąstė Gorochovas. — O Raku vis nėra. Moterys atsistojo ir pasitraukė nuo ugnies, palikdamos vietos; visas matau, išskyrus Raku. Ne kitaip, bus pražudę vargšelę!”

Kai visų giminių atstovai susirinko ir susėdo apie laužą, atsistojo šamanas ir pakėlęs galvą, ištiesęs į priekį rankas ėmė šnekėti:

— Didžiulės nelaimės ištiko mūsų gentį. Jau kiek sykių drebėjo žemė ir griuvo mūsų būstai nuo to laiko, kai baltieji žyniuoniai atėjo į mūsų žemę, kurioje mes anksčiau taip ramiai gyvenome! Jie atėjo ir pamatė, kad čia gera gyventi, geriau nei pas juos, kur visąlaik sniegas ir nešildo saulė. Jie pamatė, kad čia yra miškų ir visokių žolių, gerų ganyklų ir daug laukinių žvėrių, o mes turime daug elnių. Ir sumanė jie sunaikinti mūsų gentį, kad paskui užvaldytų mūsų žemę ir mūsų bandas. Jie išdžiovino Šventąjį Ežerą, bet mes jį susigrąžinome kruvina auka. Jie padarė taip, kad atėjo šalčiai, o žiema prasidėjo visu mėnuliu anksčiau, ir sniegas netirpo. Jie manė, kad mes iššalsime. Bet šitai nepavyko, — mes kūrenome būstuose ugnis ir taip šildėmės. Tada jie nusprendė išvyti mus iš būstų tvanu; vėl sudrebėjo žemė, ir vanduo paplūdo iš jos, ir užtvindė mūsų aikšteles ir mūsų būstus. Mes išsigelbėjome: dangaus dvasių balsas atvedė mus čia, kur nėra vandens. Bet mūsų būstai sugriauti, mūsų bandos pakriko… Ar ilgai dar mes tai kęsime? Artinasi žiema, mes visi žūsime, ir baltieji žyniuoniai užgrobs mūsų žemę. Jie laukė šito. Jie ten, sniegynų pakraštyje, sėdi ir laukia, o vienas, pasilikęs su mumis, seka, kur mes išėjome. Jis vaikšto netoliese, bet negalime jo surasti.

Šamanas nutilo, atsikvėpė, visi nerimastingai laukdami žiūrėjo į jį.

— Reikia vienąkart sutvarkyti tuos baltuosius žyniuonius. Mes priėmėme juos kaip garbingus svečius, davėme jiems būstą, maistą ir jaunas moteris, o jie atsilygino mums neregėtomis nelaimėmis… Ar teisybę sakau, onkilonai?

— Teisybė, viskas teisybė! — pasigirdo vadų balsai.

— Mes jau nubaudėme išsišokėlę — vieną iš tų moterų, kurias davėme jiems ir kuri norėjo išduoti savo gentį, kaip pasielgė ir ta, kuri pabėgo su jais į sniegynus. Ir baltasis žyniuonis, jos vyras, neužstojo jos, o pasislėpė, nors jinai ir šaukėsi pagalbos, kai skendo vandenyje, žyniuonių išleistame iš žemės. Dabar mes turime sugauti visus žyniuonius ir paaukoti juos gerosioms žemės dvasioms. Rytoj šimtas geriausių karių patrauks sniegynų link. Jie pasidarys plaustus ir nuplauks per vandenis su mūsų vadu; vieni turės iečių ir strėlių, o vadas — griausmų ir žaibų, kuriuos at ėmėme iš baltojo žyniuonio. Dabar mūsų ginklai vienodi, ir mūsų daug, o jų tik ketvertas. Nejaugi šimtas karių jų neįveiks? Tekrenta pusė jų mūšyje, bet mūsų žemė bus išgelbėta, ir mes gyvensim po senovei. Vanduo nesugrįš į žemę, mūsų būstai liks sugriauti, ir mūsų bandos bus iškrikusios, kol nepaaukosime baltųjų žyniuonių. Aš pasakiau!

— Ak tu, senas niekingas šunie! — suburbėjo Gorochovas, klausydamasis šamano kalbos. — Tu prigirdei mano Raku, o dabar nori sugaudyti mus ir išskersti kaip elnius. Bet pirmiau tu iškeliausi pas protėvius!

Jis pakėlė šautuvą ir nusitaikė į šamaną, kuris stovėjo, tiesiai priešais už laužo, ryškiai apšviestas artėjančioj sutemoj, iškėlęs rankas ir galvą įkvėpto pranašo poza,. Trenkė šūvis, ir šamanas griuvo kniūbsčias veidu į ugnį. Pritrenkti siaubo, Amnundakas ir vadai tarytum suakmenėjo; kailinė šamano kepurė užsiliepsnojo, moterys, stovėjusios toliau, užraudojo. Ir staiga, sakytumei užkerėti, visi, sėdėję aplink laužą, iškėlė rankas į dangų ir išrėkė pratisą pagalbos šūksnį, paskui užsidengė veidus rankomis ir tris sykius pakartojo šitą tragišką judesį. Po to atsistojo Amnundakas ir iškilmingu balsu tarė:

— Baltųjų žyniuonių žaibas nutrenkė šamaną už tai, kad jis ragino mus padaryti jiems bloga! Jie galingi, ir mes negalime su jais kovoti. Taip išpranašavo Didysis Šamanas, atvedęs protėvius į šitą žemę… Ištraukite mirusįjį iš ugnies!

KRAUPI KAIMYNYSTĖ

Iššovęs Gorochovas pasileido bėgti, tikėdamasis, kad pasimetę onkilonai ne iš karto susiprotės vytis, o artėjanti naktis padės pasislėpti — blogiausiu atveju vėl medyje. Per krūmus išbėgo į taką, kuriuo atėjo dieną, ir nesustojo, kol nepamatė tuopos, kurioj paliko savo turtą ir šunį. Jeigu jį vejasi, reikėtų įlipti medin, ten kuprinė, apklotas, maistas, ir būtų galima be vargo pralaukti naktį, nes toliau keliauti su kroviniu taip greit jau negalėtų, o iki vandens liko apie pora kilometrų.

Jis sustojo ir įsiklausė: iš pradžių buvo ramu, bet paskui pasigirdo balsai ir tolumoj sušmėžavo ugnys; matyt, onkilonai su fakelais vijosi jį. Ilgai nesvarstydamas Gorochovas įsikorė medin ir ėmė kelti daiktus aukščiau. Daugiausia vargo buvo su Margiu, kuris negalėjo ramiai, ištupėti ant kokio nors šakos išlinkio; teko įtaisyti tošinukę ant dviejų storų šakų, o šunį ir kuprinę įkišti jon. Vos tik susitvarkė, ir netoli tuopos ant tako pasirodė keletas onkilonų su fakelais, o iš dešinės ir kairės buvo jų ir daugiau. Praėję medį, onkilonai greitai aptiko aiškius pėdsakus, šlapioje žemėje ir žolėje įrėžtus valtelės, ir rėkaudami iš džiaugsmo pasišaukė kitus, visi nubėgo pėdomis, tikėdamiesi pasivyti bėglį.

Gorochovas pavakarieniavo rūkytos paukštienos, pašėrė šunį, surūkė pypkę, o onkilonai vis negrįžo iš beprasmių gaudynių. Ėmė marinti miegas, ir jis nusprendė snustelėti, kol patekės mėnulis, prisirišo prie kamieno ir užsnūdo.

Pažadino smarkus medžio lingavimas. Jis vos neprarado pusiausvyros, ir jeigu nebūtų prisirišęs, tai būtų iškritęs iš medžio, mat dar reikėjo abiem rankom laikyti valtelę su kroviniu. Gorochovas nesuprato, kas čia darosi: aplinkui trinksėjo ir gaudė, o danguje švietė seniai patekėjęs mėnulis; matėsi, kaip siūbuoja aplinkui medžiai, nors vėjo nebuvo. Pagaliau jis suvokė, jog vėl dreba žemė. Žvilgtelėjęs šiaurėn, jis pamatė, kad ten, visai netoli, dedasi baisūs dalykai: iš už miško kamuoliais vertėsi balti ir juodi dūmai, kylantys į dangų, ir iš ten sklido baisus triukšmas, net skambėjo ausyse, o paskui pūstelėjo toks karštas vėjas, kad užėmė kvapą.

— Motin dievo, kas gi ten pasidarė?! Žemė skiriasi, ugnis verčiasi! — ėmė melstis Gorochovas. — Bėgti, bėgti reikia prie vandens.

Vargais negalais nuleido žemyn paeiliui kuprinę, tošinukę ir šunį, nes medis visąlaik siūbavo. Ir ant žemės vos galėjai išsilaikyti nenugriuvęs. Svirduliuodamas lyg girtas, Gorochovas nuvilko tošinukę žeme ir per seklų vandenį. Kartkartėmis tai dešinėj, tai kairėj kažkas vis krito vandenin, laužydamas medžių šakas. Dundesys netilo, oras vis labiau kaito ir darėsi tvankesnis.

Pagaliau įbrido vandenin tiek, kad jau galėjo sėstis valtelėn. Bėglys kiek įmanydamas tolo nuo katastrofos vietos. Išplaukęs į didelę laukymę, jis pamatė šiaurės pusėje ryškią pašvaistę, užsiplieskusią — juodų dūmų fone; raudoni žaibai tai šen, tai ten tvyksčiojo dūmuose.

„Pražus, matyt, nelaimingieji onkilonai tame pragare! — pagalvojo jis. — Ir vėl kaltę suvers „baltiesiems žyniuoniams — užmušė šamaną, o dabar ir visą gentį išžudys”.

Seklus vanduo vos vos bangavo, bet kuo giliau buvo, tuo ir bangos didesnės, todėl tošinukę svaidė į šalis. Nuplaukęs apie dešimtį kilometrų, Gorochovas neteko jėgų ir nusprendė ieškotis vietos, kur galėtų sulaukti aušros. Pakraštyje didžiulės laukymės, kur ypač šniokštė bangos, visai netoliese jis pastebėjo iš vandens išnirusį žeminės karkasą. Žemės drebėjimas dar prieš potvynį sugriovė nuožulnias pastoges, bet centriniai stulpai išliko net su stogu, — jie buvo įkasti žemėn ir sutvirtinti sijomis. Šita platforma kilo virš vandens apie metrą, ir bangos jos neužliejo.

„Štai kur poilsio vieta!“ — pamanė bėglys ir pasuko valtelę platformos link. Šiaip taip išsikrovė daiktus, patupdė šunį, užlipo pats ir užsitraukė lengvutę valtelę. Ant šlapios stogo velėnos pasitiesė apklotą ir tuoj pat užmigo, nepaisydamas dundėjimo, sklindančio iš šiaurės, ir bangų šniokštimo.

Pabudo auštant ir ėmė dairytis, stengdamasis susiorientuoti, kur jam reikėtų plaukti. Per naktį vanduo nurimo, tik smulkučiai ribuliai retsykiais sujudindavo veidrodinį ežero paviršių. Kaimynystėje kyšojo dar viena maža žalia salelė. Iš netoliese augusios tuopos Gorochovas atpažino savo ir draugų žeminę; toje tuopoje jis slėpėsi naktį, pabėgęs nuo onkilonų, o šiąnakt nakvojo ant Amnundako žeminės likučių.

Greitosiomis užkandęs, jakutas nuleido vandenin valtelę ir pasišaukė Margį, norėdamas jį patupdyti. Šuo stovėjo šalia aukštinio viduryje platformos, žiūrėjo vandenin ir inkštė.

— Ką ten pamatei, šuneli, gal žuvį? — paklausė Gorochovas ir priėjo pasiimti šuns, nenorėjusio pajudėti.

Žvilgtelėjęs pro aukštinį jis krūptelėjo: iš vandens, šalia vieno stulpo, kyšojo žmogaus rankų pirštai.

— Viešpatie aukščiausias! Čia kažkas prigėrė! — suriko jis. — Ko gi jis stulpu neišlipo viršun?

Ant vieno piršto žibėjo sidabrinis žiedas, pasirodęs Gorochovui pažįstamas. Onkilonai neturėjo sidabrinių žiedų, tik baltųjų žmonos gavo iš savo vyrų tokius papuošalus ir labai jais didžiavosi.

— Oi budeliai, taigi čia Raku! Kitos moterys buvo ten, o ir senas šuva pasakė, kad išdavikę prigirdė.

Gorochovas įlipo valtelėn ir priplaukė stulpą, šalia kurio kyšojo rankos; pasirodo, riešai buvo stipriai pririšti prie stulpo. Jis perpjovė diržą ir trūktelėjo už sustingusio riešo — virš vandens lėtai išniro ranka, paskui plaukai ir pagaliau veidas su plačiai atmerktomis akimis: tos akys, sakytumei — pilnos ašarų, žvelgė su priekaištu į jakutą. Jis suriko ir atšoko; skenduolės riešas išslydo iš rankų, ir galva paniro drumstan vandenin; paskui pranyko ir ranka — lavonas nugrimzdo.

“Vargšelė! — mąstė jakutas. — Pririšo nakčiai prie stulpo, kad neatbėgtų pas mane, o paskui, kai išsiveržė vanduo, pamiršo ją žeminėje ar tyčia paliko, kad prigertų”.

Jis įsivaizdavo, ką teko iškęsti Raku, kai vanduo prasimušė žeminėn ir ėmė semti jos kūną vis aukščiau ir aukščiau; kaip ji raitėsi ir šaukėsi pagalbos, o jai atsakė tik vandens pliuškenimas kraupioj nakties tamsoj ; kaip vanduo pakilo iki krūtinės, iki kaklo, iki burnos ir pagaliau užliejo gerklę, iš kurios išsiveržė paskutinis riksmas. O jis iš pradžių buvo visai arti ir puikiausiai galėjo ją išgelbėti, kai tik išėjo onkilonai. Bet jinai, matyt, pradėjo rėkti tik tada, kai vanduo prasimušė žeminėn, o jis tuo metu jau plaukė, per ežerą.

Gorochovas panoro ištraukti palaikus ir palaidoti kur nors, bet neturėjo kobinio, o ir laidoti būtų galima nebent sniegynuose už duburio. Susisielojęs pasitupdė Margį, dabar jau klusnų, pasiėmė daiktus ir nusiyrė į pietus. Irklavo smarkiai, tikėdamasis dar pavyti draugus, ir tošinukė kaip strėlė čiuožė ramiu gilių ežerų ir kanalų paviršiumi.

Štai jau pasimatė duburio pakraštys su juodų uolų fone baltuojančiais sniegynais. Šiaurinėj pusėj visąlaik kybojo juodi ir balti debesys: iš ten atsklisdavo sprogimų trenksmas.

Pagaliau baigėsi miškas. Gorochovas išplaukė į švarų pakrantės vandenį, skalavusį pusnynus. Ir čia viskas apsemta. Kur draugai? Išėjo? Nuskendo? Aikštelėje virš vėpūtinių nieko nėra!

Bet štai ant skardžio keteros šviesiame dangaus fone išniro tamsus žmogaus siluetas. Gorochovas garsiai suriko, ėmė mojuoti irklu, sulojo Margis.

Pastebėjo, — jis išgelbėtas.

Gorochovas priplaukė prie vėpūtinio papėdės, išlaipino keleivį, iškėlė krovinį ir, apsikrovęs visais nešuliais, kilo laipteliais viršun.

Staiga prieš jį atsivėrė bedugnė — toliau eiti nėra kur. O už bedugnės jau stovėjo Goriunovas ir Ordinas.

— Na vis dėlto suspėjau jus pavyti! — sušuko Gorochovas, nusimesdamas naštą ant ledo. — Na ir prisikentėjau!

— Tau teks ilgokai laukt, kol lede iškirsime laiptelius nusileisti ir užlipti, — atsakė Goriunovas.

— Tai duobelė! Nuo gaudynių atsitvėrėte ar ką? Ta-aip, perlipti ją ne juokai, — tarė Gorochovas, apžiūrinėdamas plyšį, aprėmintą keliolikos metrų aukščio stačių ledo sienų. — O kirsti teks ilgokai… Žinote! Atsineškite virvę ir permeskite man.

Virvę dėl viso pikto jau buvo pasiėmę, ir jos galą, pririšę akmenį, permetė Gorochovui. Jis patraukė ilgesnį virvės galą ir sulenkęs perpus ėmė leisti krovinį ant plyšio dugno. Kai krovinys atsidūrė apačioj, jis paleido vieną galą, o už kito traukė, ir virvė kilo aukštyn, o krovinys liko. Taip jis nuleido kuprinę, apklotą ir pagaliau Margį, pernėręs virvę per antkaklį. Šuo, pakabintas už kaklo, duso ir kabarojosi ore, bet nusileido taip greitai, kad uždusti nesuspėjo. Dabar jau reikėjo nusileisti pačiam. Netoli krašto gulėjo bazalto luitas, tvirtai įsirėžęs į ledą. Jakutas apjuosė jį virve ir nusileido gilyn ledo siena, apačioj paleido vieną galą, patraukė kitą, ir virvė nukrito po kojų.

Pakilti nebuvo sunku, nes viršuj stovėjo dviese, jie užtraukė jakutą, šunį ir daiktus — pirmąjį sunkiai, nes jis gerokai svėrė. Stryktelėjęs ant uolos, iššokęs viršun, jis puolė glėbesčiuoti draugus:

— Garbė dievui, prisikasiau! O aš jau galvojau, kad čia nieko nerasiu!

Iš tikrųjų, jeigu Gorochovas būtų išplaukęs iš miško bent keliom minutėm vėliau, draugų nebūtų pamatęs. Abi likusios nartos jau stovėjo pietiniame keteros nuolydyje, kur Nikiforovas baigė tvarkyti kinkinius. Goriunovas su Ordinu kaip tik tuomet sugrįžo ant keteros, kad paskutinį kartą pažvelgtų į Sanikovo Žemę, kurioje tiek savaičių gyveno ir dirbo ir kuri jų akyse žuvo po vandens ir lavos srautais kartu su dvikojais ir keturkojais gyventojais. Jiems pasisekė surinkti daug vertingų dalykų, bet jų darbo rezultatai netikėtai pražuvo kartu su vienu ekspedicijos nariu pačiomis paskutinėmis valandomis, o kitas draugas savo noru pasiliko duburyje ir, tuo jie nė kiek neabejojo, taip pat žuvo.

Žemai nusileidusios saulės spinduliai tarp juodų duburio sienų sidabravo milžiniško ežero vandenį, iš kurio kyšojo salos ir tamsaus miško juostos, o šiaurėje, už judančios garų ir dūmų sienos, vyko paskutinis Sanikovo Žemės ir onkilonų genties dramos aktas. Ordinas įamžino šitą liūdną paveikslą paskutinėje išlikusioje fotografijos plokštelėje — vos atrastą mokslui ir jau žūvantį pasaulėlį su paskutiniais mamutais, raganosiais ir pirmykščiais žmonėmis. Padaręs nuotrauką, jis nuėjo sudėti aparato, o Goriunovas dar pasiliko minutėlei ir pamatė iš miško išplaukiančią Gorochovo tošinukę.

Kad ne šitas laimingas atsitiktinumas, jakutas negreit būtų pasivijęs draugus.

Keldamasis į viršų, Gorochovas pamatė žiojėjantį įtrūkį, išgirdo apie Kostiakovo žūtį ir suprato, kaip laimingai jis pats išsisuko.

— Matyt, aš gimiau su marškinėliais, Matvejau Ivanovičiau, — pasakė jis, stovėdamas ant keteros. — Kiek sykių per tas dvi paras aš buvau per plauką nuo mirties, ir štai, gyvas ir sveikas, o vargšelė Raku, dėl kurios aš, beje, ir pasilikau, nuskendo per mane. Amžiną atilsį jai ir Pavlui Nikolajevičiui!

Jis nusiėmė kepurę ir triskart nusilenkė Sanikovo Žemės pusėn, kuri tapo tiekos žmonių kapu.

Tądien keliautojai nuvažiavo visai netoli ir apsistojo pietinio žemės nuolydžio papėdėje. Paėjėję ledu atviros jūros pusėn, įsitikino, kad tas dar pernelyg silpnas ir jį gali įlaužti pirma audra. Reikėjo keliauti į rytus ir ieškoti patikimesnės vietos.

PER LEDYNUS IR JŪRAS

Visą savaitę keliautojai judėjo į rytus, ieškodami patikimos vietos persikelti; bet visur ledas buvo netvirtas, nors vasara jau baigėsi, ir šiltos dienos kaitaliojosi su šaltomis, pastarosios dar nepajėgė ne tik stipriai sukaustyti jūros, bet ir sutvirtinti senų aptirpdytų ledo laukų. Reikės laukti žiemos, o tai įmanoma tik Beneto saloje, kur yra Tolio pastatyta trobelė ir kur pakrantėje galima pasirinkti skendulių kurui, taip pat papildyti maisto atsargas medžiojant lokius ir šiaurinius elnius. Laimė, ledas tarp Sanikovo Žemės ir šitos salos tą vasarą nebuvo sulaužytas, ir keliautojai, padarę nedidelį lankstą šiaurėn, dešimtą dieną pasiekė salą. Buvo pats laikas: jau baigėsi iš Nikiforovo atsargų paimta jukola šunims, tris paras vertėsi be malkų.

Nejauki, uolėta, beveik negyva Beneto sala po linksmos Sanikovo Žemės slėgė keliautojus. Bet jie džiaugėsi ankšta Tolio trobele, stovinčia rytinėje pakrantėje, nedidelės lygumos pradžioje, — ten buvo ir gėlo vandens upeliukas, iš ten galėjo užlipti ant plokščios aukštumos, užimančios visą salą. Skendulių rąstų buvo sočiai, bet medžioklė nesisekė: elnių čia nesama, o lokių nepasitaikė. Užmušinėjo šunis, kad iššertų kitus; po to, kai prarado vieną nartą, liko laisvas kinkinys, kurį ir sušėrė.

Šitaip išgyveno dešimtį dienų, bet padėtis nesikeitė. Laikėsi vasara, nors jau buvo rugsėjo pradžia, o ledas vis tirpo ir lūžinėjo. Baigėsi ir maistas.

Visas ketvertas, palikęs Anuir saugoti trobelę ir šunis, kasdien eidavo medžioklėn. Skersai išilgai išvaikščiojo salą — jos ilgis šešiolika kilometrų ir aštuoni pločio rytinėje, plačiausioje, dalyje, — bet teparsinešdavo retkarčiais kokį varną ar kirą.

— Štai ką, draugai, — tarė sykį Goriunovas, — ilgiau laukti negalima; iki jūra užšals, mes liksime be šunų, o tada jų ir prireiks. Jau kelias dienas barometro rodyklė nenukrinta, jūra rami, ir audros nėra ko tikėtis. Daiktų, išskyrus šiltus drabužius ir šautuvus, labai mažai, šunų irgi liko tik pusė; jeigu jų dar sumažintume, pasiliktume penkis šešis pačius geriausius, tai mes visi sutilptume į baidarę. Kai toks oras, per dieną dvi ir nuplauksime iki Kotelno. Ten yra maisto atsargų visiems. Saloje galėsime pralaukti žiemą, jeigu orai nepasikeistų; jeigu pasikeis — plauksime toliau palei Kotelno pakrantę žemyno link.

Apsvarstę šitą planą, nusprendė, kad jis visai tinka. Dienos dabar ilgos — daugiau nei dvylika valandų; ir keičiantis irkluotojams, septyniasdešimt mylių jūra iki Aukštojo kyšulio, kuris iš Naujojo Sibiro salyno yra arčiausiai Beneto salos, galima nuplaukti per dieną, blogiausiu atveju — dvi. Nakvoti galės viename iš ledlaukių, kurių daug plaukioja jūroje. Žinoma, staiga kilęs štormas gali paskandinti baidarę, bet šitai grėstų ir vėliau, kai keltųsi per vos užšalusią jūrą, tik tas skirtumas, kad spalį diena trunka valandą ar dvi, o audros, laužančios ledus, siaučia gerokai dažniau.

Taigi buvo nuspręsta, kad jeigu iki vakaro barometras nenukris, reikės užmušti nereikalingus šunis, likusius prišerti iki apsirijimo, ir auštant traukti kelionėn, visus nereikalingus daiktus paliks troboje. Todėl labai atidžiai peržiūrėjo krovinį.

Į vakarą barometras dar pakilo, ir keli šunys, ištikimai ir nuolankiai tarnavę, buvo paaukoti skaudama širdimi. Kurmis, Baltukas ir Margis, be abejo, liko gyvi. Vos prašvitus keliautojai apleido svetingą trobelę, apie porą kilometrų tempė per ledą baidarę iki atviros jūros ir, saulei tekant, išplaukė tiesiai į pietus. Baidarė buvo sunkiai pakrauta, todėl plaukė ne taip greitai kaip tikėjosi, ir iki saulėlydžio nuplaukė truputėlį daugiau nei pusę kelio. Jūros viduryje dažniau pasimaišydavo plaukiojantys ledkalniai, ir naktį plaukti buvo pavojinga. Prisišvartavo prie ledlaukio ir ant jo įsitaisė nakvynės. Saulėlydyje jau aiškiai matė tolumoj Aukštąjį kyšulį.

Švintant atsikėlė ir plaukė toliau. Kai išaušo, Nikiforovas ir Gorochovas, pažiūrėję tolin, sušuko vienu balsu:

— Čia tai bent! Per naktį mus gerokai nunešė į šalį!

— O kur?! Kur?! Ar žemės nematyti? — paklausė Ordinas.

— Žemė tai matyt, bet ne ta, kur vakar!

— Kurgi mus galėjo nunešti?

— Arba į rytus, tada mes matome rytinę Naujojo Sibiro salyno pusę, arba į vakarus, tada prieš mus Fadejevskio, o gal net Kotelno sala, — pasakė Goriunovas.

— Migloti toliai, — pareiškė Gorochovas, — negali atskirti, kokia čia žemė.

— Nesvarbu, kokia ji bebūtų, plaukiam jos link; naktį barometras ėmė kristi, reikia skubėti! — paragino Ordinas.

Kai saulė pakilo aukščiau ir virš jūros išsisklaidė skystutė migla, Goriunovas pasiėmė žiūroną, pažiūrėjo į žemę ir paklausė:

— Na, Nikita, įžvalgioji akie! Kokia žemė priešais?

Gorochovas įsižiūrėjo, prisidengęs akis nuo saulės, ir tarė:

— Kotelno sala!

— Teisybė! Ir ledo laukas per naktį gelbėjo mus nuo blaškymosi labai klastingomis vietomis išilgai salų. Dabar mes priplauksime tiesiai prie mūsų sandėlio.

Iš tikrųjų, apie pusiaudienį jau nekilo abejonių, kad mato Kotelno salą, — visi pažino jos kontūrus, tik visai nebuvo sniego, dengusio ją pavasarį.

Vakare priplaukė ledo lauką, juosusį salą, ir dar penkis kilometrus teko keliauti prisimenant pavasario dienas: vilko nartas tarp ledu jų sangrūdų. Jau sutemus prisikasė iki trobelės šiaurinio kyšulio papėdėje.

Sandėlyje rado ne viską — matyt, vasarą verslininkai, medžioję saloje, ėmė jų maisto atsargų, ypač jukolos. Bet kadangi šunų liko nedaug, tai ir to pakako.

Kita diena buvo giedresnė, bet barometras smarkiai krito, ir reikėjo laukti ryškios orų permainos. Nevertėjo pernelyg dažnai žaisti likimu, ir nutarė palaukti. Vakare kilo audra, o iš ryto jau vertė sniegą, spustelėjo šaltis — iškart prasidėjo žiema. Pūga su nedidelėmis pertraukomis laikėsi iki rugsėjo pabaigos, bet pakako ėdalo šunims, maisto žmonėms ir kuro, todėl keliautojai kiūtojo trobelėje ir iki soties miegojo. Iki namų dar buvo tolimas kelias, bet didžiausia kliūtis — atvira jūra — jau įveikta.

Vieną pasitaikiusią giedrią dieną visi užlipo ant kyšulio aukštumos ir žiūrėjo į Sanikovo 2emės kalvų kontūrus, vos regimus horizonte. Kas ten dabar? Ar baigėsi ugnikalnio išsiveržimas? Ar nuslūgo vanduo duburyje? O gal žuvo visa, kas gyva, ir po keliolikos metų pranyks vandenyne ar sniegynuose ir miškas — paskutinis liudytojas, jog toje ledynų apsuptoje žemėje būta tokio gražaus gyvenimo. Visi liūdnai žvelgė į tą tolimą žemę, kurioj kiekvienas paliko kažką brangaus, ypač Anuir. Vargšelė kentė dėl jai neįprastų stiprių šalčių, nors ir vilkėjo šiltais Kostiakovo drabužiais, tikusiais jai pagal ūgį. Ji dažnai liūdėjo, ilgėdamasi paliktos giminės, įprasto gyvenimo būdo ir žuvusių giminaičių. Ji ne kartą klausinėjo visų:

— Nejaugi ten, jūsų žemėje, taip pat šalta ir be sniego ir ledo daugiau nieko nėra?

Spalio pradžioj nusistovėjo žiema, ir jau galėjo keliauti toliau, žinoma, nartomis. Sunkesnę nartą traukė šunys, lengvesnę — pasikeisdami po du žmonės. Dienos jau buvo trumpos, todėl keliavo ir naktį, jeigu tik švietė priešpilnis mėnulis. Lokių kyšulio trobelėje pralaukė pūgą, sulaužiusią ledą, ir paskui, baisiausiai rizikuodami, plonu ledu ėjo iki Liachovo Mažojo. Liachovo Didžiojoje saloje du kartus slėpėsi nuo pūgos. Katastrofiškai mažėjo ėdalo šunims, beje, ir maisto atsargos žmonėms, užtat nartos palengvėjo, ir jie galėjo greičiau judėti. Tik paskutinėmis spalio dienomis nepaprastai pervargę keliautojai su trim išlikusiais šunimis atėjo į Kazačję.

VĖL PAS AKADEMIKĄ

Visą savaitę ilsėjosi keliautojai Nikiforovo troboj po sunkaus ir ilgo kelio; jie nubusdavo tik pavalgyti, po to vėl gulė miegoti. Beje, poliarinė žiemos naktis bei smarkūs šalčiai ir kitus šio krašto gyventojus uždarė trobose.

Naiviajai Anuir apgailėtina Kazačjė su dviem dešimtimis trobų, užpustytų sniego, padarė didžiulės gyvenvietės įspūdį; jinai pirmąsyk matė namus su stogais, krosnis su dūmtraukiais, langus, stalus, kėdes, lovas, sužinojo, kad galima sėdėti ir miegoti ne tik ant žemės ir valgyti ne tik pasidėjus ant kelių; visa jai buvo keista, ir prie to reikėjo priprasti, nors kai kas ją paprasčiausiai juokino ir atrodė beprasmiška.

Ekspedicija, padariusi tokius didelius atradimus, bet pasibaigusi vieno nario ir visų kolekcijų bei užrašų praradimu, pasibaigė. Atvykęs į Kazačję, Goriunovas galėjo pasilikti kur tik nori, o akademikui Šenkui nusiųsti smulkią ataskaitą. Bet Goriunovas pernelyg gerbė tą žmogų, patikėjusį nepažįstamajam stambią pinigų sumą ir instrumentus, — ir, beje, kone fantastiniam sumanymui. Jis norėjo nuvažiuoti pats ir kad jo pasakojimus dar patvirtintų kitas dalyvis. Be to, reikėjo grąžinti įrankius ir pinigus, gautus pardavus nartas, baidarę, šautuvus, palapines ir kitką. Didesnę dalį daiktų įsigijo Gorochovas ir Nikiforovas, ypač vertinantys geras nartas ir šautuvus.

Surinkę arti tūkstančio rublių, įskaitant ir likutį pinigų, išduotų dar Šenko, Goriunovas, Ordinas ir Anuir išvyko per Verchojanską į Jakutską. Bet čia susidūrė su kliūtimi: dar nesibaigė Ordino tremties laikas, ir gubernatorius nesutiko jo išleisti, o Anuir nenorėjo viena važiuoti, nes žiemą tolimas kelias ją baugino. Ordinui leido pasilikti Jakutske, kuris padarė Anuir didžiulės sostinės įspūdį, nes čia buvo daugybė keisčiausių dalykų, pradedant katėmis, karvėmis, pakinkytais arkliais ir baigiant balinėmis suknelėmis bei gramofonu.

Goriunovui teko vykti vienam ir pasitenkinti Anuir fotografija, kur ji dėvi namų kostiumą — tai yra tatuiruotė ir klubjuostė, — nedidele Sanikovo Žemės ir Beneto salos uolienų kolekcija ir paskutine Sanikovo Žemės fotografija, padaryta visai prieš išvykstant, nuo sienos keteros. Gruodžio pabaigoj jis pasiekė sostinę ir iškart nuėjo pas Šenką.

Šis iš trumputės telegramos žinojo tik tai, jog Sanikovo Žemė atrasta ir kad ekspedicija sugrįžo, todėl nekantraudamas laukė Goriunovo. Norėjo pristatyti pastarąjį Akademijai ir mokslinėms draugijoms, kur jis galėtų paskaityti viešų paskaitų apie nuostabią kelionę. Bet Goriunovas paprašė leisti iš pradžių papasakoti viską be pašaliečių.

Ir vieną vakarą tame pačiame kambaryje, kaip ir prieš metus, už to paties stalo Šenkas išklausė Goriunovo pasakojimą. Kai užsiminė apie mamutus ir raganosius, jaučius ir kitas “gyvas fosilijas”, Šenkas visas nušvito ir sušuko:

— Žinoma, jūs juos matavote, fotografavote ir parvežėte kokį nors to įdomaus atradimo įrodymą!

Onkilonų ir paleolito žmogaus egzistavimas pritrenkė jį lygiai taip, kaip ir žinios apie jų gyvenimo būdą ir papročius.

Prieš pradėdamas pasakoti sunkius prisiminimus apie paskutines Sanikovo Žemės ir jos gyventojų dienas, Goriunovas patylėjo. Šenkas pamanė, kad pasakojimas baigtas, ir tarė:

— Jūs tikriausiai atvežėte dienoraščių, fotografijų, galbūt net gyvulių kaukolių ir odų, onkilonų ir laukinių žmonių namų apyvokos daiktų? Tai surengsime pranešimą, tai pritrenksim visus skeptikus!

— Taip, visa tai mes buvome surinkę… bet viskas, viskas žuvo!

— Ką jūs sakote! Kaipgi taip „viskas, viskas”?

Jaudindamasis Šenkas išklausė pasakojimo pabaigą, pažiūrėjo į fotografiją, uolienas ir pasakė:

— Vadinasi, keturių mačiusiųjų liudijimu mes dabar žinome, kad yra Sanikovo Žemė, — ji apie 100 kilometrų į šiaurę nuo Kotelno salos; tai didžiulis ugnikalnio krateris, beje, neseniai nubudęs. Remdamasis šitais duomenimis, aš pabandysiu artimiausiu metu paakinti Akademiją surengti ekspediciją, skirti jai pakankamai lėšų ir mokslininką, kad ji kuo greičiau pasiektų tą žemę ir išstudijuotų tai, kas dar liko iš jos gyventojų. Jūs abu, žinoma, dalyvausite joje, kad patyrimu užtikrintumėte renginio sėkmę.

— O, suprantama! Bet kaip dabar bus su pranešimu Akademijoje ir mokslinėse draugijose? — paklausė Goriunovas.

— Dabar jis tik sugadintų viską, — pasakė Šenkas. — Sutikite, jog visa, ką jūs man pasakojote, taip neįprasta, taip nuostabu ir nepanašu į tiesą, kad reikia svarių įrodymų, o to, ką jūs galite pateikti klausytojams, pernelyg; mažai. Šita tatuiruotos moters fotografija, — sakys, jog tai eskime arba čiukčė, juk ir tos vaikšto būstuose nusirengusios, ir tatuiruojasi, ir jų tipas tas pats. Štai šitas bazaltas, iškirstas iš Sanikovo Žemės sienos keteros, — kaip jūs įrodysite, kad paėmėte jį ne iš Beneto ar Sviatoi Noso? O kraterio su ežeru ir išsiveržusiu ugnikalniu nuotrauka — juk beveik nieko nematyti! Kodėl jūs neprifotografavote daugiau ir geriau po to, kai pražuvo narta su, visais ekspedicijos rezultatais?

— Todėl, kad mes visas plokšteles išnaudojome dar duburyje, fotografuodami žmones, gyvulius, gamtą, ir tik atsitiktinai viena pasiliko kasetėje. Šitą moterį aš fotografavau jau Jakutske.

— Apmaudu! Jeigu bent būtų žemės nuotrauka nuo sienos keteros ir Beneto salos fotografija, — tai jau įrodymas. O dabar jumis niekas nepatikės.

— Nejaugi ir jūs netikite manimi? — sušuko susikrimtęs Goriunovas.

— O ne, labai tikiu! — paskubėjo jį nuraminti Šenkas. — Išsigalvoti viską, ką jūs pasakojate, neįmanoma… Bet kiti žmonės, ne tokie patiklūs, pasakys: tai kvailas senis, davė pinigų kažkokiems nepažįstamiems tremtiniams, prišnekėjusiems nebūtų dalykų. Jie tuos pinigus prašvilpė ir paskui sukūrė pamokomą istoriją mažiems vaikams apie fantastišką žemę ir jos nuostabius gyventojus, visa tai pateikė Šenkui, kad galėtų pateisinti išlaidas. Ne, geriau kol kas patylėkim!

— Kol kas? Iki kada?

— Kol nauja ekspedicija, dalyvaujant jums, neapsilankys toje žemėje, nesuras didžiulio kraterio, užtvindytų miškų, naujo ugnikalnio, žmonių ir gyvulių kaulų. Tada jūs ir perskaitysite savo pranešimą, kuriuo patikės, nes jis bus patvirtintas dokumentų ir naujos ekspedicijos dalyvių. Jūsų pranešimas pateiks mokslo žinių apie nelaimingos Sanikovo Žemės gyvenimą ir žūtį…

— Taip, jūsų teisybė! — tarė Goriunovas. — Taip tikslingiau. Mes, žinoma, nenorime diskredituoti nei jūsų, nei savęs.

— Bet, — tęsė Šenkas, — laikas bėga ir ištrina prisiminimus. Kol jie tokie ryškūs, būtinai reikia dabar aprašyti viską, ką patyrėte kelionėje, žinoma, asmeniškai man. Aš visa tai išsaugosiu iki tinkamo momento.

— Žinoma, aš būtinai padarysiu, tai mano šventa pareiga. Šį tą aš užsirašiau Beneto saloje, kol laukdami lindėjome trobelėse, paskui dar Jakutske. Dabar viską išdėstysiu sistemingai ir pateiksiu jums po dviejų trijų savaičių. O štai čia mūsų piniginė ataskaita ir dosniai jūsų suteiktų lėšų likutis.

Šenkas perskaitė ataskaitą, bet pinigus grąžino Goriunovui:

— Aš matau, jog nei jūs, nei Ordinas nepasiėmėte jokio atlyginimo. Tai neteisinga — kiekvienas darbas turi būti apmokėtas.

— Bet juk mes beveik nieko neparvežėme, išskyrus fantastišką pasakojimą ir dvi dešimtis akmenų, todėl mums ir nepriklauso joks atlyginimas.

— Vien jau tai, kad grąžinote man dalį pinigų ir nepatingėjote atvažiuoti iš Kazačjės dešimtis tūkstančių kilometrų, kad atiduotumėte šiuos likučius ir papasakotumėte kaip buvo, — jau tai įrodo jūsų teisingumą, net jeigu kada nors ir būčiau jumis suabejojęs. Ne, jūs atlikote labai sunkią užduotį, ir ne jūsų kaltė, kad pražuvo visi rezultatai. Taip yra atsitikę jau ne kartą; skęsta laivai, vežantys kolekcijas ir ataskaitas, ir patys keliautojai vos išsigelbsti. Ir jus ištiko nesėkmė. Dingsta paštu siunčiamos kolekcijos. Ne, ne, aš turiu jums atsilyginti. Be to, jūs rašysite man ataskaitą ir dėl to pasiliksite kuriam laikui čia, o pragyvenimas sostinėje brangus. Paimkite pinigus nors kaip honorarą už ataskaitą.

Goriunovas sutiko paimti pinigų, kad neįžeistų Šenko. Netrukus jis pateikė ataskaitą, o paskui įstojo į universitetą, kad geriau pasirengtų būsimai ekspedicijai.

Deja, ekspedicija neišvyko iki šiol. Prasidėjo karas su Japonija, ir Akademija negavo būtiniausių lėšų. O kai karas baigėsi, mirė Šenkas, vos pradėjęs tvarkyti ekspedicijos reikalus. Ekspedicija neteko globėjo, besirūpinančio Šiaurės Sibiro tyrinėjimais, ir ją užmiršo ilgam. Goriunovas ir Ordinas veltui laukė žinių iš Šenko ir dirbo kitus darbus. Bet ataskaita, išlikusi Akademijos archyve tarp dokumentų, priklausiusių Šenkui, buvo šios knygos medžiaga. Galbūt ji pažadins susidomėjimą paslaptinga Sanikovo Žeme ir ką nors iš jaunosios kartos paskatins leistis ieškoti jos tarp Arkties ledynų.

PABAIGOS ŽODIS

Jaunasis skaitytojas, perskaitęs aprašytus Goriunovo ir jo bendrakeleivių nuotykius Sanikovo Žemėje, turi teisę paklausti autorių: ar apskritai yra ta žemė, užmiršta Arkties vandenyne? Juk šita knyga — fantastinis mokslo romanas, autoriaus sugalvotas jaunimui pamokyti ir pramogai.

Į šitą skaitytojo klausimą autorius atsako: kelionė į nežinomą šalį tikrai išgalvota.

Atsakymas į klausimą, ar iš viso egzistuoja Sanikovo Žemė, tarybinių Arkties tyrinėtojų duomenimis būtų toks: tokia žemė buvo galbūt net ilgiau nei šimtmetį — tai rodo Sanikovo ir Tolio stebėjimai, — bet neseniai dingo. Rytinėje Arkties vandenyno dalyje, tyrinėtoje mūsų poliarininkų, rasta plaukiojančių salų. Paskutiniai tarybinių mokslininkų tyrimai patvirtino admirolo S. Makarovo išvadas, padarytas dar 1899 metais, jog Arkties vandenyne yra dreifuojančių ledo salų. Rugpjūčio mėnesį plaukdamas nuo Didžiosios Špicbergeno salos į šiaurę, Makarovas tarp jūros ledų pastebėjo nežinomą salą. Admirolo bendrakeleiviai saloje surado riedulių ir smulkių akmenų, o salos ledas pasirodė besąs ne jūrinis, o gėlo vandens. Makarovas nustatė, jog tai būta didžiulio ledkalnio, matyt, nuslinkusio nuo Špicbergeno, kur jis kažkada buvo nedidelio ledyno viršūnė.

Arkties vandenyne yra gana daug didelių kalnuotų salų su ledynais, nuslenkančiais jūron. Susidarę ledkalniai nušliaužia į jūros vandenis, ir vasarą, kai jūra atvira, tėkmės juos perneša iš vienos vietos į kitą. Šitaip 1939 metais šiauriau Henrietos salos buvo pastebėti du didžiuliai ledkalniai, o 1946, 1948 ir 1950 metais tarybiniai lakūnai atrado Šiaurės pusrutulio aukštosiose platumose tris dreifuojančias dideles ledo salas; jie matė ledines kalvas ir kalnus, upelius ir ežerus, susidariusius tirpstant ledui ir sniegui, ir milžiniškus riedulius — ledynmečio nuogulas.

Tarybiniai mokslininkai nustatė, kad ledkalniai atitrūksta nuo Prano Juozapo Žemės, Šiaurės Žemės ir Kanados salyno, ir, kol neištirpsta, juos keletą metų nešioja jūrų tėkmės.

Galima būtų spėlioti, kad Sanikovo Žemė — tokia pat ledo sala — aisbergas, atitrūkęs nuo kurio nors Šiaurės Žemės ledyno. Į šiaurę nuo Naujojo Sibiro salyno ji, matyt, pakliuvo ant seklumos ir išstovėjo apie septyniasdešimtį metų, nes Jakovas Sanikovas 1811 metais pamatė tą salą į šiaurvakarius nuo Kotelno salos, o 1886 metais Eduardas Tolis labai giedru oru matė toje pačioje vietoje keturis plokščiaviršūnius stulpo pavidalo kalnus su prieinančiomis iš rytų pusės žemomis priekalnėmis. Bet juk abu stebėtojai galėjo matyti ne tą pačią salą, o skirtingas, sustojusias ant seklumų apytikriai toje pat vietoje tik skirtingu salos susiformavimo metu.

Tokiose plaukiojančiose ledo salose, be abejo, negalėjo gyventi onkilonai, bėgę nuo čiukčių iš Rytų Sibiro šiaurinių pakraščių. Plaukiojančiose salose negali būti jokios augmenijos. Tokios salos negalėjo prisivilioti paukščių perėjimui. Galima spėlioti, kad paukščiai, atskrendantys iš pietų vasarai į šiaurę, ieškojo ramesnės vietos išsiperėti jauniklius; tokių vietų Arkties vandenyno salose pakanka.

Jauniesiems šio romano skaitytojams bus įdomu sužinoti apie Arkties vandenyno praeitį štai ką: Arkties vandenyne iš viso yra labai daug salų, ypač dalyje, juosiančioje Europos, Azijos ir Amerikos pakrantes. Šitose salose dažnai randama pakankamai jaunų vulkaninės kilmės uolienų, o kai kuriose, pavyzdžiui, Islandijos saloje, yra net veikiančių ugnikalnių. Tai įrodo, jog romane mano įsivaizduotas didžiulis ugnikalnis, sudarantis Sanikovo Žemę, nėra absoliuti fantazija, neįmanoma šitoje Žemės vietoje. Geologiniais tyrinėjimais jau nustatyta, kad rytinė Arkties vandenyno dalis nuo Taimyro pusiasalio iki Vrangelio salos ir į šiaurę nuo 80° šiaurės platumos kvartero periodo pradžioje buvo sausuma — šiaurinis Sibiro pakraštys. Tai liudija liekanos stambių žinduolių — mamutų, raganosių, jaučių, arklių, — rastos salų dirvoje. Jie nebūtų galėję ten gyventi, jeigu tos salos dar kvartero periodo pradžioje nebūtų sudarę su Sibiru vieno žemyno. Tyrinėjimai taip pat parodė, jog kai kuriose salose išliko net ledo sluoksniai — likučiai ledynų, seniau dengusių aukštesnes sausumos vietas. Liachovo Didžiojoje saloje, įeinančioje į Naujojo Sibiro salyną, iškastiniame lede išsilaikė daugybė mamutų ilčių, kurias, vandens mūšos išplautas ant kranto, rinkdavo verslininkai, ankstyvą pavasarį atvykę iš žemyno. Senais laikais į mugę Jakutske kasmet atveždavo apie vieną du tūkstančius pūdų ilčių; tai irgi sako, kad buvusioje sausumoje kvartero periodo pradžioje gyveno šimtai šitų žinduolių. Tokią daugybę mamutų mažytėse salose galima paaiškinti tuo, kad salos sudarė aukštesnes buvusios sausumos vietas, ir mamutai tose vietose susibūrė gelbėdamiesi, kai buvusi sausuma ėmė grimzti žemiau Arkties vandenyno lygio. Taigi mes turime įrodymų, jog toje Šiaurės Sibiro dalyje yra buvę ugnikalnių, gausių bandų mamutų ir ledynų, ir galime nustatyti, kada šita sausuma nugrimzdo žemiau jūros lygio. Manytume, jog tai atsitiko per paskutinį ledynmetį arba jo pabaigoje. Rasti pirmykščių žmonių piešiniai, vaizduojantys mamutus , liudija, jog tuo metu jau gyveno ir žmonės.

Vadinasi, mano romano spėliojimai, kad toli Arkties vandenyne, didelėje saloje, kažkada buvusio didžiulio ugnikalnio krateryje, kurio šilumos dėka nuo ledynmečio pabaigos išliko mamutai ir pirmykščiai žmonės, — panašūs į tiesą. Toje pačioje palaimingoje saloje, tarp poliarinių ledų, galėjo rasti prieglobstį ir onkilonai, Aliaskos išeiviai, giminiški Amerikos indėnų gentims; jie, čiukčių spaudžiami, pasitraukė į Arkties vandenyno salas.

Onkilonų išnykimu derėtų susidomėti TSRS MA Istorijos institutui, kad ištirtų istoriją šitos Šiaurės Sibiro tautos, gyvenusios prieš tris ar keturis šimtus metų. Naujojo Sibiro salose rasdavo savotiško tipo būstų liekanų, kas rodo, jog tos genties žmonės tam tikrą laiką yra gyvenę šiose salose, bet apie juos nieko daugiau nežinoma. XIX amžiaus užpoliarės tyrinėtojai salose jų jau neberado. Ar visi onkilonai išmirė nuo kokios nors epidemijos, ar žuvo, bandydami baidarėmis perplaukti ar pereiti nesutvirtėjusiu ledu iš vienos salos į kitą?

Negalime paaiškinti ir, kodėl paukščiai skrenda pavasarį šiaurėn, o rudenį grįžta žemynan, — apie tai kartais rašoma spaudoje. Kad išspręstume šią problemą, reikia:

1. Kruopščiai apklausti visus Sibiro šiaurinės pakrantės gyventojus, — nuo Olenioko ir Lenos žiočių vakaruose iki Kolymos žiočių rytuose, taip pat žiemotojus Naujojo Sibiro ir Vrangelio salose, ar dar skrenda paukščiai pavasarį į ten, o rudenį atgal; jeigu skrenda, tai kiek ir kokių, tai yra — kokių paukščių rūšių pastebėta pralekiančiuose pulkuose ir kokių yra daugiausia.

2. Jeigu paukščiai dar skrenda, tai apie šitai turėtų žinoti lakūnai, kasmet skrendantys žvalgyti vandenyno ledynų, kad galėtų ištirti jų kiekį bei judėjimą ir nustatyti, ar bus galima plaukti laivams Šiaurės jūrų keliu. Lakūnai turėtų žinoti apie nežinomos žemės egzistavimą ir stebėti, kad pagaliau būtų galima nustatyti jos dydį, reljefą ir kitus ypatumus. Paukščių skrydį į šiaurę dar 1938 metais pastebėjo Henrietos salos žiemotojai, vadinasi, tais metais šiaurėje tarp ledynų dar būta kažkokios žemės, tikusios vasaroti ir perėti. Abejoti verčia prielaida, jog ši sala galėtų būti į rytus, nes paukščiai skrido Sanikovo Žemės kryptimi, o ši žemė turėtų būti labiau į vakarus (jeigu iš viso egzistavo 1938 metais). Išeitų, jog tarp ledynų į šiaurę nuo De Longo salyno dar 1938 metais turėjo būti kažkokia žemė, tinkanti vasaroti paukščiams. Galbūt kuris nors iš jaunųjų skaitytojų, tapęs poliariniu lakūnu, užsibrėš tikslą — įspėti šios žemės mįslę, atras ją tarp ledynų po rūko skraiste, nusileis joje, ištyrinės ir praneš mums, kad šita žemė išlikusi iki šiol.

Vertėtų pabaigoje prisiminti — apie Arkties vandenyne į šiaurę nuo Taimyro pusiasalio esantį Šiaurės Žemės salyną, kurį 1930-1932 metais pirmą kartą ištyrė keturių žmonių ekspedicija. Joje dalyvavo geologas Urvancevas, parašęs gerą knygą apie tą ekspediciją bei jos atradimus. Bet šita ekspedicija dar paliko salyne daug ką neištirto, ir būtų labai puiku, jeigu artimiausiais metais galėtume vėl pasiųsti ekpediciją į tas salas.

V. Obručevas

Sanikovo Žemės žemėlapis

Nubraižė M. Goriunovas

1-bazė prie sniegynų; 2-pirmas kunkuliuojantis ežeras; 3-ola su kaulais; 4-pagrindinė onkilonų stovykla; 5-šamano būstas; 6-Šventasis akmuo; 7-raganosių aikštelė; 8-vampu stovyklavietė; 9-šiaurinė onkilonų stovykla; 10-aikštelė, kurioje buvo pasala; 11-vampu ola (mūšio vieta); 12-onkilonų kapinės; 13-miško pakraštys; 14-Tūkstančio Dūmų Slėnis; 15-mamutų laukymė; 16-Šventasis Ežeras.

Table of Contents

Anotacija

PRATARMĖ

„O VIS DĖLTO JI YRA!”

DINGUSI TAUTA

REIKALAI JUDA

KELIONĖN

MAMUTŲ KAPINĖS

NAUJOJO SIBIRO SALYNE

PER KOTELNO SALĄ

PER LEDJŪRĮ

ANT PAŽADĖTOSIOS ŽEMĖS SLENKSČIO

PIRMOJI DIENA SANIKOVO ŽEMĖJE

KEISTI GYVULIAI

KUNKULIUOJANTYS EŽERAI

PIRMIEJI ŽMOGAUS ŽENKLAI

SUSITIKIMAS SU ONKILONAIS

AUKOS IR MALDOS

ŠVENTASIS AKMUO

RAGANOSIŲ MEDŽIOKLĖ

PIRMOJI PAŽINTIS SU VAMPU

ŽMONŲ RINKIMOSI ŠVENTĖ

KAUTYNĖS SU VAMPU

ONKILONŲ KAPINĖS

MEDŽIOTOJŲ MEDŽIOKLĖ

TŪKSTANČIO DŪMŲ SLĖNIS

VAMPU DIEVAI!

ŠVENTASIS EŽERAS

NUSIŠĖRUSIŲ PAUKŠČIŲ MEDŽIOKLĖ

NERIMĄ KELIANTYS ŽENKLAI

PADĖTIS KOMPLIKUOJASI

JUODOJI DYKUMA

AUKOJIMAS

PASKUTINĖS DIENOS PAS ONKILONUS

POTVYNIS

PLAUKIOJIMAS PO ŽEMĘ

KATASTROFA

NIKITOS NUOTYKIAI

PABĖGIMAS

PASKUTINĖ ŠAMANO KALBA

KRAUPI KAIMYNYSTĖ

PER LEDYNUS IR JŪRAS

VĖL PAS AKADEMIKĄ

PABAIGOS ŽODIS

Content

Обручев Владимир Афанасьевич Sanikovo žemė