Оутс Джойс Кэрол

Tada aš išskleidžiau sparnus ir nuskridau

Iš anglų kalbos vertė

Virgilijus Čepliejus

Turinys

I Žydrynėje

II JARO LEIKE

III Kiti metai

Skiriu Gloriai Whelan

Įžanga

Kažkur pradingau, o kai grįžau, mamos nebebuvo.

Tai ne mano kaltė.

Mes važiavom per Tapan Zi tiltą į vakarus. Į akis plieskė saulė. Ji buvo panaši į šiurpią akį tarp blyškių debesų. Atspindys nuo variklio gaubto akino. Mamos mašina ant tilto aukštai virš Hudzono upės, — čia junti, kaip mašiną krato net tomis dienomis, kai nėra vėjo, — noriu įdėti į grotuvą plokštelę, aparatas diskelio nepriima, taip kartais būna, imu nervintis, vėl spaudžiu diskelį, galų gale jis įtraukiamas, aš prisidengiu akis nuo akinamos saulės ir staiga ant kelio priekyje pamatau elniuką! — o gal šunį! — mama to į šešėlį panašaus padaro nemato, išsigandusi šaukiu Mama! Atsargiai! ir (galbūt) griebiu vairą arba mėginu sugriebti, arba pati mama pasuka vairą (galbūt), nes aš šaukiu, o gal ir mama pamato tą elniuką arba šunį, o gal tai buvo didelis paukštis, vanagas arba žąsis...

Ir mašinai užauga sparnai, ji skrenda.

Skrenda! Taip, skrenda.

I Žydrynėje 1

Žydrynėje mes skridom kaip žąsys.

Tos didelės baltaplunksnės snieginės žąsys skrenda pulku. Skrendam išsirikiavusios V raidės pleištu, ilgi kaklai ištiesti priekin, akys — siauri plyšeliai keistuose baltuose plunksnuotuose veiduose. O mūsų sparnai!

Kad būtumėt matę, kaip mūsų sparnai plaka orą. Plaka orą, gaudo vėją.

Keli šimtai metrų virš upės, įnirtingai rėžiame sparnais orą, kad gyventume.

Į galvą atklysta daina.

Maciau, kaip sparnais sunkiai moja žąsys,

Ir supratau, kad šiam pasauly nelengva. 2

Tai buvo užmaršties metas.

Laiko žydrynėje buvo begalės, norėjosi, kad jis niekad nesibaigtų.

Ilgai miegi. Sapnuoji, bet nieko neprisimeni.

Tarsi išjungęs garsą spaudytum televizoriaus pultelį šokčiodamas per 101 kanalą. Kai visus perbėgi ir vėl atsiduri pirmajame, neprisimeni ničnieko, ką matei, tada spaudai iš naujo. Arba nespaudai. Sviedi pultelį šalin.

Tuo metu galvoje sukosi daug dainų. Jos krito iš dangaus ir leidosi mano galvoje. Vėliau jas visas pamiršiu. Išskyrus vieną.

Žydrynės šalyje

Pamiršk tu mane 3

...tokiu linksmu balsu ji sako: Žinoma, myliu tave, Džena, mano mamute pupyte Džena. Ir atleidau tau.

Aš būdavau įvairaus amžiaus. Žydrynėje galima pasirinkti. Man ketveri metai, mano plaukai šviesūs, kone balti ir papurę, tai ne šie peleniniai. Mama vakare po vonios skaito man knygą su paveikslėliais, tėtis, kai būna namie, — irgi skaito, nuo svorio, kur jis sėdi, lovos kraštas įdubęs (mama sakydavo, kad tėtis turbūt geros nuotaikos, o taip būdavo ne visada), paskui į mane lekia švieselės, panašios į drugelius, taigi mane jau ima miegas, tikra palaima.

Tuo metu Džena niekad nepadarydavo nieko, kas būtų bloga ar neteisinga.

Džena neužtraukdavo jokių nelaimių.

Džena niekad nesuteikdavo kitam žmogui skausmo. 4

...ką tu atsimeni, Džena? Ar gali pasakyti mums, kas atsitiko?

Ant tilto, Džena. Prieš tą...

...prieš tą įvyki Džena? Tą avariją.

Užsimerkusi matau tą kitą vietą. Virš galvos stūksančios tilto sijos. Kažkas danguje liepsnoja, tarsi ugnis. Matau, kaip mano pirštas spusteli kompaktinį diskelį ir laukia, kol vėl bus išstumtas, piktai murmu: Velnias! nelabai garsiai, kad mamai nereikėtų švelniai priekaištauti: Na jau, Džena.

Staiga išgirstu skardų snieginių žąsų girgsėjimą. Kur jos skrenda? Jau beveik tamsu, plieskianti raudona dangaus akis merkiasi. Tiltas dreba nuo drėgno, šalto vėjo. Atrodo, tas vėjas sulaužytų bet kokį tiltą, sutraiškytų bet kokias konstrukcijas, sulamdytų ir nublokštų į upę, kur jos be pėdsakų bemat nuskęstų.

Kaip norėjau skristi su jomis! Troškau nuplasnoti su tomis snieginėmis žąsimis, tik niekaip neišlaisvinau rankų, mano galva, visai kaip mamos, buvo kietai aptvarstyta.

Džena, pasistenk neužmigti. Pasistenk būti atsimerkusi ir į ką nors žiūrėti. Džena, labai svarbu, kad būtum atsimerkusi...

Ar tu mus matai, Džena? Ar matai mane, Džena?

Sumirksėk akimis, Džena. Jeigu mus girdi...

Vienas tų balsų — moters. Keistas balsas. Nekenčiau jo! Norėjau šaukti, verkti. Ne tą balsą norėjau išgirsti.

Į mane pūtė smarkus vėjas! Net dusino. Aš priešinausi jam, nepasidaviau. Kitos žąsys jau tolo nuo manęs, ir nors stengiaus iš visų jėgų, nespėjau kartu. Jos jau buvo toli, kitapus upės. Kaskart mostelėjusios sparnu jos vis mažėjo.

Jos paliko mane. Pamiršo mane.

Palaukit manęs! Palaukit, šaukiau, bet jos negirdėjo.

Tada supratau, kaip klydau — manęs niekas nemyli. Netgi žydrynėje nebuvau mylima. Ir mama palieka mane kartu su jomis, jau niekad jų nepavysiu.

Pamiršau tilto pavadinimą. Ir upės. Suvokiau, kad jų pavadinimus žinau, tiesiog pamiršau juos, pamiršau ir jos vardą, pamiršau ir kas pati turiu būti, todėl kai išgirdau švelniai kreipiantis: Džena! Džena! norėjau spirti jiems, šaukti, juoktis iš tokio kvailo vardo.

Mane lietė rankos. Toli, nejautrią mano odą.

Tos rankos čiupinėjo mane ir man tai nepatiko. Buvau ramut ramutėlė — gal jie pamanys, kad čia apskritai nėra jokio žmogaus. Juokiausi po tais visais tvarsčiais, buvau jais apmuturiuota tarsi balta mumija.

Neprisimenu. Man ir nereikia prisiminti. Juokiuos po savo tvarsčiais, niekas negali priversti! Manęs. Niekas!

Nėra jokios Dženos, tiktai šitas besispardantis, besijuokiantis padaras. Pirštinėtos guminės plaštakos smeigia man į ranką adatą. Pro kai kurias įdurtas adatas į mano venas tekėdavo skystis, kai kurios adatos siurbdavo iš venų kraują. Po tvarsčiais juokiausi, tai buvo taip kvaila. Kam ta Džena rūpi? Tegu Džena sau miršta. Džena pati kalta dėl avarijos, todėl tegu miršta. Bet niekas nesiklausė. Girdėjau, kaip jie kalbasi, apspitę mano pasigailėtiną suvystytą kūną, o jie manęs negirdėjo.

Vienos moteriškės balsas man nepatiko. Vėliau sužinojau, kad tai daktarė Karin. Neurologe. Sužinojau, kad neurologe Karin priėmė lemtingą sprendimą — esą reikia įlįsti į mano kaukolę ir pašalinti susikaupusį vandenį, taigi ji išgelbėjo man gyvybę.

O kam ją gelbėti, geriau neklauskit. 5

Marija buvo mano mylimiausia iš visų seselių. Ir aš jai patikau.

Tai buvo sujauktas metas. Aš skraidžiojau žydrynėje ir, atvirai sakant, man beveik niekas nerūpėjo. Virš manęs kaip kokie balionai bolavo veidai. Manau, turėjau juos pažinti. Žydrynėje kur kas lengviau — sklandai patenkinta ir žvali, šypsaisi iš žmonių kvailumo, nes jie jaudinasi dėl juokingiausių dalykų, atrodo susirūpinę, šluostosi nuo veidų ašaras... klausykit, juk čia smulkmena, norisi jiems pasakyti.

Štai taip aš jaučiausi žydrynėje. Jokio liūdesio.

Bet kai pabudau, pamačiau, koks slogus oras. Buvau nelyginant sena skudurinė lėlė, ilgai pešiota, mėtyta ir sutrinta. Jaučiausi sena ir pavargusi. Norėjau tik vieno — amžiams sugrįžti į žydrynę.

Marija vadino mane Džena, bet nežinojo, nei kas aš esu, nei kas turiu būti. Man norėjosi manyti, kad Marija nieko negirdėjusi apie tą tiltą. Marija nekaltino manęs dėl avarijos.

Ant kaklo Marija nešiojo auksinę grandinėlę su spindinčiu auksiniu kryželiu. Ji visa kvepėjo saldžiu rankų kremu. Antakiai buvo tankūs ir gražūs. Oda virš viršutinės lūpos šviesiai ruda. Šypsodavosi ji ir tardavo Džena taip, kad mano sunkūs vokai nejučia prasimerkdavo.

Džena. Laikas pusryčiauti.

O, juk aš alkana!

Marija nusijuokia, kad aš tokia alkana. Jai patikdavau ir dėl to, kad esu alkana, ir dėl to, kad valgau taip, kaip dar nesu valgiusi. Ji man įpylė antrą stiklinę apelsinų sulčių, siurbiau jas pro šiaudelį. Aaak, kokios jos skanios! Ir drungnas sultinys, nors jau ne toks puikus. Bet slidūs ir liūliuojantys žemuogių drebučiai pasakiški.

Nuo tokio maisto prieš avariją būčiau tik susiraukusi.

Prieš avariją buvo mano senasis, dingęs gyvenimas. Prieš avariją — tai anapus tilto. 6

Galvos trauma. Pabrinkusios smegenys. Amnezija. Veidas apdaužytas, šonkauliai lūžę. Atėję lankytojai žiūri į keistą, raukšlėtą mumiją baltoje lovoje. Ak, Džena.

Žydrynėje girdėdavau kiekvieną žodį. Žydrynėje tik šypsodavausi, kad mamos seserys atrodo tokios sukrėstos, liūdnos ir apkvaišusios, tarsi visa tai būtų labai svarbu, bet juoktis negalėjau, nuo tokių pastangų būčiau plyšusi.

Dienai Ak, mieloji.

Pažįstamas balsas. Bet ne tas geidžiamas.

Nenorėjau nekęsti mamos seserų. Ne jų kaltė, kad šalia jų nėra mamos.

Ji miega. Vargšelė, tik paniūrėk į ją...

Bet ji girdi mus.

...ar tuos buteliukus išpilti? Kraujo jau beveik iki viršaus, atrodo toks tamsus!..

O veidas koks ištinęs. O jeigu ji išsigąs pamačiusi!

Neišsigąs. Čia tik nubrozdinimai. Į stiklą ji trenkėsi viršugalviu.

Džena? Tu girdi mus?

Čia teta Karolina, mieloji. Ir teta Kete. Tu buvai labai drąsi mergaitė, mieloji. O dabar sveiksti ir gyji, greit būsi visai sveika.

Norėjau juoktis. Plevenant žydrynėje visa tai atrodė nesąmonės.

Raukšlėta mumija, argi kam svarbu? Paraudusi, karščiuojanti akis, bet ji užmerkta. Ištinusi ir pajuodusi kaip supuvusi slyva, tik užmerkta. Į baltą odą alkūnės linkyje eina lašinės vamzdelis, kapsi skystis. Mumijos galva nuskusta. Visa oda vien juodos siūlės, ant viršaus apgobta marlė, kad mumija atrodytų patrauklesnė.

Na, o juokingiausia — du ūsai, panašūs į vabzdžio, kyšantys abipus aptvarstytų ausų. Du plastikiniai buteliukai prikabinti prie galvos iš šonų, į juos vamzdeliais suteka kraujas, besisunkiantis iš susiūtų galvos ir veido žaizdų.

Baisu! Tik kad žydrynėje tai atrodo juokinga.

Vėl balsai. Liūdni balsai, drąsinantys balsai. Guminės plaštakos. Savo tetas, ko gero, mylėjau, bet ir pykau ant jų, nes šalia jų trūko vieno žmogaus.

...jis turi atvažiuoti, kada?

...atrodo, rytoj. Jeigu jį sutiksiu...

...ne. Geriau to išvengti.

Šito nenorėjau klausytis. Papurčiau galvą, net buteliukai su krauju subarškėjo. Trūktelėjau ranką ir ištraukiau lašinės adatą. Nusijuokiau — tetų veidai tokie keisti. Staiga pasijutau skrendanti virš jų. Žydrynėje jau buvau atsilikusi nuo žąsų, bet vis tiek pajėgiau pakilti tiek, kad nutolčiau nuo tetų ir nuo tos bjaurios mumijos lovoje. Žydrynėje galėjau kvėpuoti, na, beveik galėjau. 7

Iš tolumos atplaukė balsas, vyriškas balsas. Vos mačiau jį, trukdė dauba, be to, vėjas jo žodžius nešė į kitą pusę. Žydrynėje apėmė baimė, mano širdis krūtinėje ėmė daužytis, tad mėginau nuskristi kuo toliau, bet vienas mano sparnas buvo sužeistas, taigi tik pakilau į orą, nors nepaskridau ir taip skaudžiai trenkiausi į žemę, kad ilgokai negalėjau net krustelėti.

— Džena, Dieve mano...

Užtinusi akis prasivėrė. Prie mano lovos palinkęs Stivas Ebotas.

Tėčio veidas dailus, įdegęs, bet išraiška tokia, tarsi kas būtų įspyręs jam į pilvą. Taip žmogus žiūrį į kokį nors brangų savo daiktą, tarkim, sportinę mašiną, kuri buvo suniokota.

— Džena. Tu... atpažįsti mane?

Iš abiejų mano akių teka ašaros. Kažkas atsitiko ašarų kanalams, ašaros iš akių teka be jokios priežasties.

— Tu... gali kalbėti? Džena!

Vien kvėpuoti reikia didžiulių pastangų. Ir vėl neužsimerkti. Būti mandagiai, meilutei. Taip pavargau. Bet nusišypsoti vis tiek pajėgiu. Šiaip taip. O gal tai tik vypsnis? Pažvelgiu į tėtį — jis man nesišypso.

Tėčio nemačiusi vienuolika mėnesių, nuo tada, kai jis buvo Niujorke ir prasitęsė savo vizitą dviem dienoms, kad aplankytų mane.

Jau treji metai, kai jis paliko mus. Tiksliau — treji metai penki mėnesiai ir septyniolika dienų. Tas siaubas, kai grįžau iš mokyklos ir prie namų pamačiau kraustymo firmos furgoną, o nešikai nešė iš namų tėčio daiktus...

Štai jis pasakoja, kaip norėjęs aplankyti mane tą pačią parą, nors keliavęs verslo reikalais po Rytus, buvęs Tokijuje ir Honkonge, kaip tik kraustęs daiktus Šanchajaus viešbutyje, kai išgirdo tą siaubingą žinią... Toks atstumas, kita Žemės pusė, be to, dar kilo visokių keblumų — negalėjo tuoj pat gauti lėktuvo bilieto, todėl niekaip nespėjęs į...

Mano vokai tokie sunkūs, kad nepajėgiu išbūti atsimerkusi. Iš krauju pasruvusių akių teka ašaros.

Nespėjęs. Nespėjęs į...

Nenoriu to girdėti. Beveik vien trukdžiai, kaip radijuje. Trukdžiai, sklindantys iš tėčio burnos, ir trukdžiai mano galvoje.

Nespėjęs į tavo mamos...

Nenoriu to girdėti! Veltui mėginu pakilti, pabėgti. Bet mano ranka, mano sparnas, mano ranka-sparnas neklauso, ji sunki kaip plyta. Visa ta mano kūno pusė sustingusi, negyva kaip švinas.

Ketureilė skaičiuotė iš vaikų darželio laikų priverčia nusišypsoti.

Skrido oro lėktuvėlis

Jam sugedo motorėlis

Kiek reikės vinių

Pasakyki tu!

— ...ir tada aplankyti tavęs, mieloji. Buvau pritrenktas, kai išgirdau, kas tau atsitiko, bet...

Jo dukra, ta susitraukusi mumija?

— ...kai vėl būsi sveika. Sustiprėjusi, kad galėtum keliauti. Atvažiuosi gyventi pas mus, Džena. Vietos yra užtektinai...

Pas mus. Atvažiuosi gyventi pas mus.

— ...ar norėtum, mieloji? Vargšelė mergytė. Sutik.

Vargšelė mergytė! Pajutau, kaip tėtis ištiesė ranką manęs paglostyti, neryžtingai.

— ...tavo kambarys laukia tavęs. Mūsų nauji namai labai patogūs, visai netoli jūra. Prisimeni, kaip apsilankiusi sakei, kad La Chola atrodo kietai.

Tėtis stengėsi atsipeikėti nuo patirto smūgio. Tiksliau, įveikti tą smūgį. Tėtis, Stivas Ebotas, kuris nebegyveno su manim ir mama ir negalėjo paaiškinti kodėl; tik tiek — gyvenime atsitinka dalykų, kurių išvengti neįmanoma. Įdegęs ir glotnus tarsi melionas veidas ir šypsenėlė. Visada gerai apsirengęs, vyriškis, nuo kurio apsvaigs galva bet kuriai moteriai, sakydavo apie jį teta Kėtė, besižavinti juo, nors ir nepritarianti jo poelgiams. Net ligoninėje tėtis buvo stilingai apsirengęs. Pilkai melsvi aptempti marškiniai sukišti į pilkšvas kelnes, apykaklė prasegta. Plaukai netgi tankesni nei mano atmintyje.

Jis kalbėjo apie La Cholą, kur niekad neprireikia palto. Kur saulė šviečia, šviečia, šviečia. Kur gyvena tėčio „naujoji šeima”. Kur manęs laukia kambarys. Tenai rugsėjo mėnesį galėsiu užsirašyti į La Cholos akademiją — prestižinę privačią mokyklą. Tėtis telefonu jau kalbėjosi su neurologe, ši prognozuoja: reikės mažiausiai keturių savaičių, kad pasveikčiau, įskaitant fizinę terapiją reabilitacijos centre. Todėl per tas keturias savaites turėčiau apsiprasti su ta mintimi. To laiko turėtų užtekti, kad mane perkeltų iš vienos mokyklos į kitą. Be to, tikriausiai padėtų naujosios jo žmonos pažintys. Artimas jos giminaitis ar šeimos draugo giminaitis esąs La Cholos akademijos tarybos narys, tad jo įtaka labai praversianti.

Tėtis vėl ištiesė ranką paliesti manęs. Paimti man už rankos.

Skudurinės lėlės ranka, suglebusi, šalta ir nesipriešinanti.

Toji ranka nebūtų pajėgusi sugniaužti kumščio. Toji ranka nebūtų pajėgusi smogti.

Jis vėl sako, kaip jam gaila, o Dieve! Kaip liūdna! Kokia pritrenkianti žinia, iš tikro! Jo pirmoji mintis, žinoma, buvusi apie mane, paskui palengvėjimas, kad sužeista ne mirtinai, paskui atsitokėjęs iš šoko, vargšė Lisbetė. (Pagaliau tėtis prisiverčia ištarti mamos vardą. Paskubomis ir negyvai, tarsi kokį vien fonetiškai tariamą žodį.) Nesuvokiamas, tragiškas įvykis, gryniausias nesusipratimas, jokių rimtesnių liudytojų, tik tasai kitas vairuotojas, kuris pats kritiškos būklės... Tėčio žodžiai paskendo ūžesy, šis sklinda nuo ventiliatoriaus virš galvos. Reanimacijos palatoje įvairių aparatų gaudesys nepaliaujamas. Jis šiek tiek ramina — tarsi jūros bangos virpina orą. Buvau nusikamavusi, norėjau kalbėtis su tėčiu, bet atrodė, lyg mano gerklė būtų užsiūta. Skendau toje mumijos galvoje, tėčio žodžiai joje irgi buvo prislopinti. Prieš avariją turėjau įprotį nesiklausyti žmonių, bet mokėjau jiems šypsotis, neva jų klausausi, bet po avarijos reikėjo pernelyg daug pastangų net šypsotis.

...po dvejų metų, o gal ir po trejų... na, mieloji, kada nors tu suprasi. Nebuvau pats geriausias tėvas, žinoma, tavo mamos akimis. Nenorėjau būti šiurkštus, tiesiog buvau sutrikęs, ne toks dėmesingas... Kai būsi vyresnė, Džena, tu suprasi, nors nenoriu ir teisintis, bet kada nors suprasi, kaip galima netekti meilės; ir tai nėra tavo kaltė ar kieno nors kito kaltė, tiesiog taip jau nutinka, kad susituokę įmonės ima tolti vienas nuo kito, o kai jie įsimyli kitą žmogų, tai irgi būna tarsi kokia avarija, ir niekieno kaltės, mieloji, tai tikrai neturėjo nieko bendro su tavim, tiesą sakantį kaip tik dėl tavęs taip ilgai gyvenau kartu su mama, ji man sakė, kad tu kaltinai save, tai žinok, mieloji, daugiau niekad taip nebegalvok, tikiuosi, mama nesistengė tau įpiršti ir kurstyti tokių juokingų minčių, juk pati jinai, kaip tavo tėtis myli tave, mieloji, tik būk gerutė, pasveik brangioji, daktarai sako, kad buvai tikra šaunuolė, aš tau už viską atsilyginsiu, pažadu.

Viso to negirdėjau. Žydrynėje buvau apsaugota nuo žmonių žodžių. Mane uždengė didžiulio vanago šešėlis. Aukštai virš upės sklandė plačiasparniai vanagai, spirale leidosi žemyn, tykodami grobio. Sudrebėjau ir įlindau į savo kiautą. Tėtis pasilenkė pabučiuoti man į kaktą. Bet nenorėjo lenktis per arti, kad neužkliudytų lašinės vamzdelių, mano rankos, sudaužytos ir geltonos nuo adatų. Nenorėjo ir iš arti pamatyti mano krauju pasruvusių akių.

Kai jis mane pabučiavo, atšlijau.

— ...liesk manęs! Ne...

Mano balsas buvo tik švokštimas. Vis dėlto balsas.

Tai buvo mano pirmieji po avarijos ištarti žodžiai. 8

Skridau žydrynėje išskleidusi sparnus. Žydrynėje skridau lengva kaip plunksnelė. Žydrynėje nusijuokiau iš tėčio išraiškos.

Supranti, tėti, tu man nereikalingas. Mamai ir man buvai reikalingas prieš avariją, tik ne dabar. 9

— Sveika, Džena. Tu pašėlusi mergiūkštė.

Ko gero. Norėjau taip manyti. Vilkau koją, kuri atrodė tarsi akmeninė. Bet jau stovėjau, seselės stebėjosi. Jau gulėjau nebe reanimacijos skyriuje, o paprastoje ligoninės palatoje, buvo žadama, kad netrukus būsiu išleista.

Jau mažiau laiko praleisdavau žydrynėje. Tiktai naktimis.

Visi negalėjo atsistebėti, kaip aš taisausi, sveikstu. Tris kartus per dieną turėdavau keltis iš lovos ir vaikščioti koridoriumi, kad nesuglebtų raumenys.

Marijos akys švytėjo. Marija man buvo tarsi vyresnioji sesuo.

Iškeldavo mane iš vežimėlio, pastatydavo ant kojų, prilaikydavo einant. Nelemtoji lašinės adata vis dar buvo įsmeigta į ranką, lašinė važiuodavo paskui mane ant ratukinio stovo.

Koridoriuje sutikdavom kitų ligonių, jie irgi tempdavosi lašines. Beveik visi buvo vyresni už mane. Kai kurie minkšti kaip lėlės. Netgi vyrai vaikščiodavo keistai atsargiai — atrodė įsitempę laukia, ar kurią akimirką kaip žaibas nepersmelks skausmas.

— Sveika, Džena.

— Žinai, Džena, atrodai nuostabiai!

Stengiausi prisiminti jų vardus. Senukai, brandūs vyrai — visų vardai garuote išgaruodavo man iš galvos, nebent dažnai juos sutikdavau arba prisiminti jų vardus buvo būtina, na, kaip mokytojų.

Marija mane nustebino: pamačiau, kokia ji raumeninga. Rankų ir pečių raumenys kieti ir stiprūs.

Mano kojų raumenys silpni — toli gražu dar nepasiruošę bėgioti. Prieš avariją kasdien stengiausi pabėgioti, bet po avarijos tokia mintis atrodė juokinga.

— Pirmyn, mergyt! Tai pašėlusi mergiotė.

— Kurgi ne. Tikra velniūkštė.

Kai susijuokdavau, skaudėdavo, tarsi kas krūtinėje kratytų šukes.

Kai pasakiau tėčiui, kad nepriimu jo, nenoriu, kad jis mane bučiuotų, pasijutau stipresnė. Jau geriau mačiau, nebent būdavau pavargusi.

LĖTAI, štai kaip mudvi eidavom su Marija. Ligoninės koridoriai buvo tarsi koks miesto kvartalas, kuriame gali vaikščioti nuolat pasukdamas už kampo, kol galiausiai grįžti ten, kur pradėjai.

Žydrynėje šito nereikėdavo. Įsikibusi į Mariją tarsi kokia senutė sulaužyta nugara, slinkdavau pražiota burna kvėpčiodama orą. Stengdamasi nematyti, kaip į mane spokso kiti ligoniai.

Norėdavau paklausti: „Ar jums vis dar atrodau silpna? Reikėjo pamatyti, kokią mane ištraukė iš tos sulamdytos mašinos.”

Žydrynėje niekas nežiūrėdavo į mane su gailesčiu.

Žydrynėje šviesa būdavo prislopinta. O čia viskas akina, šiurkštu kaip švitrinis popierius.

— Stenkis nekvėpuoti pro burną, Džena. Pailsėkim minutėlę. Kvėpuok giliai. Na, eime!

Mama sakydavo: „Norėčiau, kad tu nebūtum vienturtė.

Norėdavau pasakyti Marijai, kaip ją myliu. Norėdavau paprašyti jos, kad būtų mano draugė ne tik dabar, bet ir visada.

Kol prisimindavau: po avarijos man bus sunku ką nors mylėti.

Kodėl? Nes visi nuskrenda ir palieka tave vieną.

Per daug rizikos.

Mane apėmė liūdesys. Vis dėlto negaliu mylėti Marijos, tai juokinga. Negaliu grįžti į bėgimo komandą, netgi kaip pati silpniausia bėgikė, šitai būtų dar juokingiau.

Jau beveik pasiekiau savo palatą, bet kojos taip nusilpo, kad turėjau atsisėsti į vežimėlį. Veidas raudonas, jaučiau, kaip mano nuskustoje galvoje tvinksi kraujas. Marija džiaugėsi, kad mums šiandien sekėsi, kad kasdien aš vis stipresnė, iš jos V raidės iškirptės baltoje uniformoje man merkė auksinis kryželis, girdėjau save sakančią:

— Nereikia būti tokiai gerai man, Marija. Nebent tai įeina į jūsų pareigas. 10

Kai buvau perkelta iš reanimacijos palatos, mane ėmė lankyti žmonės.

Dabar nebebuvo baisu į mane pažiūrėti. Nebekėliau tokio didelio gailesčio.

Atėjo draugių. Keli berniukai. Kai kurie mokytojai. Megana Raider, mergaičių bėgimo komandos trenerė.

Atnešė man, nelaimingai mergaitei, dovanų: gėlių, saldainių, minkštų žvėrelių, knygų ir spalvotų balionų.

Daugybė giminaičių. (Daugiausia iš mamos pusės.)

Trenerė Raider stipria ranka suspaudė man riešą. Ji nusišypsojo ir skruostų raumenys įsitempė kaip guma. Mūsų komanda kartais spėliodavo, kiek trenerei metų, kai kas sakydavo, kad dvidešimt penkeri, šešeri... kitiems ji atrodė vyresnė, gal trisdešimties. Matydama ją, mėginančią man nusišypsoti, ir palei akis susibėgusias raukšleles, pamaniau, kad ji dar vyresnė. Nutaisiusi žvalų balsą pasakė, kad aš vėl vaikščiosiu, bėgiosiu, ji esanti tikra.

Fizioterapija, sakė ji.

Visa paslaptis — fizioterapija. Ji daro stebuklus.

Šypsotis, šypsotis! Net lūpos pavargo nuo įtampos. O gal pavargo ne mano lūpos, o lankytojų burnos. Gal pavargau nuo žiūrėjimo į jų lūpas? Gal pavargau matydama jų gailesčio kupinas akis?

Tetai Karolinai tai neprasprūdo pro akis. Ji pastabi. Supratusi, kad nuvargau, ji paprašė lankytojus išeiti.

Kartais paprasčiausiai užsimerkiu. Išjungiu akis. Atėjo berniukas iš mano anglų kalbos klasės, mudu su juo draugai, na, ne taip kaip berniukas su mergaite, bet, manau, patinku jam. Jis atėjo manęs aplankyti, nervinosi ir nenutuokė, ką sakyti, neturėjau jėgų jam padėti, užsimerkiau ir staiga pamačiau aukštai danguje sniegines žąsis, jos tolo žydrynėje, o aš beviltiškai stengiausi jas pavyti.

Atsimerkiau tik gerokai vėliau. Seselė pasakė, kad laikas imti kraujo.

Žydrynėje buvau pati laimingiausia. Ji manęs laukdavo, kai užmerkdavau akis.

— ...pasistenk neužmigti, mieloji. Daktarė Karin sako...

Teta Karolina buvo gera mamos draugė. Ne vien sesuo. Abi mėgdavo kartu išdykauti, kvatotis, kartu užaugo, jos turėjo susivienyti, kad atsilaikytų prieš savo vyresnę seserį Ketę. Sesę Viršininkę.

Sutrikau, niekaip neprisiminiau, kur teta gyvena. Mudvi su mama buvom nuvažiavusios pas ją į... Naująjį Hampšyrą, važiavom per tokias kalvas. Upės, tiltai. Ežerai. Ilgas siauras ežeras, žemėlapyje atrodantis it vertikalė. Ji pasakė gyvenanti mūsų namuose. Kad galėtų kasdien aplankyti mane ligoninėje. Kad galėtų viską sužiūrėti. Ji sėdėdavo prie lovos, kartais laikydavo mano ranką, net nesikalbėdavom, jaučiausi, tarsi į kambarį uždususi tuojau įeis mama ir iš nuostabos nušvis šypsena, pamačiusi tetą Karoliną pasakys: Oi, Kere, kaip čia tu taip aplenkei mane!

Dėdė Dvaitas irgi atėjo aplankyti manęs. Ir pusbrolis Mikis su seserim Beke.

Teta Karolina laikė man už rankos. Šluostė man varvančią nosį.

— Mes tave globosim, Džena. Jeigu tikrai nenori gyventi pas tėvą.

Žydrynėje tėčio nebuvo.

Žydrynėje nebuvo ir tetos Karolinos. 11

Papasakok mums, ką prisimeni Džena.

Kas atsitiko ant Tapan Zi tilto, Džena?

Džena, pasistenk. Daugiau liudytojų nėra...

(Nėra kitų liudytojų! Taip sužinojau, kad sunkvežimio vairuotojas mirė.)

Ant abiejų juostų liko tavo mamos mašinos stabdymo žymės. Mašina trenkėsi į dešinės juostos turėklą, tada atšoko ant kairės juostos. Paskui...

Sunkvežimio padangos, kol susidūrė, slydo mažiausiai dešimt metrų. Manome, kad prieš pradėdamas stabdyti vairuotojas kone dvidešimt penkiais kilometrais per valandą viršijo leistiną greiti...

(Koks buvo sunkvežimis? Įdomu. Toks didelis ir bjaurus griozdas ar mažesnis, kuriais išvežiojamos prekės? Sunkvežimio aš nemačiau. Nemanau. Juolab vairuotojo pro mašinos stiklą. Nesinorėjo klausti nei jo vardo, nei ko kito.)

...ką nors. Gal gali pateikti kokios nors informacijos, Dženą? Tai labai padėtų mūsų tyrimui. Klausimas, kodėl...

...kodėl tavo mamos vairuojama mašina staiga trenkėsi į turėklą dešinėje? Kodėl mama nesuvaldė mašinos maždaug tilto viduryje?..

(Nesuvaldė! Mama negalėjo nesuvaldyti! Eikit velniop, nekenčiu judviejų.)

Mes nenorime ilgai tavęs varginti, Dženą. Ir taip baisiai daug iškentėjai ir buvai drąsi mergaitė, bet kol tyrimas nebus deramai užbaigtas, tol nebus galima tvarkyti draudimo reikalų. Ekspertas medikas iškėlė versiją...

Jeigu prisimintum, Dženą! Tu vienintelė išlikusi gyva tos kraupios avarijos liudytoja.

(Ne. Liudytojų nėra. Gyvų nėra.) 12

Bet aš viską mačiau. Aš buvau ten. Mačiau.

Aš tyrėjų nieko neklausiau. Neuždaviau jiems nė vieno klausimo. Mano smegenis užliejo šaltas rūkas, tarsi migla. Buvau išsekusi, tarsi sudribusi sena nuvalkiota skudurinė lėlė. Aš nepakaltinama, netgi pamiršau, už ką mane galėtų kaltinti. Nenorėjau apie tai galvoti. Labai skaudėjo galvą. Nuo akinamos saulės peršėjo akis. Maudė ir odą — nuo suraižymų ir siūlių. Elniuką jau buvau pamiršusi. Ar ten buvo šuo? Neprisimenu, gal ir šuo. Toks tarsi šešėlis — lyg elniukas, lyg šuo. Ant kelio priekyje. Žąsis, kuri staiga nėrė žemyn iš V raidės pavidalo virtinės, švilpiančios sparnais viršuje... jau buvau viską pamiršusi, manęs negalima kaltinti. Neprisimenu, kaip šaukiau: Mama! Atsargiai!

O paskui visa tai.

Nenoriu! Ir niekas to nesužinos.

Neklausiau tyrėjų, ar kas nors rasta avarijos vietoje, nes jau žinau atsakymą — juk jie neminėjo, kad tarp mašinos nuolaužų buvo aptiktas koks numuštas padaras.

Nei elniuko, nei šuns, nei žąsies. Nieko. 13

— Džena, aš maniau, kad tu žinai? Tai demerolis.

— Demerolis... kas?

— Jis slopina skausmą. Laša į tavo veną pro tą vamzdelį. Nuskausminamieji vaistai, analgetikas.

Buvau pritrenkta. Turbūt dėl to, kad esu tokia kvaila.

Nežinojau to, kas visiems aišku: žydrynė tėra apsvaigimas nuo vaistų.

Marija paaiškino, kad demerolis yra opiatų darinys, ir aš dabar nuo jo atpratinama, palengva. Mano skausmas atlėgo ir daktarė Karin mažina to vaisto dozes, todėl paskutinėmis dienomis sunkokai užmiegu.

— Vaistai turi būti nutraukti pamažu, kad nesureaguotum, Džena. Ilgą laiką tų vaistų vartoti negalima, nes tada pasidarytum nuo jų priklausoma. Opiatų dariniai pavojingi, todėl gydytojai turi būti labai atsargūs jų paskirdami.

Mėginau susivokti. Vadinasi, žydrynė buvo tik chemija mano smegenyse? Žydrynė, kurioje galėjau skristi, kabėti ore, ieškoti mamos, kur galėjau paaiškinti mamai, kad tikrai mačiau kažką ant tilto, kad tikrai buvo priežastis, kodėl šaukiau ir griebiau už vairo (galbūt), ta vieta, kur galiu susitikti su mama, — ta žydrynė — iš tikro jos nėra?

Marija sakė:

— Tai vaistas, kuris kartais vartojamas ne pagal paskirtį. Kaip visi psichotropiniai vaistai. Kaip heroinas ir kokainas. Vartodamas tuos vaistus pamatai, kaip stipriai jie veikia, bet jeigu esi protingas, vėliau niekad jų neieškosi.

Prisiverčiau nusijuokti. Jaučiausi silpna ir išsigandusi.

Marija kalbėjo kaip kokia mokytoja klasėje, aiškino, kad negalima su tais vaistais eksperimentuoti, nes jeigu ir netapsi priklausomas iš karto, tai vis tiek imsi lyginti tą savijautą su kasdienybe. „Ir jau niekad nebebus taip gera.”

Marijos balse buvo girdėti svajingumas. Man pasidarė smalsu, kiek ji žino iš savo pačios patirties.

Pradėjus mažinti demerolio dozes ėmiau justi pokyčius.

Žvarbuma, — taip dabar apibūdindavau pasaulį. Mano jausmai buvo žvarbūs, mintys žvarbios ir keliančios skausmą kaip peilio ašmenys. Atrodė, tarsi viskas aštresnių kampų, garsai triukšmingesni, viskas vertė mane gūžtis, šviesos ryškių ryškiausios, kur tik pažiūrėdavau, matydavau net tai, ko nenorėdavau matyti. Ir skausmas, raumenys, sąnariai, kaulai ir smegenys skaudėjo labiau.

Žydrynė — tai vieta, kur galėdavau pasislėpti, o lygumoje pasislėpti buvo neįmanoma. 14

Niekur nepasislėpsi! Teta Karolina nustebo, pamačiusi pykčio ašaras, tekančias man iš akių.

Paklausė, kas nutiko, ir pasakiau, kad noriu namo.

Noriu tuojau pat važiuoti namo.

— ...į savo kambarį! Namie aš turiu savo kambarį, o šitos palatos nekenčiu, nekenčiu šitos lovos, nekenčiu ligoninės, mudvi su mama turim namus, aš noriu važiuoti namo.

Teta Karolina greitai paėmė man už rankos, buvau sugniaužusi kumštį, ištiesė pirštus, paėmė juos į delną ir kietai suspaudė.

— Ak, Džena. Suprantu. 15

Gera žinia. Po trijų dienų pagaliau būsiu išleista iš Teritauno ligoninės.

Ne tokia gera žinia: po trijų dienų būsiu nuvežta į Teritauno reabilitacijos kliniką toliau gydyti.

— ...turi būti protinga, Džena. Juk supranti, kad namą teks parduoti.

Teta Kėtė liūdna, bet patenkinta. Man nepatinka, kad tetos Ketės akių raukšlelės tokios kaip mamos. Kad jos negražios akys — tokios pat žydros su rudais taškeliais kaip gražiosios mano mamos akys.

Taigi teta Karolina. Jos plaukai gelsvi kaip kviečiai, tokie buvo ir mamos plaukai, kol neėmė žilti.

Trijų miegamųjų Menkių kyšulio stiliaus medinis namas Teritaune, Šlaito gatvėje. Už dviejų kvartalų nuo Hudzono upės. Sužinojau, kad šis namas, svarbiausias Lisbetės Ebot turtas, netrukus turės būti parduotas.

Tai man paaiškino tetos Katerinos vyras. Kaip išmanydama vengdavau vadinti jį dėde Danielių. Jis — mokesčių teisininkas, jo akys iš susidomėjimo sublizgėdavo tik tada, kai kalba pasisukdavo apie pinigus.

Bet ten gyvename mudvi su mama. Mudvi su mama ten gyvename.

Jaučiausi sumautai, nenorėjau su juo kalbėtis. Tą rytą neįgudusi seselės asistentė gerokai subadė man ranką, kol gal jau šimtąjį kartą paėmė kraujo tyrimui. Pastaruoju metu dažniausiai būdavau žvarbumoje. Mano balsas girgždėjo, lyg trintum vieną į kitą du galąstuvus. Sakiau, kad noriu grįžti į tuos namus, o abi mano tetos puolė tvirtinti — tai neįmanoma, juk man tik penkiolika metų! Paauglė.

Be to, paskola už namą dar labai didelė.

Ir reikia krūvos pinigų už ligoninę ir vaistus. O paskui dar už reabilitacijos kliniką. Mano mamos sveikatos draudimo viskam tam padengti neužtektų. Jos gyvybės draudimas, atiteksiantis man, nėra labai didelis.

Nenorėjau viso to net klausytis! Jie tarsi kritikavo mamą, kurios nebuvo šalia ir kuri negalėjo apsiginti.

Man buvo kantriai paaiškinta: dabar mano teisėtas globėjas yra tėvas.

Taip pat paaiškinta: kol esu nepilnametė, turiu daryti tai, ką lieps tėvas.

— Neklausysiu. Ir niekas manęs neprivers.

Teta Karolina tarsi prašydama pasakė:

— Džena, nebūk juokinga. Tavo tėvas turi globėjo teises, ar supranti?

— Nieko jis neturi. Jis nemyli manęs.

Mano balsas buvo piktas, niūrus, verksmingas. Tarsi man būtų dešimt metų.

— Žinoma, kad myli, Džena. Turi pagalvoti...

— Jis net nepažįsta manęs.

Kaip jie gali to nesuprasti? Juk tai kuo aiškiausia.

Suaugusieji susižvalgė. Vargšė Džena!

— Niekas man nesurakins rankų ir kojų ir neįkiš į lėktuvą, sakau jums, aš ne kokia kalinė. Niekas manęs neišveš iš čia, kad gyvenčiau su tėvu ir jo nauja šeima prestižiniame aptvertame rajone, kur turėčiau lankyti prestižinę privačią mokyklą. Mama nenorėtų, kad gyvenčiau pas juos — taip nesąžininga. Aš noriu gyventi...

Mano balsas nuslopo. Visi tylėjo. Iš akių paplūdo ašaros, jos gėlė kaip actas.

Mano tėvas jau dvigubas tėtis. Jo naujoji šeima — ne tik nauja rudaplaukė žmona, bet ir mažas sūnelis.

Buvo pikta apie tai galvoti! Kaip tai juokinga.

Tėtis apskritai nemėgsta vaikų, tai jokia paslaptis. Jis iš paskutiniųjų stengėsi prisiversti mylėti mane. Kai buvau maža, dažnai klausdavau, kodėl neturiu broliukų ar sesučių, o tėtis atsakydavo: Tu gimei pirma, mieloji. Mums užtenka tavęs vienos.

Nesuprasdavau tų žodžių. Ilgą laiką norėjau manyti, kad esu ypatinga.

Prieš avariją tėtis atsiuntė man nuotraukų su savo nauju namu ir nauja šeima. Dviejų aukštų ispaniško dvaro namas La Choloje, tris kartus didesnis už mamos namą, blizgančių čerpių stogas, dailios tarsi iš popieriaus iškirptos palmės, vidinis kiemelis su baltomis sienomis ir didžiulėmis raudonomis gėlėmis. Dangus skaisčiai mėlynas, bet šaltas, kaip emalis. Ne žydrynė, kur galima skristi, kilti ir pranykti savo mintyse.

Greitai peržiūrėjau tas nuotraukas, išrinkau tas, kurių nenorėjau matyti. Suplėšiau jas į smulkiausius skutelius.

Bet dar yra tas mano naujas brolis Porteris.

Koks juokingas vardas septynmečiui, kurio veidas smulkutis kaip voverės.

Atrodė, toks susitarimas: Porteris — lyg priedas prie žvitrios raudonplaukės žmonos Deirdrės. Tarsi koks prekių komplektas.

Jau norėjau sudraskyti ir Porterį į mažus skutelius, bet patraukė jo akys. Jo švelnus veidelis atspindėjo nenusakomą praradimą, tokį jaučiau ir pati. Net keista — ėmiau galvoti apie Stiveno Spilbergo filmą „Dirbtinis intelektas”, apie mažą svajingą berniuką-robotuką, kuris ieško savo mamos-žmogaus, nors ši jo nemyli. Mėlynose kaip rašalas jūros gelmėse, begalinėse visatos erdvėse ir amžinybėje berniukas-robotukas ieško savo gražios pasipūtėlės žemiškos mamos, kuri jo nemyli. Ji tėra paprasta moteriškaitė, paskendusi savo menkame pasaulėlyje, neverta nuoširdžios berniuko ištikimybės.

Ne taip kaip mano mama. Mano mama — tikra.

Mėginau tai paaiškinti tetoms ir dėdei Danieliui, bet jie nesuprato. Jei mamos namas bus parduotas, jame gyvens kiti žmonės, ne aš. Ir niekas tame name neprisimins nei manęs, nei mamos. „Jei mama sužinotų, ką ji pagalvotų?..”

Bet netrukus lankytojų valandos baigėsi. 16

Reabilitacija! Gražus žodis — skamba teigiamai. Bet kai patenki į reabilitacijos kliniką — tikras pragaras.

Čia kartais būdavau gana subrendusi penkiolikametė, o kartais tiktai žliumbianti penkiolikos mėnesių mergytė, kuri gūžiasi ir blaškosi iš baimės, kad ją kas palies.

— Džena. Tu niekad visiškai nepasveiksi, jeigu ne...

Aš ir taip niekad visiškai nepasveiksiu. Kas čia ką nori apgauti!

— ...puiku, Dženą! Tiesiog puiku.

Tikrai? Tai kodėl aš tokia silpna?

Buvau paskirta pas daktarę Devonę. Ji buvo metro aštuoniasdešimties ūgio, tamsios odos su šviesiomis kietai supintomis kasomis; reikėjo į tą merginą gerai įsižiūrėti, kad suprastum, jog ji ne mergina, o savo darbą išmananti moteris.

Devone pasakė, kad būdama mano amžiaus, na, gal kiek vyresnė, buvo kone olimpinio lygio plaukikė.

Taip pat pasakė, kad jai patinku, bet Devone manim, ko gero, nelabai pasitiki. Po avarijos aš, atrodo, daugeliui žmonių dariau nekokį įspūdį.

Devone buvo raumeninga, puikios išvaizdos ir grakšti. Kaip vienas tų stiprių, raumeningų kačių šeimos žvėrių, tik ne tokia liesa kaip gepardas.

Dažniausiai Devone girdavo mane. Kalbėdavo apie mano drąsą, sportinį ryžtą, koordinuotus judesius. Kai išsekusi nesusmukdavau ant kilimo, kur jos prižiūrima darydavau pratimus. Kai nerėkdavau iš skausmo lyg kokia galabijama katė. Kai nespardydavau jos ir nekumščiuodavau tarsi koks kvailas kūdikis. Kai sekliame žaisliniame ligoninės baseine įstengdavau nuplaukti kelis metrus neuždusdama ir neapsivemdama.

— Matai, Džena? Tu gali. Kasdien vis geriau, o aš savo pacientų nemaustau, supranti?

Žinoma, maustot. Juk toks jūsų darbas.

Devone pasakė, kad iš mano tetų („Tokios geros, protingos moteriškės, tau labai pasisekė/”) sužinojo, jog buvau bėgikė. Na, tai ir matyti — iš mano kojų raumenų.

Po penkių minučių baseine jau vos gaudžiau kvapą. Kone dusau. Visi mano raumenys, sąnariai skaudėjo. Norėjosi rėkti: Čia po avarijos, dabar viskas kitaip.

Netikėtai ėmiau ir paklausiau Devonę, ką ji žino apie avariją.

Ar ji ką nors matė per televiziją? Skaitė laikraštyje?

Teta Karolina ir teta Kėtė neparodė man jokių iškarpų, net jeigu ir turėjo. Nė vienas iš mane aplankiusių žmonių apie tai neužsiminė nė žodeliu, tik užjautė „dėl to įvykio”, „to baisaus dalyko”. Pati nieko nežinojau — kai mano galva trenkėsi į mašinos stiklą, praradau sąmonę, o pabudau tiktai ligoninėje. Nežinojau, kas nutiko, kai mašina rėžėsi į tilto užtvarą, ir nenorėjau to išgirsti, bet dabar staiga ėmiau ir paklausiau Devonę, ką žino ji. Devone kurį laiką sutrikusi žiūrėjo į mane, apsilaižė lūpas nervindamasi, paskui tyliu balsu atsakė, kad laikraščiuose skaitė mažai, nes juos varto ne kasdien, kiek daugiau mačiusi per televiziją. Balta mano mamos „Honda” sunkvežimio buvo nublokšta per tilto turėklą, įlaužė jį ir pakibo — priekiniai ratai virš upės, o užpakalis įstrigęs tilto nuolaužose, todėl mašina ir nenukritusi į upę. Po kelių minučių atvažiavo gelbėtojai, mirgėjo švyturėliai, eismas tiltu buvo uždarytas, todėl iš abiejų pusių susidarė gal penkiolikos kilometrų mašinų eilės... Pamačiusi mano išraišką, Devone nutilo. Ji buvo stipri, liūtė, vis dėlto šįkart sutriko.

— Gal be reikalo tau pasakoju viską, Džena. Jeigu niekas nepasakojo. Gal geriau būtų, jei to nežinotum.

Nusijuokiau. Tikiuosi, tai buvo juokas. Karkiantis duslus garsas, toks tikriausiai būtų varlės, ją kam nors užmynus sunkiu batu.

— Kiek laiko mašina kabojo virš upės, Devone, ar jūs girdėjote?

Devonę nukrėtė šiurpas.

— Vaikinas, kuris gyvena su manim, jis norėjo žiūrėti. — Oi, — tarė ji, — lyg koks košmaras. Kai pamatėm, mašina dar nebuvo patraukta. Judvi su mama, atrodo, dar buvot viduje. Tada išbėgau iš kambario. Nenorėjau matyti. Rankomis užsispaudžiau ausis. Nenorėjau nieko girdėti. Jeigu mašina būtų kritusi ir televizija būtų rodžiusi, kaip ji lekia į upę, — nenorėjau to matyti, labai ačiū.

Reabilitacija, skamba gerai, teigiamai. Bet kai patenki į reabilitacijos kliniką — tikras pragaras. 17

Rugpjūčio mėnesį tėtis atvažiavo aplankyti manęs į reabilitacijos kliniką.

Jis šypsojosi, sakė, kad atrodau šauniai. Aš vėl panaši į jo dukrą.

Sakė, tikisi, kad leisiu jam atsidėkoti, na, už tą laiką, kai jo nebuvo mano gyvenime.

Sakė, tikisi, kad dėl to nebūsiu „prieš jį” nusistačiusi.

Ir kad man patiks jo naujoji šeima La Choloje.

Dešinėje rankoje jis gniaužė šešias raudonas rožes blizgančiame celofane. Tos aukštos bekvapės į plastikines panašios rožės, jų nupjauti stiebai bjauriuose plastikiniuose vandens pripiltuose vamzdeliuose.

Paėmiau tas rožes. Pauosčiau bekvapius žiedus. Tyliai padėkojau.

Mačiau, kaip jam palengvėjo sužinojus, kad jau vėl vaikštau. Buvau jau kiek priaugusi svorio. Veidas irgi atgavo spalvą. Gal vėliau ir liks keli randai, bet bus pastebimi tik iš labai arti.

Naujoji žmona Deirdrė kartu neatvažiavo. Tik liepė perduoti, kad myli mane.

Tylėjau. Nenorėjau sakyti, kad irgi myliu ją.

Tėtis atsiprašė, kad Deirdrė negalėjusi kartu atvažiuoti, bet dabar toks metas, ji labai užsiėmusi. Bet apie mane galvojanti. Stebisi, kad dar neatėjo mano dokumentai apie perkėlimą į La Cholą.

— Jeigu tu nori pradėti nuo rudens. Tau kaip tik palikta vieta, bet...

Klinikoje Stivas Ebotas irgi visiems patiko. Aiškiai matei.

Tėtis visada šypsosi, maloniai sveikinasi. Tėtis taip visiems dėkingas: jo dukra jau niekam nebus našta.

Atėjo slaugė ir pamerkė tas primenančias plastikines rožes į vazą. Patraukli moteris, maloniai nusišypsojo tėvui.

Pasijutau pavargusi po pratybų su Devone, jaučiausi kaip guminė ilgai spardyta ir trankyta lėlė. Prašymas pervesti mane į La Cholą nebuvo patenkintas dėl to, kad ir išrašas iš Teritauno vidurinės į ją nebuvo išsiųstas. Tačiau visa tai aiškinti tėčiui man atrodė per daug sunku.

— Tau, Džena, atrodo, nelabai rūpi ateitis, bet man ji rūpi.

Sumurmėjau, kad taip, aš irgi galvoju apie ateitį. Bet tokios mintys mane labai vargina, viskas atrodo neaišku.

— Ką, Džena? Ką tu sakei, Džena?

Pakartojau ką sakiusi. Tėčio lūpos persikreipė, tarsi šyptelėjo.

— Neaišku? Nematau jokios to žodžio prasmės. Mums reikia apgalvoti tik savo artimą ateitį, kitą tavo gyvenimo žingsnį. Manau, mudu jau susitarėm dėl persikėlimo į...

Tėtis dirstelėjo į laikrodį. Šitas jo apsilankymas trumputis, pasakė jis man. Iš Niujorko jis skris ne į Kaliforniją, o į Sidnėjų Australijoje. Ten bus dvylika dienų, o tuo metu su manim palaikys ryšį Deirdrė.

— Kalbėjausi su tavo tetomis, bet vis tiek gerai nežinau, kokia buvo tavo mamos finansinė padėtis, kai atsitiko... — tėtis sutrikęs patylėjo, — tas įvykis. Tikiuosi, jos finansai buvo deramai sutvarkyti. Stengiausi kaip galėdamas padėti Lisbetei, bet turėjau naują šeimą ir pareigų jai, nebuvo lengva. Na, bet yra gyvybės draudimas ir tu jame nurodyta kaip paveldėtoja... Na, visas testamentas...

Testamentas! Nekenčiau šito žodžio.

Mama nemirė, ji tik kažkur kitur. Kur nebepadarysi jai nieko blogo.

Nusišypsojau taip pagalvojusi. Gal ir tiesa, savaip.

La Choloje, sakė tėtis, mes toliau gydysim kūną, taip pat ir visa kita. (Psichiką?) Tai kainuos nemažai, bet Teritaune parduotas namas padengsiąs gydymo išlaidas.

Jam jau laikas į Kenedžio oro uostą. Tėtis iš tų, kurie greitai baigia lankymus. Kaip jis pažiūrėjo į laikrodį su mandagia šypsena — tarsi bijodamas pavėluoti ir kartu džiaugdamasis, kad laikas vis dėlto eina. Paskutinis rankos spustelėjimas, paskutinis bučkis. Jis pažada paskambinti, todėl prašo laikyti mobilųjį įjungtą, taip pat paruošti prašymą La Cholos akademijai.

— Tėti, aš į ją nepereisiu.

— Ką?

— Aš nepereisiu į tą mokyklą. Nesikelsiu į La Cholą. — Sunkiai nurijau seiles. Mano balsas buvo stebėtinai ramus. Tėtis žiūrėjo į mane tarsi būčiau pažėrusi žodžių kokia nesuprantama kalba. — ...negaliu tau atleisti. Tu buvai toks žiaurus mamai, visaip ją įžeidinėjai, mane taip pat. O dabar nori atsilyginti. Bet tai neįmanoma. Jau po avarijos.

Tėtis stovėjo palinkęs virš manęs. Jo akyse atsispindėjo šokas, palengva jis virto ta jo plienine išraiška, kurią kuo puikiausiai prisimenu. Tas žvilgsnis tarsi sakė: Neprovokuokit manęs, judvi abi.

Mano balsas ėmė drebėti. Tėtis palietė mano ranką ir staiga apėmė keistas jausmas, nelyginant koks pasidavimas, tarsi norėčiau, kad jis mane apkabintų. Tačiau tėtis priekaištaudamas kalbėjo:

— Tavo mama nuteikė tave prieš mane... žinoma. Žiaurus — nuolat sakydavo ji. Stengiausi būti teisingas, nemeluoti. Tu kaltini mane, na, o kaip dėl mamos? Tai dėl jos neatsargaus vairavimo įvyko avarija, per kurią užsimušė pati ir vos nepražudė tavęs.

Negalėjau patikėti, kad tėvas tai sako! Pačią mamą kaltina dėl žūties.

— Tai atsitiko ne dėl mamos kaltės, ta avarija, o dėl mano. Aš kalta.

— Džena, ką? Ką tu sakai?

— Aš... nežinau. Manau, kad kalta aš. Tik jau ne mama. — Man sugniaužė gerklę.

Ėmiau drebėti. Turėjau susitelkti, rasti savyje jėgų. Žydrynė jau prarasta, tačiau vis tiek stengiausi prisiminti ją, kokia ji buvo, tą begalinį dangų, baltas žąsis, tolumoje plakančias sparnais, kylančias ir dingstančias iš akių.

Palaukit manęs, noriu su jumis...

Tėtis laikė suspaudęs mane už pečių ir purtė. Mano akys prasimerkė.

Tėtis aiškino man, kad aš sergu, kad mano psichika išsiderinusi, kad man reikia psichoterapijos.

Man pavyko atsiplėšti nuo jo, ištrūkti iš piktų jo gniaužtų, spaudžiančių pečius. Įstūmiau tarp savęs ir jo kėdę, kad jis nebegalėtų vėl sugriebti manęs ir skaudžiai suspausti. Buvo keista, kad jis niekad neliesdavo mamos, tiktai mane. Purtydavo, bardavo, gąsdindavo taip, kad išsigandusi nepajėgdavau net verkti, o mama žiūrėdavo ir prašydavo palikti mane ramybėje, jos akyse žibėdavo ašaros. Tik kai mama imdavo prašyti, kai mama jam nusileisdavo, tik tada jis nurimdavo. Ir aš dingdavau jam iš akių.

Dabar jau nebijau — na, gal tik truputį, kaip greitai viskas pasikeitė. Net skausmo kojose beveik nejaučiau, nors neseniai, darydama pratimus, staugiau kaip sužeistas žvėris.

Drebančiu balsu išrėkiau tėvui, kad nenoriu gyventi su juo ir jo nauja šeima.

— Jeigu mėginsi mane priversti, pabėgsiu. Aš tavęs nemyliu! Kai tu taip pasielgei su mama.

Jo veidas paraudo ir jau nebuvo gražus. Girdėjau, kaip jis piktai šnopuoja. Ant kaktos jam užkrito sruoga drėgnų plieno spalvos plaukų.

— Džena, tai isterija. Tau penkiolika metų, tau atsitiko baisus, kraupus dalykas. Tavo mama vos nepražudė tavęs ir tu net negali šito pripažinti. Tu...

— Juk sakiau, kad nemyliu tavęs! Nenoriu, kad būtum mano tėvas! Jau po avarijos, suprask, tėti. Nekankink manęs.

Tėčio akyse pasirodė siaubas — jis suprato. 18

Niekas nenorėjo, kad sužinočiau. Bet aš pati norėjau.

Aišku, ir bijojau. Gal tai buvo klaida. Bet kai Devone pasakė man, turėjau išgirsti viską, kas tik įmanoma.

Drebančiais pirštais surinkau svarbiausius žodžius — LISBETĖ EBOT, TAPAN ZI TILTAS, SUSIDŪRIMAS — ir mano nešiojamojo kompiuterio ekrane pasirodė

PRIEŠPRIEŠINIS SUSIDŪRIMAS ANT TAPAN ZI TILTO

VIENAS ASMUO ŽUVĘS, DU SUNKIAI SUŽEISTI

EISMAS SUSTABDYTAS 15 KILOMETRŲ

MOTERIS IŠ TERITAUNO SU DUKRA IŠTRAUKTOS IŠ AUTOMOBILIO, PAKIBUSIO 15 METRŲ VIRŠ HUDZONO UPĖS

AUTOMOBILIO IR SUNKVEŽIMIO SUSIDŪRIMAS

GELBĖTOJAMS PAVYKO AUKAS IŠVADUOTI IŠ NUOLAUŽŲ

MOTINA SU DUKRA 40 MINUČIŲ ĮKALINTOS ĮSTRIGUSIOJE MAŠINOJE

SUSIDŪRIMO LIUDYTOJŲ NĖRA

Įdėmiai spoksojau į nuotraukas. Akys baisiai ašarojo. Ne iš karto įžiūrėjau pro siaubingai sulaužytas tilto atramas kyšančią mašiną, priekiniai ratai pakibę ore. Tarsi koks baisus košmaras, nuo kurio neįmanoma atitraukti akių. Televizijos žiūrovai turbūt buvo apstulbę. Mašina buvo taip suniokota, kad nebūtum jos net palaikęs mašina, juolab mamos. Pro sudužusius langus nieko neįmanoma įžiūrėti, jokių žmonių. Nuotraukos darytos iš policijos sraigtasparnio, šis kabėjo vos už kelių metrų nuo nuolaužų krūvos. Galėjo būti filmuota ir kamera. Pagalvojau, kas buvo gelbėtojai, kas sugebėjo ištraukti mane ir mamą iš suniokotos mašinos tokiomis aplinkybėmis, patys rizikuodami gyvybe.

Reikėjo numirti kartu su mama tose nuolaužose. Tu tai finai.

Tebespoksojau į ekraną, ir kažkas palietė man petį. Pakėliau galvą. Teta Karolina.

Tai ji atnešė man iš namų kompiuteriuką. Jai ir mintis nešovė, ką su juo veiksiu.

— Ak, Džena.

Teta švelniai užvožė kompiuterį. Maniau, priekaištaus, bet ji tylėjo, tik pasilenkusi apkabino mane. Atrodo, apsiverkė. Aš pati, ko gero, neverkiau. Iš koridoriaus pasigirdo balsai.

Paskutinė diena reabilitacijos klinikoje. Nuo šiol mano žaizdos bus slaptos.

II JARO LEIKE 1

Nusprendžiau — po avarijos mano žaizdos bus slaptos. Ir manęs niekas neskaudins. Taip nusprendžiau. 2

2004 rugsėjo 5. Jaro Leikas.

Įvažiavus į Jaro Leiko miestelį (11 300 gyventojų), teta Karolina staiga paklausė, ar nenorėčiau, kad ji pasuktų pro mokyklą, kurią pradėsiu lankyti po savaitės. Pirma baiminga mintis buvo Ne! Dar ne, bet teta manęs nesuprato, kaip nebūtų supratusi ir daug ko iš to, ko jai ir nepasakiau per tą penkių valandų kelionę iš Teritauno. Taigi pravažiavom pro Jungtinę Jaro Leiko vidurinę mokyklą. Neišvaizdus dviaukštis raudonų plytų pastatas, apiblukusi balta tvora ir varpo bokštelis atokiau nuo gatvės. Už pastato žaidimų aikštelės, teniso aikštynas, visai padorus kroso takas — viskas kaip nedidelio Naujosios Anglijos miestelio nuotraukoje, kokias matome kalendoriuose. Tiktai medžių lapai dar nekeičia spalvos — rugsėjo pradžia čia dar vasara. Toli prie horizonto matyti Baltieji kalnai, jie gražūs, tačiau visai ne balti, bent jau ne dabar, apaugę tankiais pušynais. Teta Karolina apie mokyklą kalba pakiliai, ji taip čiauška beveik apie viską, stengiasi būti kaip mama, kokią ją prisimena, pasakoja man, kad jos vyras Dvaitas Makartis baigė šią mokyklą 1977 metais, jam joje labai patiko ir buvo mažojo beisbolo komandos kapitonas. Kam ji man pasakoja tuos senus dalykus, nesuvokiu. Kodėl suaugusieji mano, kad turi tau pasakoti visokius niekus iš kvailos praeities, kurie jiems šauna į galvą? Tarsi jei esi labai ramus, o tavo veidas nebylus, vadinasi, NORI TAI IŠGIRSTI! Nors iškarto NESIKLAUSAI! Na, vis dėlto klausausi, nes girdžiu, kaip teta sako, kad mergaičių sportas šitoje mokykloje aukšto lygio. „Bet, ačiū Dievui, Jaro nėra taip apsėstas sporto kaip kai kurios mokyklos Naujajame Hampšyre. Čia labiau vertinama...” Teta pasuka į mokyklos keliuką ir pravažiuoja pro šalį, ji šypsosi it kokia nekilnojamojo turto agentė, norinti parduoti mokyklą galimam pirkėjui, kuris tik spokso išpūtęs akis ir nelabai susižavėjęs. Virš pagrindinių durų išskleistas aukso spalvos plakatas su juodomis raidėmis:

SVEIKI SUGRĮŽĘ! PAMOKOS PRASIDEDA RUGSĖJO 8

Mano širdis jau daužosi iš baimės ir pykčio. Nirštu, negaliu net kalbėti.

Pasiilgau Teritauno, pasiilgau savo mokyklos. Pasiilgau draugų, namų, savo kambario... Net negaliu pagalvoti, kaip pasiilgsiu mamos, ir mano mintys nuklysta.

Aš net neatsakinėjau į elektroninius draugų laiškus. Neatsiliepiau į jų skambučius. Ruošiausi persikraustyti, lankiau gydomąją mankštą — tam reikėjo daug jėgų. O dabar žiūriu į Jaro vidurinės mokyklos fasadą. Čia nieko nepažįstu ir nenoriu pažinti. Ir niekas nenorės pažinti manęs.

— Teta Karolina, aš negaliu... negalėsiu lankyti...

Gal pasakiau labai tyliai — teta neišgirdo.

Kaip koks kaprizingas vaikas spaudžiu mašinos durelių rankeną. Noriu atidaryti dureles, iššokti ir pabėgti.

Tik bėda — dar negaliu bėgti, vis dar taisausi.

Su teta per tas penkias valandas pervažiavome Konektikutą, Masačūsetsą, paskui šiaurinį Vermonto kampą, per Konektikuto upę (Lebanono tiltas mane kone mirtinai išgąsdino, turėjau kietai užsimerkti ir prikąsti apatinę lūpą, kad neimčiau verkti) ir ne sykį mano ranka slapta sugniauždavo tą durelių rankeną. Galiu jas atidaryti. Atsisegti saugos diržą ir pulti laukan, kol teta ničnieko nesuprato, tad ir sutrukdyti nespėtą.

Tik svajonės. Kvailos ir juokingos. Niekad to nepadarysiu.

Beprotiškos mintys, kurios šmėsteli man galvoje ir dingsta kaip mirksinčios šviesos.

Kaip mintis, kad gyvensiu viena namie Teritaune. Kad penkiolikametė gali gyventi viena. Gali lankyti mokyklą, visai kaip kiti. Tarsi niekas nepasikeitė. (Tik tiek, kad nėra mamos. Ir kad tėtis gyvena už penkių tūkstančių kilometrų.) Kvailas demerolio vaistų sapnas.

Teta Kėtė skardžiu, nuostabos kupinu balsu anądien pasakė: Klausyk, Dženą! juk namas parduotas. Mes manėm, kad tu finai.

Tarsi iš niekur atsklinda mano piktas balsas:

— O gal kada nors jį atpirksiu. Niekas man neuždraus.

Šį sykį teta Karolina girdi, kad kažką sakau. Ji nesuvokia, apie ką kalbu, todėl turiu aiškinti jai apie namą ir tai mane erzina. Tarsi miegočiau atviromis akimis. Ir sapnuočiau.

— Puiki mintis! — linksmai sako teta. — Taip, kada nors gal iš tikro...

O aš pamanau, kad gal ne tiek mamos pasiilgau, kiek žydrynės.

— Na štai, atvažiavom.

Įsukam į keliuką prie Plimuto gatvės 339 namo. Čia teta, kiek siekia mano atmintis, ir gyveno su dėde Dvaitu Makarčiu, mama sakydavo, kad jis doras, geras ir malonus žmogus. (Gal mama taip sakydavo apie sesers vyrą su pavydo gaidele?) Plimuto gatvė viena geriausių nedideliame Jaro Leike, nors tetos namas iš tų senų kolonijinių — baltų su rūdžių spalvos langinėmis ir plytiniu kaminu. Jų namas — vienas mažesnių kvartale. Mudvi su mama vasarą aplankydavom tetos šeimą, tad neblogai atsimenu namo vidų ir aplinką, tačiau čia pasikeitę, tik dar nesuvokiu kas. Pusseserė Bekė (dešimties metų) ir pusbrolis Mikis (septynerių ar aštuonerių) išbėgę sveikina mus, už jų šypsosi auklė. Dėdė Dvaitas dar darbe, jis architektas. Iš to, kaip abu vaikai žiūri į mane, kaip Bekė droviai sako man: „Sveika, Džena”, o Mikis kiek atsitraukęs mirksi ir klausiamai žiūri į savo mamą, suprantu, kad jiems kažko trūksta.

Teta juos pamokė, kad pamatę mane nesistebėtų ir neklausinėtų, kur teta Lisbetė, nes tuodu jauni mano giminaičiai nėra matę, kad aš kada nors iš mašinos išlipčiau prie jų namo be gražios ir besišypsančios tetos.

Greitai pasilenkiu apkabinti Bekės, paskui Mikio. Ir užsimerkiu, kad iš akių nepabirtų ašaros.

Vėliau pagalvojau: vaikai pastebėjo ne tik tai, kad nėra tetos, pasikeitusi ir jų pusseserė Džena. Eisena — lyg saugočiausi, kad nesuskaustų nugara ar kojos, oda dar nesveikai balta, veidas sustingęs ir šaltas. Mano pasmakrėje yra nedidelių randų, panašių į kablelius, kurie matyti tik iš labai arti, gal išsilaikė ir kvapas — tas liūdnas ligoninės vaistų dvelksmas, nuo kurio kutena šnerves.

O gal apkabinau juos kiek per smarkiai. Apglėbiau juos tarsi kokia prisikėlusioji iš mirusiųjų, ir savaime suprantama, kodėl tokiems mažiams atrodo baisu.

Teta linksmai sako:

— Beke, Miki! Būkit geručiai ir padėkit užnešti viršun Dženos daiktus. Žinot, kuris jos kambarys. 3

Nekalbinkit manęs, nelieskit manęs!

Stengiuosi prisiminti, kad myliu juos: savo naują šeimą.

Tetą Karoliną, dėdę Dvaitą, mažuosius Bekę ir Mikį.

Mano naujas kambarys — svetainė antrame aukšte, kur miegodavau, kai vasarą su mama atvažiuodavom aplankyti Makarčių. Kai imu traukti drabužius ir kabinti spintoje, staiga prisimenu, kaip prieš metus rugpjūčio mėnesį irgi krausčiau daiktus ir netoli buvo mama, gal tvarkėsi savo kambary, o gal buvo apačioje su teta Karolina... Mane apėmė karštas ir piktas noras: Noriu, kad tas laikas grįstų!

Ir nekenčiu to laiko. Man darosi bloga, imu drebėti.

Mano naujasis kambarys. Jis man per mergaitiškas. Teta Karolina pakabino naujas užuolaidas, violetinę rauktą medžiagą. Užuolaidų apskritai nemėgstu, noriu jas nuplėšti. Tapetai alyvinio atspalvio, o lubos baltos. Grindys šiame sename name (dėdė Dvaitas didžiuojasi, kad namas statytas aštuonioliktame amžiuje ir kietmedžio lentos autentiškos) kiek nelygios ir šerpetotos, o juk man kambary nepatinka būti su batais. NEMĖGSTU BŪTI SU BATAIS! Vienas sportbatis nulekia per kambarį, pataiko į klostėtą stalinę lempą ir nubloškia ją ant grindų. Aš juokiuosi, net dūstu. Tarsi tą batą būtų metusi mano ranka, rankos raumenys, o ne aš pati.

Teta Karolina pasakė: Pamiegok, mieloji. Po tos ilgos varginančios kelionės.

Teta dažnai liečia mane, glosto man petį, plaukus.

Taip daro mamos. Taip jau yra. Jos mato, kad tau skauda, todėl ir liečia. Taigi turėsiu išmokti nuslopinti nevalingą norą krūptelėti ir atšokti.

Net tada, kai man paaugus mama mane pernelyg dažnai liesdavo, kartais norėdavau pasitraukti. Kaip katė, kai nenori būti glostoma.

Ypač nemėgstu, kai liečia man plaukus. Nemėgstu savo plaukų. Nenuostabu, kad tėtis į mane žiūrėjo su pasibjaurėjimu.

Po avarijos mano galva buvo nuskusta, kad būtų galima susiūti žaizdas, ataugo tik vaikiškos garbanėlės. Kadaise plaukai buvo kone šviesūs, dabar jie keisti — sidabriškai rudi, tarsi išblukę saulėje. Nemėgstu žiūrėti į save veidrodyje — gal reikės visus veidrodžius šiame kambaryje nusukti į sieną?

Lagaminai, kurie kadaise buvo mamos lagaminai, atviri guli ant lovos. Teta Karolina pasisiūlė padėti iškraustyti daiktus, sukabinti drabužius, bet padėkojau ir atsisakiau. Iš didžiojo lagamino išėmiau nuotraukas, laikysiu jas kambaryje: ant palangių, komodos, stalo. Jose daugiausiai mudvi su mama, šypsomės. Mama visose atrodo maždaug to paties amžiaus, tik aš vis skirtingo, skirtingo ir ūgio. Net keista, kad vienoje naujesnių nuotraukų mudvi su mama beveik to paties ūgio, stovime apsikabinusios per liemenį.

Ją pirmiausia pamatysiu pabudusi rytą. Ir vakare prieš išjungdama lempą prie lovos. 4

— Džena. Kaip tu, mieloji?..

Dėdė Dvaitas atsistoja, prieina manęs apkabinu. Aš sustingusi, tarsi signalizuoju: Ei, nereikia manęs apkabinti. Aš jau didelė mergaitė. Gal dėdę Dvaitą ir stebina mano negyva šypsena arba nelabai švari virvelinė kepuraitė, aptempusi galvą.

O gal jį stebina, kad esu čia, jo namuose. Gal dėl to, kad jis geras, nors veikiausiai dėl to, kad yra tetos Karolinos vyras, jis prisiėmė mano įtėvio vaidmenį.

— ...gerai atrodai! Kaip smagu, kad atvažiavai...

Turbūt keista būti kieno nors dėde. Vien tas žodis — dėdė.

Dėdė Dvaitas — pagyvenęs vyriškis su blizgančiais akiniais, švelnaus balso, malonus. Pusės mergaičių, kurias pažinojau Teritauno vidurinėje, tėvai buvo panašūs į dėdę Dvaitą, na, tokie, į kuriuos ilgiau nežiūrima, nusišypsai, atsakai į jų nelabai vykusius klausimus, paskui atsitrauki ir pasitaikius progai dingsti iš akių. Jei kas vėliau paklaustų, tai net neprisimintum, kaip jis atrodė, net ar buvo praplikęs, ar su plaukais. Mano pačios tėtis ne toks, ir kaip tik dėl to mudvi su mama jo netekom.

— ...registracija ryt, Karolina sako, kad nuveš tave. Tikriausiai žinai, kad aš irgi lankiau Jaro vidurinę, klasę, kurioje...

Už dėdės nugaros televizorius, kurį jis žiūrėjo — triukšmas, šokinėjantys šešėliai. CNN žinios, tiesioginė transliacija iš pragaro. Atrodo, iš Vidurinių Rytų. Gal Irako. Gal iš Izraelio. Vėl susisprogdino savižudžiai. Sunkvežimis. Šešiolika žuvusių, trisdešimt du sužeisti. Moteris apsikabinusi (sužeistą? negyvą?) vaiką, ji šaukia, bet garso nėra, tiktai susijaudinęs ir nuoširdus pranešėjo balsas. Maištininkų atakos Bagdade. Paskui kitas vaizdas — sirenos, liepsnos, susprogę sunkvežimiai, gatvėmis bėgantys persigandę žmonės, mindantys vieni kitus ir skubantys išsigelbėti nuo... ko? Tikriausiai stebeiliju į televizorių, negirdžiu, ką sako dėdė, mano smakras keistai virpa, akys pilnos ašarų, nes sirenos tokios garsios, nuo jų skauda, teta Karolina jau spaudžia man ranką, šaukia mane: Dženą, Dženą, mieloji, bet negirdžiu ir jos, tebespoksau į tuščią televizoriaus ekraną, nes dėdė jį jau išjungė.

Vėliau padedu tetai Karolinai paguldyti Mikį. Paskui bus Bekės eilė, nes ji nori eiti miegoti vėliau, nors jau pavargusi ir suirzusi. Toliau Džena, iš tiesų ji nesigula, tik dešimtą vakaro tyliai užsidaro kambario duris, prieš tai patikinusi tetą, kad jaučiasi gerai.

Tačiau jai vis tiek atrodo, kad girdi, kaip už kelių sienų dėdė šnibžda tetai: Koks buvo jos veidas; kai išgirdo tas sirenas! Buvo taip baisu, jau maniau, kad nualps arba prasidės traukuliai. Ir teta dėdei: Turim su ja būti labai atsargūs, Dvaitai. Reikia vengti tokių laidų per televiziją, jeigu netoli sukiosis Dženą. Turėsim prisitaikyti prie mergaitės. Sakiau tau — bus nelengva.

Vidurnaktį atsibundu, mano naktiniai marškiniai permirkę nuo prakaito. Matyt, baigė veikti vaistas nuo skausmo — kodeino man paskirta gerti vakarais prieš miegą.

Nuo skausmo, parašyta etiketėje.

Vidurnaktį susirietusi vonioje šalia savo kambario nekantriai skaičiuoju, kiek dar liko tų didelių baltų tablečių: trys.

Paskirta papildomai: nulis. 5

...sapne aš bėgu. Mama žiūri į mane (aš tai žinau, nors pačios mamos nematyti), iš pradžių bėgu parke netoli mūsų namų Teritaune, paskui kroso bėgimo taku; bėgimo varžybos, mūsų mokyklos mergaičių komanda rungtyniauja su kita Vestčesterio mokykla. Mama stovi nuošaliai ir žiūri, aš tokia patenkinta, kad vėl bėgu nesiraukydama, neskauda nei kelių, nei juosmens, mano kojos tiesiog skrenda, žingsniai ilgi ir lengvi, kitų šalia bėgančių mergaičių veidų nematau, iš visų jėgų veržiuosi priekin... priekin!., aš jau pirmauju... paskutiniame ruože mano širdis plaka plaka plaka... tada perkertu finišo liniją... laimėjau pusės mylios distanciją, žmonės mane sveikina, bet turiu susirasti mamą, reikia, kad ji matytų, jog laimėjau, visi tie žmonės man tik trukdo, painiojasi po kojomis, visai nenoriu, kad svetimi mane glėbesčiuotų, tačiau kur dingo mama, šaukiu: Mama! Mama! Ir tada krūptelėjusi pabundu, jau rytas ir skaisti saulė liejasi pro langą ir spigina, atsibundu nežinomuose namuose, kuriuose nenoriu būti, atsibundu, bet trokštu, kad vėl galėčiau grįžti į tą palaimingą miegą saugioje žydrynėje. Suvokiu, kad mamos nėra, plačiai atsimerkusi, kodeino veikimas baigėsi, todėl ir atsibudau — visa virpu, kone pykina.

Štai kas gėdinga: niekad mokyklos varžybose nesu laimėjusi pusės mylios distancijos. Mama kelis kartus matė mane bėgančią, tačiau nė sykio taip nebuvo įspūdinga kaip tame sapne. Na, mama visada didžiuodavosi manim, net jei atsvirduliuodavau priešpaskutinė, bet kartais net nesakydavau jai, kad po pamokų buvo varžybos, tiktai treniruotė. Man patikdavo būti kartu su mokyklos komanda, su draugais, nors trūko valios rimtai dirbti kaip kelios mūsų greičiausios bėgikės. Jos kiek vyresnės, tikrų tikriausios sporto fanatikės, kovodavo dėl stipendijų Universitetų lygoje, na, bet tarp jų tikrai nebuvo Dženos Ebot.

Išlipu iš lovos, einu į vonios kambarį, visa virpu. Kairį kelį skauda, galvą irgi. Tarsi sapne iš tikro būčiau bėgusi. Tarsi tame sapne būčiau netausojusi jėgų, o atsibudusi turėčiau už tai atkentėti.

Burnoje jaučiu sūroką skonį: rytoj mano pirma diena Jaro vidurinėje.

Šį rytą teta Karolina nuveš mane susitikti su direktoriumi.

Patikrinusi matau, kad kodeino tablečių tik dvi.

Nuo skausmo. Viena tabletė prieš miegą.

Kai patekau į reabilitacijos kliniką, per dieną gerdavau tris ar keturias tabletes. Net ir tada smarkiai skaudėdavo. Dozė vis buvo mažinama, ir dabar, kai liko paskutinės tabletės, stengiuosi nesibaiminti.

Gydytoja klinikoje sakė, kad kodeinas yra stiprus vaistas ir kai pasibaigs tabletės, daugiau jų neskirs. Jeigu skaudės, turėsiu gerti aspiriną. Iš pradžių bus truputi nesmagu, Dženą, bet priprasi – pasakė šypsodamasi, ir aš ėmiau drebėti pagalvojusi, kas manęs laukia. 6

Spėliodama, kas manęs laukia., įeinu į mokyklą, bet dar ne pirmoji mokslo metų diena, tiktai susitiksiu su direktorium, bet vis dek drebu, delnai suprakaitavę. Teta Karolina paėmė man už parankės, tarsi nujausdama, kaip noriu pabėgti.

— ...reikėjo ko nors užvalgyti per pusryčius, Džena. Kaip sportininkė turėtum žinoti...

Susitikimas su direktoriumi Godaru paskirtas vienuoliktą valandą, atvažiavom kiek anksčiau. Koridoriuje apžiūrinėju stendus ant sienų. Bronzinės taurės, lėkštės. Komandų nuotraukos. Net keista, kokie žmonės laimingi nuotraukose, beveik visada.

Mokykla kaip mokykla. Nieko keisto ar būdingo Naujajai Anglijai. Grindys — nuzulintos tamsios plytelės, sienos šviesiai žalios. Lubos žemokos. Spintelių eilės driekiasi kone iki begalybės, ir man net akis suskausta.

Direktoriaus laukiamajame teta Karolina pažiūri į mane ir susijaudinusi šypteli. Visą rytą buvau ramut ramutėlė. Išvakarėse valgant irgi nebuvau plepi. Nesakau, kad neturiu noro kalbėtis su teta Karolina, bet nesugalvoju nieko svarbaus, kad būtų verta aušinti burną. Vilkiu švariai išskalbtas rusvai žalsvas kelnes ir baltus medvilninius marškinėlius ilgom rankovėm, ant galvos užsismaukusi baltą jūreivišką kepuraitę, snapelis dengia akis.

— Džena, gal nusiimk kepuraitę, kai...

Ne, nenusiimsiu. Būsiu su kepure. Mama turėjo lygiai tokią, nusipirkom sykį vasarą iškylaudamos Berkšyre.

Direktorius Godaras — apkūnokas pusamžis vyriškis, malonaus televizinio balso. Bet akys skvarbios, žiūri į mane taip, tarsi jį kas būtų perspėjęs: Tai ta keista mergaitė, kuri pražudė mamą.

— Nagi, Dženifere Ebot! Sveika atvykusi į...

Daugiausia kalbasi teta ir direktorius. Jaro Leikas mažučiukas miestelis, tad, aišku, kone visi čia pažįstami. Tetai direktorius, atrodo, patinka, teta jam, ko gero, irgi. Jis užsirašo, kad Dvaitas Makartis yra architektas, priduria, kad Plimuto gatvė — gera vieta.

— ...perkėlimo dokumentai sutvarkyti. Girdėjau, kad Teritauno vidurinė puiki mokykla. O jūsų pažymiai...

Teta Karolina paklausia apie papildomas disciplinas ir direktorius atsako, kad jos nebus dėstomos, išskyrus aukštesnes klases, nes mokyklos biudžetas apkarpytas. Teta Karolina kiek nuliūsta, bet vis tiek elgiasi maloniai.

— ...mokykla nedidelė, nėra nė šimto penkiasdešimties mokinių, bet talentų užtenka, mokykla turi savo kunkuliuojančią dvasią. Ar teko pernai pavasarį matyti mūsų pastatytą „Romeo ir Džuljetą”, ponia Makarti? Žurnalo „Jaro Leikas” apžvalgininkas pavadino jį gana profesionaliu...

Teta Karolina spektaklio nemačiusi, bet girdėjusi apie jį daug nuostabių žodžių.

Juodu žiūri į mane. Manau, dabar ko nors paklaus mane. Mano delnai vėl suprakaitavę. Kartais net neprisimenu, nei kur esu, nei kodėl. Kodėl teta Karolina mane čia atsivedė? Jeigu teta Karolina čia, tai mama turėtų sėdėti lauke mašinoje.

Po šio vakaro, jeigu tik jo sulauksiu, bus likusi tik viena kodeino tabletė.

— ...gal turi kokių klausimų, Dženifere?

Kokių klausimų! Mano mintys zvimbia.

Kai ant galvos ne visai švari balta jūreiviška kepuraitė, o snapelis užsmauktas ant akių, daug ko nematai.

— Ačiū, pone Godarai. Manau, neturiu.

Vis dėlto sugebu išspausti tuos žodžius. Balsas skamba keistai, tarsi ilgą laiką būčiau tylėjusi. Teta pašnairuoja į mane, jai palengvėjo.

Ar jau tuoj baigsis tas mūsų vizitas? Juodu spaudžia rankas. Aš jau nebe kabinete. Tik dabar man dingteli, kad teta su direktoriumi tikriausiai kalbėjosi jau anksčiau, papasakojo jam apie mano mamą, mano traumą, iširusią mūsų šeimą. Kaip atsitiko, kad gyvensiu Jaro Leike — nes neturiu kur kitur.

Lauke apima nerimas, net nesinori lipti į tetos mašiną.

Vėl jaučiuosi it sapne, kad bėgu taip, kaip kadaise bėgiodavau. Jausmas, kad esu laiminga.

Noriu, kad dingtų anas laikas! Dabartinio nenoriu.

Teta Karolina pasiveja mane prie mašinos, patenkinta šypsosi. Koks puikus žmogus direktorius. Kaip mums pasisekė, kad mokyklos vadovybė leido man persikelti vos ne paskutinę dieną.

— O gal atšvenčiam, Džena? Juk paskutinė atostogų diena. Man reikia mieste sutvarkyti kelis reikaliukus, tada paimtume Bekę su Mikiu ir visi papietautume „Ežero užeigoje“.

Tetos Karolinos balsas truputį suvirpa, nes „Ežero užeigą“ labai mėgo mama.

Greitai atsakau tetai, kad noriu truputį pasivaikščioti.

Pasakau jai, kad nereikia manęs vežti namo, mielai pasimankštinsiu.

Turiu pabūti viena. Turiu pakvėpuoti!

Teta stengiasi nepasirodyti įsižeidusi. Sako, kad galėtų eiti kartu. Palei upelį vingiuoja medžio drožlėmis išpiltas takas, ji parodytų.

— Man irgi reikia pasimankštinti! Pernai gana dažnai bėgiodavau, bet šiemet... Tai gal važiuojam namo, Džena, aš persirengsiu? Kaip tik nusipirkau naujus sportbačius.

Tai taip graudu. Teta tiesiog maldauja mane. Ir žinau: jei sutiksiu, paaiškės, kad kartu veršis ir Bekė su Mikiu, juk nenorės sėdėti namie su aukle, kai mama su Džena eis į parką.

— Teta Karolina, noriu truputį pabūti viena.

Nesakau nei atsiprašau, nei ačiū.

Mano jūreiviškos kepuraitės snapelis nuleistas ant akių, tetos veido nematau. Jau sprunku šalin, nesigailėdama savo dešinio kelio.

Jaučiu, kad teta žiūri man įkandin. Viliuosi, kad nepašauks manęs vardu, ir ji nepašaukia. 7

— Labas.

Pakeliu galvą ir išvystu vaikiną.

Jis nematytas, su džinsais ir juodais marškinėliais, rankos raumeningos, ant žandų ir pasmakrės juodi šeriai, jis žiūri į mane.

— Tau skauda?

Persibraukiu ranka akis. Bijau ką nors sakyti, nes galiu pravirkti.

— ...gal padėt atsistot? O gal...

Ne! Nereikia man padėti, man nieko neatsitiko.

Atrodo, kai dešinys kelis neatlaikė, pasitempiau ir kulkšnį. Tas vaikinas tikriausiai matė, kaip susverdėjau ir pargriuvau. Supranta, kad esu viena ant to drožlių tako, niekas kartu nebėga.

Tokia nuošali vieta! Gerai, kad netoliese girdėti balsai, juokas, muzika.

Kurį laiką bėgau gana neblogai, na, tokiu lėtu tempu, kaip bėgioja kai kurios moterys ir senesni vyrai, traukdami orą ir pūškuodami, mosuodami nevykusiai per alkūnes sulenktas rankas, per valandą nurisnoja maždaug pusę mylios. Taip ir aš bėgau drožlėtu taku palei Sabalo upelį, ir staiga pasirodė, kad dešinio kelio kaulai skilo, abu keliai sulinko, ir aš sudribau kaip koks šlapių skalbinių maišas, o tada dar nikstelėjau ir dešinę kulkšnį. Taigi guliu, gaudau orą ir kramtau lūpą, kad nepravirkčiau, klausausi, kaip išsigandusi tankiai plaka širdis, ir pykstu, kad iš nosies teka bjaurus skystis, tikiuosi, ne kraujas.

— Ačiū, man nieko nenutiko. — Mano balsas skamba kaip kokios lėlės pypsėjimas, kai išsenka jos baterija.

— Ar tu tikra?

Gal jis tyčiojasi iš manęs? Tas vaikinas išdygo staiga, tarsi iš niekur. Stovi už kokių trijų metrų, pirštai užkišti už aptrinto odinio diržo. Neskustas juodas smakras — jis man atrodo baisokas. Prieš kelias minutes prabėgau kelis vaikinus parke su merginomis, jie garsiai kalbėjosi, juokėsi, atrodo, gėrė alų. Iš garsiakalbių sklido sunkusis rokas. Netoli stovėjo motociklai. Ar tas vaikinas su jais? Baikeris? Juodi marškinėliai per daug nublukę, kad ant priekio įskaitytum grupės pavadinimą (spėju, kad grupės), bet ant rankos matau tatuiruotę. Mane gąsdina tas iš niekur išdygęs vaikinas.

Jau šiek tiek atsigavau, klupau. Rangausi atsargiai, kad nesusiraukčiau iš skausmo. Guodžiuosi — kas ta nikstelėta koja, palyginti su avarija? Skaudantis kelis? Atlaikiau sulaužytus kaulus, smegenų sutrenkimą, ko man bijoti šito skausmo.

— Kas toliau?

Nesiskutęs vaikinas skeptiškai stebi mane. Tarsi pats nežinotų, ar gailėtis manęs, ar juoktis.

— Ką turi omeny, sakydamas „kas toliau“?

— Na, ką darysi toliau? Ar paeisi?

Žodį „paeiti“ jis taria tarsi šaipydamasis. Man nelieka nieko kito, kaip tik atsargiai stotis.

Nebūtina atsakyti į tą jo neva kietą klausimą. Pamažu einu. Stengiuosi nešlubuoti ir nepravirkti iš skausmo.

— Atrodo, pasitempei kulkšnį. Gal tave parvežti namo?

Ne! Manęs nereikia vežti namo.

Pamažu šlubčioju tolyn nuo vaikino, jis įdėmiai stebi. Širdis trankosi į šonkaulius. Pati nesuprantu: esu pasipiktinusi ar susijaudinusi, supykusi ar išsigandusi. Teritaune, kuris yra netoli Niujorko, jeigu ant tako taip iš niekur iššoktų vaikinas ir mergina būtų viena, ji visai pagrįstai išsigąstų. Pernai viena aštuoniolikametė buvo nutempta į tankmę, išprievartauta, paskui prismaugta ir palikta mirti netoli Hudzono upės, o nusikaltėliai taip ir nesurasti.

Už kelių metrų paskui mane eina nesiskutęs vaikinas, švilpauja sau pro dantis. O gal jis ir taip ėjo į tą pusę? O gal seka paskui mane iš geros valios, nori įsitikinti, ar tikrai pajėgiu klibikščiuoti? Mano veidas jau burokinis, užkaitęs kaip niekad, nebent per tas pačias baisiausias, kone mirtinas pusės mylios bėgimo varžybas, kai dar mokiausi Teritauno mokyklos devintoje klasėje. Tada bėgau šešta, tiksliau, paskutinė, paskui mane tik uždusę bėgikių tėvai, tarp jų — mano mama. O dar blogiau, kad man iš nosies teka (velnias, juk čia kraujas), sugraibau kelnių kišenėje popierinę nosinaitę. Nereikia, kad tas vaikinas matytų mano kruviną nosį! Nereikia, kad pamatytų, kokia aš bjauri, kokia juokinga. Juntu, kokia suprakaitavusi baltų mano marškinių nugara, pažastys irgi. Viliuosi, kad nuo manęs nedvokia.

Jau beveik pusė dviejų. Tetą mokyklos aikštelėje palikau apie pusę pirmos. Esu pavargusi ir alkana. Kad ir ką norėjau tetai pademonstruoti, — savarankiškumą, pasitikėjimą savimi, — dabar visa tai nebesvarbu, noriu tik atsidurti namie ir atsigulti į karštą vonią.

Tas drožlinis takas vingiuoja palei gilų Sabalo upelį, kertantį Jaro Leiko miestelį ir tekantį per viešąjį parką, o paskui už penkių kilometrų nuo miestelio jis įteka į Jaro ežerą. Jeigu esi geros formos, nubėgti šešis kilometrus iki ežero ir tiek pat atgal į tetos namus visai nesunku, bet pagaliau supratau, kad ta mano forma labai prasta. Kas per bėgikė, jei pati nesuvoki, kad esi nepajėgi, užsispyrusi vainoju save; jei bėgsiu toliau, tai negi po kokių penkių minučių skausmas savaime praeis?

Dženą, nepervark! Neskubėk, viskas ateis pamažu.

Įspėjantis Devonės balsas. Ir susiraukiu.

— Oi.

Aikteliu tyliai, it kokia prispausta pelytė. Aštrus skausmas kulkšnyje ir kelyje. Turiu sustoti, jau pilte apsipylusi prakaitu.

Vaikinas, einantis paskui mane, aišku, išgirsta. Jis kaip koks medžiotojas — skvarbios akys, ištemptos ausys. Jis praeina pro mane, apsukdamas geroką lankstą, kad neišsigąsčiau: taip eitum pro baikščią katę. Tada sustoja ir kiek sutrikęs nužvelgia mane.

Akys juodos. Gražios, tamsios, žvitrios; blakstienos irgi tamsios ir tankios kaip mergaitės.

Jo bruožai kiek vanagiški, veidas pailgas ir prakaulus. Antakiai tankūs, veik subėga virš nosies. Nosis ilga ir siaura, šnervės platokos. Ant kaklo kažkas žiba, gal auksinė grandinėlė. Plaukai juodutėliai ir stangrūs, prie ausų ir ant sprando apskusti, bet ant viršugalvio ilgoki ir kiek suvelti. Man atrodo, kad nualpsiu nuo jo žvilgsnio. Kokia aš vieniša.

Tarsi skaitydamas mano mintis jis sako:

— Mėgini bėgti, nors skauda kulkšnį... juk vis tiek nieko nebus, argi ne?

Sukandu dantis. Jis šaiposi iš manęs? Nuleidžiu kepurės snapelį, kad nematyčiau vaikino veido.

— Tai nereikia tavęs kur nors nuvežti? Tu tikra?

Ne! Tiksliau, taip, esu tikra.

— Gal tu ne viena parke? Gal nori, kad surasčiau taviškius, kad tau padėtų?

Kodėl jis neina sau ir nepalieka manęs ramybėje? Kokia aš sutrikusi.

Visą svorį perkeliu ant kairės kojos. Jaučiuosi kaip koks flamingas! Dešinės kojos kelis ir kulkšnis tvinksi nuo skausmo. Ima skaudėti ir galvą, tolimiausiose kertelėse. Taip būdavo ligoninėje — tarsi mirgėtų šviesa.

Gailiuosi, kad apskritai čia atsivilkau. Reikėjo važiuoti su teta, kaip siūlė. Kodėl negaliu būti gera jai ir dėdei? Tai man kaip bausmė, šitaip man ir reikia.

Jei tas vaikinas turi mobilųjį, galėčiau paprašyti, kad leistų paskambinti tetai — pasakyčiau, kas atsitiko, ji atvažiuotų ir parsivežtų mane. Tada pagalvoju: Ne! Negalima juo pasitikėti. Jis suprastų, kad esu vienui viena tokioje nuošalioje vietoje.

Nuo jo žodžių net sudrebu.

— Nori kam nors paskambinti?

Staiga pasidaro šalta, nors aš suprakaitavusi. Veidas tikriausiai purvinas ir dar kruvinas. Stengiuosi kvėpuoti giliai ir nepravirkti.

Jis vėl užsimena apie telefoną. Sutrikusi nesumoju, ką atsakyti. Ausyse girdžiu prislopintą ūžesį, kaip vandens krioklio. Prisimenu vakar vakarą — kaip eidama miegoti ir lipdama į išpuoštą lovą tame išdabintame tarsi kokios pasakų princesės kambaryje, prie kurio maniausi niekada nepriprasianti, pajutau sau gailestį, nekenčiau tų namų, o štai atsidūrusi šiame užkampy, pavargusi, kankinama skausmo, silpdama iš baimės, taip norėčiau atsidurti tame saugiam kambary — būčiau tokia dėkinga.

— Žinai, kaip tu atrodai? Kaip žmogus po mašinos avarijos.

Mano akys išsiplečia, esu tiesiog pritrenkta.

Jis nusijuokia, persibraukia šiurkščius plaukus.

— Kaip atspėjau? Nes ir pats patyriau ne vieną. Galima sakyti, turiu į avarijas polinkį. Paskutinė buvo pernai su tuo velnio motociklu, nors važiavau negreitai, bet priekinis ratas pagavo žvyrą ir pajutau, kad jau tysau. Laimė, buvau su šalmu, nors šiaip dažnai jį ir pamirštu. Visos mano smegenys būtų išsitaškiusios ant asfalto.

Kai jis taip šneka su manim, na, tarsi pasitikėtų, tarsi kviestų kartu nusijuokti, man pasidaro kur kas ramiau. Bet gal tai tik toks triukas? Šypteliu. Išsigandusios mergaitės šypsena, siekianti užuojautos.

— Supranti, matyti iš to, kaip bėgi. Na, iš pradžių net nežiūrėjau į tave, pastebėjau tik tada, kai nugriuvai. Supranti, tu eini kaip aš, na, kaip žengdama plonu ledu. Po rimtos avarijos žmogus būna įsitempęs ir sustingęs, tarsi baisiausiai bijotų, kad tas ledas įlūš, jis bijo skausmo. Kaip aš.

Ir jis man rodo — kaip senukas įtraukia pečius ir eina susikaustęs. Nusijuokiu, nors ta eisena visai nejuokinga.

— Gerai. Sugalvojau.

Atrodo, tarsi jis akimirksniu būtų praradęs bet kokį susidomėjimą manim. Žiūri į mašiną, kuri važiuoja kiek atokiau, turbūt ten parko keliukas, nors ir nematyti iš čia, kur mudu esam. Jis pasileidžia bėgti, net neatsigręždamas. Stoviu ir žiūriu. Galvoju, kad taip man ir reikia, jeigu mane paliks.

Bet jis moja mašinai sustoti, kalbasi su vairuotoja, aiškina, kas man, paskui klausia, ar ji neturi mobiliojo. Pasirodo, vairuotoja — sportiška moteris su dviem vaikais, rūpestinga moteriškė. Jai vieni niekai paėjėti iki manęs, vienišos ir drebančios ant upelio kranto, prispaudusios nosinaitę prie kruvinos nosies.

— Vaikinas sako, kad tau reikia paskambinti namo. Štai mano telefonas, spausk...

Laimė, įsiminiau tetos numerį. Ir, laimė, teta jau susitvarkiusi savo reikalus mieste ir grįžusi. Ji tuojau pat pakelia ragelį, balsas kupinas vilties.

— Klausau. Alio!

Atrodo, ji jau seniai laukia šio skambučio ir manęs pačios.

Norisi verkti, dabar jau iš dėkingumo. 8

Supranti, tu eini kaip aš, na, kaip Rengdama plonu ledu.

Galėjau būti ir mandagesnė. Galėjau paklausti, kuo jis vardu. Galėjau padėkoti už paslaugą. Galėjau... 9

— Dženiferė — gražus vardas. Tai žmonės tave vadina Džen? Džene?

— ...mano mama — gera ponios Makarti draugė... ji tavo teta, tiesa? Mama minėjo...

— ...sakei, iš Teritauno? Kur jis, gal Niujorko priemies...

— ...dažnai būni Manhatane? Žmonės taip ir daro — į autobusą ir...

— ...dabar čia gyvensi? O gal...

— ...čia draugiški. Geri, na, daugelis. Mokytojai irgi puikūs.

— Išskyrus...

— ...na, yra žmonių...

— ...baikerių, narkomanų. Bet...

— ...mano tėvas labai gerai pažįsta poną Makartį; juodu čia mokėsi vienoj klasėj...

— ...girdėjau, krosas? Galėtume bėgioti...

— ...mūsų sportininkės smarkios. Daugiausia...

— ...mokytojas Farelis, na, jis keistokas. Tik neleisk jam, kad tave gąsdintų.

— ...mokytoja Terikot šaunuolė. Tiktai...

— ...tai tu čia visą laiką gyvensi?

— ...mokytoja Boven, ji mūsų bėgimo trenerė, kietuolė...

— ...algebra, na, gal ir nieko...

— ...gyveni pas tetą? Tai ponas Makartis tau lyg ir...

Jų vardai Krista. Melanė. Brukė. Rozalina. Suzana, gal Zuzana. Pavardės išgaravo iš galvos. Kodėl jos tokios malonios, taip stengiasi bendrauti, tarsi rūpėčiau visam Jaro Leikui, tarsi stengtųsi pamaloninti kokį nesveiką kūdikį, ką nors sergantį leukoze? Teta pasikalbėjo su draugėmis (moterys juk mėgsta), paprašė, kad jos prisakytų dukterims elgtis su nauja mergaite švelniai. Matote ji, galima sakyti, našlaitė, jos motina buvo toje baisioje avarijoje ant tilto, rodė per televiziją, rašė laikraščiai, ji irgi vos nebuvo.

— Atsiprašau. Nenoriu kalbėti apie šeimą. Nemėgstu asmeniškų temų. Atsiprašau.

Ir kokios jų išraiškos, kai atstumiu kėdę, stveriu kuprinę, palieku padėklą su maistu ir išeinu iš valgyklos tiesia nugara ir besidaužančia širdimi, pasiryžusi nešlubuoti.

Kodeino veikimas baigėsi, jaučiuosi įsitempusi ir sudirgusi.

Pasislepiu tualete. Daugiau nėra kur. Kokia kita pamoka?..

Tos mergaitės: Krista, Melanė, Brukė... Tie jų veidai — tarsi jas staiga būtų aprėkusi luoša našlaitė.

Kodėl iš pradžių Krista pašoko pasitikti manęs, šypsojosi, pakvietė sėsti prie jos ir draugių? Krista panaši į klasės lyderę, o jos draugės turbūt visų mėgstamos, tokios, kurios panorėjusios gali priimti į savo būrį bet kurią mergaitę, jei nusprendžia, kad ji verta. Arba nepriimti. Kokia nemandagi! Tarsi mes lįstume į jos asmenini gyvenimą! Tenorėjom būti draugiškos.

Tikiuosi, teta to nesužinos. O gal ir išgirs, juk miestelis toks mažas.

— Dže-ni-ferė E-bot.

Mokytojas Farelis perskaito mano pavardę iš klasės žurnalo — tyčia mėgdžioja kompiuterio balsą. Jis ir kitas pavardes skaitė ką nors mėgdžiodamas, matyt, kas nors pagyrė, neva šmaikštu, ir jis tuo patikėjo, nes visi mokiniai klasėje patenkinti juokiasi, išskyrus mane. Atsiliepiu: „Aš”, bet taip tyliai, kad mokytojas manęs, ko gero, negirdi ar apsimeta negirdįs. Jis pakartoja, — tokiu pat negyvu balsu, tik jau garsiau, — tada ima dairytis po klasę, ieškodamas tos nelemtos Ebot, tarsi ieškotų kokio kurčio ar atsilikusio vaiko. Klasė žvengia. Man net veidas užkaista iš apmaudo. Norisi pasakyti tam vyriškiui, kad tegu verčiau pamėgina įsidarbinti cirke. Mane apima pyktis.

į šitą vardą tu neatsiliepk —

verčiau pabėk ir pasislėpk

Tad aš ir neatsiliepiu. To žaidimo nežaisiu. Aš užsikniaubusi ant stalo ir užsitraukusi ant akių kepuraitės snapelį, ir mokytojas temato mažą, susigniaužusį kaip kumštis mano smakrą.

Po nejaukios valandėlės mokytojas prisimena, kad į klasę atėjo nauja mergaitė, ji tikriausiai ir esanti toji Dženiferė Ebot. Mokiniai irgi greitai susigaudo.

Jaučiuosi lyg kokia nevykėlė. Arba atsilikusi. Tarsi kokia ypatinga ar gąsdinanti. Per visą pamoką mokytojas vengia žvilgtelėti į mane.

Man smalsu, kokį pažymį jis parašė prie mano pavardės klasės dienyne.

— Džena! Na, kaip sekėsi?..

Teta Karolina nekantrauja išgirsti, kokia buvo mano pirmoji diena. Ji tikisi, kad būsiu atvira. Viliasi, kad mokiniai man buvo geri. Kad jau susiradau draugų. Kokie nuostabūs mokytojai. Į kokius būrelius, klubus ir sportus užsirašiau. Dėdei irgi bus labai įdomu išgirsti. Pusbrolis su pussesere vienas per kitą jau pasakoja savo pirmos dienos įspūdžius.

Aš mandagiai atsakau, kad „viskas labai gerai“.

Mano klasė „labai gera”, visi „labai mandagūs“.

— ...ne, nelabai alkana, teta Karolina. Turiu labai daug namų darbų. Ypač matematikos. Man ji nepatinka. Gal galiu viršuje suvalgyti jogurto ir keletą vaisių, gerai? Ačiū.

Stengiuosi nepastebėti, kaip teta nusivylė. Viršuje greitai užsidarau savo kambaryje, o kai teta vėliau vakare nedrąsiai pasibeldžia į mano duris, apsimetu jau mieganti.

...Įsitempęs ir sustingęs, tarsi baisiausiai bijotą, kad tas ledas įlūš, jis bijo skausmo. Kaip aš. 10

— Sveika.

Pakeliu galvą ir matau — jis.

Šį sykį jis šypsosi, na, jau kaip pažįstamas. Lyg tarp mūsų kas būtų. Kurį laiką neatgaunu kvapo, širdis plaka tankiai.

— Na kaip, tikiuosi, tą kartą parvažiavai sveika?

Taip, sveika.

— Kaip kulkšnis?

Aš paraustu. Taip. Mane erzina, kad nepažįstamas žmogus rūpinasi mano koja.

— Tada man pasirodė, kad tu ne vietinė. Mokaisi mūsų mokykloje?

Atsakau jam, kad taip, neseniai pradėjau.

— Neseniai persikėlei?

— Na taip... atrodo.

Mano balsas negarsus ir kimus, suvokiu, kad mano atsakymas keistas. Jis nužvelgia mane. Sėdžiu viena ant aptrupėjusios betono sienos mašinų aikštelės kampe prie mokyklos. Tai antroji mano mokslų diena, pietų pertrauka. Valgyklos vengiu. Tikrinu savo matematikos namų darbus, tai tas pats, kaip per suveltus plaukus braukti šukas. Sąmonėje tarsi kokie saulės spinduliai šokinėja lygtys. Šį rytą pajutau, kad mokiniai mane stebi. Keli vaikinai atvirai spoksojo. Todėl čia sėdžiu žemai nuleidusi jūreiviškos kepuraitės snapelį ir paslėpusi akis.

Kai jau maniau jo niekad nebesutiksianti, staiga jis vėl išdygsta. Gal net buvau jį pamiršusi. Nes Jaro mokykloje nėra nieko, kam būčiau bent kiek įsipareigojusi po visos tos niekingos pirmos dienos.

Jis atėjo iš gilumos, gal atsiskyrė nuo būrelio garsiai besijuokiančių vyresnių mokinių, mindžikuojančių kitame mašinų aikštelės gale, kur stovi pikapas ir keli motociklai. Tie vyresnieji atrodo kiek savotiški, na, nepavadintum nei moksliukais, nei narkomanais, didelio miesto mokykloje jie tikrai būtų „narkai”, tačiau nežinau, kuo jie laikomi čia, Jaro vidurinėje — rūkantys cigaretes ir geriantys kažką iš skardinių. (Alų? Kažin ar drįstų gerti taip atvirai prie mokyklos vidury dienos?) Ir tas vaikinas šiandien — saugesnėje aplinkoje, nusiskutęs — nebeatrodo grėsmingas, nors šiek tiek vis dėlto gąsdina mane savo prakauliu veidu, šiurkščiais styrančiais plaukais, tatuiruote ant rankos, kuri tarsi susirangiusi gyvatė (!). Kažkas blizga jo kairėje ausyje, turbūt auksinis auskaras. Jis mūvi darbines kelnes iš šiurkščios medžiagos, gal iš burinės, ir vilki juodus marškinius ilgomis rankovėmis apspurusiais rankogaliais. Nelabai drįstu žiūrėti jam į veidą, į tas gražias akis ilgomis blakstienomis.

Jis tuo savo tarsi pašaipiu balsu klausia:

— Ar būtų labai nemandagu paklausti tavo vardo?

Ir aš, stengdamasi būti kuo ramesnė, kimiu balsu sakau:

— Nebūtų nemandagu.

— Tai tada leisk paklausti.

Ir sunkiai nurijusi seiles, tarsi tai būtų patys lemtingiausi mano žodžiai, kada nors ištarti Jaro Leike, pasakau jam savo vardą:

— Džena.

— Dže-na. — Jis ištaria žodį skiemenimis, tarsi būtų koks užsienietiškas. — Džena be pavardės.

— Juk tu man savo vardo nesakei.

— Tau reikia vardo ar kaip mane visi vadina?

Nežinau, ką atsakyti, todėl sakau, kad nesvarbu.

— Mano vardas Sent Krua, bet je m’appelle Krou.

Sent Krua jis taria pro nosį, prancūziškai. Moku šiek dek prancūziškai ir suprantu sakinio pabaigą — mane vadina Krou.

— Krou. Juk tai reiškia „varna“, toks didelis negražus paukštis.

— Kitoms varnoms varna nėra nei didelė, nei negraži.

— Varna... plėšrus paukštis?

— Tikrai?

Nesu tikra. Tiesą sakant, apie varnas nieko nenutuokiu, žinau tik tiek, kad jos nedailios, nerangios, garsiai kranksi ir sakoma, kad labai protingos. Tikriausiai jos ne tokios plėšrios kaip vanagai ar ereliai. Jų plunksnos blizgančios ir juodos, kaip šito vaikino plaukai.

— Krou? Taip tave visi vadina?

— Kai kas. Na, pavyzdžiui, šeima mane vadina Geibu, Gabrielių. — Jis suraukia nosį, tarsi šitas vardas jam būtų per daug geras. — Bet čia, mokykloje, net mokytojai vadina mane Krou, niekas nesugeba ištarti Sent Krua. Na, ir beveik niekas Jaro Leike.

— Tu prancūzas?

— Aš? Iš kur, aišku ne. Ką, panašus į prancūzą?

Krou kalba lyg erzindamas, lyg nuoširdžiai. Jo balsas duslus ir gergždžiantis, ne toks kaip kitų vidurinės mokyklos vaikinų. Jis net panašus į prancūzą, na, šiek tiek. Prieš daug metų, kai tėtis dar gyveno su mumis, buvom nuskridę į Paryžių, išsinuomojom mašiną ir nuvažiavom į pietus, į Nicą. Krou man panašus į tenykščius žmones. Jis sako:

— Kvebeke turiu giminaičių, bet mano tėvas perėjo per sieną į Meiną, tapo JAV piliečiu — kaip tik tuo metu, kai pradėjo šaukti kareivius į Vietnamo karą. Mano mama gimusi čia, aš irgi.

Žodį „Kvebekas“ Krou taria itin pabrėždamas pirmą raidę. Jis stambia ranka persibraukia plaukus ir mąsliai žiūri į mane. Jo akys panašios į šiltus sirupo saldainius, o išraiška tokia, tarsi jam atrodytų juokinga, kaip čia sėdžiu viena, ant kelių atverstos matematikos užduotys, vėjas plaiksto namų darbų lapus.

Naujokė mergaitė, viena. Nori būti pastebėta.

— Kas čia, algebra? Feldmano klasė?

— Aha. Nemėgstu.

— Tu iš antro skyriaus?

Neišsisukinėdama prisipažįstu, sakau taip. Paklausiu, ar jis...

— Priešpaskutinis skyrius. Turėjau baigti pernai, bet vieni metai iškrito. Juk sakiau, Džena, kad esu linkęs į avarijas.

Dženą! Išgirdus jo ištartą savo vardą, keistą skambesį, tarsi tas vardas būtų kokia muzika, man pasidaro silpna.

— Tai iš kur, sakei, esi?

— Aš... nesakiau.

— Tai pasakyk — iš kur?

— Aš...

Mano gerklė tarsi užsiūta. Nebegaliu kalbėti. Pajuntu baimę, kad dar kitą akimirką suriksiu tam vaikinui, kad net nežinau, kas atsitiko ant tilto. Avarija, avarijos.

— Eik šalin! Palik mane vieną.

Krou draugai stebi mus. Tai, be abejo, pokštas. Šaunus vyresnis vaikinas apsimeta, kad domisi nevykėle naujoke — kaip juokinga.

Sugraibau kuprinę, įkišu jon savo matematiką ir sumikčioju, kad man reikia eiti. Kažkas iškrinta man iš rankos, bet neturiu laiko pakelti. Krou nustebęs. Regis, kažką sako, bet negirdžiu ką, ausyse ūžia kraujas.

Nekenčiu jūsų. Jūsų visų. Nekenčiu šito miestelio, kuriame esu uždaryta.

Bjaurus skambutis čirškia į pirmos valandos pamoką. Aš sutrikusi ir supykusi. Pagalvoju, jog išeisiu iš šitos mokyklos ir niekad nebegrįšiu. Niekas neprivers manęs mokytis mokykloje, kuri yra ne mano, kaip niekas neprivers skristi su tėvu lėktuvu ir paskui gyventi su juo ir jo nauja šeima La Choloje.

Negaliu rodytis mokiniams. Mokytojams. Visi viską sužinos. Ir visi juoksis iš manęs.

Aš prie savo spintelės, mėginu ją atrakinti. Iš piktumo negaliu net skaičių atsiminti.

Vieną dalyką išmokau po avarijos: Niekas negali priversti žmogaus daryti to, ko jis nenori. Netgi savo paties labui.

Tik viena kliūtis: jei išeisiu iš mokyklos, labai nusimins teta su dėde. Jie nesupras. Mėgins su manim aiškintis. Taip darytų ir mama, jei sužinotų. Nemėgstu tos taisyklės: Negaliu nuvilti tų, kurie mane myli.

Todėl neišeinu. Net nesislepiu mergaičių tualete. Užlipu laiptais į matematikos pamoką. Mokytojo Feldmano klasė, jos nemėgstu. (Ar mokiniai stebi mane? Juokiasi iš manęs? Ar greitai mokykloje pasklis kalbos, kad Krou iš manęs šaipėsi mašinų aikštelėje?) Jau žengdama į klasę pajuntu, kaip kažkas paliečia man petį. Kvailai vypsantis raudonplaukis berniukas su blizgančia sidabrine vielute antakyje. Jis paduoda man du apglamžytus popieriaus lapus.

— Krou sakė, kad pamiršai mašinų aikštelėje.

Mano algebros namų darbai. 11

Oi oi oi, padėkit mums!

Kodeino jau nebeturiu, bet gydytojas liepė nuo skausmo išgerti tailenolio, tik, žinoma, negalima ryti tablečių kiekvieną kartą, kai tik pajuntu kokį skausmelį, todėl jau kelintą rytą atsibundu iš sapno vos auštant ir išprakaitavusi. Kai taip staiga pabundu, lyg kas būtų trenkęs per galvą, šviečiantis žalias laikrodis šalia lovos rodo 4:28. Esu susipainiojusi tarp paklodžių, širdis daužosi baisiau negu tada, kai iš manęs tyčiojosi Krou. Tai buvo po dviejų, gal trijų dienų. Tas sapnas — tarsi į mane kabintųsi vanago nagai. Mano pirštai gniaužia tilto turėklus, sulaužytus ir sulankstytus, aš iš visų jėgų stengiuosi išsilaikyti, kad manęs neįtrauktų pro tą kiaurymę ir nenuneštų į erdvę. Oi oi oi, padėkit mums, verkiu aš. Aš maža verkianti mergaitė, po mumis juoda srauni upė, ji dvokia, ji įtraukė su manim buvusį žmogų, tą žmogų, kuris sėdėjo prie vairo, žmogų, kurį norėjau išgelbėti, bet jo veido nemačiau, mano gerklė užkimusi nuo riksmo Mama! Mama!

Netrukus pabeldžia į mano kambario duris. Teta klausia, ar šaukiau ją, atsakau, kad ne. 12

Jaro Leike mano gyvenimas darosi gana slaptas.

Kaip kokio ledkalnio, juk sakoma, kad jo devyni dešimtadaliai po vandeniu. Tai, kas matoma, — daiktai nedidelė jo dalelytė, iš jos neįmanoma suvokti, koks jis visas.

Kaip šiandien mokykla, Dženą? Iš tikro reiškia: Kaip sekasi apsiprasti? Ar pritampi? Man tiesiog bjauru, kad teta su dėde klausia vis to paties. Net tie mažiai — Bekė su Mikiu. Tėvai primokė juos: Būkit geri su Dženą! Todėl jie ir stengiasi, myliu juos už tą nuoširdumą ir prieraišumą, tik bėda, kad neturiu noro būti jiems vyresnioji sesuo. Atleiskit.

Slaptas gyvenimas pats maloniausias. Taip pat ir saugiausias.

Savaitgaliai — šeimos laikas. (Nebent kartais kokią lietingą popietę dėdė Dvaitas, kuris yra darboholikas, išsmunka į savo įstaigą „Architektai Makartis, Veismanas ir partneriai ir pabūna tenai kelias valandas iki vakarienės.) Makarčiai labai rūpinasi vaikais, kaip visi Jaro Leike, kaip Teritaune, vadinasi, šeima būna kartu — geru oru prie Jaro ežero, kur jų draugai turi jachtą, arba dviračiais važinėjasi taku palei Sabalo upelį, kartais žiūri, kaip Bekė mokykloje žaidžia futbolą, arba eina žiūrėti „Šreko 2”, o po filmo pietauja „Pasvirusiame Pizos Bokšte”. Šeimos laikas — šventas metas, todėl Makarčiai jaučiasi prislėgti, kai Džena mandagiai pasako, jog verčiau liks namie, nes turi daug namų darbų, arba nori pasivaikščioti / pabėgioti / paiškylauti viena, arba... ką nors valandų valandas veikti užsidariusi kambaryje.

Ar mes Dženai nepatinkam, mama?

Žinoma, patinkami Ir kas per klausimas!

Jeigu mes jai patiktume, būtų linksma, ar ne? O ji visą laiką atrodo labai liūdna.

Bet tai dar nereiškia, kad Dženą mūsų nemėgsta, Beke. Tai reiškia tik viena — Dženą liūdna.

Štai paslaptis.

Kai Makarčiai išvažiuoja prie ežero plaukioti, tučtuojau skubu į tetos ir dėdės vonios kambarį patikrinti, kokių vaistų yra jų vaistinėlėje. Deja, liūdna! Daugiausiai be recepto parduodami vaistai, tokie kaip buferinas, advilis, tailenolis, jų nusipirkti gali bet kas, dar vaistai nuo hipertonijos (dėdės Dvaito) ir dispepsijos (tetos Karolinos). Teta kartais būdavo nervinga ir irzli, tikėjausi, kad ji vartoja kokius nors raminamuosius, kokį valiumą (kai tėtis mus paliko, juos kurį laiką gėrė mama).

Bet nepasiduodu, ieškau toliau. Jų vonios kambarys gan senoviškas, jame stovi ilga, panaši į komodą spintelė su daugybe stalčiukų. Šie kažko prikimšti, randu ir senų receptinių vaistų, buteliukų su keliomis užsilikusiomis tabletėmis. Na ir vienam jų, pasirodo, besą oksikontino, paskirto Dvaitui Makarčiui nuo skausmo po tabletę kas tris keturias valandas; ir net keturios didelės tabletės! Taip susijaudinu, kad vos neišmetu buteliuko.

Manau, dėdė tų tablečių nepasiges, nes vaistai paskirti 1999 metų kovo mėnesį. 13

— Ei, mergyt, ką, tu nuplikus?

Skubu laiptais į matematikos pamoką, kuri man iš visų baisiausia, staiga mane apipuola įžūlūs vaikinai, ima grabalioti mano jūreivišką kepuraitę, nutraukia ją nuo galvos, juokiasi hienos juoku, mėto kepuraitę į orą, aš, išraudusi, įniršusi ir sutrikusi, stengiuosi ją sugauti, bet ji jau nukritusi ant laiptų, mokiniai ją paspiria, ir aš, apimta nevilties, prašau: „Atiduokit ją man, atiduokit, prašau“. Pagaliau kepuraitė grįžta pas mane, ją pakelia mergaitė, paduoda man, tarsi atsiprašydama šypteli.

— Imk, Dženifere.

Ta mergaitė — Krista Šo. Ji, atrodo, manęs gailisi, nejaučia man neapykantos.

Sugebu vos girdimai padėkoti, užsimaunu kepuraitę ir dingstu.

Suvyniotos aliuminio folijoje, įkištos į slaptą mano kuprinės kišenėlę, ir yra tos trys oksikontino tabletės, kurias taupau ypatingam atvejui. Rizikuodama, kad pamatys mokytojas Feldmanas, išsiimu vieną, delnu užsidengiu burną, nuryju sausą tabletę ir viliuosi, kad neužspringsiu, neužsikosėsiu ir nebūsiu pastebėta. 14

Niekada! Niekada nepasakoti savo paslapčių.

Niekada nepasakoti tetai, kaip man blogai mokykloje. Kaip mano veidas susitraukia tarsi į kumštį, net tada, kai kažkas manyje nori būti draugiškas. Kad koridoriuje, klasėje, prie spintelių daug lengviau žiūrėti tiesiai, negu akimis ieškoti kieno nors kito akių. Kaip bijau sutikti Krou arba jo draugus, kurie iš manęs juokėsi. Kaip bijau, kad pašauks atsakinėti mokytojas Feldmanas arba Farelis, kurie nemėgsta manęs, nes per jų pamokas sėdžiu tyli, paniurusi ir nudūrusi akis. Kad man vis sunkiau susikaupti darant mokyklos užduotis, net mokantis tų dalykų, kuriuos mėgdavau: istorijos, anglų kalbos, gamtos pažinimo. Kaip per fizinio lavinimo pamokas negaliu spėti su kitomis mergaitėmis — bijau skausmo. Ir vis tiek viskas taip nuobodu. Ir vis tiek juk žinau, kad nieko gero nebus, kam stengtis? Noriu būti su savo jūreiviška kepuraite net ir patalpose, o tai prieštarauja aprangos taisyklėms. Bijau, kad jei mano galva bus nepridengta, visi pamatys bjaurius avarijos randus, mano švelnūs plaukai jų nepaslepia, nekenčiu jų ir bijau, kad juos pamatę žmonės pamanys, jog mano plaukai tokie visą laiką. Ir dar tie randeliai ant kaktos ir pasmakrėje — vis nesusilaikau ir nuolat braukiu per juos pirštais. Ir kaip sunku eiti nesusiraukiant, kai suskausta kulkšnį arba kelį... Žinai, kaip tu atrodai? Kaip žmogus po mašinos avarijos.

Auklėtoja Terikot išsiveda mane į koridorių ir klausia apie kepuraitę:

— Kodėl, Dženifere? Ar yra kokia nors priežastis, kodėl visada nešioji tą kepuraitę?

Jos pilkos padūmavusios akys įtarios. Gal ją perspėjo direktorius Godaras arba kiti. Ji aiškina man apie mokyklos aprangos taisykles. Berniukams patiktų nešioti beisbolo kepuraites su nusuktais snapeliais, todėl apskritai negalima būti su kepurėmis, skrybėlaitėmis ar skaromis. Ta taisyklė mokyklos vadovybės patvirtinta jau labai seniai.

Aš nešioju savo nutrintą jūreivišką kepuraitę. Ir nešiosiu. Taip ir pasakau auklėtojai — mano galva buvo nuskusta, mano kiaušas buvo prapjautas, nes į smegenis išsiliejo kraujas, galvos oda visa nusėta bjaurių randų, kurių plaukai neuždengia, — mano balsas tylus, kalbu greitai. Auklėtoja gal net nelabai sugaudo žodžius, net palinksta prie manęs. Labai nemaloni akimirka, jai manęs gaila, tikriausiai girdėjusi apie mane, kodėl apsigyvenau pas tetą, kodėl persikėliau į Jaro Leiką iš privačios Teritauno mokyklos, kokia čia esu vieniša, nelaiminga. Pagaliau ji man sako:

— Dženifere, aš labai atsiprašau. Nežinojau. Žinoma, jeigu tik tau smagiau, nešiok tą kepuraitę.

Ir guosdama paliečia man ranką Atsargiai. 15

Kita paslaptis. Niekas jos nesužinos.

Miestelio telefonų knygoje radau du įrašus:

Sent Krua, Rolanas

Elnių Salos gatvė 655, Jaro Leikas

Sent Krua, Rolanas

Stalius ir vitrinų meistras

Didžioji g. 39, Jaro Leikas

Jaro Leiko ir jo apylinkių žemėlapyje susiradau Elnių Salos gatvę — ji miestelio šiaurėje. Tas rajonas man nepažįstamas. Teta su dėde draugų ten, atrodo, neturi. Spalio pradžioje vieną vėjuotą ir lietumi grasinančią šeštadienio popietę dviračiu numinu kokius tris kilometrus į Elnių Salos gatvę, paskui dar kokį kilometrą, kol randu Krou namą — ir nustembu. Tai kone kaimas, namai nedideli, mediniai, stovi ir vežiojamųjų namelių ant betono blokų. Krou namas aptriušęs, pasislėpęs už nuskurdusių pušelių, iki jo veda išduobtas keliukas. Naujajame Hampšyre — ruduo: skaisčiai raudonuoja žagreniai, švyti rykštenės, šviečiant saulei vaizdas nuostabus, bet šiandien užeina debesys, paskui vėl saulė, vėl debesys, pučia vėjas. Priešais Krou namą yra pieva, kurioje ganosi palšas arklys įlinkusia nugara, o vienintelis jo bičiulis — ožys skysta barzdele. Apžergusi dviratį keliuko pradžioje matau, kad arklys su ožiu įdėmiai stebi mane. Viliuosi, kad iš už namo staiga neišnirs Krou arba neatžingsniuos gatve.

Štai kur tu gyveni, Krou.

Elnių Sala — labai jau romantiškas išmušto ir duobėto asfalto gatvės pavadinimas užmiestyje, jau prasidedant kalvoms, toliau nuo pasiturinčiųjų. Taigi Krou gyvena Baltųjų kalnų papėdėje. Vargšai baltieji — topteli galvoje, čia apsigyvenusi tą vertinimą girdėjau ne kartą. Ir dar blogesnį — vagonėlių šiukšlės.

Teritauno mokykloje beveik visi mokiniai buvo iš tos pačios aplinkos, tiesa, buvo kelios turtingos mergaitės, keletas net tikrai turtingų. Jaro mokykloje — net keista — tikra maišalynė: „narkai”, moksliukai, vagonėlių šiukšlės.

Krou su šeima gyvena ne vagonėlyje, bet šitas Elnių Salos rajonas — vagonėlių teritorija. Pagalvoju: Tu neturtingas! Tu nesvarbus.

Man gėda dėl tokios minties. Mama mane ne taip auklėjo. Bet Krou mane įžeidė ir turiu atsiteisti. Gana žiaurus kerštas, bet tai viskas, ką galiu sau leisti.

Tuo metu gauruotas juodas ožys atbidzena prie tvoros pasižiūrėti į mane iš arčiau. Jo akys pilkai šviečia, o vyzdžiai siauri it brūkšneliai. Kaip keista! Staiga, iškišęs galvą pro tvorą ir pasukęs mano pusėn, jis prasižioja ir garsiai valdingai subliauna. Tarsi sakytų: Ei, aš alkanas. Pašerk mane. Sunerimstu, kumelė irgi atrisnoja. Kas nors name mane tikriausiai jau pastebėjo.

— Tai kad aš nieko jums neturiu, atsiprašau!

Skubiai nuvažiuoju šalin. Nenoriu, kad kas pamatytų. Man įkandin skamba garsus nusivylimo kupinas meee.

Puskelėje į namus dangus patamsėja ir ima pilti lietus. Kai įsuku į Plimuto gatvę, mano flaneliniai marškiniai, megztinis, džinsai ir jūreiviška kepuraitė jau kiaurai permirkę. Bet aš šypsausi. Nežinau kodėl, bet šypsausi. Kai varvėdama įeinu į virtuvę, teta Karolina ima bartis:

— Džena, Dieve mano, kur tu buvai? Bekė sakė, kad išvažiavai dviračiu, bet... kodėl tokiu metu? Kai mes tave kviečiam pasivažinėti gražią dieną, tu vis neturi laiko. O kai lietus — imi ir išmauni.

Negalima sakyti, kad teta barasi rimtai. Visą tą laiką ji mane trina rankšluosčiu.

— Norėjau kaime aplankyti draugą, — sakau jai. — Bet kai ėmė lyti, pasukau atgal. 16

— Žinai, kas jie, tie baikeriai? Meto prisiriję vagonėlių šiukšlės.

Šie Rajanos Mioler žodžiai skamba taip piktai, kad net nustembu. Žinau, kas yra metamfetamino milteliai, bet apsimetu nežinanti, kad Rajana man pasakytų. Ji — stambių kaulų mergina, plataus strazdanoto veido, nuolat kuo nors besipiktinanti ir todėl atrodanti gerokai vyresnė, nors iš tikro yra mano amžiaus — iš antro skyriaus — ir tokia pat vieniša. Rajana pirmoji užkalbino mane per mokytojo Farelio pamoką — kai mūsų stalai vaizduojant modulį buvo sustumti ratu ir mudvi su Rajana atsidūrėme šalia viena kitos, nes niekas kitas nenorėjo su mumis sėdėti.

— Jie šniaukščia į nosį arba leidžiasi į venas heroiną. Įsivaizduoji? Fe.

Atsakiau Rajanai, kad neįsivaizduoju.

Nors iš tikro tai galėčiau. Tiktai nenoriu.

Kai geri tabletes, viskas atrodo saugu. Kaip kad žmonės geria alkoholį. Bet visos injekcijos atrodo baisu.

— ...sako, kad nuo to pažeidžiamos smegenys. Po kiekvienos dozės žūsta kiek nors smegenų ląstelių. Kaip tie baikeriai elgiasi, ypač Trina Holand; iš karto matyti, kad tokia.

Rajana nusijuokia, niekinamai, bet kartu ir susijaudinusi, pakreipusi galvą, kad geriau matytų, kas dedasi aikštelės kampe, kur kaip visada savo teritorijoje susibūrę baikeriai ir svetimi tenai nepageidautini. Negali labai kaltinti Rajanos, kad pavydi Trinai. Iš visų baikerių merginų ji labiausiai krinta į akis — pelenų spalvos plaukai nukirpti trumpai kaip berniuko, aptempti džinsai, prigludę megztukai, odiniai iki kelių batai, dailus širdies pavidalo veidelis.

— ...na, matyti, kad jai jau nusispjaut ant tėvų. Iš pradžių buvo susidėjusi su Džilu Ratke, tikru narkotikų prekeiviu, paskui su Rasčiu Haberiu, kuris sekioja paskui ją kaip iš meilės apsalęs šunytis, nors šiaip su visais kitais Rastis agresyvus it koks pitbulis. Šiandien, atrodo, ji susinešė su Rokeriu, matai, kaip tenai abu kvailioja? Tiesiog bjauru! Kaip manai, nuo ko viskas šitas prasideda?

— Kas?

— Na, kaip tokia pasidaro... supranti. Kaip Trina.

Rajana tarsi atsiribodama suneria rankas ant didelės putnios krūtinės, susiraukia ir papurto galvą, tarsi jai būtų atėjusi kokia negera mintis. Ji dėvi dukslokus megztinius ant marškinių, mūvi keturiolikto numerio palaidas į akis nekrintančių spalvų kelnes — smėlio arba pilkas. Jos plaukai rausvai rudi, ant rankų ir veido pribarstyta strazdanų, atrodo tarsi kokie užtiškę rūdžių spalvos lašai.

Kai Rajana sako kaip Trina, turi galvoj nebe mergaitė.

— ...ir Kikė Viver, ji antrokė kaip mudvi, o matei, kaip trynėsi su tuo vyresniu bernu Dubiu prie spintelės? Šį rytą.

Jaučiu, kaip paraustu. Esu tokia drovi, kad man net nesmagu valgyti priešpiečius valgykloje. (Man nesmagu valgyt žiūrint kitiems. Ir iš kur atsirado toks paprotys, kad svarbu valgyti drauge?)

Pamanytum, kad Rajana Mioler ir Dženiferė Ebot pačios geriausios draugės, kartu sėdi prie nuošaliausio stalo valgyklos kampe. Šis stalas tokiems žmonėms kaip Rajana ir aš, čia galim sėdėti abejingai atsukusios nugaras triukšmingam knibždėlynui. Keli vaikinai prie mūsų stalo irgi ne iš tų, su kuriais norėtume kalbėtis, todėl nekreipiam dėmesio ir į juos.

Kodėl Rajana su manim draugauja, gerai nesuprantu nė pati. Ji stambi, lėta, protinga mergaitė, jos judesiai šiek tiek sutrikę, todėl fizinio pamokos jai gryna kankynė, ji nemėgsta sportininkų ir tokių dailučių merginų kaip Trina Holand. Gal ji mane priskiria prie tos pačios kategorijos kaip save — kad ir kokia ta kategorija būtų. Tiesą sakant, Rajanos aš kai kada vengiu, ne visada einu į valgyklą. Kai kada nuo jos pasprunku, skubiai dingstu iš mokytojo Farelio pamokos, tarsi negirdėčiau, kaip ji sako: „Džene, ei, Džene.” (Jai taip ir nepasakiau, kad kiti mane vadina Džena.) Rajana pasikvietė po pamokų į namus, bet aš tik gūžtelėjau pečiais ir padėkojusi atsakiau, kad geriau kitą kartą.

Net pati nežinau, kodėl taip elgiuosi. Taip jau yra — kaip kasdien nešioti tą apšiurusią jūreivišką kepuraitę. Ar man svarbu, ką apie mane mano kiti? Visi jie? Teritaune viskas buvo kitaip. Mylėjau savo mokytojus, turėjau daug draugų. Net artimų.

Prieš avariją. Tuo metu atrodė, kad draugų turėti smagu.

Nuo pat tos pirmos mokslo metų dienos Krista Šo su draugėmis ėmė laikytis nuo manęs atokiau. Man net truputį gėda, kad buvau su jomis tokia nemandagi, ir nors daugybę sykių turėjau progą jų atsiprašyti — neatsiprašiau. Daug lengviau nusisukti ir nutaisyti akmeninį veidą.

Nereikia manęs gailėtis. Nedrįskit!

Rajana nieko apie mane nežino. Tegu verčiau ir nesistengia šniukštinėti.

Stebėdama tuos baikerius mašinų aikštelėje, praradau norą valgyti. Kai valgom valgykloje, vis tas pats: varškė su vaisiais. Dar būna bandelė, sviesto gabalėlis, kurį visada atiduodu Rajanai. Jeigu vaisiai būna konservuoti ir su sirupu, kaip tie baisūs ananasai šiandien, juos iš lėkštės irgi nukrapštau Rajanai, kuriai maisto niekada nebūna per daug.

Labai norėčiau valgyti tik baltą maistą. Balta spalva man atrodo švari.

Ir dietinė kola. Negalėčiau be jos gyventi, ji man reikalinga ir tabletėms užgerti.

Kai diena būna labai jau bjauri, nuryju vieną ar dvi tabletes tailenolio arba advilio, kad numalšinčiau galvos skausmą, kuris joje visą laiką tūno, neišvengiamas kaip signalas pakėlus telefono ragelį. Kai kartu su kola išgeriu aspirino, mano širdis ima plakti ir šokinėti, ir tai mane nuramina. Na, o dar savo kuprinėje turiu vieną oksikontino tabletę, tarsi kokią auksinę monetą, suvyniotą aliuminio folijoje.

(Dėdė Dvaitas tikriausiai taip ir nepastebėjo, kad trūksta jo senų tablečių nuo skausmo. Jeigu kartais apkaltintų mane, jau esu sugalvojusi, ką jam pasakyčiau: jeigu jis mano, kad galiu ką nors iš jo pavogti, tai gal man apskritai neverta gyventi šiuose namuose.)

Galvoju apie tą savo tabletę, paslėptą kuprinėje.

Įdomu, kiek laiko ištversiu jos neprarijusi, nors gerai žinau, kad jos poveikį jusiu tik kelias valandas, o ne iki gyvenimo pabaigos.

— Oiii, žiūrėk.

Rajanos balse baisus pasibjaurėjimas. Ką tik aikštelėn atvažiavo baikeris, ir Trina Holand su kitomis merginomis pripuolė prie jo sveikintis: apsikabinimai, bučiniai. Tikri bučiniai.

Veikiausiai Krou. Su savo juodu odiniu švarku, netgi su pirštinėmis.

Iš to, kaip daužosi mano širdis, sprendžiu, kad tikrai jis.

Kiek sykių sakiau sau, kokia kvailė esu. Juk Krou toks juokingas vardas; o Gabrielis Sent Krua dar blogiau. Rajana jį pavadintų vargšeliu baltuoju vagonėlių šiukšle. Esu įsitikinusi.

Nuo pat antros mokslo metų dienos — tai yra jau kelios savaitės — Krou mačiau nebent iš tolo. Vyresnių mokinių spintelės ir klasės yra kitame mokyklos gale. Nors Krou draugus matau gan dažnai, ne visada suprantu, ar yra ir jis, nes dažniausiai greit nusisuku, kad nepamatytų manęs. Tarsi koks refleksas žmogaus, kuris neatsargiai pasižiūrėjo į akinamą šviesą ir nebenori pakartoti tos pačios klaidos.

Kartais matau jį vieną. Kartais būna su draugais. Skaudu man tik tada, kai matau jį su kokia nors mergina, palinkusius vieną prie kito, besijuokiančius ir meiliai besikalbančius. Dažniausiai su Trina Holand, bet dar yra ir Kikė Viver su raudonomis sruogomis plaukuose. Dar iš vyresnių yra tokia Doloresa, siaubingai graži, kaip kokia Dženiferė Lopęs. Yra ir daugiau merginų, kurių vardų net nežinau, su pradurtomis ausimis, nosimis, antakiais.

Pastarąjį kartą Krou mačiau prieš kelias dienas, per laisvą pamoką, tada sėdėjau bibliotekoje. Kaip tik spoksojau pro antro aukšto langą, apimta tos savo zombiškos nuotaikos, kai net nenutuoki, nei kur esi, nei ką veiki, ir staiga pamačiau Krou. Jis išėjo iš mokyklos, perbėgo pievelę į mašinų aikštelę, kur stovi jo „nurengtas“ harlėjus, ir net neužsisegęs šalmo nuriaumojo. Tarsi kas būtų jam paskambinęs ar atsitikusi kokia nelaimė.

Ir pagalvojau: Palauk! Tavo šalmas! Juk kartą jau vos neužsimušei.

Rajana, net atsistojusi, kad geriau viską matytų, įsiutusi murma:

— Oho! Tu tik pažiūrėk, kas darosi!

Gerokai pasistumdžius pelenė, tai yra Trina su savo pelenų spalvos plaukais, sėda ant Krou motociklo, jis ją pasirinko, apsikabina jo liemenį ir meiliai prisiglaudžia, o jis išvažiuoja iš aikštelės ir dingsta tolumoje.

Stveriu padėklą ir nieko nesakiusi nueinu. Rajana žiūri į mane nustebusi ir įsižeidusi. Aš pernelyg susijaudinusi, noriu likti viena. Skambutis jau čirškia į pirmos valandos pamoką, tad koridoriaus bruzdesy galiu pabūti viena, kuisdamasi savo spintelėje irgi jaučiuosi viena, nematoma. Išmokau būti viena net klasėje — tereikia užsikniaubti ant suolo. Kol nematau Krou ir man nereikia galvoti, kaip jausčiausi, jei galėčiau apkabinti rankomis jo liemenį sėdėdama ant to motociklo, tol būnu viena... ir saugi.

Kai padedu savo padėklą ant valgyklos prekystalio, dirsteliu atgal ir matau, kaip Rajana Mioler vis dar žiūri pro langą ir godžiai šluojasi į burną likučius iš kažkieno lėkštės. 17

Būti vienai svarbu štai kodėl.

Prisigretina koks nors pašalinis ir ima siurbti tavo deguonį.

Kaip mokyklos mergaičių fizinio mokytoja Dara Boven. Jos oda tamsi kaip indėnės, balsas melodingas, juokiasi garsiai, it kokia mergytė ploja rankomis, kai kas kiaurai pataiko į krepšį, šauniai atmuša per tinklinį, grakščiausiai paneria į baseiną.

Boven kaip mokytoja daug kam patinka. Patinka ir kaip lengvosios atletikos trenerė.

Tik ne man. Iš pat pradžių pajutau, kad su ja reikia atsargiai.

Pusė mergaičių mėgdžioja užkrečiamą Boven juoką. Tik ne aš.

Šneka, kad Dara Boven, kai žaidė žolės riedulį, vos nepateko į Amerikos olimpinę rinktinę. Ji kasmet bėga Bostono maratoną ir yra tarp geriausių dvidešimties bėgikių.

Jaro Leike, kur tik 11 300 gyventojų, tai daro įspūdį. Dara Boven čia turi vardą.

— Dženė, juk taip tave visi vadina, tiesa?

Visi? Gūžteliu.

Gal ir taip. O gal ir ne. Mano šypsenėlė puse lūpų — Koks skirtumas?

— Dženė. Gerai. Girdėjau... mano draugė Megana Raider iš koledžo... tavo bėgimo trenerė...

Megana Raider. Man tas vardas visai neįdomus. Jaučiuosi bjauriai apgauta, trenerė Boven stebi mane, nori pamatyti reakciją.

Trenerė Raider. Žiūri į mane prie ligoninės lovos. Spaudžia man delną savo stipria ranka, tikina, kad vėl bėgiosiu, kad fizioterapija padaro stebuklus.

Tikina mane tuo, kuo jos drėgnos akys netiki.

— ...Megana sako, kad komandoje... iki to įvykio... tos avarijos, žinoma, tada... bet vis tiek... jeigu kada norėtum su manim apie tai pasikalbėti, Džene, mielai pasistengčiau ir padaryčiau viską. Aišku, jeigu tik sugalvotum kada po pamokų pabėgioti. Pažiūrėtum, kaip jautiesi. Megana neseniai man atsiuntė elektroninį laišką ir parašė, kokia šauni buvai komandos narė Teritaune, kokia patikima...

Aš greitai atsakau:

— Buvau nebloga, ponia Boven. Bet geriausia nebuvau.

— Tau ir nereikia būti geriausiai, Džene. Nebloga — to visiškai užtenka.

— Per varžybas, per čempionatus neblogai pasirodyti negana.

— Negalvok apie varžybas, Džene. Tiesiog retsykiais prisidėk prie mūsų. Per varžybas yra kam bėgti. Kaip, gal rytoj po pamokų? Žinoma, nemanyk, kad spaudžiu tave, turi kiek tik nori laiko apsiprasti, pailsėti...

Negaliu patikėti. Kad galėjau taip išskysti.

Negaliu patikėti, kad taip atvirai kalbėjausi su svetimu žmogumi, kuris neturi teisės kištis į mano gyvenimą.

Ko gero, esu labai nemandagi, bet pasisuku ir nueinu nuo trenerės Boven. Ir neatsisuku pasižiūrėti. Ir neatsiprašau. Tik mosteliu ranka — galbūt, o gal ir ne, o gal tiesiog koks skirtumas? 18

Po dviejų dienų kai kas nutinka.

Nutinka ant apsnigto Sabalo upelio tako. Veikiau neatsitinka. Neįveikiu to, ką turėčiau įveikti. Gelžkelio tiltas ant pastolių virš upelio. Mano kojos neklauso, išsigąstu. Nedrįstu pereiti tiltu.

Senas medinių pastolių tiltas. Ant jo yra siauras pėsčiųjų takas. Kvepia šlapiu metalu, papuvusiomis lentomis. Taip pat žiemos šalčiu. Dar sniegu. Ir tamsiu patiltėje gurgančiu vandeniu. Putomis to vandens paviršiuje. Ledu akmenuotoje pakrantėje. Trenkia ir šleikščia, prakaituota baime. Kūnas net per drabužius skleidžia jame tūnančią baimę.

Taip atsitinka pirmą kartą. Nes tai apskritai pirmas kartas, kai noriu pėsčia pereiti tiltą. Pirmas kartas, kai nevažiuoju su teta arba dėde mašina. Po avarijos tai pirmas sykis, kai nepajėgiu užsimerkti. Kaip užsimerkia mažas vaikas. Kaip mažas vaikas sustingsta. Sulaikau kvapą.

Ir tas tiltas! Šitas tiltas! Tarsi kokia ano didžiojo tilto nuolauža!

Tapan Zi yra penkių kilometrų ilgio. Aukštai virš Hudzono upės penkių kilometrų tiltas. Penki kilometrai.

Tarsi visas gyvenimas. Ir mirtis.

Penki kilometrai. O tas tiltas virš Sabalo upelio yra gal trisdešimties metrų. Gelžkelio tiltas su siauru lentiniu pėsčiųjų taku. Ir kelio ženklai.

VAŽIUOTI MOTOCIKLAIS DRAUDŽIAMA

Kitas ženklas DVIRAČIUS TIK VESTIS

Dar vienas ARKLIAIS JOTI IR VADELIOTI DRAUDŽIAMA

Dar vienas ATSARGIAI — TRAUKINYS!

Lapkričio šeštadienis. Šeštadienis, kai esu viena. Ne šeimos šeštadienis. Ne man. Makarčiams, bet ne man. Šeštadienio popietė. Pasakiau tetai Karolinai, kad eisiu pabėgioti. Su jūreiviška kepuraite, ruda neperšlampama striuke, džinsais, sportbačiais. Pasakiau tetai Karolinai, kad labai noriu pabūti viena. Ne, man nieko neatsitiks. Ne, nuošaliose vietose nebėgiosiu. Ir tik netoli.

Šeši kilometrai iki Jaro ežero, šeši atgal. Tai antras kartas, kai mėginu įveikti paupio taką.

Nuo tada, kai parkritau. Kai sutikau Krou.

Bet šiandien jo čia nebus. Jei parkrisi.

Ir trenerės Boven nebus. Ji bus kalta, jei parkrisi.

Nuo to trečiadienio popietės nė karto neužsukau į mokyklos sporto salę. Net nepasižiūrėjau į komandos bėgikus.

Tikras juokas. Bėgioti mokyklos komandoje. Po avarijos daug kas atrodo juokinga.

Verčiau slapta, paupiu. Man patinka, kad pirmą kartą kvėpuoti TAIP GERA. Mano kojoms su sportbačiais ant apsnigto tako TAIP GERA. Mano kojų raumenys galingi — KAIP GERA. Bėgu, mosuoju rankomis. Kai pavargstu, darau klaidą — kvėpuoju pro burną.

Mano kvapas matyti ore. Prakaituoju.

Aš su pirštinėmis. Bet pirštai vis dek jaučia šaltuką.

Sportbačiai sudrėksta. Vilnonės kojinės irgi sudrėksta. Kvėpuoju vis tankiau. Žingsnis nebe ritmiškas, rankos skėsčioja neritmingai. Oras irgi negeras. Vėjo gūsis nubloškia kepuraitę, turiu sustoti jos pasiimti. Jos vidus išsipurvinęs. Reikėtų pavalyti. Paskui vėl užsimauti ant galvos. Kur dingo mamos kepurė, nežinau.

Šeši kilometrai. Penki kilometrai.

Ir staiga priekyje pamatau tiltą. Visai nesitikėjau. Atrodo, bėgimo takas toliau eina per jį. Tą pirmą kartą taip toli nebuvau nusigavusi. Parkritau, neištvėriau. Baigta. Bet šį sykį, nors ir bėgau nelabai šauniai, nors ir uždusau, nors rankos tabaluoja, kojos virpa, nežadu pasiduoti. Upelis toje vietoje kiek platesnis. Į jį įteka upeliukas ir nuo čia Sabalo srovė daug galingesnė. Jaro ežeras turėtų būti už kokio pustrečio kilometro. Takas šioje vietoje gana nuošalus. Nuošali parko vieta. Niekas daugiau nebėga taku, jis apsitraukęs neliesta sniego pluta. Oras drėgnas ir šaltas, smelkiasi iki pat kaulų. Kai šalta ir sausa — kur kas geriau.

Imu kvėpuoti trūkčiodama ir tankiai. Privalau pereiti tą tiltą. Jei nenoriu pasukti atgal, turiu jį įveikti. Jau pasiryžtu, žengiu ant jo. Takas status. Apledėjęs sniegas slidus. Mano sportbačių padai slysta. Prisidengiu akis nuo saulės. Šalta lapkričio saulė jau slenka žemyn ir įkypų spindulių šviesa šykšti. Pasižiūriu į abi puses, bet traukinio nematau. Ir negirdžiu. Bet gal man tik taip atrodo? Jeigu traukinys atvažiuos kaip tik tada, kai eisiu per tiltą, bus man bausmė už mamą.

Per tiltą ketinu eiti, ne bėgti. Tiltas senutėlis ir išklibęs. Pėsčiųjų takas — iš paprasčiausių lentų! Pro jų plyšius matyti apačioje tekantis vanduo. Tas vanduo putojantis ir tamsus. Ši vieta jau panaši į upę, ne į upelį. Neseniai lijo, tad vanduo dar labiau pakilęs. Plaukia nulaužtos šakos, lapai, visokios šiukšlės, savo keistais pavidalais panašios į nuskendusius mažus gyvius. Staiga ima svaigti galva. Man dėl to neramu. Palei pėsčiųjų taką tiktai vienas turėklas iš upelio pusės, maždaug liemens aukštyje. Per tokį nesunkiai ir persiverstum. Jis visas surūdijęs. Ir tos rūdys skleidžia aštrų kvapą. Net ir bėgiai, pabėgiai atrodo surūdiję.

Vaikinas, vardu Rastis. Toks jo vardas. Paduoda man du suglamžytus popieriaus lapus.

Krou sake, kad pamiršai juos mašinų aikštelėje.

Jis juokėsi iš manęs. Visi aikštelėje juokėsi iš manęs. Jie nebūtų juokęsi, jei Krou būtų buvęs mano draugas. Bet jis nebuvo mano draugas. Gal tik apsimetė? Gal jam paprasčiausiai buvo gaila manęs? Dėl avarijos. Stengiuosi atspėti, kaip buvo iš tikro, bet man nesiseka. Kai įtemptai galvoju, tuojau ima skaudėti galvą. Akys ašaroja, nieko nebematau. Aš mačiau jį — man taip atrodo! Juostoje prieš mūsų mašiną ant Tapan Zi tilto. Prieš pat mamos mašiną. Tai buvo gyvas padaras. Mačiau! Pro priekinį stiklą, kai kišau kompaktinį diskelį. Ėmiau šaukti: Mama, atsargiai! Mano kairė ranka stvėrė už vairo. Manau, stvėrė nevalingai. Man atrodo, kad mama mėgino nustumti mano ranką. Dar atrodo, kad surikau. Girdėjau riksmą. Tiksliau, du riksmus.

Ir sirenos! Girdėjau sirenas.

— Negaliu. Nesugebėsiu...

Baimė tokia didelė, ji persiduoda net išklibusioms pėsčiųjų tako lentoms. Jaučiu tos baimės skonį, tarsi kokio sūraus vandens. Iš tos baimės širdis krūtinėje daužosi tarsi paukštis nulaužtu sparnu. Turiu pasukti atgal. Tuo taku nuėjau tik kelis metrus. Mažiau negu trečdalį tako. Pasuku atgal tvirtai spausdama turėklą kad išsilaikyčiau ant kojų.

Supranti, tu eini kaip ašį na, kaip žmogus ant ledo. Įsitempęs ir sustingęs...

— Džena!

Po kokios valandos šlubčioju siaura gatvele šalia parko. Ima snigti — lengvos, pūkinės snaigės, palietusios veidą, tirpsta. Jau nebėgu, pavargau. Net toji baimė nuslopo. Pakeliu galvą, prisimerkusi žiūriu pro snaiges, pamatau mašinos žibintus, mašina privažiuoja prie manęs ir sustoja. Dėdė Dvaitas nuleidžia lango stiklą.

— Džena! Ačiū Dievui! Lipk vidun.

Jau pusė penkių, temsta. Dėdė su teta Karolina važiavo manęs ieškoti. Jie pervažiavo Pašto gatve, Ežero gatve, Kalvos gatve, Kelto gatve. Paskui pasuko į tuščią parką. Teta išlipa iš mašinos ir apkabina mane. Iš jos drebančių rankų suvokiu, kaip mane myli.

— Ak, Džena. Tavęs nebuvo tiek valandų, mudu taip bijojom.

Nurimstu ir sustingstu tetos rankose, dantys net kalena nuo šalčio, bet aš vis tiek nepaklausiu: Ko bijojot? 19

— Supranti, žmonės kitų gyvenime atsiranda ne be priežasties. Nors patys gali to ir nežinoti. Ir tu pats gali nežinoti. Bet priežastis visada yra. Turi būti.

Kaip kad Trina Holand atėjo į mano gyvenimą. Ir beveik jį sugriovė.

Grynas atsitiktinumas. Na, bent man taip tada pasirodė. Tai nutiko praėjus kelioms dienoms po nuotykio ant gelžkelio tilto. Tebesijaučiau netvirta. Mokyklos skambučio nekenčiau kaip dar niekad. (Mokytojai jo irgi nekenčia. Esu mačiusi, kaip jie koridoriuje susiraukia ir pakelia akis, kai sučirškia tas prakeiktasis.) Šį kartą skambutis skamba į šeštą pamoką. Mano kojos laiptais kilnojasi tarsi švininės. Kadaise man patikdavo pamokos, dabar — ne. Vaikinai stumdo mane, gal net tyčia. Niekas nebesišaipo — vaikeli, gal tu nuplikusi? — ir nebegriebia nuo galvos kepuraitės, nes gailisi manęs (galbūt). Arba (galbūt) bijo manęs, kaip bijoma kokios nors piktos katės, kuri nagais gali iškabinti tau akis. Jaučiuosi sudirgusi. Kupina apmaudo. Genama įniršio noriu BĖGTI, BĖGTI, BĖGTI. Nors mano kūnas dar nepajėgus, noriu BĖGTI, BĖGTI, BĖGTI. Bet esu čia kaip įkalinta. Įkalinta Jaro Leiko vidurinėje. Nėra pasaulyje vietos, kurioje taip nenorėčiau būti, kaip to Šikniaus Farelio pamokoje. Jis išdalys mūsų trijų puslapių rašinius — Steinbeko kūrinio „Apie peles ir žmones” analizė; ir vis laidys savo piktas pašaipas, iš kurių klasė kvatojasi tarsi kokios kvailos hienos. Kai aną kartą dalijo rašinius, Farelis staiga pasisuko į mane ir pasakė:

— Dženifere Ebot, gal galėtum klasei perskaityti savo rašinį?

Jis lyg ir prunkštelėjo pro nosį, o aš užsikniaubiau ant stalo lyg koks sužeistas ir pavojingas žvėrelis, galintis pulti ant jo arba ko nors kito, kas tik išdrįs iš manęs šaipytis. Tylėjau. Klasė spengė, pagaliau Farelis gūžtelėjo pečiais, susiraukė, sukeldamas juoką, ir pasisuko į kitą mokinį.

Rašinys. Jis buvo pilnas raudonų keverzonių, tarsi kokių įbrėžimų. Ir jokio pažymio, tiktai — ???

Taigi reikėjo ištaisyti. Bet netaisiau.

Į anglų kalbą ir bendravimo meną neinu. Esu mergaičių tualete antrame aukšte, vyresniųjų pusėje, kad būčiau kuo toliau nuo Farelio klasės. Ir kuo toliau nuo bendraamžių. Vyresnieji šnairai žiūrėtų, pamatę mane iš šio tualeto išeinant, imtų šaipytis. Bet kol kas čia tuščia. Man reikia dar vienos tailenolio tabletės, kad nusiraminčiau. Šiandien dvi ar tris jau nurijau užsigerdama dietine kola, tad pilvas gerokai išsipūtęs.

Kuprinėje ieškodama butelio išgirstu, kaip kažkas vienoje kabinoje žiaukčioja ir vemia. Garsas baisus, panašus į kančią ar verksmą. Sauna mintis kuo greičiau sprukti, nenoriu niekur veltis, bet nė nepajuntu, kaip paklausiu:

— Atsiprašau, ar kas atsitiko? Gal galiu padėti?

Taip elgtųsi mano mama arba teta Karolina. Bet kabinoje bloguojantis žmogus arba negirdi manęs, arba nepaiso. Tada nugurga vanduo ir iš kabinos išsvirduliuoja mergina su pelenų spalvos plaukais, jų pašaknės tamsios. Akys ašarotos, ji atgalia ranka šluostosi lūpas ir murma pati sau: Trina Holand.

Krou mergina. Viena Krou merginų.

Trina įžūliai praeina pro mane, kone stumteli, tarsi manęs nė nebūtų. Ji žemesnė už mane net su aukštakulniais iki kelių batais. Aš ir pati liesa, bet ji visai griaučiai, sveria ne daugiau kaip keturiasdešimt kilogramų — įširdusi, pasišiaušusi katė. Iškrato viską iš savo blizgančio kaip zebras dryžuoto rankinuko ant stalviršio šalia kriauklės ir kažko nekantriai ieško. Toje daiktų krūvoje pilna visko: plaukų šepetys, mobilusis telefonas, raktai, kelios cigaretės, pažirusios monetos, suglamžytos servetėlės, odinė, atrodo, brangi piniginė, sugedęs laikrodis — veikiausiai irgi brangus, lūpdažiai, skystoji pudra, sausoji pudra ir blakstienų tušas, net dantų pasta; kelios nagų dildelės, žirklutės, peiliukas, graužtukas ir dietinio šokolado skardinėlė. Pasklinda aštrus vaistų kvapas, mat visas Trinos turtas sulietas iš buteliuko ištekėjusiu skysčiu nuo kosulio — korikodinu. (Sako, tas sirupas neblogai „užveda“, jeigu sugebi neapsivėmęs nuryti kelis gurkšnius.) Trina persiunta, kad viskas taip apvarvėjo, ir sviedžia šlapią buteliuką šiukšlių dėžės pusėn, bet nepataiko ir buteliukas atsimuša į sieną.

— Ooooo Dieve. Oiiii, padėkit man.

Trina vėl ima žiaukčioti. Nusispjauna į kriauklę. Ir pati kone susmunka į ją. Ji tokia kaulėta, kad man atrodo, jeigu paliesčiau, mano delnai ją nudegintų. Stveriu jai už peties, kad nepargriūtų, bet ji nubloškia mano ranką ir gaudydama kvapą surinka:

— Kas tu tokia, po velnių? Nepažįstu!

Trina nebe tokia graži. Jos oda suglebusi ir pilka, nuo smakro nutįsę vėmalai. Tamsiai raudonas lūpdažis nusitrynęs. Akių tušas išsiterliojęs. Jos dešiniam antakyje įvertas lenktas sidabrinis smeigtukas, nosyje mažas sidabrinis žiedelis, dar vienas apatinėje lūpoje. Ausyse pilna sidabrinių ir auksinių auskarų. Kai tiek daug blizgučių, jos mažas širdies pavidalo veidelis atrodo trapus.

Ji kaip visada su aptemptais džinsais. Ir su aptemptu juodu megztiniu, po juo nieko daugiau. Aš pritrenkta, nes ant jos kairio riešo pamatau tatuiruotę, susirangiusią žalią gyvatę su auksinėmis žibančiomis akutėmis ir raudonu dvišaku liežuviu.

Tatuiruotė kaip Krou. Tiktai mažesnė.

Trina įnirtingai naršo po savo daiktus. Ir inkščia:

— O Dieve, oooiiii. Oooiii.

Matyt, jai taip bloga nuo to sirupo. Jos širdis tikriausiai trankosi kaip kūjis. Oda karšta kaip sergant. Spėju, ji ieško ko nors, kas ją nuramintų. Veidrodyje ji mato mane ir dėbteli, bet jau nelabai piktai. Pasiima dantų šepetėlį, dantų pastą, iki galo atsuka čiaupą ir ima valytis dantis. Juos šveičiasi irgi piktai. Tarsi tai turi būti padaryta, ir kuo greičiau.

— Žinai, jei po vėmimo neišsivalysi dantų, jie supus. Bjauru.

Trina taip nervinasi, kad net nenulaiko dantų šepetėlio. Ji ima verkti, daužo šlaunis mažais kumšteliais. Tokios būsenos ji pavojinga — ir sau, ir kitiems. Bet juk niekam negaliu pranešti. Negaliu būti skundikė. Noriu tik apsaugoti ją. Tad kone droviai paklausiu:

— Trina? Gal galiu tau kaip nors padėti?

Mano paskutinė oksikontino tabletė. Suvyniota aliuminio folijoje, slaptoje mano kuprinės kišenėlėje. Laikau tą tabletę sunkiam atvejui, bet Trinai Holand taip blogai, kad atkišu jai delną su ta tablete. Jos akys bemat išsiplečia.

— O Dieve, nejaugi čia...

Trina griebia tabletę, nė nedvejodama įsimeta burnon, pakiša po čiaupu rieškutes ir sriūbteli iš jų vandens. Tada nusišypso man, tarsi netikėtų tokia laime.

— Išgelbėjai mane, vaikuti. Tu dieviška.

Tarsi oksikontinas taip greitai suveiktų! Ji apsiveja rankomis mano kaklą, stipriai prisispaudžia prie manęs ir seilėdama pabučiuoja į skruostą. Tas jos bučinys atsiduoda dantų pasta ir kažkuo rūgščiu bei šleikščių, bet nekreipiu dėmesio.

Taip mudvi su Trina Holand tampame draugėmis. 20

Ei, pupyte, gal nori prasiblaškyti? Po pamokų palauk manęs už...

Kol kas nieko ypatingo. Jaro Leike. Naujajame Hampšyre. Namuose Plimuto gatvėje. Mergaitiškai išpuoštame kambaryje. Jokių pokyčių, išskyrus galvą, joje kažkas man kelia baimę. Kažkas joje tūno. Kai kas gali nutikti. Po avarijos jau praėjo šeši mėnesiai. Suskamba telefonas, skambina Trina.

Taip, Trina.

Telefonas skamba ir tai iš tikro Trina (atsiliepiu, susijaudinusi kalbėdama einu iš kambario, teta Karolina nustemba, sutrinka, jai nepatinka mano nauja draugė, teta jos nepažįsta).

Dženą, vaikeliuk, sveika, aš labai atsiprašau, užmiršau tau padėkoti, tikra velniava, bet nieko, vaikeliuk, mes esam... kur mes, Rasti? Kažkur mieste, kokios penkios minutės pėsčiom nuo tavo namų, mes galim užlėkti tavęs paimti, tu lauk gatvėje, čia yra trys vaikinai iš Kanaano, jie labai kieti...

Mano draugė Trina.

Trina Holand, mano draugė.

Aš kaip mažas vaikas, kuris stovi priešais veidrodį ir matuojasi madingą vyresnės sesers papuošalą. Akys išsiplėtusios, garsiai juokiuosi, apima jaudulys.

— Sveika, Trina. Čia Džena...

Ir staiga paaiškėja, kad Trina Holand nori mane išsivesti.

Ji supažindina mane su draugais. (Su draugais iš mokyklos, ne su tais vyresniais, kurie iš miesto. Ir ne su Krou, Trina juo nesidalija.) Jeigu ji nori pabėgti iš popietinių pamokų, tai su manim. Trinamės prekybos centre. Užsukam pas Kikę Viver, kol Kikės tėvai darbe. Važinėjamės aplamdytu Rasčio Haberio čerokiu arba Rokerio dodžu, šis nudažytas juodai, o ant šonų raudoni žaibai, klausomės sunkiojo metalo, muzika tokia garsi, kad net dantys kalena.

— Džena, imk! Tu tokia šaunuolė, būtinai turi paragauti.

Ji siūlo man skardinę lengvo alaus „Bud”, alus putoja ir varva per jos krumplius, kol ji ties posūkiu pasvirusioje mašinoje paduoda skardinę man. Vaišina visus cigaretėmis iš savo sulamdyto „Vinstono“ pakelio. Vaišina žole, savo doze.

Kaip nors išsisuksiu. Kaip žydrynėje.

Trina nevartojanti „stipresnių“. Kristalų neturinti. Dažniausiai ji ką nors rūko... žolę ir geria su draugėmis alų. Ji bijo „stipresniu“, nuo jų taip daužosi širdis. Ir smegenis išdžiovina. Bet žolė, kuria aprūpina Rokeris, — visai švelni.

Oksis irgi labai labai fainas dalykėlis, bet jo sunku gauti. Todėl jį ir mėgsta suaugusieji. Kiek Trina žino, žolę rūko tik mažiai, o suaugusieji visi pamėgę oksikontiną, jis brangiai ir kainuoja.

Pasakau Trinai, kad prie oksikontino lengva priprasti, todėl nevertėtų juo piktnaudžiauti pernelyg dažnai. Staiga Trina pažiūri į mane, tarsi jai nepatiktų mano veidas, tarsi jis būtų kokia dėmė, negražus, ypač ją nervina ta mano jūreiviška kepuraitė. Nutraukia ją nuo galvos, pakedena man plaukus, kritiškai nužvelgia, paskui timpteli prie kriauklės, pakiša mano galvą po atsuktu čiaupu, sušlapina plaukus, išsitraukusi iš savo dryžuoto kaip zebras krepšio šepetį juos sušukuoja, tada nusprendžia, kad juos reikia nudažyti pelenų spalva — kaip jos, tada žmonės žiūrėsią į mudvi.

— Visi manys, kad mudvi seserys, na, gal dvynės, tiktai tu kiek aukštesnė. Tau reikia makiažo, Džena. Kaip tų merginų televizijoje. Aš pasirūpinsiu.

Taigi. Trina pasirūpins.

Trina beveik niekuo nepasitiki. Bet manim pasitiki.

Tądien mergaičių tualete. Tai likimas, sako Trina. Mergaitė, kurios ji nepažįsta, mergaitė, kuriai nėra jokio reikalo ja rūpintis, staiga pasirodo prieš ją kaip koks angelas sargas ir duoda vaistų nuo viso to blogumo.

— Iš to ir gali pažinti tikrą draugą. Taip galėtų pasielgti tiktai šventasis. Ak, tu mano gelbėtoja, Džena, niekada to nepamiršiu.

Džena – tokiu vardu aš prisistačiau Trinai. Todėl ir Trinos draugams esu Džena. Mokykloje daugiau niekas nežino šito mano vardo.

Kai Rajana Mioler pamato mudvi kartu, jos akys išsprogsta. Mane su Trina Holand. Mane!

Trina su savo draugais nemėgsta mokyklos valgyklos, bet kartais, kai oras tikrai blogas, jie po pietų susirenka tenai ir susėda prie vieno stalo. Mergaitės geria dietinį limonadą ir kavą su kofeinu. Jos nieko nevalgo, nes jeigu pradėtų, jas apimtų baisus alkis, jos siaubingai persivalgytų ir paskui turėtų kišti į burną pirštus, kad viską išvemtų, o Trina sako, kad tai labai šlykštu... ir dar kenkia dantims. Taigi kai kada gali jas pamatyti ten valgykloje glaudžiai apsėdusias stalą: Trina, Kikė, Doloresa, Sendė, kitos man nepažįstamos merginos ir kone suaugę vaikinai, tokie kaip Rokeris, Dubis, Rastis Haberis, Rodžeris Neiborsas. Kiekvieną kartą tarp jų viliuosi pamatyti Krou, bet jis valgykloje pietauja labai retai. Trina skundžiasi, kad Krou nepatikimas. Jis niekada nepasirodo tada, kai jo lauki. „Jis turi šeimą, invalidą tėvą, kuris buvo sužeistas Vietname, dabar jis, atrodo, dirba stalium ar panašiai. Gali pamanyti, kad Krou vienintelis žmogus toje šeimoje, taip jie visi nuo jo priklausomi. Jis net dirba tėvui. O dar ta jo sesuo — pareina vieną dieną su vaiku ir palieka jį.” Kalbėdama apie Krou Trina susijaudina ir niršta, bet jeigu ko nors paklausiu, jos dėmesys nukrypsta kitur ir ji per stalą kam nors šūkteli.

Štai Rajana Mioler su plačiu sijonu, megztiniu ir keturiolikto dydžio džinsais nešasi padėklą pro mūsų stalą ir taip spokso į mane, tarsi netikėtų akimis. Aš greitai nusisuku. Nenoriu, kad Trina su draugais pamanytų, jog turiu ką nors bendra su ta liūdna storuliuke, kuri vieniša eina pro mūsų stalą.

Mano gyvenimas dabar naujas; su Trina Holand.

Dabar nuolat kas nors vyksta. 21

Suskamba mobilusis, ir čia Trina.

Jau niekad nebūnu vieniša. Net ir viena. Panorėjusi galiu paskambinti Trinai į mobilųjį. Bet kada. Ir dieną, ir naktį. Net jeigu Trina ir neatsiliepia, galiu palikti jai žinutę: Sveika, Trina, čia Dženą, ieškau tavęs. Ir kai telefonas suskamba, tai būna Trina.

— ...sakei, kad patekai į kažkokią avariją, ar ne, Džena? Tikiuosi, ne kartu su Krou, ką?

Trina tepasi lipnią juodą košelę ant blakstienų. Ji pasilenkusi prie pat veidrodžio, kone prasmegusi jame. Godžiai patraukusi dūmo, paduoda cigaretę man palaikyti. Nuo dūmų ašaroja akys, užima kvapą.

Nustembu išgirdusi tokį Trinos klausimą. Tarsi ji ko nors nežinotų apie Krou.

Atsakau jai, kad ne. Ta automobilio avarija atsitiko labai toli nuo čia. Praėjusį pavasarį.

Mane apima nerimas. Labai jau daug visko išpasakojau Trinai. Bet ji daugiau nebeklausinėja apie avariją. Tarsi jai nelabai ir rūpėtų. Tik įdėmiai žiūri į save veidrodyje. Vėl patraukia cigaretę, išpučia dūmus, dar sykį pakartoja, kad Krou nepatikimas.

— Jis — kietas vaikinas, bet... pažįsta tiek merginų, kad jam, na... neįmanoma padaryt įspūdžio, ir man dėl to pikta. Kitiems vaikinams gali patikti, bet Krou... jis sangfroid, kaip pats sako, — šaltakraujis.

Nelabai suvokiu, ką Trina turi galvoje. Net jei tai prancūziškas žodis, taria jį veikiau angliškai.

— Nesakau, jis patrauklus. Kurgi jau. Tikrai patrauklus. Tiktai plaukioja. Jo mintys vis kažkur nuklysta. Atrodo, Krou giminės gyvena Kanadoje. Jo gyvenimas paslaptingas. Vis sako, kad norėtų prasiblaškyti, bet niekad nepasirodo. Net savo mobiliojo man neduoda. Toks jau tas Krou. Mieste prie jo taikosi daug vyresnės merginos. Joms jau beveik dvidešimt. Gal net ištekėjusios. Garantuoju. Krou rūkė žolę, bet dabar persimetė prie kažko kito, supranti? Rokeris sako, kad vieną sykį jis vos nemirė prisiuostęs kažkokių miltelių. Gryno kokaino, supranti? Bet tu tikriausiai nieko nesupranti, Džena. Geriau ir nesuprask. Tai va, Krou vos nemirė ir labai išsigando. Tada jis buvo su vyresniais vaikinais. Jie nuvežė jį į ligoninę, atrodo, širdis buvo sustojusi. Įsivaizduoji? Gerai, kad jo tada dar nepažinojau. Mano draugas Džilas Ratkė... tas tai tikrai kietuolis, vyresnis... sakė, kad jie buvo kaip reikiant išsigandę, Krou jau nekvėpavo, draugeliai, rimtai persigandę, atrodo, paliko jį prie ligoninės vieną... ant šaligatvio... labai bijojo policijos, supranti? Bet, manau, Krou ant jų nepyko... buvo net dėkingas, pats sakė... juk jie išgelbėjo jam gyvybę. Na, aš tuo metu dar buvau kūdikis, keista, kai pagalvoji. Mokiausi antrame skyriuje kaip tu dabar. Viskas atrodo buvo taiiiiip seniai.

Trina nusijuokia. Ji jau baigė dažytis blakstienas ir akys atrodo gražios, blizgančios, šviesios. Lenktas sidabrinis smeigtukas antakyje blizga kaip meškerės kabliukas. Lūpos sodriai raudonos, nenuostabu, kad tokios greitai pritraukia vaikiną. Maža susirangiusi gyvatė ant Trinos riešo irgi blizga, tarsi turėtų žvynus. Trina pastebi, kad tatuiruotė man patinka.

— Mudu tas tatuiruotes su Krou pasidarėm kartu. Palei ežerą gyvena toks vaikinas, tatuiruočių meistras. Na, juk tai tas pats, kas turėti vienodus žiedus, kaip būti susižadėjus, ar ne? Vadinasi, Krou su Trina bičai. Tiktai mane knisa vienas dalykas — Krou turi keistą potraukį prie nuskriaustų žmonių. Visokių luošių ir nevykėlių.

Smailus Trinos smakras kiek atsikiša, tarsi ji įžūliai skatintų mane su tuo nesutikti.

Nuskriaustų žmonių. Luošių ir nevykėlių. Trina neturėjo galvoje to. Nemanau. Trina Holand mano geriausia draugė, ji nenorėtų manęs įžeisti, ar galėtų? 22

Kodėl praleidau pietus? Net tris kartus per savaitę.

Aš paniurusi, rūškana. Mane užknisa, kai turiu aiškintis tarsi kokia mažvaikė.

Kaip suaugusieji viską paaiškina. Mano tėvas visada aiškindavo.

Velniop! Trina pasakytų, kad suaugusieji amžinai viską sušika ir niekad nepasako kodėl.

Kodėl nepaskambinau namo, jeigu supratau, kad pavėluosiu?

Juk skambinau. Manau, tikrai skambinau. Tik mano mobilusis užsikirto.

Gal buvo išsikrovusi baterija? Nesvarbu.

Kodėl kažkas skambino iš mokyklos? Nežinau. Šią savaitę nepraleidau nė vienos pamokos. Manau, tikrai nepraleidau. Kai kurie mokytojai nuolat spokso į mane. Gal jie nemėgsta manęs dėl to, kad buvau perkelta į jų mokyklą.

Ne, jokio alaus mokyklos teritorijoje aš negėriau! Tikrai.

Ir nerūkiau mokyklos kieme! Jeigu kas nors sako, kad matė mane rūkančią, meluoja.

Teta Karolina sako: Dženą, mums reikia pasikalbėti. Prašyčiau.

Teta Karolina atrodo užsigavusi. Net supykusi.

Dėdė Dvaitas susinervinęs, klausia, kas atsitiko: Džena, mums reikia pasikalbėti.

Velnias, nepavyko nepastebėtai prasprukti laiptais į viršų. Jie užklupo mane.

Trina paėmė iš manęs jūreivišką kepuraitę ir neatiduoda, sako, kad ji baisi. Būtų gerai ją turėti — užsismaukčiau ant akių.

Būtų gerai, kad šalia būtų Trina, ji pasakytų tetai ir dėdei, kad nekištų nosies į svetimus reikalus. „Atsi...”, pasakytų Trina.

Baisu! Taip pasakytų Trina. Stengiuosi nesusijuokti. Pakaušyje zirzia skambutis. Alus burnoje atrodo rūgštus rūgštus, bet kai nuryji, ima zirzti tas skambutis...

Prašyčiau, Džena. Būk gera, pažiūrėk į mus.

Džena! Kas čia juokinga?

...prie parduotuvės. Su savo draugais. Ne, ne su vaikinais. Tik mano draugės. Jūs jų nepažįstat. Pasakiau, kad buvom kine, tik filmo pavadinimo neatsimenu. Tenai valgėme. Prekybos centre. Ne, neprisimenu. Ne, sakiau, kad buvo tik mergaitės. Sakiau, kad vaikinų ten nebuvo. Na, kažkas mus pavežė, kas čia tokio? Paviežė iki centro. Baisus dalykas, tik pamanykit. Iš kur man žinoti, kada uždaro prekybos centrą? Juk nedirsčioju kas penkias minutes į laikrodį. Kas mane šnipinėja, kieno čia reikalas? Aš mėginau paskambinti jums, sakau. Nemeluoju. Labai vargau su tuo rašiniu. Viskas dėl to, kad esu naujokė mokykloje, man čia labai nepatinka, ir jie tą žino. Žino ir mokytojai. Ir anglų kalbos mokytojas žino. Tyčiojasi iš manęs vos tik pasitaiko menkiausia proga. Ir spokso į mane. Steinbeko romanas „Apie peles ir žmones“ mane labai sunervino. Iš pat pradžių žinojau, kuo jis baigsis. Tiesiog nujaučiau. Man jis nepatiko, kėlė bjaurius jausmus, todėl pabaigos neperskaičiau. Paskutinio skyriaus. Vartydama knygą vis grįždavau prie pradžios ir galvojau: Visų gyvenimas gali būti kaip knyga, kurios pabaigos žmogus nežino, tačiau kas nors, tavęs visai nepažįstantis, gali viską sužinoti, pervertęs tavo gyvenimo puslapius ir net rimtai juo nesidomėdamas. Tai ir erzina. Todėl man ir buvo sunku aprašyti kūrinį taip, kaip nori tas Šiknius Farelis, todėl iš viso nieko nerašiau. Tik kai ką išsispausdinau iš interneto. Net gerai neatsimenu. Jau sakiau jums kodėl. Ir pamokų praleidau visai mažai. Fizinio pamokų visai nepraleidau. Man jos patinka. Patinka ir mokytoja Boven. Sakiau, kad mėginau jums paskambinti. Ne mano kaltė, kad išseko telefono baterija. Ir ne mano kaltė, kad manim netikit. Manot, aš meluoju? Jeigu manot, kad jums meluoju, tai gal neturėčiau gyventi šiuose namuose. Gal aš neverta gyventi čia su jumis?

Na, jeigu jau negalite manim pasitikėti.

Jeigu aš negaliu pasitikėti jumis. 23

— Na, mergyt, pirmyn.

Trina juokiasi iš manęs. Iš mano išraiškos. Kaip aš pritrenkta ir išplėtusi akis mirksiu.

Galvoju: Trina Holand gyvena čia? Šituose namuose?

Trina juokiasi nekantriai. Žnybia man, tarsi norėdama pažadinti. Mano galva dar tebeūžia nuo dundančios „Metalikos” Rokerio mašinoje. O akys ašaroja nuo tirštų cigarečių dūmų. Stengiuosi nežagsėti nuo išgerto alaus. Šitie namai, kuriuos Trina abejingai pristato kaip savo, man atrodo tokie stebinantys, tokie pritrenkiantys, kad negaliu patikėti. Kartu neapleidžia mintis, kaip Rajana pavadino Triną Holand vagonėlių šiukšle, o matau, kad Holandų namai dvigubai didesni už mūsų namus... ir už Miolerių... ir kur kas prabangesni.

Jau anksčiau pagalvodavau, kad Trinos šeimos niekaip nepavadinsi varginga. Dėl jos žodyno, na, panašaus į turtingos ir sugadintos mergaitės, dėl to, kad kai kurie jos daiktai gana brangūs — batai iš tikros odos, ne dirbtinės, laikrodžiai, kuriuos ji vis pameta, piniginė.

Einame keliuku į Trinos namus. Rokeris išleido mus gatvėje. Po pamokų su Kike Viver trainiojomės centrinėje gatvėje, bet Kikės mama atvažiavo jos paimti, sakė, kad ir mudvi parvešianti namo, bet Trina nenorėjo, o paskui pasisekė — netikėtai sutikom Rokerį su draugais. Jis savo mašina laksto kaip pašėlęs, juokiasi, staigiai užlenda kam nors prieš nosį ir užblokuoja, aš sėdžiu užpakalinėje sėdynėje prispaudusi prie burnos kumščius ir stengiuosi, kad niekas nesuprastų, kaip man baisu, ką galvoju: Jie nežino kaip baisu, kai vairuojama mašina tampa nevaldoma, slysta į šalį ir atsitrenkia, o riksmas tavo gerklėje laukinis, jis panašus į liepsną. Ir ta pusė sekundės, kai supranti, kad mašina nevaldoma ir jau nieko padaryti negalima. Mano draugai to nežino.

Šįvakar šalta. Kyla iškvepiamas oras. Visur sniegas, bet čia prie golfo aikštyno ir Trinos gatvės retu pavadinimu (Palmerio Vudso alėja) sniego netgi daugiau negu mieste. Prieblandoje jis panašus į melsvas, ilgas vaizdingas kopas, sukurtas dailininko. Ir Trinos namas gražus, nors Trina į jį net nežiūri. Iš gatvės matyti, kaip viduje mirksi Kalėdų girliandos: baltos ir mėlynos. Prie didžiojo lango kaip kokioje vitrinoje stovi aukšta eglutė. Šioje gatvėje visi namai dideli kaip šis, beveik nauji, visi prašmatniai papuošti Kalėdoms ir atrodo nelyginant kokie laivai, plaukiantys sniego jūroje.

Sakau Trinai, kad jos namas gražus. Trina sumurma, gal „žinomai Ji lyg suirzusi... ir kas žino kodėl?., gal pyksta ant manęs.

Gal dėl to, kad ir taip aišku. Kad namas, kuriame gyvena Trina, gražus.

O gal Trina irzli, kad yra turtuolių dukra? Ne tokia kaip tie, su kuriais ji trainiojasi.

Nelabai suprantu, ko čia atvažiavome. Trinos mama be perstojo siuntinėjo jai į telefoną žinutes, kuo toliau, tuo piktesnes: Trina, kur tu? Trina, juk žinai, kad iki sekmadienio negali išeiti iš namų, Trina, jeigu neatsiliepsi, pranešiu policijai, kad pabėgai iš namų, ir tave parveš policijos mašina. Visi iš to skaniai pasijuokėm. Trina sako, kad jos mama kvanktelėjusi, bet verčiau atsiliepsianti, nes su mama ne juokai — gali imti ir iš tikro paskambinti policijai. Bet kai Trina mėgina paskambinti mamai, telefonas visą laiką užimtas. Mus čia atvežė Rokeris, tik neaišku, ar mus parveš ir atgal. Jei paskambinčiau tetai Karolinai, ji nusimintų, teta nemėgsta, kad aš daug laiko praleidžiu su Trina, nors nieko aiškaus apie Triną ir nežino. Trina pamokė mane, ką sakyti tetai, kai vėlai grįžtu namo: reikia būti ramiai ir mandagiai, niekad nepurkštauti; suaugusieji tik ir laukia, kada imsi šiauštis, na, o tada jau puola. Jau sakiau tetai, kad su Trina ruošiu namų darbus, nes Trinos tėtis turi specialų kompiuterį mokslo darbams. Kai šitaip paaiškinu, teta visad linkusi patikėti.

— Į žvėries pilvą, vaikeli. Nekvėpuok.

Trina baksi man į nugarą, stumia priekin. Į namą įžengiam pro šonines duris, patenkam į virtuvę, čia šviesa pritemdyta. Viena lempa yra virš gražios, tokios dar nesu mačiusi, viryklės, kita įtaisyta lubose virš pusryčių kampo. Ir šita virtuvė dvigubai didesnė už mūsų, panaši į tas iš parodų. Trenkia lyg degėsiais ar svilėsiais, dar kažkuo saldžiai rūgščiu, gal sušvinkusiu maistu. Kriauklė pilna putoto pilko vandens, jame mirksta kelios lėkštės, dar daugiau jų sukrauta ant spintelės. Indaplovės durelės atviros, bet išplauti indai neišimti.

Ant vienos kėdės netvarkinga laikraščių krūva, išsineštinio maisto paketai, pirkinių maišeliai. Ant kažko užminu — pasirodo, ant šakutės. Keista, kad tokioje modernioje ir brangiai kainavusioje virtuvėje tokia netvarka.

Trina nuspiria šakutę į kitą virtuvės galą. Kumšteli man į nugarą, kad eičiau toliau.

— Šššš, — sušnypščia man į ausį.

Tarsi būtume plėšikės, įsibrovusios į nuosavus Trinos namus.

Namas didelis ir platus, gilumoje girdėti balsai, gal televizoriaus, o gal moteris kalba telefonu. Trina jau žengia pirma, paima man už riešo. Name karšta kaip šiltnamyje. Po lauko šaltuko mano skruostai ima kaisti. Moters balsas darosi garsesnis, spigus ir priešiškas, tarsi su kažkuo ginčytųsi. Trina timpteli mane prie rudu kiliminiu taku išklotų laiptų, kaip tik tuo metu pro svetainės duris šmėsteli moteris, mūsų net nepastebi — įnikusi šneka į savo mobilųjį telefoną. Spėju tik pastebėti, kad ta moteris maždaug tetos Karolinos amžiaus, plaukai juodi kaip derva, tarsi būtų dirbtiniai, sukelti ir prismaigstyti mažų šukučių, apsivilkusi šilkiniu chalatu, kuris siekia jai kulnus ir trukdo eiti — ji kone klumpa. Už jos matyti svetainė, lubos kaip katedroje, stoglangiai. Gilumoje stovi trimetrinė eglė, papuošta mirksinčiomis baltomis ir mėlynomis lemputėmis.

Trina sušnibžda man į ausį:

— Einam.

Nustembu, nes ji tempia mane laiptais viršun ir visai nesiruošia pasikalbėti su mama. Buvau pagalvojusi — namo Trina grįžo pasirodyti mamai, kad ši, jos ieškodama, neskambintų policijai.

— Man reikia kai ką pasiimti. O tu pasaugok.

Trina apsivilkusi dukslią striukę su gobtuvu, galėtum palaikyti vienuolikos ar dvylikos metų berniuku. Ji įjungia savo kambary šviesą ir pribėgusi prie spintos ima naršyti lentynose bei stalčiuose, per petį mėto daiktus ant grindų. Nustebusi dairausi po Trinos kambarį. Jis didelis, keli langai, bet atrodo taip, tarsi jame būtų prašiau tęs uraganas. Ant grindų pilna drabužių, apatinių, batų, pagalvėlių, vadovėlių, minkštų žvėrelių. Trinos lova iš baltų vytelių nepaklota, ant jos sujaukti rankšluosčiai ir patalynė. Kvepia žole ir trenkia dar kai kuo aštresniu, gal nešvariais skalbiniais ir senais sportbačiais. Beveik visos sienos nukabinėtos roko grupių plakatais ir nuotraukomis, prismeigtomis viena ant kitos. Ant sienos prieš Trinos rašomąjį stalą kabo polaroidinė nuotrauka — Krou su savo harliu-deividsonu, jis su juoda odine striuke, tamsiais akiniais. Jo šiurkštūs juodi plaukai ilgesni, tokiais nesu mačiusi. Ant plaštakų juodos bepirštės pirštinės. Vienoje nuotraukų Trina su džinsais žemu juosmeniu ir siaurute maudymosi liemenėle palindusi Krou po pažastim ir uždėjusi ranką jam ant pečių.

Trina, pamačiusi įdėmų mano žvilgsnį, sako:

— O Dieve, negaliu. Tas vaikinas toks žavingas, toks žavingas.

Trina į savo striukės kišenes įsigrūda drabužių — megztinį, kelnaites, kojinių. Ir dar mėlyną plastikinį maišelį, jame kažkas nedidelis.

Neklausiu jos, kas tenai. Jei norės, Trina pasakys pati.

Kai nulipam apačion, vėl pamatau svetainę su didžiule egle. Namai išpuošti Kalėdoms tarsi iš kokio žurnalo. Ant židinio atbrailos eglės šakelės. Vazonai su puansetijomis, jų lapai nuleipę nuo karščio, veidrodžiai paauksuotais rėmais. Ir tarp viso to tarsi kokiame sapne pasirodo Trinos motina, vienoje rankoje spausdama mobilųjį telefoną, kitoje laikydama taurę vyno.

Trina skardžiu balsu įžūliai sako:

— Pasisveikink su mano mama, Džena.

Ponia Holand sustoja kaip įbesta. Ji spokso į mus ir mirksi, tarsi gerai nematytų.

Aš sumurmu „labas vakaras“, Trina stumia mane priekin ir tuo pačiu skardžiu įžūliu balsu sako:

— Mama, čia mano draugė Džena.

— Džena. Nagi labas...

Trinos mama žiūri į mane prisimerkusi, tarsi mano veidas jai būtų matytas, tik pamiršusi kur. Ji taip siūbuoja, kad nejučiom prisimenu per televiziją matytą kobrą. Ir veidas plokščias kaip kobros. Akys mažytės ir arti viena kitos. Antakiai siauri, išpešioti. Gražus veidas, bet paakiai padribę, o plaukai panašūs į prašmatnų peruką. O baisiausia, kad jos rausvo šilkinio chalato diržas atsirišęs — matau riebalų rievę jai ant juosmens ir nukarusios baltos krūties kraštelį, ji blyškiai balta it koks moliuskas.

Trina, nė kiek nepaisydama mamos artumo, šnibžda man į ausį:

— Žvėries pilvas... supratai, ką turiu galvoj?

Tada ji prasispraudžia pro mudvi ir kaip mažas vaikas pabėga, palikusi mane ir mamą spoksančias viena į kitą.

Ponia Holand susiraukia ir klausia, kuo aš vardu, kas mano tėvai, kur aš gyvenu, ar mokausi vienoje klasėje su Trina? O aš lemenu atsakymus, stengdamasi mandagiai šypsotis ir kad balsas nebūtų išgąstingas, kaip nutinka su Trina, kai ji, sutikusi kokį vaikiną, staiga stumteli mane prie jo ir greitai pasitraukia kikendama, tarsi norėtų pasakyti: Čia Dženą, ji nori tau pačiulpti, nors iš tikro net neaišku, ką ji sako, tad telieka apsimesti, kad negirdėjai.

(Negaliu pykti ant Trinos, ji taip elgiasi su kuo tik užsimaniusi. Net su kai kuriais vaikinais. Taip Trina parodo, kad jai patinki, toks jos žaidimas.)

Trinos mama nelabai klausosi, ką sakau, ji kažką čiauška mergaitišku, užsigavusiu balseliu. Visai suprantama, kodėl Trina pabėgo. Nuo tokio balso per penkias minutes imtų skelti galvą. Man atrodo, ji skundžiasi Trina, o gal kažkuo, kas turėjo aptarnauti jos pokylį, bet paskutinę minutę atsisakė: „Ji žinojo, kad tas giminaitis miršta, jis miršta jau mėnesių mėnesius, juk jos profesinė pareiga vykdyti įsipareigojimus klientui, argi mano jausmai visiškai nesvarbūs?“

Ji pamiršta, kad kalba mobiliuoju, pasibaisi iš jo sklindančiu spigiu balsu, išmeta telefoną, bando jį sugauti, bet nesugriebia, jis nukrinta ant grindų ir subyra į tris dalis, taurė irgi išslysta jai iš pirštų ir ant grindų pažyra šukės. Ji surinka:

— Oi, oi, oi! Dieve mano!

Tamsiai raudonas vynas nudažo gražųjį šilkinį chalatą. Ant marmuro grindų žiba aštrios duženos. Nežinau, kur nuėjo Trina, gal į svetainę, bet ji, aišku, anaiptol neskuba aiškintis, ko šaukia mama ir kas čia atsitiko.

Mėginu raminti Trinos mamą. Pažadu surinkti šukes.

Ji sunkiai remiasi į mane, vedu ją prie krėslo koridoriaus kampe, ji verkia kaip mažas įpykęs vaikas. Kvapas iš jos burnos panašus į žiebtuvėlių skysčio. Pasilenkusi surenku subyrėjusį telefoną, — jis galutinai nutilo, — paskui ir taurės šukes, kiek matau, tada popieriniu rankšluosčiu išvalau ant grindų pasiliejusį vyną. Ji tarsi nepastebi, tiktai įtariai spokso į mane, paskui klausia:

— Kas tu tokia? Ar tave pažįstu?

— Aš Džena. Trinos draugė iš mokyklos.

— Bet aš tavęs nepažįstu, ar ne? Ką tu darai mano namuose?

Vis baisiau. Būtų gerai, kad pasirodytų Trina.

Net nežinau, ką sakyti. Trina mane čia atsivedė. Bet, ponia Holand, aš žinau ne ką daugiau už jus.

Ponia sušunka:

— Trina? Kur tu? Triiiiina!

Ji tokia girta, kad sunku suprasti, ar ji įniršusi, ar nuliūdusi, ar pritrenkta, o gal pasipiktinusi ir visą kaltę nori suversti man.

— Kur mano duktė? Kodėl mano dukros amžinai nėra namie? Kas mano dukros draugai? Juk aš tiek stengiausi dėl tos mergaitės, tai kodėl ji manęs nemyli, nors aš ją myliu net nežinau kaip?

Ji taip spaudžia man ranką, kad turiu jėga atgniaužti jos pirštus, stengdamasi nepasiduoti panikai.

— Ei, mama, nesikarščiuok.

Trina neskubėdama pasirodo koridoriuje, gobtuvas ant jos galvos užtrauktas, matyti tik pusė veido. Ji laiko savo kuprinę, kuri atrodo pilna ir sunki.

— Mes jau išeinam, labanakt.

— Bet... Trina! Juk tau reikia ruošti pamokas! Jums abiem!

Trina jau eina laukan ir tempia mane. Ir garsiai, tarsi kalbėdama su kokia nevisprote, sako:

— Mama, juk sakiau. Dženos tėtis — genijus inžinierius, jis turi baisiai naują kietą kompiuterį ir leidžia mums juo naudotis, kai ruošiam pamokas. Labai naudinga geografijai. Dabar aišku?..

Mudvi jau prie lauko durų. Trina atidaro jas, išstumia mane į šaltį, atsimušu į jį tarsi į sieną. Iš pradžių net suskausta odą, bet greitai pajuntu dėkingumą šiam šalčiui, ištrūkusi iš tvankaus šiltnamio. Mums už nugarų Trinos mama graudžiai šaukia, kad Trina grįžtų — negi ji pamiršo, kad šią savaitę jai neleidžiama išeiti iš namų...

Trina užtrenkia duris. Juokiasi, tad nusprendžiu, kad nėra ko jaudintis, bet staiga vidury tako ji atsigręžia į mane jau pikta.

— Kodėl tu taip padarei? Ji ne tavo mama.

Ne mano mama. Tie žodžiai užgauna. Aš patenkinta, kad Trina to nepastebi.

Apsnigtoje gatvėje mudvi kažko laukiam. Mums iš burnų eina garas. Trina maloniai sako:

— Matai, mergyt, kiek visko turiu.

Jos kuprinėje yra keli buteliai, vieną ji ištraukia: „Papūgų įlankos Puerto Riko” romas. Trina nusuka kamštelį, gerokai gurkšteli, kaip vaikinas rankove nusišluosto burną ir paduoda butelį man. Gėrimas toks stiprus, kad burną, gerklę ir krūtinę tarsi liepsna nudegina. Kol visaip stengiuosi numalšinti kosulio priepuolį, pasirodo Rokeris su juoda mašina, — ant šonų raudoni žaibai, — stabdydamas slysteli skersas ir sustoja prie manęs su Trina.

Vakare Trina sako: Žinot ką, vaikinai, gal galėtumėt man padėti, labai reikia. Vaikinai klausia, kas per reikalas, ir Trina atsako: Reikia nudėti mano mamą, išvaduoti žvėrį iš vargų. Vaikinai išsižioja — Kąąąąą? — nesupranta, ar gerai išgirdo, o Trina kikena. Pajuokavau, vyruliai.

Trina — mano draugė, jau niekad nebūnu vieniša. 24

Džena, nulipk į apačią, mieloji.

Mama šaukia laiptų apačioje. Kūčių vakaras!

Keista, kad negaliu išsibudinti. Mano vokai kaip suklijuoti. Mamos balsas ataidi iš toli. Kai noriu jai atsiliepti ir bėgti prie laiptų, mano kojos tarsi supančiotos: gal patalynės?

Kalėdos! Kelias dienas mudvi su mama puošėm eglutę. Daugybė gražių papuošaliukų, kai kurie padaryti mano pačios per meno pamoką. Aną savaitę mama leido išrinkti eglutę medelyne, ji vadinasi Dalaso eglė. Spygliai kvepia nuostabiai, tikru mišku. Po eglute mūsų dovanos. Man Kalėdų dovanos patinka net labiau už gimimo dienos dovanas, nes jų būna daug ir visos taip gražiai įvyniotos į blizgantį popierių. Visai kaip eglutė, žibanti ir mirganti stikliniais papuošalais, sidabro popieriumi, raudonomis žaliomis lemputėmis. O pačiame jos viršuje purus baltas angelas.

Ant visų dovanų parašyta DŽENAI ir man visa tai labai paslaptinga, kaip vaikystėje piešiniai ant mįslių knygos. Yra bendrų dovanų nuo „Mamos ir tėčio”, tarp jų didelė kvadratinė dėžė, kurią papurčius kažkas barška — niekaip negaliu atspėti, kas joje, o mama burną kaip užsisiuvusi. Dar krūvos dovanų nuo „Senelės“, nuo „Tetos Karolinos ir dėdės Dvaito“, nuo kitų giminaičių. Mano dovana mamai atrodo maža, ne didesnė už kaklaraiščio dėžutę. Pardavėja suvyniojo ją į sidabrinį popierių, o aš pati raudonu rašikliu užrašiau: MAMAI NUO DŽENOS. Ten raudonas aksominis šalikas su auksinėmis žvaigždėmis. Tėtis mane nuvežė apsipirkti, bet už šaliką mamai užmokėjau iš savo pinigų. (Tėčiui dovaną pirkome kartu su mama — rankų darbo škotišką megztinį. Tėčiui patinka tokie daiktai, jie visada brangūs.) Pardavėja man parodė tokią begalę gražių šalikų, kad išsirinkti buvo sunku. Paprašiau tėčio padėti, bet jis tuo metu kalbėjosi mobiliuoju ir nenorėjo, kad trukdyčiau. Tėtis turi begalę kitų rūpesčių, kurie daug svarbesni už Kalėdų dovaną mamai.

Dženą? Balsas jau tolsta.

Mamos balsas jau duslus, o aš niekaip negaliu atsimerkti, negaliu pakrutinti kojų. Noriu šaukti: Mama, padėk man! Mamyte, nepalik manęs! — bet žodžiai nuslopsta neištarti. 25

— Džena, mes laukiam, mieloji...

Kūčios, bet jau kiti metai. Ir laiptų apačioje mane šaukia ne mama, o teta Karolina. Jos balsas nekantrus, žvalus. Aš visai nesapnuoju, esu atsibudusi ir man tai nepatinka.

Negaliu. Neisiu. Aš ne jūsų duktė.

— Didžioji Z, trumpiau — Dė Zet. Ji labai veža, tik nemėgink praryti visos, nes gali užspringti ir... iškart numirti. Aš darau taip, — sako Trina, — padaliju tabletę į keturias daleles... na, peiliu, žirklėmis ar dar kuo.

Juos pamačiau anksčiau, dar nuo laiptų viršaus. Kalėdos — šeimos metas. Visi namai kvepia eglės spygliais. Bekė su Mikiu susijaudinę, nenustygsta vietoje. Dėdė Dvaitas žarstekliu varto pliauskas židinyje. Teta Karolina paduoda Mikiui pirmas dovanas, kad išvyniotų.

Aiškiai matyti, kokie jie visi laimingi ir be manęs.

Aš esu liesa, niauri mergaitė su lopiniuotais džinsais, senais Teritauno marškinėliais ir juodu megztiniu. Mano plaukai juokingi ir garbanoti, aš jų nekenčiu, tad sušukavau juos kuo glotniau. Kai aną kartą žiūrėjau į veidrodį, dar buvo matyti randai. Tarsi man ant veido būtų užtrauktas didžiulis randų voratinklis.

Dženą. Būk su jais mandagi, jie myli tave, kaip mylėjo mane.

Taip sakytų mama. Žinau.

Mano kambaryje ant komodos stovi brangiausia nuotrauka — graži ir besišypsanti mama. Yra ir kitų — jose aš su mama įvairaus amžiaus, bet niekad nežiūriu į save, tik į mamą. Kartais mamos balsą girdžiu taip aiškiai, tarsi ji būtų mano kambary.

Kai bėgu... arba mėginu bėgti... labai dažnai girdžiu mamos balsą. O kartais net nesuvokiu, ką girdžiu.

...jie myli tave, Dženą, kaip mylėjo mane. Leisk jiems, būk gera.

Bet pati nesu tikra, ar noriu būti mylima. Juk labai pavargsti nuo skausmo.

Tai mano pirmos Kūčios be mamos. Pirmos Kalėdos po avarijos. Guliu lovoje ir jaučiu kąąąąą? — tą patį, ką mašinoje, įsirėžusioje į tilto atramas ir pakibusioje virš gilios putojančios upės. Kąąąąą? — buvo priblokšti vaikinai, kai Trina paprašė jų nudėti jos mamą, bet Trina tada tik juokavo.

Reikia pažinoti Triną, kad suprastum, kada ji juokauja.

Tikrai reikia būti labai artimam su Trina, kad suprastum, kada ji juokauja. Kokios mes artimos.

Teta Karolina šaukia mane vardu, kviečia, kad nulipčiau Kūčių vakarienės. Jei nuo lovos galėčiau pasiekti duris, tai atidaryčiau jas ir sušukčiau jai į apačią: Būsiu po minutės, nelaukit manęs, bet durų pasiekti negaliu, neturiu jėgų.

Kąąąąą? Tas žodis panašus į malonų jausmą — tarsi skristum ar kristum. Guliu ant lovos plačiai atmetusi rankas ir išskėtusi kojas. Didelę geltoną tabletę, kurią man davė Trinos draugas Džeksas, žirklėmis padalijau į keturias daleles.

Nemėgstu būti atsibudusi. Tada skauda. Kai mėginau papasakoti Trinai apie mamą, kaip buvo gera žydrynėje, ten būdavau su mama, Trina susijaudino, ėmė klausinėti apie demerolį, ar pažįstu ką nors iš ligoninės arba reabilitacijos klinikos darbuotojų, kas galėtų parūpinti vaistų.

Jis geriau negu oksis, sakė Trina. Demerolis tai jau iš tikro pakelia tave kaip su sparnais.

Dabar jau dėdė Dvaitas šaukia mane:

— Džena! Mes laukiam.

Bekė irgi šaukia:

— Džeeeena! Ateik!

Tikriausiai esu laikoma vyresne Bekės seserim, ko gero. Per daug pastangų.

Pusbrolis su pussesere jau kelis mėnesius susijaudinę nekantriai laukė Kalėdų. Stengiuosi galvoti: Jie mieli vaikiukai, aš myliu juos. Bet ta mintis pradingsta. Ko gero, jokios minties nesugebėčiau išlaikyti bent kiek ilgiau.

Iki vakarienės nurijau visas keturias tabletės daleles. Užsigėriau dietine kola.

Labai nemėgstu išsipūtusio pilvo, bet nors nesijaučiu alkana.

Vėliau, kai virtuvėje padėjau tetai Karolinai ruošti Kūčių vakarienę, suskambėjo telefonas — skambino tėtis, aš pabėgau ir atsisakiau su juo kalbėtis, todėl iš pradžių pakalbėjo teta Karolina, paskui dėdė Dvaitas. Tėtis norėjo sužinoti, ar jau gavome jo dovanas ir kodėl Džena neatsako į jo skambučius?

Kai mano telefonas suskamba ir užsidega užrašas KALIFORNIJA, aš niekad neatsiliepiu.

Tas didelis Kalėdų atvirukas atėjo nuo tėčio. Iš tikro tai nuotrauka — joje baisus naujas ispaniško stiliaus namas ir nauja saulėje besišypsanti šeima tarp raudonų bugenvilijų, visi netikroviški kaip iš kokio filmo. Kitoje pusėje parašyta Mylim — Deirdrė, Porteris, tėtis. Net nežinau, ar gerai perskaičiau — nuotrauka iškrito man iš pirštų ant grindų. Girdėjau, kaip vėliau teta Karolina sakė dėdei Dvaitui: Kaip Stivas gali būti toks nejautrus? O dėdė atsakė: Toks jau tas Stivas Ebotas.

Maždaug kaip — toks jau tas skorpionas, gelia.

Šeimos metas. Man reikia išvynioti savo dovanas. Žiūrėti, kaip jas išvynioja kiti. Pasakysiu, kad mane pykina. (Tai teisybė. Ir žinau, kaip padaryti, kad dar labiau pykintų.)

Trina jau neskambino šešias dienas. Nuo to vakaro, kai parsivedė pas save namo. Pasakė, kad greitai susitiksim, kažkokie vaikinai rengia prie ežero vakarėlį, bet taip ir nepaskambino, į mano skambučius irgi neatsako. Tik iš Kikės Viver sužinojau, kad Trina Šen Barte Karibuose (!), jos šeima ten skrenda per kiekvienas Kalėdas. Grįš tiktai po Naujųjų metų.

Kartais aš nekenčiu Trinos, ja negalima pasitikėti. Tai, ką ji sako, tėra žodžiai.

Bet vis tiek Trinos pasiilgau. Nupirkau jai kietą (seksualią) blizgančią juosvai mėlyną Bananų Respublikos liemenėlę ir angoros vilnos blauzdines, tokias, kokias dėvi šokėjos.

Staiga tetos Karolinos balsas priartėja. Ji tikriausiai laiptų aikštelėje, šaukia:

— Džena!

Nenoriu, kad teta ateitų į mano kambarį, todėl greitai atsakau:

— Girdžiu, teta Karolina. Būsiu apačioje po... — Bet mano balsas silpnas, mano žodžiai išblėsta kaip iš baliono išėjęs oras.

Kodėl jie negali išvynioti savo dovanų be manęs? Juk iš tikro aš niekam nereikalinga.

Tiesą sakant, aš irgi nupirkau Kalėdų dovanas. Dovanas savo naujai šeimai: tetai Karolinai, dėdei Dvaitui, Bekei ir Mikiui. (Tėvui dovanos nepirkau. Ir jo dovanų neišvyniosiu.) Matau save prekybos centre, stebiu save vitrinose ir veidrodžiuose, judančią kaip vaiduoklis. Perku daiktus, kurie niekam nereikalingi, kurių niekas nenori. Paskui savo kambary vynioju viską, kad kiti žmonės galėtų tuos popierius suplėšyti.

Dovaną Trinai tebeturiu. Paslėptą komodos stalčiuje.

Pasiilgau Krou. Jau seniai jo nemačiau, gal kokį kartą iš tolo.

Krou buvo man geras. Manau. Iš vaikino nelabai gali tikėtis. Na, iš daugumos vaikinų. Ir juolab ne iš baikerių. Tai aš pati buvau šiurkšti. Elgiausi keistai. Dabar man labai gėda! Atrodo, nesugebu valdyti savo jausmų. Aš myliu Krou, tai kvaila ir gėdinga.

— Klausyk, Džena. Ar tu...

Teta Karolina įžengė į kambarį. Net negirdėjau, ar ji beldėsi.

Guliu ant lovos, kur (manau) nukritau iš aukštai. Rankos ir kojos išskėstos. Nežinau, ar sklandau ore, ar tik tysau sunki kaip švinas. Norėčiau pasakyti, kad jaučiuosi gerai, palikit mane ramybėj, bet mano balsas tylus ir kimus, tarsi liežuvis būtų ištinęs. Teta sėdi šalia ant lovos, pasilenkusi pirštais paliečia mano kaktą ir tą akimirką pagalvoju: Tai mama, aš vėl maža mergaitė, sergu, karščiuodama guliu lovoje. Mama čia prie manęs. Tuomet pasijuntu saugi, širdį užlieja maloni šiluma.

Kvaila Džena! Tai ne mama, tai mano teta.

Gal negerai, kad išgėriau visą didžiąją Z. Ko gero, reikėjo palaukti.

Oooo, tas keistas sunkus jausmas galvoj! Čia ne sklandymas žydrynėje. Tai mane gąsdina. Matau, kaip teta su dėde išplėtę akis žiūri į mane. Noriu kažką pasakyti, paaiškinti, bet pati nesuvokiu ką.

Užsimerkiu, kad jie nueitų šalin. Tai jau kitas kartas (manau, kiek vėliau), bet kažkas sėdi šalia ant lovos, susirūpinusiu balsu klausia: gal ko nors išgėriau? kokių nors vaistų? Mėginu paaiškinti, kad tik miego noriu, nesergu. Kažkatras sako, kad dabar Kūčių vakaras, dar tik devinta valanda ir paprastai taip anksti nesigulu, turbūt man kas atsitikę. Mėginu nustumti tas rankas; kaip paaiškinti, kad paliktų mane vieną, kad noriu miego, jei liežuvis neklauso. Teta sako:

— Tu neturi karščio, Džena, bet tavo oda lipni ir šalta, tu tokia liesa! Aš ir nežinojau...

Stengiuosi juos nustumti, nustumti jų rankas, vyriškas balsas griežtas, jis klausia, ar aš ko nors gėriau, kokių nors vaistų, ko aš gėriau, Dženą, būk gera, atsakyk man, bet aš vėl sklandau, lyg ir krintu, bet vis tiek negaliu pasiekti jų ir nustumti šalin rankų, nepajėgiu ir sušukti jiems, kad paliktų mane, jie prašo, kad atsisėsčiau, kad pabusčiau, kažkas pliaukši man per veidą, Džena! Džena! bet aš negaliu pabusti, jų balsai darosi tolimi, tarsi sklistų iš telefono, nukritusio ant žemės, bet aš pakeliama, pastatoma, nors kojų neturiu, jos kažkur dingusios, mane ima juokas, nes tai taip kvaila, bet jėgų juoktis irgi neturiu, kažkas šlaksto man veidą šaltu vandeniu, bet mano veidas ir taip užšalęs tarsi nuo novokaino, aš jo nejaučiu, negaliu atmerkti akių, kažkas mėgina įkišti mano ranką į rankovę, gal į striukės, balsai garsūs, susijaudinę ir nekantrūs, o aš tenoriu miegoti, pagaliau jie dingsta, ar bent jau nebegirdžiu jų, nuskęstu-nusklendžiu-nukrintu į juodą kaip rašalas tuštumą, tarsi būčiau kambary, kuris tamsut tamsutėlis, be langų, žinai, kad jame yra baldų ir daiktų, turi būti sienos, lubos ir grindys, tik tu jų nematai, nes tam kambary esi aklas. 26

nekenčiu jų. niekada jiems neatleisiu. lyg aš tyčia prisigėriau vaistų, tarsi norėjau nusižudyti, išgėriau vieną didelę tabletę! esu prislėgta, visi žinos, kad mano nauja šeima Kūčių vakarą paskambino 911, iškvietė greitąją pagalbą ir mane su neštuvais išnešė, nuvežė į ligoninę ir išplovė skrandį!!! manau, kad taip ir atsitiko, manęs ten net nebuvo.

III Kiti metai 1

Vos grįžusi iš Karibų, Trina prisistato man.

— Sveika, mergyt. Jau girdėjau.

Jos kvapas man į ausį, kone jaučiu jį.

— Buvai įklimpusi, ar ne? Bet dabar tvarka?

Atsakau Trinai, kad taip. Visai neblogai.

Laukiu, kol Trina pasiūlys kur nors išeiti, prasiblaškyti. Galėčiau pasakyti tetai, kad man reikia į miesto biblioteką, nueisiu pėsčia. Aš taip pasiilgau Trinos...

— ...atsimeni, mergyt, juk sakiau tau padalyti tabletę į keturias dalis, juk sakiau. Niekas negeria tokios tabletės visos iš karto, mergyt.

Sakau Trinai, kad atsiprašau, matyt, ne taip supratau.

— Mano žodžių tai jau negalėjai suprasti kitaip.

Trina patyli, kvėpuoja į ragelį. Taip spaudžiu savo telefoną, kad jaučiu, kaip prakaituoja delnas.

Paskui Trina atsainiai klausia:

— Tu, mergyt, niekam nesakei, tiesa? Iš kur gavai DZ?

Aš greitai atsakau:

— Ne. Žinoma, ne, Trina.

Užsigaunu, kad Trina to klausia, ji iš karto tai pajunta.

— Vaikeli, aišku, suprantu. Žinau, kad nesakei, juk tu mano geriausia draugė. Ryt tau paskambinsiu. Gal kur išeisim.

Ir po pokalbio delnas taip spaudžia telefoną, kad pirštus turiu atplėšti nuo jo jėga. 2

Papasakok man apie save, Džena.

Papasakok apie savo jausmus.

Apie savo mintis. Ko bijai. Apie ką svajoji.

Šypsosi. Kodėl ji šypsosi? Tarsi būtų užmetusi meškerę ir jei aš būsiu silpna ir taip pat nusišypsosiu, kabliukas įsmigs į mane ir daktarė Frir ištrauks mane kaip didelę besiblaškančią žuvį.

Bijau jos. Tos moters. Bijau net to, kad nekenčiu jos stangrios rankų odos, jos rusvai raudono lūpdažio, skaisčiai mėlynos apykaklės ir pilkų medvilnės kelnių. Nekenčiu auksinio žiedo ant jos piršto. Nekenčiu jos kvailų auskarų — žiedų. Nekenčiu tų įrėmintų diplomų ant sienos virš knygų lentynų — gyrimasis. Nekenčiu jos riebaus veido, kuris nuo šypsenos raukšlėjasi, nesvarbu — atsakydama jai šypsausi ar ne! Sveika!

Bijau, kad tiek daug ko nekenčiu! Žinau, tai negerai ir kvaila.

Per pirmąjį pokalbį su daktare Frir aš nekalbėjau. Antras baigėsi per dvidešimt minučių. Dabar trečias, jis jau kiek sėkmingesnis. Nebejaučiu tokio pykčio. Ir širdis taip nebesitranko. Kol spaudžiu aštrius nagų galiukus į delnų minkštimą, tol sugebu tvardytis.

Papasakok man savo paslaptis, Dženą! Aš profesionalė.

Miesto telefonų knygoje daktarė Frir pristatoma nedideliame stačiakampiame rėmelyje:

Frir, Megana T., daktarė

Licencijuota psichologė

Paaugliai ir jaunuoliai

Šeimos konsultacijos

Naujasis Hampšyras

Apsimeta esanti labai protinga. Pasikabino kabinete įrėmintų šeimos nuotraukų: psichologė; mama su savo vaikais, su vyru, čiuožinėja / slidinėja / iškylauja, tad pacientams susidaro įspūdis NORMALI.

NORMALI gali patarti. NORMALI gali padėti.

Greitai vasaris. Jau trys savaitės kaip lankau mokyklą. Penktadieniais po pamokų teta nuveža mane į miestą pas daktarę Frir. Nuo ketvirtos iki keturios penkiasdešimt, vadinamoji valanda, trunkanti penkiasdešimt minučių.

Daktarė Frir jau kalbėjosi su teta ir dėde, tad viską neblogai žino.

Na, tiek, kiek žino jie.

Pas daktarę Frir lankausi dėl to Kūčių vakaro. Dėl perdozavimo! Kai, užuot skraidžiusi per visas Kalėdas, kaip buvau planavusi, patyriau nokautą. Kiek jau kartų aiškinau — aš neketinau nusižudyti!

Tai buvo mano klaida. Kvaila klaida. Trina su savo draugėmis tikriausiai juokėsi iš manęs. Praryti keturgubai didesnę vaistų dozę, kur tavo protas? Neprisimenu, ką tada galvojau. Mano mintys visai susipainiojusios. Kai man išplovė skrandį, gydytojai pasakė, kad tai buvo torazinas, psichotropinis vaistas, naudojamas gydyti ūmioms psichozėms, aš nurijau dozę, kurios būtų užtekę šimto kilogramų žmogui nuraminti.

Kas man davė tų vaistų? — paklausė jie. Atsakiau, kad to žmogaus pavardės nežinau, kažkoks vaikinas gatvėje. Vyresnis vaikinas. Prieš tai jo nebuvau mačiusi ir ateity niekad nesutiksiu.

Teta Karolina ir dėdė Dvaitas buvo pritrenkti! Labai nuliūdo, manau, ir nusivylė manim. Kodėl taip padariau, kodėl taip rizikavau ir prisidariau žalos, kodėl būtinai Kūčių vakarą, kai jie taip mane myli, ak, Džena, kodėl?

Man gėda, aš nežinau kodėl.

Tai buvo kvaila klaida, o ne mėginimas nusižudyti, iš tikro! Noriu, kad mano teta su dėde tuo patikėtų. Čia tas pats, lyg mama manim netikėtų.

Aš nelinkus į savižudybę. Nelinkus ir į depresiją.

Aš neryju vaistų saujomis, taip nutiko vienintelį kartą.

Tas susitikimas su daktare Frir gal jau bus paskutinis.

Jeigu padarysiu daktarei įspūdį, kad esu SVEIKA. Kaip ji pati.

— ...man labai nesmagu, iš tikro.

— Nesmagu, Džena? Kodėl?

— Nes apie tai žinoma mokykloje. Kai kas žino. Manau, ir mokytojai. Man nesmagu, nes visi mano, kad aš mėginau... pakenkti sau... bet tai buvo nelaimingas atsitikimas, o visi tokie atsitikimai kvaili.

— Nelaimingi atsitikimai yra kvaili, Džena? Gal gali man plačiau apie tai paaiškinti?

Ne, ne, negaliu.

— ...o gal priešingai — sąmoningas sprendimas. Sąmoningas veiksmas. Nelaimingas atsitikimas gali, kitų požiūriu, pasirodyti kaip tavo sprendimas, nors iš tikro taip nėra, tai ne tu. Tai tik...

— Atsitiktinai perdozuota galimai mirtino vaisto, Džena, Kūčių vakarą, tokiomis aplinkybėmis kaip tavo — ir tu sakai, kad tai visai nepanašu į tave? Tai ir nori pasakyti, mieloji?

Mieloji. Čia dėl to, kad kabliukas įsmigtų man į lūpą, kad daktarė galėtų išvilkti mane į krantą. Mano veidas įsitempia, pastėrusi spoksau, ir tai ženklas daktarei.

Kai man buvo išplautas skrandis, mane ėmė klausinėti apie vaistus mokykloje: ar apskritai Jaro Leike įmanoma gauti vaistų? kokius vaistus vartoja paaugliai? Buvo atėjusi net detektyve, apsimetė labai draugiška.

Tarsi imčiau plepėti apie draugus! Apie geriausią draugę Triną!

— Pasikalbėkim, Džena. Ką tau reiškia žodžiai atsitiktinis, atsitiktinai?

Daktarė Frir mėgsta pasilenkti priekin, suneria savo ilgus pirštus ir įsmeigia kerinčiai mėlynas akis. Mane gąsdina tas jos tykojimas, jaučiu, kad galiu neatsilaikyti.

Ne! Negaliu.

Negaliu apie tai jums pasakoti. Ir niekam kitam.

Tik vienas dalykas man patinka psichologės kabinete: ant jos langų kabo vijokliniai augalai su aštriais lapeliais, o ant sienų plakato dydžio nuotraukos: jachtos ežere (Jaro ežere?) ir kalnai, jie daug aukštesni už Baltuosius kalnus, su stačiais snieguotais skardžiais, akinančiomis viršukalnėmis. Dangus nuotraukose toks mėlynas. Kaip tie langai, į kuriuos galiu žiūrėti, kad pabėgčiau į žydrynę, o ne įklimpčiau šitame kabinete, nebūčiau išmėsinėta kaip koks vargšas vabalas.

Trina liepia niekad nesakyti jiems, ką jauti, tik tai, ką jie nori, kad tu jaustum. NORMALU tik tai, ką suaugusieji nori, kad tu jaustum.

Daktarė Frir klausia, ar turiu artimų draugų naujoje mokykloje, to ji klausė jau ne sykį. Kad būtum NORMALUS, turi turėti artimų draugų. Atsakau trumpai arba miglotai: Taip. Ne. Galbūt. Mat nežinau, ką teta Karolina papasakojo daktarei apie Triną.

Trina yra mano draugė. Tokia drauge, kuria galiu pasitikėti.

Trina man patinka.

Daktarė klausia, ar palaikau ryšius su draugais iš Teritauno. Lemenu, kad taip, bet iš tikro tai niekad neatsakau į jų elektroninius laiškus ir skambučius, todėl daugelis man jau ir neberašo. Kam veltui vargti.

Nekenčiu žmonių, kurie manęs gailisi. Ir pati savęs nesigailiu!

Daktarė vis kasasi po manim, mėgina prieiti. Klausia apie mokytojus, klases, pažymius. Nuobodu!

— Džena! Aš negirdžiu tavęs, gal gali kalbėti kiek aiškiau? Ir būk gera, mieloji, žiūrėk į mane, gerai? Ačiū!

Kaip kokiam vaikų daržely. Lyg būčiau visiškai beviltiška.

Pasakau daktarei, ką ji nori išgirsti: kad mokytojai man patinka, klasės draugai geri, mano rudens semestro pažymiai geresni, negu tikėjausi. (Bent jau išlaikiau visus dalykus. Žinau, Makarčiai manim nusivylę. Teta Karolina galvoja, kokia nusivylusi būtų mama, jeigu viską matytų.) Sakau daktarei, kad šį semestrą tikriausiai padirbėsiu mokyklos laikraščio redakcijoje, gal lankysiu mergaičių chorą, jeigu seksis bėgioti, galbūt prisidėsiu prie mergaičių bėgimo komandos.

Daktarė net švyti nuo tokių gerų naujienų. Niekas labiau nedžiugina suaugusiųjų, kaip girdėti apie mūsų veiklą mokykloje.

— Savo ankstesnėje mokykloje tu buvai bėgimo komandoje, tiesa?

Tai jūs taip sakote, daktare. Jūs turite visus mano išrašus.

Daktarė klausinėja apie mano sveikatą. Ar sugijo mano žaizdos? Ar nekamuoja galvos skausmai? Žmonės po sutrenkimo dažnai patiria galvos skausmus, jie priversti imtis savigydos, na, vartoti vaistus savo nuožiūra...

Žydrynėje gali kristi ir kristi. Žiūriu į mėlyną emaliuotą dangų vienoje tų didžiulių nuotraukų, kur galbūt Uolėtieji kalnai. Už tūkstančių kilometrų.

Daktarė nuolat suka kalbą apie vaistus. Man net dingteli, kad galbūt įrašo mūsų pokalbius. Gal lubose įmontuota slapta kamera? Psichologė, dirbanti su miesto paaugliais, gali informuoti ir miesto policiją.

Paskui daktarė klausia apie berniukus.

Ji reikšmingai atsikrenkščia, leisdama suprasti, kad klausimas ne apie berniukus, o seksą.

Ne jūsų reikalas! Savo paslaptimis nesidaliju su smalsiais pašaliniais.

Daktarės veide švysteli toji pati žvejo kabliuko šypsena, jos akys neramios.

Ant knygų lentynos guli stiklinis rutulys dokumentams prislėgti, jame mažučiukai kalnai iš žibančios medžiagos, o virš jų mėlynas dangus, taip padidintas stiklo, kad net mirguliuoja. Jis gražus, tikra žydrynė rutuly.

Psichologai turi klausinėti apie seksą, be abejo. Tarsi visur slypėtų seksas, nesvarbu, kad ir kaip žmonės apsimetinėtų.

Tegu daktarė nė nelaukia; pasakau, kad su jokiais berniukais nesusitinku, tiktai kai būnu su Trina ir jos draugais. Ir tegul velniai mane griebia, jei pasakysiu, kad myliu vaikiną, pavarde Gabrielis Sent Krua, o jis net nežino, kas aš tokia, nebent — kad gailesčio verta mergaitė.

Luošiai ir nevykėliai. Krou jaučia jiems polinki.

Mama manęs irgi klausdavo apie berniukus. Aš jai daug pasakodavau, bet daug pasilikdavau ir sau. Tik mama netraukė man už liežuvio per jėgą, jai paprasčiausiai rūpėjo, kad būčiau mylima ir turėčiau draugų, bet ne per daug mylima ir tie draugai būtų geri.

Įdomu, ką mama galvotų apie Krou! Būtų pritrenkta.

Pokalbiui baigiantis daktarė paklausia apie svajones, prisiminimus. Aišku, ji turi galvoje mamą. Kas atsitiko ant Tapan Zi tilto? Ji žino, bet nori, kad jai papasakočiau ir aš. Kad ir ką sakau, į ją nežiūriu, mano balsas tylus ir priešiškas.

Man trūksta mamos; aišku? Kiekvieną minutę kiekvieną valandą ir kiekvieną dieną, bet nieko baisaus, ištversiu.

Klausia apie tėvą. Atsakau jai, kad su tėvu santykių nepalaikau — nulis.

— Džena, nėra abejonės, tavo santykiai su tėvu nenutrūkę. Turėtum žinoti, kad už šiuos mudviejų susitikimus moka ir tėtis. Tau tai buvo paaiškinta, tiesa?

Ne. Man tai nebuvo paaiškinta.

— ...pasakyti man, kodėl esi tokia priešiška savo tėvui? Tau nepatinka net mintis, kad jis padeda sumokėti už tavo gydymą? Negi nesupranti, kad tėvas nori tau šitaip padėti?

Jau atsistojusi klausiu daktarės, ar galiu pasinaudoti jos tualetu.

Esu buvusi jame. Nereikia klausti, kur jis.

Tualete apžiūriu savo rankos ties alkūne linkį — švelni oda net paraudusi nuo kasymo nagais. Kai kurios žaizdelės niekaip negyja, o naujos truputį kraujuoja. Aš nustebusi, oda tvinksi ir skauda. Kol sėdėjau pas daktarę, mano ranka nutirpo — kaip aš visa.

Pasakyk man, ką jauti, Dženą.

Šypsausi savo veidui veidrodyje. Šviesa čia rausva, kad psichologės pacientų veidai jiems neatrodytų tokie bjaurūs. Man patinka, kad ranka tvinksi! Dėl tų mažų kraujuojančių žaizdelių palengvėja.

Niekas nemato. Niekas nežino. Smulkmena. Laikysiu rankoves nuleistas ant riešų kaip narkomanė.

Ir tada tai atsitinka. Keista!

Kai grįžtu iš tualeto, daktarė vienoje lentynų nusisukusi ieško knygos. Aš viską darau tyliai ir greitai, mano pirštai sugniaužia tą stiklinį rutulį, jis kaip tik telpa į saują, kiek sunkesnis, negu tikėjausi, bet jau įsikišau jį į savo kuprinę šalia kėdės, ant kurios sėdžiu.

Matau, kaip Trina susižavėjusi šypsosi. Mergyt, tu kieta.

Tikrai, galvoju. Mokausi.

Noriu, kad daktarė pajustų, kaip ji man nepatinka. Tikrai nepatinka, net nesiklausau jos. Ta netikra šypsena, net dantenos matosi. Žiedai ausyse, juokinga. Ji sena. Tas murzinas tamsiai rožinis lūpdažis... nepasakysi, kad gražu. Mama kartais tokiu dažydavosi, jai ta spalva tiko.

Daktarė nori man duoti paskaityti knygą.

— Jei tau patiks, Džena, turėk kiek nori.

Karson Makalers „Vestuvininkė”. Esu skaičiusi tą romaną, jis labai patiko ir mamai. Išraudusi mikčioju daktarei, kad jau esu jį skaičiusi, man atrodo, tai puikus romanas, bet toks liūdnas. Tada daktarė uždeda savo ranką ant manosios ir sako, kad pati perskaitė knygą būdama dvylikos metų ir vėliau dar ne kartą skaitė.

— Tai knyga apie praradimą, apie augimą su tuo praradimu ir jo išaugimą.

Kai stovi, daktarė net mažesnė už mane. Kaip mama maždaug prieš metus. Man nejauku, kad esu aukštesnė už suaugusias moteris. Nė pati nesuprantu kodėl, bet, atrodo, už tai pykstu ant jų.

Kiekvieną kartą, kai mūsų susitikimas baigiasi, daktarė palydi mane iki durų. Paspaudžia man ranką, nusišypso. Pasirodo dantenos, tokia jos šypsena. Iš arti oda neatrodo lygi — galbūt paprasčiausiai nudegusi lauke. Jos akys nuostabiai mėlynos. Kaip ji kalba su manim, kaip uždeda plaštaką man ant rankos... staiga mane lyg ledinis vanduo užlieja: Ji nori man patikti! Išsigąstu tos minties. Kaip tada, kai vieną popietę išgirdau prislopintą verksmą tetos miegamajame — supratau, kad ji verkia dėl manęs, kad dėl to kalta aš.

Nenorėjau uogauti jūsų. Tai tik todėl, kad aš skorpionas. Ko galima tikėtis? 3

Tikrai nežinau, kodėl paėmiau tą daktarės rutulį.

Jis gražus, gal todėl. O gal kad nubausčiau daktarę. O gal kad nubausčiau save.

Reikia paslėpti tą rutulį nuo tetos. Savo kambaryje.

Jei sužinotų mama, ji nusimintų. Net nenorėtų pažinti tokio žmogaus, kokia dabar esu.

Dženą, tu nepanaši į save. Dženą, kas darosi?

Net Trinai nerodysiu. Nepasitikiu, ji gali imti ir prie kitų iš manęs pasityčioti. Ji, aišku, norės pamatyti tą rutulį, palaikyti rankoje.

Savo kambaryje, kai vakare neužmiegu, žiūriu į tą rutulį su kalnu. Pasidėjau ant stalo taip, kad šviesa būtų už jo ir jis švytėtų. Tas kalnas viduje iš melsvai pilko mineralo. Dangus — skaisčiai mėlynas pusrutulis. Kai papurtai, viskas paskęsta snaigėse, kaip sapne.

Įdomu, ar jis brangus. Jei daktarė pastebės, kad jis dingęs, ir supras, kad aš vagilė...

Man taip gėda! Tai pirmas kartas, kaip pavogiau daiktą iš pažįstamo. Pirmas vertingas daiktas. Dėdės Dvaito oksikontino neskaičiuokim — jis buvo pamiršęs, kad dar turi tų tablečių. Nežinau, kodėl rutulį paėmiau, ir neišmanau, ką su juo darysiu. 4

Internete surinkau SAVIŽUDYBĖ ir — o Dieve! — pasirodė koks milijonas įrašų. Paspaudžiau „Krikščioniško jaunimo forumas”. Pasirodė tekstas:

Amerikoje šiais neramiais laikais kas 13 minučių nusižudo 14-26 metų jaunuolis.

Yra diskusijų grupė. Galima pačiam išspausdinti savo nuomonę. Parašiau:

Žydrynės šalyje nesurasi savęs

ŠTAI KODĖL 5

Tai atsitiko kovo mėnesį.

To niekaip nesitikėjau. Nė neįsivaizdavau.

Turiu susitikti su teta maždaug po valandos jos mėgstamoje kavinėje mieste. Esu netoli nuo tos vietos, mažų parduotuvėlių kvartale Didžiojoje gatvėje. Žiopsau į visko prikrautą vitriną — „Sent Krua: stalius ir vitrinų meistras“. Daugiausia ten baldai. Parduotuvė, atrodo, uždaryta, tiktai gilumoje blausi šviesa.

Penktadienis, pamokos jau baigėsi. Turėčiau būti pas daktarę Frir. Aną savaitę nusprendžiau, kad jau gana. O šią savaitę paprasčiausiai nėjau.

Palaukiau pastato vestibiulyje, kol teta Karolina nuvažiavo. Tada išbėgau laukan.

Negaliu. Nenoriu. Niekas manęs neprivers.

Šitas šaltas, gaivus oras! Valo plaučius, prablaivina galvą. Net apsvaigstu. Jaudinuosi ir dūstu; tarsi būčiau nubėgusi kilometrą. Saulėta, giedra žiemos popietė, prieš kelias dienas smarkiai snigo, gatvės ir šaligatviai beveik nuvalyti, daug kur akinamai šviečia didelės sniego krūvos. Tarsi visas pasaulis būtų buvęs sukurtas baltas. Prisidengusi akis spoksau į tos krautuvėlės vidų, ji tarp batų taisyklos ir technikos parduotuvės su didele raudona iškaba IŠPARDUODAMA. VISKAS UŽ PUSĘ KAINOS.

Vitrinoje stovi gražus drožinėtas senoviškas stalas su lenktomis kojomis. Ir spinta iš beicuotos medienos su begale stiklinių durelių. Jei turėčiau užtektinai drąsos, atidaryčiau duris ir įeičiau. Apsimesčiau, kad esu klientė. Galėčiau pasakyti, kad teta turi labai vertingą senovišką daiktą, kurį reikia remontuoti ir restauruoti.

Galėčiau pasakyti: Aš Krou draugė!

Bet juk su Krou nekalbėjau nuo pat antros dienos mokykloje. Ir jo neieškojau. Kartą mokyklos bibliotekoje per pertrauką iš už kampo pamačiau, kad Krou sėdi prie kompiuterio ir susiraukęs žiūri į ekraną. Plaukai ant pakaušio styrojo, jis buvo su ilgarankoviais marškinėliais ir odine liemene su kniedėmis, sukaltomis apverstų V raidžių pavidalu, dėmėtais džinsais ir baikerio batais. Šalia jo sėdėjo mergina ir kramtė gumą. Raudonplaukė, jos vardas, atrodo, Fleksė, viena iš Trinos varžovių, kurių ji nekenčia. Fleksė trinasi alkūne į Krou ranką, kiša pirštus jam po marškiniais, o Krou tą jos ranką nustumia šalin ir vėl atidžiai žiūri į kompiuterį, tarsi jos čia nė nebūtų.

Kai Krou pasisuko mano pusėn, spėjau pasitraukti. Jis net nesuprato, kad ten aš.

Noriu.

Ko noriu? Nežinau. Atrodo, tarsi mano smegenyse kratytųsi duženos. Net nedrįstu pagalvoti, kad manęs laukia daktarė Frir, o aš nepasirodau pas ją, ir tai jau antras kartas, kai nenueinu, todėl paskambins tetai, ji susirūpinusi, jai įdomu, kur aš dingau, kur prapuolė mergina, kuri per Kūčias perdozavo torazino, toji vagilė, kuri vos jai nusisukus nugvelbė gražųjį stiklo rutulį.

Mėginau paaiškinti tetai ir dėdei, kad nebenoriu lankytis pas daktarę Frir. Bet juodu labai nusiminė, atseit jiems atrodo, kad man tie vizitai pas daktarę naudingi. Priminė, kad jiems pažadėjau, argi ne?

Ko gero. Gali būti.

Dženą, tai tau nebūdinga. Dženą, kas atsitiko?

Tada, kai man buvo išplautas skrandis, pažadėjau jiems, kad daugiau niekada negersiu jokių vaistų, niekada, niekada. Kadangi pamokos prasidėjo tiktai sausio mėnesį, o aš tebebendravau su Trina ir jos draugėmis, to pažado laikiausi ne visiškai.

Na, daugiau tokių kvailų klaidų nebedarysiu. Pasistengsiu neatsidurti ligoninėje su žarna gerklėje, kuri tarsi koks smauglys siurbė mano skrandį; niekada, niekada.

Prisimenu, kaip dviračiu buvau nuvažiavusi prie Krou namų į Elnių Salos gatvę. Dažnai apie tai galvoju, kai jaučiuosi vieniša. Daugiau tenai nesilankiau, bet gerai prisimenu tą aptriušusią fermą duobėto keliuko gale ir tą širmą arklį pernelyg įlinkusia nugara, ir nusišėrusį juodą ožį ganykloje, bliaunantį man. Tą kalnuotą kaimo vietovę, kurią tokie žmonės kaip Rajana Mioler vadina vagonėlių šiukšlių rajonais.

Atrodo, toje krautuvėlėje „Sent Krua: stalius ir vitrinų meistras“ nieko nėra. Šaligatviu pro mane praeina keli žmonės, bet niekas nesustoja. Kartais mano atspindį vitrinoje užstoja koks šešėlis, bet niekas nepasirodo. Tai ne kinas ar televizija, tai tik nuobodus gyvenimas, todėl nieko ir neatsitinka.

Nuėjusi pusę kelio iki kavinės, pamatau vyrą savaeigiame invalido vežimėlyje, jis stumiasi apledėjusiu šaligatviu ir vežimėlis buksuoja. Apkūnus, kresnas vidutinio amžiaus vyriškis, išsitaršiusi barzda ir juodi plaukai su žilomis sruogomis, viršugalvis jau pliktelėjęs, bet plaukai ant pakaušio vis tiek surišti į ploną kaselę. Atrodo keista — pamatai jau pliktelėjusį vyrą su kasele ir pagalvoji: nejaugi jo žmona ar vaikai nepasako jam, kaip jis atrodo. Šitas vyras su vežimėliu apsirengęs nešvaria striuke ir darbinėmis kelnėmis, iš burnos eina garas, jis supykęs. Vežimėlis slysčioja ir krypsta. Jis keikiasi svetima kalba. Dvejoju, ar nepaklausus, gal galiu jam padėti. Ne dėl to, kad vyriškio veidas išraudęs, o dėl to, kad su neįgaliais žmonėmis reikia būti taktiškiems — neužgauti jų orumo.

Jis pašnairuoja į mane. Tarsi nujaustų, kad abejoju, ar jį užkalbinti, gal jis dar labiau supyktų.

— Tas prakeiktas kledaras amžinai genda... ką, gal užstrigo? Kas ten negerai? Kas nors pateko į ratą?

Kairio užpakalinio rato stipinuose įstrigęs ledo gurvolis. Man pavyksta jį iškrapštyti, o vyriškis tuo tarpu pyksta ir keikiasi gerokai darkyta anglų kalba, galiausiai dėkoja:

— Mademoiselle, ačiū! Jūs esat trės belle jeunefille, tres capable. Jis siekia paspausti man ranką, o gal tik pasilaikyti už jos.

Jis su odinėmis juodomis pirštinėmis, kaip baikerių. Juokiasi, matyti aptrupėję dantys, nuo jo gerokai trenkia viskiu.

Bet vežimėlis vis tiek slidinėja ir vingiuoja ant ledo. Pasisiūlau pastumti jį šaligatviu. Nors prieš akimirką vyras buvo piktas, staiga pasidaro mandagus ir net simpatiškas. Klausia, iš kur esu, nes mano kalba skambanti kaip ne vietinės.

— Aš... aš ir ne vietinė. Tiktai gyvenu čia.

— Ne vietinė. Tik gyvenu čia, — pakartoja. — Moi aussi! Vyriškis nusijuokia, tarsi būčiau pasakiusi sąmojį. Suvokiu, jis, — nors vėjo nugairinta oda ir su plona kasele ant raumeningo sprando, — išvaizdus vyriškis ir pripratęs prie moterų dėmesio.

Vežimėlį stumti gana sunku! Vos įpusėjus kvartalą rankos paskausta.

— Štai mes ir vietoj, mademoiselle. Merei beaucoup — jūs tokia gera.

Krautuvėlės „Sent Krua: stalius ir vitrinų meistras“ tarpduris.

Krou tėvas? Tas vyras su kasele? Na, taip.

Rolanas Sent Krua! Na, taip.

Staiga pasirodo ir pats Krou — eina per gatvę mūsų link.

Jis su odiniu švarku, džinsais, baikerio batais. Be kepurės, jo šiurkštūs plaukai ištaršyti vėjo. Jam ant pečių vaikas, aprengtas šiltu kombinezonu, klykauja iš džiaugsmo, kad sėdi taip aukštai ant pečių. Krou pamato mane, mano išraišką ir nusijuokia.

— O, Džena, nejaugi? Sveika.

Aš pritrenkta ir sutrikusi. Jaučiu — širdis tuoj iššoks pro gerklę, vos išlemenu sveikindamasi.

Jis žino. Turi žinoti. Kodėl aš čia.

Vyras su kasele linksmai sako:

— Tai tu pažįsti mano sūnų Gabrielį, judu einat į tą pačią mokyklą, ar ne?

Krou mato, kaip pasijuntu nepatogiai, ir greitai įsiterpia:

— Džena ne mano klasėje, tėti, ji jaunesnė.

Tada vyriškis su kasele man mirkteli.

— Mergina ir turi būti jauna, kurgi ne! Ir dar graži, matau.

Krou pristato mane tėvui, Rolanui Sent Krua ir vaikui — la petit Roland, šis į mane nekreipia jokio dėmesio, tiktai krykštauja ir klykauja perduodamas į tvirtas pono Sent Krua rankas. Gražus vaikas ir tikriausiai išlepintas. Dar nesu girdėjusi tokių klyksmų. Kai kurie praeiviai ant šaligatvio nustebę žiūri į mus. (Gal mano, kad mes viena triukšminga šeima?) Tiktai mažojo Rolano plaukai ne juodi, o rausvi ir jo oda gerokai šviesesnė už Krou ir Sent Krua. Vis dėlto šis trejetas tikrai viena šeima: gilios akys, ilgoka nosis, masyvus smakras.

Krou kiek suirzusiu balsu klausia:

— Tau nesunku, tėti? Neškis jį vidun, lauke šalta.

Krou su tėvu šnekteli prancūziškai, bet aš nesuprantu. Krou raustelėjęs nusijuokia, tėvas prunkšteli ir dirsteli į mane. Manau, tai buvo kokia nors ne visai padori užuomina. Nors Rolanas Sent Krua vežimėlyje, jis visai gali būti kūdikio tėvas. Ar tai pokštas?

Krou sako:

— Eikš vidun, Džena, kelioms minutėms, sušilsi. Pamatysi, kuo verčiasi Sent Krua pere et fils.

Pere et fils — tėvas ir sūnus.

Man patinka, kaip Krou tai sako. Balse justi pasididžiavimas.

Mėginu paaiškinti, kad turiu susitikti su teta, bet net pati nepajuntu, kaip atsiduriu dirbtuvėje kartu su visais Sent Krua, virš durų suskamba varpelis. Po sniego ir saulės atsidūrusi prieblandoje, net kliūvu už daiktų. Krou paima man už rankos ir veda.

— Čia tikras... kaip tas žodis?., labirintas. Galima pasiklysti.

Čia tiek visko daug! Tokia pat visko gausybė kaip vitrinoje. Net ankšta, vienas ant kito prikrauta stalų, kėdžių, komodų. Per vidurį tarpas — pakankamai platus Sent Krua vežimėliui, jis veda į dirbtuvės gilumą, kur radijas groja prancūzišką popmuziką. Čia jau šiek tiek erdviau, kiek daugiau laisvo ploto, varstotai, masyvus apgriozdintas darbastalis, apdriskusi sulankstoma kėdutė, viryklėlė ir kavinukas, keli labai jau purvini kilimai. Mėtosi mažojo Rolano žaislai. Smarkai kvepia kava, dažais, medienos laku. Krou nusiveda mane dar toliau parodyti, kaip jis restauruoja valgomąjį stalą.

— Pirmiausia nugramdžiau seną besiveliantį laką, tada nušlifavau medieną, tiksliau, tai vyšnia... labai gražu, matai?., tada nubeicuosiu. Tėtis sako, kad tas stalas gal 1870 metų. Savininkai nelabai jį saugojo. Įžiūri tuos raižinius? Beveik nematyti per nešvarumus. Žmonės net nesupranta, kokių vertybių turi po nosimi.

Ponas Sent Krua — mikliai privažiavęs prie savo stalo jis ruošia vietą pasodinti mažajam Rolanui — niekinamai atsiliepia:

— Amerikiečiai, — ne visi, bet dauguma, panele, — yra cochons.

Cochons. Tokio žodžio nesu girdėjusi, bet spėju, ką jis reiškia.

— Kiaulės?

Tėvas patenkintas. Krou juokiasi. Na, ta Džena, pasirodo, moka šiek tiek prancūziškai.

Tas apsilankymas! Pas Krou ir jo tėvą! Kaip kokį nuostabų sapną vėliau jį prisimenu gabalais.

Krou aprodo man visą dirbtuvę, tarsi tai būtų pati nuostabiausia vieta pasaulyje. (Ko gero, taip ir yra. Į viską žiūriu išplėtusi akis.) Krou aiškina man, ką daro jo tėvas, ko iš jo išmokęs ir ko dar reikės išmokti ateityje. Labai keista girdėti, kai vaikinas šitaip kalba apie savo tėvą. Taip pat keista matyti apčiuopiamą žmogaus darbą — net gali jį paliesti. (Ko gero, net nežinau, ką daro mano tėvas. Pinigus?) Krou balse girdėti pasididžiavimas ir kartu apmaudas. Iš to, kaip jis žvilgčioja į tėvą, kuris garsiai kalbasi telefonu ir juokiasi, suprantu, kad Krou myli savo tėvą, bet...

— Ačiū, kad padėjai tėčiui, Džena. Jis tikras padūkėlis, ką?

— Jis atrodo labai...

— Rodos, sakiau tau, jis kariavo Vietname, grįžo su keliais medaliais, kuriuos paskui išmetė. Nenori apie tai kalbėti. Net su manim. Su juo nelengva gyventi. Tu jam patinki; matau, kaip su tavim kalba.

Mažasis Rolanas valgo pyragaitį su žele ir gerokai išsiterlioja. Sent Krua nekreipia dėmesio, todėl prieina Krou ir šlapia servetėle nuvalo vaikui veidą. Net keista, vaikinas, pažiūrėti tikras baikeris, ir iš tikro baikeris, — o toks kantrus su mažu vaiku. Toks švelnus. Tarsi Krou būtų iš kito pasaulio, ne iš priemiesčio, kuriame buvau. Teritaune jis išsiskirtų iš kitų. Na, o kai šypsosi, matyti, kad jo dantys nėra tokie balti ir lygūs, kokius galbūt įsivaizdavai.

Pagalvoju, kad Krou labai myli mažąjį broliuką, netikrą broliuką. Noriu įtikinti save, kad ir aš turiu įbrolį. Porterį mačiau tiktai kartą. Bet aš jo nepažįstu. Ir nemyliu.

Lyg skaitydamas mano mintis Krou paklausia apie mano tėvą. Atsakau jam, kad mano tėvas verslininkas — manau, klestintis, jis vedė antrą kartą ir gyvena Kalifornijoje brangiuose naujuose namuose. Matomės retai.

— Kodėl?

— Jis paliko mus.

— Mus?.. Tave ir mamą?

Kodėl tu klausi tokią dalyką? Nori, kad imčiau verkti?

Krou susiraukęs sako:

— Nereikia prarasti ryšio su tėvu, Džena. Jis tavo tėvas.

— Bet... jis man nepatinka.

Tuos žodžius ištariu taip, kad abu imam juoktis. Juk skamba keistai.

— Patinka... nepatinka... jis vis tiek tavo tėvas. Taip bus amžinai. — Krou žiūri į savo tėvą: šis tapšnoja popierius ant stalo ir ieško... ko? Ogi cigargalio, nebaigto rūkyti. Nors šalia žaidžia mažasis Rolanas, Krou tėvas nedvejodamas užsirūko. — Čia kaip mano mama. Paskutinį kartą gavom iš jos žinią prieš keletą metų — atsiuntė mums Kalėdoms krepšį vaisių: greipfrutų, apelsinų, citrinų. Ir kortelę „Linksmų Kalėdų”. — Krou liūdnai nusijuokia.

Staiga suskamba varpelis virš durų ir kažkas žvaliai įeina. Ne klientas, nes moteris kaukši tiesiai pas mus. Spalvinga mergina su smailiais aukštakulniais, dirbtinės leopardo odos švarku ir aptemptomis odinėmis kelnėmis. Putniam veidui nepagailėta dažų, šviesūs rausvi plaukai krinta puriomis garbanomis. Ji triukšminga ir karinga, pasisveikina su Sent Krua ir mažuoju Rolanu, pasilenkusi pabučiuoja raudoną gyslelių išvagotą vyriškio skruostą ir pakelia Rolaną. Jos nagai žvilga kaip kokio paukščio: mažiausiai penkių centimetrų ilgio, galai nudilinti bukai, spalva šerkšno. Mažasis Rolanas klykteli Mama! ir mergina ima burkuoti, glamonėja jį ir juokais bara. Tik dabar kitame kambario gale ji pamato Krou ir mane šalia; kurį laiką nieko nesakydama gana priešiškai žiūri.

Krou nori mudvi supažindinti, bet mergina kreipiasi į jį skardžiu ir priekabiu balsu, tarsi manęs čia nė nebūtų:

— Eh, Gabriel! C‘est qui ca, ta petite amie avec lex yeux adorants?

Krou sumurma:

— Qu’est-ce que ca peut te faire?

Sunku pasakyti — Krou supykęs, įsižeidęs ar sutrikęs, jo veidas kaip kaukė. Pamačiusi, kad pavyko jį sutrikdyti, mergina vėl nusisuka, žaidžia su Rolanu. Šis žele išteptu kumšteliu velia jai plaukus.

Spėju, kad ši spalvinga mergina tikriausiai vyresnė Krou sesuo. O mažasis Rolanas, matyt, jos sūnus. Prisimenu, Trina sakė, kad Krou sesuo parsinešė namo kūdikį ir Krou padeda šeimai.

Krou sako:

— Klodete. Aš jau eisiu.

Nežiūrėdama į jį mergina atšauna:

— Na ir kas? Eik.

Tėvas kažką šūkteli Krou gerokai darkyta anglų kalba, kuri man kone tokia pat nesuprantama kaip prancūzų. Kas šioje šeimoje dedasi, kokios povandeninės aistros čia verda, pašaliniam suvokti neįmanoma. Klodetė ir Krou tėvas plepa prancūziškai ir taip juokiasi, kad man pasidaro nepatogu. Ar kalbasi apie mane? Jei taip, tai juodu tai daro tyčia, kad sutrikdytų Krou, kuris paraudęs šnairuoja. Apie Krou tėvą rangosi mėlyni dūmai, bet Klodetė nekreipia dėmesio. Nors mažasis Rolanas sukiojasi apie kojas, ji pati prisidega pergamento spalvos cigaretę ir ima pūsti dūmus.

Krou sako:

— Eime, Džena. Pavešiu tave.

Jau po penktos ir teta, ko gero, laukia manęs kavinėje. Tikriausiai jau žino, kad pas daktarę nebuvau. O jei nežino, matyt, teks pačiai pasisakyti.

Šmėsteli maloni mintis, kad važiuosiu ant užpakalinės Krou motociklo sėdynės, riaumosim Didžiąja gatve per Jaro Leiką šaltu vėjuotu oru. Bet už parduotuvės stovi aplamdytas furgonas, ant kurio šonų raudonomis raidėmis parašyta SENT KRUA: STALIUS IR VITRINŲ MEISTRAS. Turiu gerokai pasistiebti, kad įlipčiau į kabiną — ji gana aukštai nuo žemės. Viduje šalta, kvepia senais cigaro dūmais ir dažais. Keleivio sėdynė įplyšusi, stiklas įskilęs. Taip keista ir taip nuostabu šitaip būti vienai su Krou; tarsi būtume pora. Šalta ir mums alsuojant kyla garas.

Ant grindų dėmėti kilimėliai, mėtosi plastikinės stiklinės, tuščios alaus skardinės. Noriu nusijuokti: tarsi važiuočiau šiukšlyne.

Krou klausia, kur sukti? Pasakau jam — kavinukė-kepykla Kalno gatvėje. Aš tokia laiminga, kad esu čia, tame pilname kvapų dardančiame furgone, norisi, kad kelionė niekada nesibaigtų. Į Krou žiūrėti droviuosi, tik akies krašteliu dirsteliu. Bet matau jo plaštakas, spaudžiančias vairą; stambūs krumpliai, ilgi pirštai, nelabai švarios panagės. Jaučiu jo artumą. Jeigu dabar mane pamatytų Trina! Mano geriausia draugė man niekada neatleistų.

Norisi pavadinti Krou jo tikru vardu: Gabrieli. Taip, kaip jį vadina šeimoje.

Kai į dirbtuvę įsiveržė Klodetė, Krou elgesys pasikeitė. Jis sudirgo, suirzo. Ne dėl manęs. Man atrodo, jis niršo ant sesers, kuri ne itin mandagiai elgėsi su mumis, ant tėvo, kuris geria, ir truputį ant mažojo Rolano — savo sūnėno, o gal prisiminė motiną, kuri juos paliko (kada, kodėl?). Norėčiau paklausti Krou apie jo motiną.

Jeigu vėl kada susitiksime. Jeigu dar kada nors būsime vienu du kaip dabar.

Krou paskersakiuoja. Tarsi tirtų mane.

— Tas furgonas nieko sau, ką? Nepratusi prie tokių.

— Jis... labai aukštas.

— Aha, į kitus vairuotojus žiūri iš aukšto. Į kai kuriuos. Visada atsiranda tokių, kurie į tave patį žiūri iš aukšto — juk vairuoji tik furgoną.

Nelabai susigaudau, ką turėčiau atsakyti. Iš arčiau matyti visi randai ir rėžiai Krou veide. Prisimenu, sakė ir pats pakliuvęs į avariją. (Gal net ne į vieną?) Ar vairuodamas jis galvoja apie pavojų? Ar važiavimas kaip nors gąsdina, jaudina, kai esi patyręs avariją ir išlikęs gyvas.

Krou, be abejo, — geras vairuotojas. Bėgiai perjunginėjami ranka, ir jis tai daro profesionaliai. Kitais metais ir aš eisiu į vairavimo mokyklą. Na, tai privaloma. Nors su mechaninėmis pavaromis jau nemoko. Nuo minties apie mašinos vairavimą susijaudinu, apsvaigstu.

Vairuodamas gali prarasti savitvardą. Mašinos inercija primeta savo valią. Jautiesi bejėgis.

Krou sako:

— Jau labai seniai buvom susitikę, Džena. Girdėjau, kad per Kalėdas kone apsinuodijai.

Tai bent smūgis! Nesumetu, ką atsakyti.

Girdžiu save murmant, kad tai buvo kvaila klaida...

— Klaida bendrauti su Trina Holand.

— Bet Trina mano drau...

Furgonas slenka Didžiosios gatvės link. Krou akiplėšiškas vairuotojas, bet tokiam mašinų sraute nelabai pasistūmėsi. Mane nustebina jo žodžiai. Kad jis apskritai ką nors galvoja apie mane.

— Trina — mano geriausia draugė. Maniau, tu su Trina...

Krou nusijuokia. Persibraukia pirštais plaukus ir šie dar labiau pasišiaušia — primena keterą pastačiusį laukinį paukštį. Ką tai reiškia? Kad juodu su Trina nebedraugauja? Arba niekada nebuvo pora? Ar kad jis gali Triną suvaldyti, kad Trina su savo draugais jam nekelia jokio pavojaus?

Aš beveik priblokšta. Ilgą laiką galvojau, kad Krou gerokai nustebs, jog Trina Holand turi laiko ir man. Aš patinku Trinai Holand! Ir argi Trinos draugai, vaikinai, su kuriais ji vaikšto, nėra ir Krou draugai?

Gal tarp jų kas įvyko, kažkas, ko aš nežinau.

— Tai nebuvo Trinos kaltė, Krou. Tiktai mano.

Krou gūžteli pečiais tarsi sakytų: Gerai. Manyk, kaip nori.

— Džeksas davė man tabletę. Tu žinai, Džeksas Jardmanas. — Na taip. — Pati padariau klaidą; pasijutau, na... negerai. Norėjau per visas Kalėdas miegoti. Na... atsijungti.

— Kodėl?

— Kas — kodėl?

— Kodėl pasijutai blogai?

Tai klausimas, kurį visi užduoda. Teta Karolina, dėdė Dvaitas, daktarė Frir. Bet niekas nepaklausė taip tiesiai ir aiškiai kaip dabar Krou.

— Nes pasiilgau mamos. Gal tu jau žinai — mudvi su mama aną gegužę patyrėm avariją. Todėl ir esu čia — Jaro Leike. Gyvenu pas tetą.

— Taip, girdėjau. Labai gaila, Džena.

Velniai mane griebtų, jeigu apsiverksiu. Kaip Krou sako „gaila”.

Gerai, kad tas aptriušęs senas saugos diržas mane tvirtai laiko. Jaučiu, kaip įtempiu jį, tarsi kokia jėga norėtų mane sviesti priekin ir sužeisti.

Krou klausia, kas tada atsitiko, ir pasakoju jam, kad buvo priešpriešinis susidūrimas ant Tapan Zi tilto. Mama nesuvaldė mašinos. Pasuko į priešinę juostą, atsitrenkė į sunkvežimį.

Žuvo ji ir tas kitas vairuotojas. Aš buvau gerokai aplamdyta, bet išsikapsčiau. Gal mamą apakino besileidžianti saulė ir ji gerai nematė, viskas atsitiko taip greitai...

— Tapan Zi tiltas labai ilgas, ar žinai, Gabrieli? Jis penkių kilometrų. Nuolat jį sapnuoju. Hudzono upė toje vietoje labai plati; panašu į košmarą, jis niekaip nesibaigia... — Aš dūstu, žodžiai plūste plūsta iš mano burnos. Patylėjusi girdžiu, kaip vėl sakau: — Manau, aš kalta dėl tos avarijos.

— Kodėl?

Krou toks ūmus ir tiesus. Paprastai klausia kodėl, tarsi visai nekaltintų manęs arba norėtų įtikinti mane, kad klystu.

— Aš griebiau už vairo. Išsigandau, taip manau. Kažkas buvo ant tilto prieš mus... gerai nemačiau, akino saulė...

Mano balsas užlūžta. Pati negaliu patikėti, kad taip atvirauju su Krou, niekam to dar nesu sakiusi.

— Ir kas ten buvo, Džena, ką tu, manai, matei?

— Gal elnias. O gal šuo...

Laukiu, kol Krou paklaus svarbiausio dalyko: ar po avarijos ant tilto buvo kas nors rasta? Elnias, šuo?

Laukiu, kol Krou paklaus: ar tu kam nors sakei? Ar prisipažinai, kad sukėlei avariją, per kurią žuvo du nekalti žmonės?

Bet Krou tik palinguoja galvą ir sako:

— Sunku. Sunku laikyti viską viduj. Dieve mano!

Tik vėliau susipratau, kad pavadinau Krou Gabrielių ir tai skambėjo taip natūraliai, kad nė vienas tuo metu nepastebėjome. Na, manau, bent Krou nepastebėjo.

— Vadinasi, viskas, kas atsitinka Dženai, kas yra skaudu, viskas yra jos pelnyta bausmė.

Krou tarsi kirviu nukerta. Nepalieka man jokios galimybės ginčytis.

Aš neverkiu, bet mano nosis varva. Šluostau ją atgalia ranka kaip koks mažas vaikas. Krou ištraukia iš kišenės suglamžytą nosinaitę ir nieko nesakydamas paduoda man. Juk jis pripratęs rūpintis mažojo Rolano nosimi.

— Dieve! Juk puikiai suprantu, ką tu jauti, Džena. Juk aš avarijų meistras.

Jis jau įsuko į Didžiąją gatvę, mašinų čia dar daugiau. Už kvartalo jau ir „Elvyros kava ir kepiniai“ su meduoliniu žmogučiu, kuris vėjyje girgžda. Jaučiuosi keistai, lyg sapne — sėdžiu čia, svetimame furgone, žvalgausi į parduotuves ir vitrinas, kurios iš aukštai atrodo kažkokios kitokios.

— Išlipsiu čia, Gabrieli. Ačiū.

Nenoriu, kad teta pamatytų mane su Krou. Kaip išlipu iš jo mašinos. Per daug reikėtų aiškinti.

Krou sustabdo mašiną. Pasilenkia per mane atidaryti durelių, kurios sunkios ir užsikirtusios. Krou taip arti, kad oda jaučiu jo alsavimą. Jo striukės rankovė pasismaukė aukštyn, ir virš riešo matau susisukusią mažą gyvačiukę. Krou su Trina buvo artimi, juk taip? Tai įrodymas.

— Atsargiai, chėrie, laiptelis aukštas.

Stovėdama ant šaligatvio žiūriu į nuvažiuojančią mašiną. Po kelių sekundžių ji tik viena iš daugelio kitų mašinų gatvėje. Jis pavadino mane chėrie! 6

2005 kovo 11

mielas tėti,

dėkoju tau už kalėdų dovanas.

atsiprašau, kad nepaskambinau.

čia retai naudojuosi el. paštu, ne taip kaip teritaune.

mano draugai jaro leike irgi retai susirašinėja, man čia gerai, ačiū už kvietimą aplankyti.

esu labai užsiėmusi mokykloje, gal vėliau.

džena

(Užtrukau keturiasdešimt minučių, kol sukurpiau. Ilgai sprendžiau, ar prirašyti „myliu, Džena”. Savo atvirukuose ir laiškuose tėtis visada rašo „myliu, tėtis”. Tai taip nenuoširdu. Nekenčiu. Negaliu jam sakyti „myliu”. Jau niekada negalėsiu.) 7

Noriu.

Mokykloje stengiuosi neieškoti Krou. Stengiuosi nespoksoti virš kitų galvų su viltim pamatyti jį. Neinu į mokyklos kiemą. Nevaikštau po vyresniųjų pusę, kur mūsų niekas nekviečia.

Labai nustebau: Trina jau žino! Tik kelios valandos tepraėjo, kai Krou išleido mane Didžiojoje gatvėje, pareinu namo, suskamba mano mobilusis ir mano ausis girdi spigų balsą.

— Klausyk, mergyt, girdėjau, kad susinešei su Krou.

Mikčioju, kad jis tiktai pavežė mane, daugiau nieko. Trina juokiasi, ak, jai visai nesvarbu, kas čia baisaus, jei Krou parvežė mane namo, na, iš vienos miesto vietos į kitą. Trina pasijuokė ir išsijungė. Kitą dieną mokyklos valgykloje Trina suleidžia nagus man į riešą ir sako:

— Na, tai kurgi Krou? Kodėl tu su mumis? Kur Krou?

Ji lyg pikta. Lyg šaiposi, bet vis tiek man šypsosi, pasilenkia prie manęs taip arti, atrodo, kad bučiuoja. O Kikė, Doloresa, Rokeris, Rastis, Rodžeris ir Džeksas į mus žiūri.

— Trina, Krou mane tiktai pavežė. Kelis kvartalus. Pamatė mane einančią, buvau sušalusi...

— Tėvo furgonu, ar ne? Tai, matyt, buvo šilta.

Trina sėdi tarp Rokerio ir Doloresos ir man vietos prie jų stalo galo nėra. Stoviu su savo padėklu, man jau darosi nesmagu. (Gal Trina šaiposi? Ji visada šaiposi!)

— Ei, Džena. Štai vieta.

Rastis Haberis pritraukia man kėdę šalia savęs, bet aš nenoriu sėdėti šalia jo. Jis nedidukas, bukoko veido vaikinas su raumeningomis nuo darbo rankomis ir pečiais. Patenkintas šypsosi. Trina sakė, kad Rastis lyg ir įsižiūrėjęs mane... neva aš kieta... Bet jo žvilgsnis niekad nebūna nuoširdus, visada kandus. Jeigu dabar nusileisiu, atsisėsiu šalia ir būsiu draugiška, jis vėliau gali pasijuokti iš manęs.

Šalia Džeksas Jardmanas. Juo irgi nepasitikiu. O dar Kikė Viver, ji irgi traukia man kėdę.

— Eikš čia, Džena.

Atsisėdu šalia Kikės, spoksau į maistą lėkštėje. Kitame stalo gale Trina juokiasi, nedrįstu net pažiūrėti į ją. Kikė — stambi mergaitė su ilgais tiesiais nedažytais plaukais, tik kelios rausvos sruogos. Kaskart, kai sutinku Kikę, vienu sidabriniu įsagu jos veide daugiau, ji žiba it kokia smeigtukų pagalvėlė. Kikė turi didelę krūtinę, ne taip kaip Trina, kurios numeris nulis. Kikė pasilenkia prie manęs ir sako:

— Trina užsišiko ant tavęs, bet greitai nusiramins, jei elgsies taip, lyg gailiesi.

— Krou tiktai pavežė mane savo...

— Aišku. Trina žino.

— ...na, jam lyg pasidarė gaila manęs, man taip atrodo, jis...

Kikė mosteli ranka, tarsi ir taip visiems kuo aiškiausia. Tad ko čia man teisintis? 8

Jis mane pavadino cherie. Kai pasilenkė per mane atidaryti furgono durelių. Tai prisiminus svaigsta galva. Norėjau verkti, juoktis, šaukti. Norėjau pabučiuoti jį į lūpas, jos buvo taip arti.

Jis pavadino mane cherie. Atsargiai, cherie, laiptelis aukštas.

Tariama šery. Reiškia mieloji, brangi.

Mano prancūzų kalbos žodyne taip ir parašyta — mieloji, brangi.

Kovo mėnesį ėmiau lankyti antrą prancūzų kalbos pakopą.

Iš pradžių direktorius man pasakė, kad negalima. Jeigu noriu lankyti antrą pakopą, turėjau užsirašyti rugsėjį.

— Bet tada aš dar nenorėjau lankyti, pone Godarai. O dabar noriu.

Ko gero, net susijaudinau. Pasijutau nuskriausta!

Galų gale jis sutiko. Jeigu mano pamokų laikas leidžia lankyti antrą pakopą. Labai nelegalu. Akademinė įskaita nepasirašoma. Pasakiau direktoriui, kad akademinė įskaita man nesvarbu, paprasčiausiai noriu išmokti kalbą.

Jis pasitaisė akinius ant nosies ir taip pasižiūrėjo, tarsi būčiau trenkta ir su manim būtų neįmanoma susikalbėti.

— Džena, čia viešoji vidurinė mokykla. Kas bus, jei visi sugalvos paprasčiausiai mokytis kalbos, o akademinė įskaita jiems bus nesvarbu?

Bet mūsų klasė nedidelė, tiktai keturiolika mokinių. Mokytoja Laport... ją vadiname madam Laport... atrodo visai patenkinta, kad aš, nors ir keistuolė, užsėdau dar vieną vietą klasėje. (Dauguma mokinių mokykloje mokosi ispanų, jeigu apskritai mokosi užsienio kalbos.) Ji šypsosi man, tarsi negalėdama manęs perprasti. Darau visus namų darbus, rašau kontrolinius, testus ir man patinka praktiniai kalbos pratimai per paskutines penkiolika pamokos minučių. Mano pažymiai, nors niekur neįrašomi, skirti tik man pačiai, yra beveik vien A. Madam Laport klausia: „Džena, vous vous etes beaucoup appliquee, pourqoui?” — ir aš atsakau jai, skiemenuodama kiekvieną žodį kaip kūdikis, žengiantis pirmus žingsnius: Parce que le francais est une langue tres belle. 9

Man taip gėda.

Man taip pikta.

Jaučiuosi tarsi apsvaigusi. Nelabai suvokiu, ar stoviu, ar sėdžiu... veikiausiai sėdžiu. Vėliau man visa tai atrodė lyg netikra, kaip sapnas, kuriame viskas plaukia ir slysta, kai negali atgauti kvapo, susigaudyti, kur esi ir kodėl.

Dėdė Dvaitas klausia kodėl, kodėl aš paėmiau tą stiklinį rutulį iš daktarės Frir kabineto. „Gal dėl to, kad norėjai įskaudinti mus, Džena?” O aš negaliu atsakyti.

Mudu su dėde esame jo darbo kabinete, tai didelis stačiakampio plano kambarys, daug stiklinių sienų ir stiklinis stoglangis. Čia aš niekad nebuvau atėjusi viena ir tik labai retai su kuo nors. Manau, man čia nelabai ir yra ką veikti, kaip ir mano mažiesiems pusbroliams Mikiui su Beke. Šiek tiek baugu. Dėdė Dvaitas uždarė duris.

Spėju, teta Karolina nusprendė, kad kai kitą sykį kils koks rūpestis dėl jos dukterėčios, pirmas su ja kalbėsis jis. Nes iki šiol tai visada darydavo teta. Taigi šįkart su manim kalbasi dėdė — balsas ramus, smakras griežtas, kaip protingo žmogaus, norinčio suprasti. Taip, jis labai nori suprasti, kodėl vienas žmogus sumano pavogti daiktą iš kito žmogaus, nors kaip tik šis nori jam padėti. Tai dėdei nesuprantama.

— ...Džena? Kad įskaudintum mus, mane ir tetą, ar...

Nusikaltimo įrodymas tas stiklinis rutulys su švytinčiu mineralo kalnu ir skaisčia mėlynu dangumi stovi ant dėdės stalo. Į nieką kitą negaliu žiūrėti.

— ...turėjai žinoti, Džena, daktarė Frir pasiges jo ir supras, kad jį paimti galėjai tik...

Aš? O gal man net nerūpėjo, ką ji pagalvos? Negaliu prisiminti.

Vargšas dėdė Dvaitas! Jis prakaituoja ir sunkiai kvėpuoja, kaip į kalną kopiantis žmogus, nors pats nė nesupranta, koks tas kalnas. O aš tetrokštu susitraukti į mažulytį gumulėlį, na, į pienės pūkelį, kurį pagavęs vėjas nusineštų. Prieš tai mokykloje jaučiausi visai neblogai. Fizinio pamoka praėjo kuo geriausiai (krepšinis, man jis sekasi, ir Dara Boven nuolat mus giria), iš istorijos už rašinį gavau B („Vaikų darbas pirmame Amerikos tekstilės fabrike 1790 metais”). Todėl man tikras smūgis, kai grįžusi namo radau dėdę sukąstais dantimis ir sugniaužtais kumščiais, o tetą Karoliną pasislėpusią, kad nereikėtų su manim susitikti. Ausyse spengia, pakilęs kraujospūdis — prisimenu iš ligoninės laikų. Noriu pasakyti dėdei: Mano galvoj negerai, mano mintys susimaišė, aš norėjau tiktai mėlyno dangaus.

Tačiau girdžiu savo balsą, kuris niūriai ir bukai niurna:

— Nežinau. Nežinau, kodėl jį paėmiau.

Nosis varva ir ją valau atgalia ranka, kaip daro mano aštuonmetis pusbrolis Mikis ir už tai nuolat baramas.

— Nežinai, Džena? Ką čia sakai?

Ką sakau, tą ir noriu pasakyti! Nežinau!.

Vargšas dėdė žiūri į mane nieko nesuprasdamas. Keista, kaip kartais nekreipiame dėmesio į kai kuriuos žmones, ypač į vyresnius giminaičius. Būti kieno nors dėde turbūt labai nuobodu, net blogiau, negu būti kieno nors teta. Jūs iš tikro nesat mano dėdė, galvoju aš. Tai tik teta Karolina yra mano teta.

Jei būčiau žinojusi, kas manęs laukia šiuose namuose, nebūčiau parėjusi. Nebūčiau galėjusi pažiūrėti jiems į akis. Jie labai susigėdo, kai rado daktarės rutulį mano stalčiuje! (Aš ir nesistengiau jo slėpti. Kas vakarą išsiimdavau jį palaikyti rankoje. Praėjo kelios savaitės, jau maniau, kad daktarė rutulio taip ir nepasiges.) Man pikta, kai pagalvoju, kad teta nuėjo į mano kambarį ir rausėsi po mano daiktus. Patikrino ne tik mano stalą, bet ir komodos stalčius, spintą. Turiu dienoraštį, kuriame šį tą rašau, bet jį laikau kuprinėje, o ją visada nešiojuosi, tad jo teta neaptiko.

Spėju, kad ir mama kartais patikrindavo mano kambarį. Turbūt daugelis mamų tikrina. Jei nori turėti paslapčių, negali jų laikyti namie, nes esmė tokia: namai ne tavo, namai — jų.

Esmė ta, kad net jeigu myli savo mamą arba tetą, pasitikėti jomis negali.

Aišku, dabar ir Makarčiai mano, kad negali pasitikėti manim. (Jie negali.) Jie mano, kad esu be pusiausvyros. (Taip ir yra!) Tikriausiai kur nors kambaryje turiu pasislėpusi dėžutę narkotikų. (O būtų gerai! Bet aš dar turiu tiek proto ir kambary narkotikų nelaikyčiau.)

Dėdė pasakoja, kaip daktarė Frir paskambino tetai ir pasakė įtarianti mane, nes tas rutulys dingo kaip tik po mano apsilankymo, bet ji nutarė palaukti kito mano vizito, manė, kad gal pati grąžinsiu, bet aš juos vis praleisdavau. Taigi...

— Daktarė Frir labai nusivylusi, Džena. Bet ji nepyksta. Ji paprašė, kad per kitą tavo vizitą kartu ateitų Karolina, tada tu galėsi grąžinti rutulį ir paaiškinti...

Ką? Ką sako dėdė Dvaitas?

— ...daktarė Frir sako, kad tas tavo poelgis gali būti proveržis, juk prieš tai buvai labai prislėgta ir vengei bendrauti...

Kraujas mano ausyse tvinksi vis smarkiau. Sėdžiu kietai sunėrusi rankas, prispaudusi jas prie kūno. Eikit velniop! Jūs visi! Gretimam kambary girdėti televizorius. Popietiniai Mikio filmukai. Kai susitiksiu tetą Karoliną, ji liūdnai nusišypsos man, palauks, kol atsiprašysiu, ir jei tai padarysiu, apkabins mane ir apsiverks.

Tegu jie myli tave, kaip mylėjo mane. Leisk jiems, Dženą.

— Aš nebeisiu pas daktarę Frir. Niekas manęs neprivers.

— Džena! Kaip tu gali...

— Neisiu! Tikrai neisiu.

Staiga abu pasijuntame įklimpę. Arba kartu įkritę į vandenį, graibstomės vienas už kito ir stengiamės nenuskęsti. Dėdė Dvaitas bara mane, aš sakau — tada gerai, išvarykit mane, jis sako, kad niekas manęs neišvarys, tada aš klausiu:

— Bet juk jūs nenorit manęs, juk taip? Kam aš jums reikalinga?

Dėdė Dvaitas atsako:

— Žinoma, mums tavęs reikia, Džena, mes mylim tave.

Nuo tų žodžių ima juokas — mylime! Mes mylim tave! Kodėl apskritai kas nors turėtų mane mylėti? Atsistoju, atsistoja ir dėdė Dvaitas, mudu kalbamės garsiai, dėdės išraiška rodo, kad jis susirūpinęs, išsigandęs, net bijo manęs — kas bus, jeigu imsiu šaukti, aš tokia ūmi ir nenuspėjama, kad manim negalima pasitikėti. Tuo bjauriu balsu — tikra Trinos balso kopija, kai ji kalbėjo su savo mama, — išpyškinu:

— Iš tikro tai jūs nesat mano dėdė, tik teta Karolina yra mano teta.

Jis greitai atsako:

— Tai juokinga, Džena, žinoma, kad aš tavo dėdė, o tu mano dukterėčia, aš tave pažįstu nuo visai mažytės.

Dėdės žodžiai mane nustebina ir suprantu, kad tai tiesa: šis žmogus pažįsta mane beveik visą mano gyvenimą, o aš beveik niekad apie jį net nepagalvoju, negalėčiau pasakyti nei kokia jo akių spalva, nei atspėti, kokio jis amžiaus. Tada sakau:

— Aš nenoriu, kad mylėtumėt mane! Jei jūs mane pažinotumėt, tai nemylėtumėt! Aš vagiu daiktus, krečiu visokias šunybes, apie kurias judu su teta nė nenutuokiat.

Dėdė Dvaitas žiūri į mane išplėtęs akis — aš kaip Trina visa virpu iš keisto įniršio. Pasidariau nerangi, kai apsisukusi bėgu iš kambario, užkliūvu už kėdės ir vos neapverčiu. 10

Neisiu. Niekas manęs neprivers.

Nemylėkit manęs — aš nemyliu jūsų.

Norėjau tik žydrynės.

Galit išvaryti mane.

(Kur?) 11

Vakar su dėde Dvaitu kalbėjomės apie tą rutulį. Ir teta vakar norėjo pasikalbėti su manim, bet aš kažką burbtelėjau ir nėriau į savo kambarį. Naktį nusprendžiau, kad nuo jų nebėgsiu, nes galbūt juos myliu, galbūt ir jie myli mane. Būtų gerai, kad apie tai sužinotų Krou. Krou pasakytų Cherie! Atsargiai, laiptelis aukštas. Pro langą dairiausi jo mokyklos kieme. Iš savo slaptos vietos. Net jeigu jis — vienas išėjęs iš mokyklos ir pasukęs prie savo motociklo, stovinčio įprastoje vietoje prie grandinių tvoros, — pažiūrėtų mano pusėn, net jeigu atsisuktų ir pažiūrėtų tiesiai į mane, pajutęs, kad kažkas jį stebi, net ir tada manęs nepamatytų, nes aš nematoma.

Noriu. 12

O štai kaip viskas baigėsi.

Teta su dėde pasakė, kad gerai, galiu grąžinti stiklinį rutulį daktarei paštu.

LABAI padėkojau jiems.

(Sakau rimtai, be jokios pašaipos.)

Virtuvėje, kur teta gali viską stebėti (jeigu tik nori, aš nieko neslepiu), suvynioju gražųjį rutulį į minkštą popierių, kad nesudužtų. Teta spintoje suranda dovanų dėžutę. Ji irgi išklota minkštu popieriumi. Įdedu rutulį dėžutėn. Paklausiu tetą, ar galiu pasiimti iš šaldytuvo tris citrinas, teta nustemba, bet leidžia.

— Žinoma, Džena. Šįvakar man jų niekam nereikės.

— Ačiū, teta Karolina. Labai dėkoju.

Šalia manęs jau sukinėjasi Bekė su Mikiu. Jiems įdomu, ką čia Džena daro!

Citrinos ryškiai geltonos, tokios, kad telpa saujoje. Mes kažkodėl nekreipiame dėmesio į citrinas. (Kas gi žiūri į citrinas?) Bet šitos citrinos man tikrai labai gražios. Krou irgi būtų įdomu, ką aš darau, taip kaip įdomu tetai ir pusbroliui su pussesere, jis nepasmerktų manęs, kaip nesmerkia savo tėvo.

Tai iš Krou aš mokausi (taip, jau mokausi), kad myli ne tuos žmones, kurie tobuli, o tuos, kuriuos pažįsti.

Na, bet dar labai ilgai truks, kol išmoksiu mylėti tėtį. Neabejoju.

Savo kambaryje mėginau sukurpti atsiprašymą daktarei, bet jis skambėjo nenuoširdžiai, man nepatiko. Pagalvojau, kad bus geriau taip. Ant vienos citrinos raudonu žymekliu užrašau GĖDA. Ant kitos juodu žymekliu — ATSIPRAŠAU. Ant trečios citrinos žaliu žymekliu — NEŽINAU KODĖL, DŽENA.

Citrinas irgi įdedu į dėžutę. Prieš tai įsukusi į popierių, paskui uždarau dėžutę ir įvynioju ją į blizgantį popierių (liko nuo Kalėdų, bet net neįtartum, jis nei įplėštas, nei suglamžytas), įdedu į didesnę kartoninę pašto dėžę ir užrašau DR. MEGANAI FRIR ir jos kabineto adresą.

Mano mažajam pusbroliui su pussesere viskas atrodo be galo paslaptinga. Kodėl citrinos, kodėl jas siunčiu paštu, kas ta daktarė Frir? Teta Karolina linguoja galvą, paskui sako:

— Klausyk, Džena! Kaip tu keistai viską... — paskui apsigalvoja ir užbaigia: — Puiki mintis, Džena. Ačiū.

Užrašau ant dėžės SKUBIŲ SIUNTŲ PAŠTAS. Kainuos brangiau, bet užmokėsiu iš savo pinigų. 13

Tai atsitinka balandžio mėnesį.

Balandžio pradžia, dar yra sniego. Prie ežero guli melsvos ledo lytys. Mudvi su Trina Holand vėl draugės... bent taip manau... ji skaudžiai žnybteli man į ranką, net liks mėlynė, ir sako:

— Mergyt, gerai atrodai.

Nekantravau susitikti. Trina man retai skambina, bet tą vakarą, kai savo kambary dariau namų darbus, paskambino ir pasakė, kad tie kieti vyresnieji vaikinai nori su mumis prasiblaškyti vieno jų senelių name Jaro Leike, neatsiklausę jame lankosi, tai fantastiškai kieti vaikinai, su kuriais Trina susipažino per Rokerį, taigi „Džena, išeik laukan, mes tave paimsim po dešimties minučių, sutarta?” Aš greitai atsakau: „Gerai”, tiksliau, girdžiu save sakant „Gerai”. Trina dar sako: „Tvarka, mergyt, bet žinai ką? Tu kai ką pasiimk, pasiruošk vakarėliui kaip aš.” Aš nesuprantu, ką ji turi galvoj, ji padeda ragelį, tad paklausti nespėju. Paskui net nusijuokiu, kokia aš susijaudinusi, kartu ir išsigandusi, — galvoju: negaliu to daryti, negaliu taip pasprukti iš namų, — bet kartu svajoju, o gal ten bus Krou... juk Krou vyresnis vaikinas. Paskubom apsirengiu, nusiprausiu veidą, pasitepu kremine pudra, tokia pat kaip Trinos, iš tūtelės, pasidažau ir lūpas, lūpdažis tamsiai violetinis, irgi Trinos mėgstamas, „baisiai kietas”, visiškai pasikeičiu, nes nepadažytas mano veidas atrodo pavargęs ir neišraiškingas, nekenčiu jo, bet pasidažiusi sau atrodau visai nieko.

Gerai atrodai, įvertina Trina. Tas skvarbus jos žvilgsnis sako, kad vėl jai patinku.

Aš su džinsais, aukštaauliais batais, megztinis su pynėmis.

Pabėgti iš namų! Kai ką panašaus esu dariusi, išsėlindavau niekam nesakiusi, kur einu, bet tai būdavo dieną, o ne beveik vienuoliktą vakaro. Naktinė mokykla. Nervinuosi, vos laikausi nesusijuokusi. Po atsitikimo su daktare Frir jau praėjo kelios savaitės ir teta su dėde vėl manim pasitiki ar bent jau elgiasi taip, lyg pasitikėtų, na, o jei abejoja, man tų abejonių nerodo. Niekas nepamatys, kad manęs nėra, duris į savo kambarį uždariau, šviesą išjungiau, niekas į duris ir nesibels — manys, kad jau miegu. Dėdė Dvaitas veikiausiai dar nemiega, apačioje žiūri televizorių. Prieš išeidama pro užpakalines duris, įsėlinu į svetainę, kur stovi spinta su vyno buteliais, likeriais, kokteiliais, įkišu ranką kuo giliau, tiks bet kas, ką paimsiu, ir mano pirštai užčiuopia ilgą sunkaus butelio kakliuką — „Smirnoff vodka“.

— Trina, gal tai ir klaida...

— Baik. Niekas apie tave kaip kūdikį netupinės.

Iš pradžių vakarėlyje Trina irgi dirgli, beveik niekas į mus nekreipia dėmesio, net Rokeris, kuris čia trinasi su vaikinais iš Lebanono. Yra Džilas Ratkė, beveik dvidešimtmetis raumeningas vaikinas plikai nuskusta galva ir dygia barzdele, Rosas Skagsas, kuris gal kiek vyresnis, su švarple tarp apatinių dantų, lyg vieno trūktų, jis lojamai garsiai juokiasi, dar vienas, kurį visi vadina Osku (gal Oskaras?). Iš visų tų vaikinų mudvi pažįstam tiktai Rokerį ir Džeksą Jardmaną, kurie stengiasi dėtis orūs. Iš pažįstamų merginų — tiktai Doloresa, kitos vyresnės, beveik dvidešimties, jų vardai Adra, Nensė, Lindė, Marsija, jos dirba mieste, viena jų dantų gydytojo padėjėja, kita kažką veikia prekybos centre. Su šia vyrukai tame centre ir susipažino prieš kelias valandas, pakvietė į vakarėlį prie ežero, nors ji namie turi dvejų metų vaikelį, kažkokiu girtai kaltu balsu mėgina visiems apie jį pasakoti, bet aplink visi triukšmauja, garsi muzika, sunkusis vokiečių metalas kaip virbalai gręžia smegenis, niekas nenori klausytis tos merginos, aš irgi.

— Mergyt Pelyt, pašokim.

Pelytė — taip mane praminė tie nauji vaikinai. Tarsi niekas nežinotų, kad esu Džena. Trina pasakė, kad man septyniolika, kaip jai. Bet aš vis tiek atrodau paaugliškai. Čia jauniausia iš visų. Mane kviečiantis vaikinas su trumpa šukuosena ir tarsi ugnyje apsvilusiu veidu klausia, ar aš iš tikro pelytė, ar tik pažiūrėti taip atrodo, ir aš taip juokiuosi, kad negaliu net atsakyti, tad Trina atsako už mane: „Daug žinosi, greit pasensi.” Trina šoka su manim, ji šaiposi, kokia aš nerangi, apsvaigusi, nors žolės kartu su visais ir nerūkiau, tiktai šiek tiek išgėriau iš plastikinės stiklinės, — man neramu, kad esu taip toli nuo namų. Rokeris važiavo mylių mylias siaurais keliukais, aš šiame užmiestyje nebuvusi, namų aplink nedaug ir labai tamsu. Mėnesienoje matyti ežeras, kuris dieną jau tirpsta, bet prie kranto dar pilna susigrūdusių aštrių lyčių. Name irgi šalta, šilčiau tiktai prie visu galingumu įjungtų elektrinių šildiklių, spiralės skaisčiai raudonos. Vaikinai mėgino užkurti ugnį dideliame židinyje, bet jame beveik vien šiukšlės, pliauskos šlapios, viskas daugiau rūko, negu degė, tikriausiai ir kaminas užsikimšęs, tad dūmai susikaupė kambaryje, teko atidaryti langus ir duris, pasigirdo dūžtančio stiklo garsas, matyt, kuris nors per skubą išdaužė langą. Trina duoda man dar vieną zombių kolos, sako, joje daugiausia degtinė, tad mums kaip tik, nes jei kas vėliau pauostytų, pavyzdžiui, Trinos mama arba mano teta su dėde, tai daug sunkiau užuosti negu kitus stipraus kvapo gėrimus.

— O jeigu jau taip atsitiktų, Pelyt, tai jau prašau manęs neminėti, gerai?

Trina suka man riešą tarsi žaisdama, bet man iš tikro skauda. Vienas Džilo Ratkės draugų — akys it kokie prožektoriai, nuo jo sklinda karštis kaip nuo tų raudonų šildiklių, — nori šokti vienu metu su manim ir Trina, bet mano kojos neklauso, tad kambaryje klykdami iš juoko strakalioja tik juodu su Trina.

Galva svaigsta, norėdama sustabdyti tą sukimąsi, atsigulu ant pristumtos prie sienos sofos ir užsimerkiu. Smegenyse kažkas zvimbia kaip elektra. Imu nerimauti, juk galiu apsivemti, ta zombių kola tokia stipri. Jeigu vemsiu, Trina ims bjaurėtis manim, vaikinai juoksis, bus baisi gėda. Viena mergina, atrodo Adra, pridėjo man prie kaktos ranką ir pasakė, kad nekaip atrodau, paklausė, kiek man metų, kas mane čia atsivedė, bet Trina jai atrėžė: atšok, Pelytė kieta.

Adros jau nematau. Ji susinešė su vienu lebanoniečiu ir kažkur dingo.

Košmaras: du girti vaikinai mėgina nuimti briedžio galvą, kuri kabo ant sienos virš židinio. Buvau apžiūrėjusi tą galvą, ji man atrodė kaip gyva. Gražūs ragai — išsišakoję kaip koks medis. Stiklinės akys įsmeigtos į mane. Kadaise buvau gyvas kaip tu. Dabar tavo eilė.

Vienas įkaušusių vaikinų baksnoja į tą galvą žarstekliu, tarsi pultų briedį, klykauja ir trypia kojomis, galiausiai galva su gražiaisiais ragais atsikabina ir drebiasi ant grindų. Visi pamišėliškai kvatojasi, garsas klaikus kaip hienų. Tik Džilas Ratkė sutrikęs, nes esam jo senelių name ir jis nenori, kad viskas būtų suniokota.

Vėliau Trina su Doloresa įnirtingai pakvaišusios šoka. Vaikinai įdėmiai stebi. Nematytas vaikinas su durklo tatuiruote ant rankos pasilenkia prie manęs, vadina Pelyte ir stengiasi pastatyti mane ant kojų, bet man vis dar silpna.

Skustagalvis vaikinas sako:

— Neturiu noro. Ji per jauna.

Kaip tik tada pastebiu, kad dingusi ne tik Adra, bet ir kitos vyresnės merginos. Ir kai kurie vaikinai. Pirma čia kas nors nuolat įeidavo ir išeidavo, bet dabar telikę keli vaikinai. Taigi dabar kambary tik mudvi su Trina ir tie nepažįstami vaikinai. Nėra Rokerio, nėra Džekso Jardmano. Mėtosi vienas kitas sulaužytas daiktas. Dvokia degančiom šiukšlėm. Akys ašaroja nuo dūmų. Lauke pasigirsta motociklo riaumojimas, ir aš pagalvoju: Štai ir Krou, Krou parveš mane namo. Ko gero, visą tą laiką laukiau Krou ir galvojau, kaip jis parveš mane namo. Nors ir žinau, kad Krou čia nepasirodys. Žinau, kad Krou neveš manęs namo. Kodėl Rokeris išvažiavo, argi ne jis turėjo mus parvežti?.. Nors ir šalta, Trina šoka basa. Ji tik su berankove palaidinuke ir džinsais. Madingos kaulėtos kojos. Pastaruoju metu Trina auginasi plaukus, jie pelenų spalvos, su rudomis ir raudonomis sruogomis. Jos veidas blizga kaip išteptas aliejumi, tai prakaitas, šokdama ji blaško galvą į šonus, tarsi norėtų nusilaužti sprandą, skausmingai grąžo savo liesas rankas. Vokiečių roko grupė groja vis garsiau, o Trina šoka vis smarkiau, tarsi purtoma elektros, ji negali sustoti.

Paskui Trina suklinka, vaikinai kelia ją. Neša į gretimą kambarėlį, ji klykia ir spardosi, tarsi tai būtų žaidimas. Trumpaplaukis vaikinas girtomis akimis ir burna, labai panašia į paršiuko, mėgina pakelti mane, jis vadina mane Pelyte ir taip skaudžiai suspaudžia kairę krūtį, kad net sudejuoju iš skausmo. Vaikinas, vardu Rosas, nori jam padėti, bet staiga mane supykina, kažkas karštas ir rūgštus kyla gerkle, žiaukčioju, spjaudausi ir kosiu, vaikinai pasibjaurėję greitai paleidžia mane, drebiuosi ant sofos, paskui ant grindų.

Grindys vėsios, spaudžiu prie jų degantį veidą. Vis nesiliauju kosėti. Mano plaukuose kažkas lipnaus. Ir ant mano megztuko su pynėmis, kurį per Kalėdas padovanojo teta. Džinsų priekis perplėštas. Vienas batas nusmukęs. Stengiuosi nuropoti kur nors, pasislėpti. Už poros žingsnių mėtosi aplūžusi briedžio galva, ji be vienos akies. Girdžiu, kaip Trina šaukia. Vaikinai patenkinti rėkauja ir kvatojasi. Labiausiai mane gąsdina tas hieniškas juokas. Kliuvinėju, stengiuosi neišsitiesti ant grindų. Aš tarpdury, matau, kad Trina nuoga ant grindų, ant nešvaraus kilimo, iš visų jėgų spardosi, vaikinai palinkę virš jos, ji verkia, iš tikro verkia. Aš sakau:

— Palikit ją ramybėje! Nelieskit jos!

Vienas vaikinas pripuola prie manęs ir išstumia iš kambario, užtrenkia prieš nosį duris. Aš persigandusi, kumščiais daužau duris ir šaukiu, kad paliktų Triną ramybėj, bet niekas nekreipia į mane dėmesio, tada puolu laukan, klupinėju per sniegą ir ledą, beviltiškai ieškau Trinai pagalbos. Mobiliojo neturiu, trūksta kairio bato, ima baimė, kad tie vaikinai mane pasivys ir ką nors padarys, per krūmokšnius svirduliuoju iki gretimo namo paežerėje už kokio šimto žingsnių, anksčiau jame degė šviesos. Imu daužyti į duris, prašau, kad žmonės viduje atidarytų, po kankinamų penkių minučių virš galvos užsidega šviesa, pagyvenęs vyriškis atidaro duris ir nustemba pamatęs mane, prašau jį, kad mums padėtų, kad paskambintų į policiją, nes mano draugę užpuolė. 14

...Jaro Leiko greitosios pagalbos mašina kratydamasi ir šokinėdama negrįstu keliuku važiuoja plento link, sirena kaukia virš mūsų galvų kaip nuskriaustas jūros paukštis, medikai leidžia paimti Trinai už rankos, ji dejuoja ir raitosi ant neštuvų, apklota antklodėmis, pririšta diržais, nieko nesuvokdama, kūkčioja, jos ploni pirštai spaudžia manuosius. Jos sutinusios kruvinos lūpos kruta beveik be garso: Nepalik manęs, Dženą, būk prie manęs. 15

Galvoti apie vietas, kur tavęs nėra.

Vietas, kuriose nesi.

Tarkim, vyksta pamokos, o tavęs mokykloje nėra. Ir tavo klasės suolas tuščias. Ir tavo auklėtoja žiūri į tą tuščią suolą, sutrikusi mirksi, nes girdėjo, kad tau kažkas atsitiko.

Ir taip visuose kabinetuose, per visas pamokas. Mokykloje greitai sklinda kalbos, kas tau ir Trinai atsitiko praėjusią naktį, o vakarop jau visi žino, na, arba kai ką žino.

Trina Holand po vidurnakčio greitosios pagalbos mašina buvo atvežta į Jaro Leiko medicinos centrą.

Dženiferė Ebot apklausiama policijos.

Viskas įvyko prie ežero.

Vakarėlis, gėrimai, vyresni vaikinai, narkotikų prekeiviai iš Lebanono, judvi su Trina tikriausiai perdozavo ekstazio, meto miltelių arba heroino. Gal abi buvot gaujos išprievartautos ir sumuštos. Gal policija jus visus suėmė per reidą.

Rokerio Dubio ir Džekso Jardmano mokykloje taip pat nėra. Gal vakar vakare, linksmindamasi su draugeliais narkotiku prekeiviais, Trina Holand nuėjo per toli. Gal ta turtinga mergaitė gavo ko nusipelniusi. O kartu su ja ir tu.

— ...mums pranešta, kad būklė stabili. Apklausti Triną galėsime ne anksčiau kaip rytoj. Taigi, Dženifere...

Būklė stabili! Taip apsidžiaugiu tai išgirdusi, kad kitų policijos pareigūno žodžių nelabai ir klausausi.

— ...kas atsitiko vakar vakare? Gal galėtum mums smulkiai papasakoti? Tai yra labai...

Du detektyvai, vidutinio amžiaus. Greičiau panašūs į mokytojus negu į policininkus. Dažniausiai į mane kreipiasi moteris, vadina mane Dženifere. Reikia ar nereikia, vis Dženiferė.

Spėju, dėl to, kad atrodau labai jauna. Drebanti ir išsigandusi. Ant kaktos virš pamuštos dešinės akies akinamai baltas pleistras. Lūpos patinusios. Kažkas lipnaus ir bjauraus mano plaukuose, reikia kuo greičiau juos išsiplauti ir išsišukuoti.

Dženiferė — tai toks būdas, galima pavadinti jį triuku, kad apklausiamasis nebūtų labai įsitempęs. Svarbiausia nusikaltimo liudytoja. Šiuo atveju nusikaltimų. Detektyvų tikslas padaryti taip, kad liudytoja jais kuo labiau pasitikėtų.

Turi susidaryti įspūdis, kad man negresia jokio pavojaus, jeigu pasakysiu vardus tų vaikinų, kurie užpuolė Triną Holand.

Man tik penkiolika — aš nepilnametė, todėl į policiją atvažiavusi ir teta Karolina. Vargšė teta Karolina! Vis dar atrodo pritrenkta. Ji ir buvo pritrenkta, kai vakar naktį antrą keturiasdešimt pamatė mane baltumu švytinčiame greitosios pagalbos kambaryje — mano veidas patinęs ir šlapias nuo ašarų, ant prarėžtos kaktos tvarstis, lūpos ištinusios nuo kažkurio vaikino kumščio, mano plaukai ir viržių spalvos megztinis, kurį teta man padovanojo per Kalėdas, apvemti — tas siaubas dar tebematyti tetos akyse, kai žiūri į mane.

Kol nepaskambino iš Jaro Leiko policijos, teta su dėde manė, kad jų dukterėčia kaip visada miega savo kambaryje. Kurgi daugiau ji galėtų būti?

Ne, Dženą, kaip tu galėjai? Mes negalim patikėti, manėm, kad viskas baigta.

Ne, Dženą, kaip tu galėjai? Kodėl? Juk mes tave mylim.

— ...kaip tu žinai, įvykio vietoje keletas vyrukų suimta, bet galbūt ir daugiau kas dalyvavo, tik paspruko iki atvykstant policijai. Mes suprantame, kad esi sutrikusi ir nusiminusi, ir gal net nežinai daugumos tų žmonių vardų, bet mums reikia žinoti viską, ką mums gali pasakyti, Dženifere. Kol Trina Holand galės duoti parodymus, esi vienintelė mūsų liudytoja, Dženifere. Na, o šiuo metu garantuojame, kad tavo parodymai griežtai bus laikomi paslaptyje.

Drebu, man labai šalta. Aš įsibaiminusi. Jei nesi pamokose, vadinasi, nutiko kai kas labai svarbaus, ir tas kai kas labai svarbaus nėra geras dalykas.

Šiuo metu... griebtai paslaptyje.

Kai tik užsimerkiu, matau Triną: liesas jos kūnelis nuogas ant prišnerkštų grindų kaip koks numestas daiktas, lėlė be drabužių. Trina šaukia vaikinams, kad paleistų ją, vaikinai žvengia, vienas jų puola prie manęs įniršęs, lyg norėtų užmušti, stumia mane laukan, užtrenkia duris...

Žinoma, aš išsigandusi. Ką jie man padarytų, jeigu papasakočiau apie juos?

Džilas Ratkė. Rosas Skagsas. Oskas. Vaikinas su trumpais plaukais ir tarsi apsvilusiu veidu pavadino mane Pelyte ir suspaudė man kairę krūtį, tarsi norėtų išrauti ją iš kūno.

Gydytojai apžiūrėjo skaudančią krūtį. Ji jau pageltusi, bjauri. Tetai Karolinai jie pasakė, bet ji dar nematė. Jai buvo papasakota daug kas, ko ji nematė.

— ...retas tyrimo atvejis. Penki įtariamieji suimti ir apklausiami, įprasta procedūra tokiais atvejais...

Retas tyrimo atvejis! Nelabai suvokiu, bet tikiuosi geriausio.

Mano lūpos kaip nesavos, viršutinė ištinusi. Kai bandau kalbėti, mano balsas gergždžia it surūdijęs. Papasakosiu detektyvams viską, ką prisimenu. Viskas įvyko labai greitai.

Kaip jie užpuolė mus. Triną.

Kaip viskas per kelias sekundes pasikeitė. Tarsi uždegus degtuką ir prikišus prie kokios degios medžiagos.

Matyt, tai buvo metamfetaminas, milteliai. Tikriausiai buvo ne vien gėrimai ir žolė. Nusitašę, apsinešę, nutrūkę — tokius juos mačiau.

Viskas taip greit!

Prasidėjo ir nebesulaikysi!

Manau, taip. Aš irgi gėriau.

Ne narkotikų, tiktai...

Zombių kolos. Dietinės kolos su degtine.

Ko primaišyta gėrimuose? Gali būti...

...iš savo dėdės baro. Degtinės.

Ne, paprastai ne. Stipriųjų gėrimų ne. Dažniausiai alaus... Iki tol nė karto. Nė karto nesu ėmusi iš...

Nei gėrimų, nei pinigų. Kelias tabletes: oksikontino. Iš dėdės vaistų stalčiuko.

Pernai. Rudenį. Ne.

Jis nesuprato, kad tabletės dingo, jos buvo labai seniai išrašytos.

Pati viena paėmiau. Tik vieną daviau. Trinai Holand. Nes...

Taip. Manau, gana dažnai...

Tai buvo Kūčių vakarą...

...atsitiktinumas, aš nenorėjau...

...vaikinas iš mokyklos, aukštesnės klasės...

...Trinos draugas, Džeksas Jardmanas...

...Rokeris Dubis, tikro vardo nežinau...

Ne. Vakar vakare ne. Niekada.

Vyresni vaikinai: Džilas Ratkė, Rosas Skagsas, Oskas. Iš Lebanono. Kitų aš ne...

...nepažįstu jų.

Iš Trinos, tai buvo Trinos...

...Trinos draugai...

...girdėjau, kaip ji šaukė, atidariau duris, pamačiau...

Mano parodymai Jaro Leiko policijai trunka visą rytą. Viskas įrašoma į juostą. Mano parodymai — viskas, ką žinau apie tai, kas atsitiko Trinai Holand Jaro Leiko vasarnamyje 2005 balandžio 7-ąją. Baigiant parodymus mano balsas jau beveik prapuolęs. Galva skaudžiai tvinkčioja. Teta atsiprašiusi išėjo iš apklausos kambario — ji tokia prislėgta.

Bet kai detektyvai mane išlydi iš kambario, teta Karolina manęs laukia. Mėgina šypsotis, nors jos akys vis dar pilnos siaubo. Ji paima man už rankų, apkabina. Taip smarkiai suspaudžia, tarsi bijotų, kad mane kas gali nuo jos atplėšti. Sako:

— Važiuojam namo, Džena. Tu turbūt labai pavargai. 16

Taip gailiuosi nenorėjau

nežinau kodėl

jaučiuosi taip blogai...

daugiau niekada

daugiau niekada

daugiau niekada

DAUGIAU NIEKADA 17

— Alio! Alio! Alio! Ar čia... Trina?

Tik pypsėjimas. Tai Trinos mobilusis... bent jau Trinos numeris... bet man niekas neatsiliepia.

Kai paskambinu dar kartą, ekrane užrašas SUSISIEKTI NEĮMANOMA.

Gal kuris nors vaikinas paėmė Trinos telefoną. Vienas iš tų, kurie kol kas nesuimti. Įdomu, ar policija tai žino?

Paskambinti Trinai ligoninės telefonu negaliu — skambučiai į jos telefoną blokuojami. Aplankyti jos irgi negaliu — lankytojai nepageidaujami. Nusiunčiau atviruką — GALVOJU APIE TAVE GREIT SVEIK — ir tuziną violetinių gėlių. Jas iš raukšlinto popieriaus padariau pati, kad kur nukreipčiau mintis per tas penkias dienas, kol neinu į mokyklą, kad rankos ir akys turėtų darbo, kad tas gėles matydama nusišypsotų, bet, spėju, Trinai ne tas galvoj, ji man neatsako.

Teta paskambina Trinos mamai, bet niekas neatsiliepia. Atsakiklio irgi nėra.

Galvoju, ar labai Trina sužalota. Jei paskambini į ligoninę, operatorė atsako, kad informacijos suteikti negali. Jei paskambini į miesto policiją, irgi tas pats.

Pirmame „Jaro Leiko” žurnalo puslapyje nedidelis straipsnis antrašte

SULAIKYTI 5 VIETOS JAUNUOLIAI, ĮTARIAMI UŽPUOLĘ 17 METŲ MERGINĄ IŠ JARO LEIKO, JI PAGULDYTA Į LIGONINĘ

Trinos pavardė, žinoma, nenurodyta. Pateiktos trys neryškios nuotraukos — įtariamų užpuolikų Džilo Ratkės, Roso Skagso, Oskaro Taibeko, dvidešimt šešerių, dvidešimt septynerių ir dvidešimt ketverių metų.

Net detektyve Pelka, kuriai aš, atrodo, patikau, man paskambinus jos duotu numeriu, abejingu balsu kartoja tai, kas paskelbta viešai: įtariamieji sulaikyti, byla tiriama.

— Bet... aš Dženiferė Ebot! Trinos draugė, buvau su ja, kai...

Detektyve Pelka mandagiai atsako:

— Dženifere, aš žinau, kas tu. Bet nieko daugiau tau negaliu pasakyti. Mūsų informacija apie Triną Holand slapta.

— Net apie Trinos būklę? Ar ji sveika?

Detektyve Pelka kurį laiką tyli. Gal aš jai nusibodau. Aš galvoju: Trina reanimacijoje, Trina miršta, pagaliau detektyve, lyg tvardydama pyktį, sako:

— Dženifere, netrukus apie savo draugę sužinosi daugiau. 18

balandžio 15

sveika, mergyt

mudvi kaip reikiant susišikom, ar ne! ačiū, kad išgelbėjai man suknistą gyvybę (tikiuosi)

tu buvai mano geriausia draugė iš visų (tikiuosi) aš buvau šudina draugė, bet dabar per vėlu gailiuosi (?)

o gal ir nesigailiu, geriu vaistus nuo skausmo mano nosis sulaužyta, reikia remonto atrodau šlykščiai, o nuo vaistų ima juokas į jaro vidurinę negryšiu (baisus daiktas)

mano kalė motina sugalvojo, kad persikeltume į tuksedo parką kur gyvena mano seneliai, ten LABAI NUOBODU

matai išvažiuosiu neatsisveikinusi

nė su vienu žmogum, kur čia pažystu, net su krou

net ir su tavim nors išgelbėjai man gyvybę

nenoriu nieko matyti nes jie pamatys mane

ir galvos — kas jai atsitiko!!!

ir dar manys — taip tai kalei ir reikia

ir jie manys teisingai

mergyt tau viskas susikniso kaip ir man reikėjo pabėgti ir pasislėpti vaikinai paskui manim būtų pasirūpinę nebūtų palikę vienos ten sušalti (tikiuosi)

nenoriu niekad sutikti tavęs

gal nekenčiu tavęs, kad sušikai mums abiem viską skambinti policijai SKUNDIMAS

manau tu norėjai man padėti aš ne SKUNDIKĖ normalu, kad taip atsitiko man man kitaip ir neįmanoma

tavo atviruką ir gėles sudraskiau į gabaliukus

nuo vaistų ima juokas, juokas paskui pavargsti ir užmiegi

nepasiilgsiu čia nė vieno net krou

bus kieta naują veidą gausiu ne toje suknistoje ligoninėje, o Niujorke, kur yra pasaulinių chirurgų fantastinių, jie moka sutaisyti sulaužytą veidą bus geriau negu naujas mano žandas irgi sulaužytas ir mano (dešinė) akiduobė

tai ne džilas man spyrė, o kažkoks vaikinas su geležiniu bato galu

Žinai mergyt jeigu kada pamatysi mane su nauju veidu

kai jis bus sutvarkytas nepažinsi manęs jeigu būtum neapsivėmusi mergyt tavęs irgi lauktų naujas veidas!!!

daug bučkių myliu nepamiršk manęs per greit trina

p. s. pasakyk krou, kad tuksedo parkas aptvertas murinę siena nuo baikerių kaip kalėjimas 19

Štai staigmena.

Per tas penkias dienas, kai neinu į mokyklą, mano mokytojai rašo man elektroninius laiškus, net mokytojas Farelis, kuris, mano manymu, kaip reikiant nekentė manęs, ir mokytojas Feldmanas, kuris man grįžus žada padėti spręsti algebros užduotis. Mano auklėtoja — mokytoja Terikot skambina ir teiraujasi, kaip jaučiuosi, sako pasiilgusi manęs, visi manęs pasiilgo, nors ir negaliu tuo patikėti, bet vis tiek labai malonu girdėti. O mūsų fizinio mokytoja Dara Boven kalba su manim ilgiausiai, sako, kad aš buvau labai drąsi bėgdama pagalbos draugei, kad labai drąsu liudyti prieš vyrus, kurie išprievartavo ir sumušė Triną Holand, ir mane apima baimė: Iš kur ji fino? Nejaugi visi tai fino? Juk policija mane ir Makarčius patikino, kad mano parodymai iki teismo bus įslaptinti, o teismo nesitikima iki... O kai po savaitės dar paaiškėja, kad Trina nesutinka pateikti kaltinimų, nebenori atpažinti Džilo Ratkės ir jo draugų, net nebenori kalbėtis su detektyvais, mokytoja Boven pasikviečia mane po fizinio pamokos pasikalbėti į kabinetą; ji tokia nusiminusi, tokios dar nesu mačiusi.

— Šitaip tie vaikinai tiktai gaus ženklą, kad gali išsisukti nuo išprievartavimo. Džena, tu privalai atvesti ją į protą. Galit liudyti abi kartu, visas miestelis jus palaikys! O jeigu Triną neliudyti įkalbinėja tėvai, tai...

O aš sakau:

— Ponia Boven, Trina išvažiavo iš mūsų miesto. Ir niekad negrįš.

Viskas taip, kaip Trina rašė elektroniniame laiške. Motina išsivežė ją pas senelius. Nėra įstatymo, kuris verstų nusikaltimo auką bendrauti su policija.

Tuksedo parkas, Niujorkas! Tai netoli nuo Teritauno. Atrodo, tarsi Trina Holand apsikeitė vietomis su Džena Ebot.

Trinos elektroninį laišką išsispausdinau ir pasidėjau. Tik niekam jo nerodysiu, net tetai. Tai pirmas Trinos laiškas man ir suprantu, kad paskutinis. Trinos ne toks būdas, kad galėtų ilgai sėdėti ir spausdinti tekstą — tam reikia pakrutinti smegenis ir pirštus. 20

— Džena, gera naujiena.

Dėdė sako man: nebus jokio teismo, man nereikės liudyti prieš Džilą Ratkę ir jo draugus.

Ir man nereikės būti drąsiai viešumoje.

Įtarimai dėl žaginimo vaikinams panaikinti, kadangi Trina, svarbiausia auka, atsisako duoti policijai parodymus. Taigi apygardos kaltintojai nusprendė nepaisyti ir mano liudijimo. Džilas Ratkė ir jo draugai apkaltinti įsibrovus į svetimą teritoriją, įsilaužimu, nepilnamečių skatinimu gerti svaigiuosius gėrimus, pasipriešinimu suimant, draudžiamųjų medžiagų laikymu (marihuana, amfetamino milteliai), nelegalaus ginklo laikymu (po Ratkės mašinos sėdyne aptiktas 38 kalibro revolveris).

38 kalibro revolveris! Aš pritrenkta. Prie ežero, tą vakarą namelyje, visas tas valandas, kol ten buvau...

— Tu nežinojai, Džena? Juk taip?

Ne akimis, nes nepasitiki manim, dėdė Dvaitas šypsosi tik lūpomis. Jis tarsi suteikia man progą pasakyti ką nors, kuo galėčiau pasiteisinti.

— Ne, dėde Dvaitai, nežinojau.

— Kaip manai, ar tavo draugė Trina žinojo?

Dėdė Dvaitas turi galvoje revolverį. Ar Trina žinojo? Staiga mane apima įniršis, nirštu ant Trinos.

Ar ji žinojo, ar nežinojo? Net jei žinojo, vis tiek nekreipė dėmesio.

Tie vaikinai tikrai kieti, vyresni...

Kur tik Trina Holand ten ieškok bėdos.

Ką man pasakyti dėdei, kad manim tikėtų? Vėl tikėtų? Manim? Nors jį apvogiau, melavau jam. Užgavau jį.

Šluostausi akis ir sakau:

— Ji nebuvo mano draugė, dėde Dvaitai. Aš pati kalta, kad ja pasitikėjau.

Manau, tai teisingas atsakymas. Dėdė, atrodo, irgi taip mano. 21

Kita staigmena; mane aplanko tėtis.

Tris dienas tėtis ketina praleisti Naujajame Hampšyre. Nors dabar labai užsiėmęs — karštos dienos, savo darbus balandžio kalendoriuje jis susitvarkė taip, kad tris dienas galėtų praleisti Naujajame Hampšyre. (Makarčiai kvietė tėtį apsistoti pas mus, bet jam geriau etnografinis keturių žvaigždučių „Butrikas“ už dvidešimties mylių Hanoveryje.) Tėtis atrodo senesnis, smakras ryžtingesnis, jo akys dėmesingos ir atsargios, tiria mane, bet jis įdegęs, o plaukai tamsesni, tik kelios gražios sidabrinės sruogos. Kai susitikom pirmą kartą, jis mane stipriai apkabino, to ir galima tikėtis iš tėvo, nemačiusio dukros mėnesius, bet jo rankos, mane apglėbusios, kaip medinės ir šaltos, tarsi nebūtų tikras, kas aš.

Bet vis tiek — tėčio glėbys. Mano akyse renkasi ašaros.

Tarsi būčiau jautri, nors tokia juk nesu.

Hanoverio oro uoste tėtis išsinuomojo BMW, mudu lėtai apvažiuojam aplink Jaro Leiką, paskui pasukam prie Baltųjų kalnų papėdės. Vakarieniaujame „Butrike”. Kitą dieną pietaujame Jaro Leiko „Elinge”. Daugiausia kalba tėtis — pasakoja apie La Cholą, naują namą, naują šeimą, apie kelias sėkmingas keliones į užsienį. Užuot murmėjusi: Tai gerai, tėti, arba Oho, tėti! aš paprasčiausiai tyliu.

Ir juokingiausia — kuo daugiau žmogus kalba, tuo mažiau ką pasako.

Mes daug ko neliečiam, pavyzdžiui, nekalbam apie mamą, avariją, atsitikimą Jaro Leike. Tarsi būtume du neregiai, kurie apgraibom ieško vienas kito, bet neranda. Tėtis stengiasi atvirai nesipiktinti ir nesibjaurėti dukra, kuri vėl prisidirbo.

Gal jam norisi stverti mane ir papurtyti, smarkiai. Kaip sugriebė ir purtė Teritauno reabilitacijos klinikoje.

Tai buvo paskutinis mūsų susilietimas. Prisimenu.

Mes važiuojame greitkeliu už kelių mylių nuo Jaro Leiko. Nesvarbu, kur esame, svarbu, kad vienu du. Tėvas, duktė. Kaip sakė Krou? Tėvas visada yra tėvas, nieko čia nepakeisi. Tėtis užsimena apie mano persikėlimą į La Cholą, nieko naujo, aš įsispraudžiu giliau į sėdynę ir tyliu. Vėliau tėtis sako, kad reikėtų apsilankyti pas tikrai gerą psichiatrą — ne psichologą, ir aš vėl tyliu.

Laukiu, kol tėtis paklaus apie daktarę Frir. Bet gal jis pamiršo jos pavardę. Gal teta su dėde jam net nesakė, kad lioviausi pas ją lankytis. Ir kodėl lioviausi.

— Ir dar, Džena. Reabilitacija.

— Reabilitacija? Kokia reabilitacija?

— Mieloji, tu pati žinai kokia. Paprasta.

Tėtis važiuodamas nori paimti man už rankos ir spustelėti, bet nepataiko, tik paliečia riešą.

Nusigąstu. Nesuprantu, ką jis turi galvoj. Narkotikus?

— Bet... aš nevartoju narkotikų, tėti.

Tėtis garsiai nusijuokia.

— Klausyk, Džena, juk čia aš, tavo tėtis. Makarčiai gal ir mano, kad tau nėra jokios rimtos bėdos dėl narkotikų, bet juk mudu žinom geriau, ar ne?

Tėtis šypsosi sukta kreiva šypsena, tarsi būtų kietuolis, kuris kuo puikiausiai perkandęs slaptą prisidirbusios narkomanės penkiolikametės gyvenimą. Per mano smegenis praūžia liepsna.

— Tėti, aš juk sakiau, kad narkotikų nevartoju. Tikrai nevartoju.

— Tai kodėl per Kūčias tave prireikė vežti į ligoninę ir plauti skrandį? Kodėl prieš pusę mėnesio buvai vakarėly su narkotikų prekeiviais? Kol jie užsimanė tavęs ir...

Tėčio koja spaudžia mašinos greičio pedalą. Jau važiuojame maždaug šimto kilometrų per valandą greičiu. Dešinėje — vakarinis Maskomos ežero pakraštys. Aš jaudinuosi — priekyje tikriausiai tiltas. Tėtis per pietus išgėrė du martinio. Ta sukta baikšti šypsena jo įdegusiame veide. Turbūt nori paklausti: Ar tu užsiėmei seksu su tais narkotiką prekeiviais? Ar tu dar mergaitė?

Mano pirštai suspaudžia durelių rankeną. Širdis taip daužosi, kad negaliu blaiviai galvoti.

Tuo metu suskamba tėčio telefonas. Skambina iš jo įstaigos Niujorke. Kažkas atsitiko, kažkokia nesėkmė, susijusi su derybomis Pekine.

Tėtis tą popietę išvažiuoja į Niujorką. Dviejų dienų Naujajame Hampšyre jam per akis.

Tada atsitinka tai.

Balandžio pabaigos popietė, šilta, dulksnojanti diena, padariau klaidą, kad išėjau iš mokyklos viena, o vos išėjusią už tvoros mane staiga tarsi iš žemės išdygę apsupa vaikinai. Atrodo, lyg būtų laukę manęs. Rokeris, Rastis, Džeksas Jardmanas. Rokeris ir Džeksas aukšti, grėsmingi. Vienas jų įsiremia man į nugarą, kitas pasilenkia man prie veido, išsišiepia.

— Mergšė skundikė, užtraukei bėdą mūsų draugams. Dabar pati prisišaukei bėdą. — Džeksas Jardmanas lūpomis čiulpsi orą ir grėsmingai dėbso į mane.

Prasispraudžiu pro juos ir greitai nueinu. Nesakau jiems nė žodžio, žiūriu tiesiai. Žinau, nereikia bėgti, nes taip tik paskatinčiau juos vytis — kaip šunis. Drąsinuosi: Jie nieko man nedarys. Jie nelies manęs.

„Skundikė“ — čia vienas gražesnių žodžių, jie dar ne taip mane išvadina.

— Ei, šikniai, traukitės.

Tai Krou — ant savo motociklo.

Jis sustabdo skersai slystantį motociklą, nušoka nuo jo ir piktai rėkia ant savo draugų, turbūt jau buvusių. Aš gerokai išsigandusi. Drebu ir vos valdausi, kad nepravirkčiau. Vaikinai šaukia vieni ant kitų, ima stumdytis.

Tai, kas atsitinka — padrika, neryšku.

Mes šalia mokyklos, viskas atrodo keista, tarsi vaizdai iš televizoriaus būtų išsilieję į tikrą gyvenimą.

Iš pradžių Krou ir Rokeris stumčioja vienas kitą. Paskui ima trankytis kumščiais. Rastis kaip koks mažas klastingas šuo sėlina, ketindamas pulti Krou iš nugaros, bet Krou staiga pasisuka ir smarkiai jam trinkteli. Džeksas stengiasi suduoti Krou iš už Rokerio nugaros, bet staiga pats atsiduria ant žemės, atrodo apstulbęs. Rastis traukiasi susiraukęs ir susirietęs, tarsi jam skaudėtų. Krou pataikė Rokeriui į veidą ir sukruvino nosį. Rokeris įniršęs spiria Krou į kojas, Krou taip jam žiebia, kad šis netenka pusiausvyros ir žnekteli ant žemės. Rokeris su Džeksu stojasi. Rastis pūkščia pro burną, traukiasi. Krou piktas ir įsikarščiavęs, artinasi prie jų iškėlęs kumščius, bet šie nebenori daugiau muštis.

Krou sėda ant motociklo, kuris visą tą laiką birbė prie šaligatvio, ir privažiuoja prie manęs. Jis sunkiai kvėpuoja, veidas išraudęs ir prakaituotas. Iš jo kairės šnervės teka plona kraujo srovelė, ant juodos odinės striukės priekio keli kraujo lašai. Jis šypsosi man.

— Nagi lipk, cherie. Išvešiu tave iš čia.

Pasakau Krou, kad negaliu važiuoti ant motociklo.

— Kodėl?

Tiesiog negaliu. Bijau.

Krou juokiasi, panašiai kaip tėvas.

— Perkūnėlis, juk ir aš bijau. Bet tai man netrukdo. Lipk. Po avarijos, baisiosios avarijos, aš nebegaliu. Negaliu.

Bet vis tiek — užsimerkusi, tarsi šokčiau nuo aukšto skardžio į vandenį, — užsėdu ant motociklo. 22

— Stipriai laikykis, cherie.

Oi! Oi! Oi! — man užima kvapą, į veidą plūsta vėjas.

Apkabinu Krou per liemenį. Laikausi už Krou, laikausi už jo, kaip dar už nieko gyvenime nesilaikiau.

Krou su savo kruvina odine striuke, džinsais ir baikerio batais. Krou su gyvatės tatuiruote ant riešo šypsosi vėjui tarsi draugui, nieko nebijo.

Pašėlęs važiavimas. Važiavimas pažįstamomis gatvėmis, kurios staiga tarsi svetimos, lyg matytum jas pro kitą teleskopo galą, greitai lekiančias pro šalį. Oi! Oi! Krou pasuka, guldo motociklą prieš vėją, ir mes greitai nutolstam nuo mokyklos ir gyvenamųjų rajonų. Mes kelyje, palei jį iš vienos pusės driekiasi nedirbama žemė, neseniai išsprogę gluosniai, jie susilieja į skriejančią pasakišką žalumą. Nespėjus man net susigaudyti, atsiduriam prie medinio tilto ir greitai jį drebindami perlekiam kažkokį upeliuką, saulės spinduliai žiba jame it sudaužytas stiklas.

— Tu sveika, cherie? Gal jau nori sukti atgal?

Aprūdijusiame veidrodėlyje, kuris apsitraukęs rūdimis, matau Krou veidą, jo besišypsančias akis, jos ieško manęs. Greitai atsakau Krou, kad nebijau, atgal sukti nenoriu.

Vėliau aš suabejosiu — gal Krou ne visada atsimena mano vardą.

Vaikinui, kuris pažįsta begales merginų ir moterų, paprasčiau vadinti jas chėrie.

Bet dabar man tokių minčių nekyla, sėdžiu susigūžusi už Krou, stengiuosi atgauti kvapą ir žvalgausi ašarojančiomis nustebusiomis akimis.

Kaip mes arti žemės! Kaip arti vėjo, prie apačioje lekiančio asfalto! Kokia plati vairuotojo sėdynė prieš mane, odinis balnas, kurį nevykusiai spaudžiu keliais. Atrodo, perplyšiu pusiau. Ir tas galingas variklio garsas, verčiantis mano širdį lenktyniauti. Ir verčiantis sukąsti dantis. Atrodo, kad Krou — juoda liepsna, lekianti per laukus, o aš nešama jo kaip patiklus vaikas, mano plaukai draikosi vėjyje, iš akių teka ašaros. Neturiu laiko pagalvoti apie kitas merginas, kurios taip pat važiavo už Krou nugaros ant šio motociklo, ar jos irgi buvo taip įsikibusios į jį, besistebinčios savo drąsa. Neturiu laiko pagalvoti: Ar jos irgi ji mylėjo? Ar buvo tokios pat laimingos kaip aš?

Tas pašėlęs važiavimas. Noriu, kad jis niekad nesibaigtų.

Sunkiausia priprasti prie dangaus virš galvos. Mano akys nejučia vis krypsta aukštyn, tarsi kas būtų negerai: sėdžiu mašinoje, kuri be stogo. Mašinoje, kuri neturi šonų, saugančių mane ir vairuotoją. Nėra laiko pagalvoti: Ar aš bijau? Ar aš išsigandusi? Viskas taip greit, kad žodžiai nepasivytų.

Balandžio pabaiga, viskas nusidažę žalsvu švytėjimu. Ore sodrus kvapas. Mes ant tuščio greitkelio, kuris bėga po mumis kaip upė.

Tas pašėlęs važiavimas, noriu, kad jis niekad nesibaigtų. 23

— Stenkis pamatyti, cherie. Nesistenk prisiminti.

Užsimerkiu. Tiek kartų stengiausi prisiminti, bet dabar pirmas kartas, kai pamėginsiu pamatyti.

— Eik. Nesustok. Prilaikysiu tave.

Drožlių takas po mano kojomis spyruokliuoja. Kai tąkart buvau čia lapkričio mėnesį, takas vietomis buvo apsitraukęs sniego luobele, pakraščiuose purvas. Šiandien oras svajingas, saulė tai išlenda iš po plonyčių debesų, tai vėl po jais pasislepia. Kai nulipom nuo riaumojančio motociklo, girdėti, kaip čiulba paukščiai.

Raudonsparniai strazdai, pulkai jų švendrynuose palei Sabalo upelį.

Pasakiau Krou, kad ši vieta man nekelia malonių prisiminimų, tas takas, vingiuojantis palei Sabalo upelį, tas pėsčiųjų tiltas palei geležinkelio bėgius, tąkart čia išsigandau ir nepajėgiau jo pereiti.

Krou tuojau pat atsakė:

— Štai ten ir eisim.

— Nemanau...

— Taip, chėrie. Mes šiandien pereisim tą tiltą.

— Bet...

Aš jam pasakojau apie Tapan Zi tiltą. Kas ten atsitiko, ką mačiau, na, juostoje priešais mamos mašiną.

Krou nusipurto. Tarsi tiltai ir jam keltų baimę.

Tyliai sakau:

— ...vis nesiliauju galvoti, kad ir aš turėjau ten žūti. Kartu su mama.

Tie žodžiai man išsprūsta nevalingai. Niekad nesu jų ištarusi garsiai.

Tikiuosi, kad Krou užginčys, guos, kaip darytų kiekvienas suaugęs. Bet Krou tik sudreba, tarsi paliestas kokio prabėgančio šešėlio.

— Daugelyje vietų jaučiausi taip pat.

Krou balsas liūdnas, sykiu šiurkštus ir pavargęs. Vadinasi: Neklausinėk. Dar ne laikas.

Krou veda mane taku, laiko mano ranką savo delne. Turiu užsimerkti. Taip stengiuosi pamatyti, kas tada buvo ant tilto prieš avariją. Bet aš sukčiauju. Šiek tiek matau pro blakstienas — neryškų kontūrą.

Greitai teka upelis, jis spindi saulėje. Kitapus pelkės. Jau einam apie dešimt minučių, Krou paliko motociklą aikštelėje prie tako.

Kažkur čia sutikau Krou pirmą kartą. Tada dar buvau naujokė Jaro Leike. Raukiausi ir šlubavau iš skausmo — tada sumaniau pabėgioti, nors dar nebuvo laikas. Žinai, kaip tu atrodai? Kaip žmogus po automobilio avarijos.

Nenoriu prisiminti, kaip tada nepasitikėjau Krou. Kaip norėjau rėkti, leistis bėgti, jeigu tik jis imtų artintis.

Dabar Krou laiko man už rankos.

Jo pirštai stiprūs ir šilti, gniaužia man plaštaką.

Vėl grįžta blogi prisiminimai. Pamiršau, koks platus šioje vietoje Sabalo upelis, kai į jį įteka kitas upeliukas. Koks bjaurus tas senas tiltas, išpurkštas grafičiais.

Krou pamato, kad aš prasimerkusi, ir subara:

— Ei, mergyt, juk tarėmės, kad stengsies pamatyti mintyse. Daro iš viso to žaidimą. Krou žaidžia, kai tiktai gali, tad jei nepasiseks, nebus gaila.

Blogi prisiminimai grįžta. Prie tako kelio ženklai.

MOTOCIKLAMS DRAUDŽIAMA

DVIRAČIUS TIK VESTIS

VADELIOTI DRAUDŽIAMA

ATSARGIAI — TRAUKINYS!

— Aš bijau...

— Tai kas?

— Apsigalvojau, aš jau nenoriu...

— Cherie, eik toliau. Užsimerk. Mes einam ant tilto. Pereisim jį.

— Gabrieli, aš manau, kad...

— Gabrielis? Kas jis toks? Tu manai, kad pažįsti Gabrielį?

Krou juokiasi. Nelabai suprantu — iš ko.

Prisimenu, kaip Gabrielių jį vadino ta kerinti spalvinga Klodetė. Erzino jį, ir tai atrodė žiauru. Ir ta išraiška Krou veide, palaužta ir niūri. Tokio jo veido nesu mačiusi.

Nedrįstu klausti Krou apie Klodetę. Kaupiu drąsą paklausti bent apie Triną.

— Nesustok, cherie. Čia mažas kalniukas. Aš tavo vedlys. Kaip neregio šuo, Gabrielis.

Nervinuosi. Pro primerktas akis matau taką įkalnėn, toliau kokio pusantro metro aukštyje pėsčiųjų tiltą. Staiga man visa tai nebeatrodo gera mintis, gailiuosi, kad sutikau pamėginti.

— Džena! Einam.

Vadinasi, Krou žino mano vardą. Kai nesu cherie.

— Kai tik prieisim tiltą, iškart jį ir pereisim. Jokių prieš ir joki už.

Mane suima juokas, matyt, Krou to ir siekė. Tuo savo žaidimu jis nori man pagelbėti.

Bet vis tiek bijau. Negaliu išbūti užsimerkusi, tas tiltas jau visai arti...

— Kai buvai čia aną kartą ir negalėjai pereiti tilto... kaip manei — kas atsitiks?

— Nežinau... Gal kad atvažiuos traukinys...

— Taip, traukinys gali atvažiuoti, žinoma. O kas tada?

— Traukinys gali atvažiuoti tada, kai aš ant tilto. Man dar neperėjus.

— Ir kas tada?

— Aš... nežinau.

— Traukiniai čia važinėja visą laiką, tiesa? Bet tik bėgiais.

Tiesa. Ko gero, apie tai nepagalvojau.

— Kuo tu tokia ypatinga, Džena, kad tiltas turėtų sugriūti kaip tik tada, kai ant jo atsistosi?

— Ne... nežinau. Aš tik bijau tiltų.

— Kito tilto, to didžiojo, kurį vis prisimeni. Ne šito mažo tiltelio.

Krou tvirtai spaudžia man ranką. Jo balse girdėti tas pats tonas, kurį pajutau jam kalbantis su tėvu. Staiga atsiduriame ant aikštelės virš upelio. Ji tokia pat siaura, kokią ir prisimenu. Ir lentos tokios pat senos ir pažiūrėti papuvusios. Mums iš kairės plieniniai bėgiai, gal per pusantro metro virš mūsų. Kvepia šlapia mediena, apačioje po kojomis bauginamai šniokščia vanduo. Pavasaris, tirpsta sniegas ir pilasi liūtys, tad Sabalo upelis kaip niekad patvinęs.

Ne upelis, o tikra upė. Tokia gili, kad galėtum net nuskęsti.

Tačiau Krou ragina mane eiti. O aš negaliu.

— Cherie, nėra jokio traukinio. Patikėk. Matau į abi puses: Traukinio nėra.

Netikiu juo. Jis net nepažiūrėjo. Jis šaiposi iš manęs, tokia jam atrodau mažvaikė.

Ir esu mažvaikė, niekada nesuaugsiu. Niekada neįveiksiu šito tilto. Niekada nepamatysiu, kas yra ant to tilto, niekada nepereisiu į kitą pusę.

Krou sako:

— Tegu ji pereina per tave, Džena.

— Kas pereina?

— Baimė.

— Ji nepereis. Ji įsikibusi į mane...

— Tapk perregima, kaip šviesa. Tegu ta baimė pereina kiaurai. Neleisk jai įsikibti.

— Negaliu...

— Aš pasidarau tuščias. Jei noriu pereiti.

— Tu? Kodėl?

— Kiekvieną sykį, kai tik rizikuoju, — su motociklu, tokioje vietoj kaip šita, su kitu žmogum, — aš bijau. Nes suprantu, kad gali blogai baigtis, galiu nukentėti.

Kietai spaudžiu Krou pirštus. Girdžiu, kaip jo balsas virpa, lyg prisiverstų tarti žodžius.

— Suprantu, kad gali nukentėti kiti žmonės. Ir to nekenčiu.

— Ko nekenti?

— To, ką mums daro pasaulis. Kai kuriems mūsų.

Jo balsas piktas, tūžmingas. Akimirką net bijau jo, to jo verdančio įniršio.

Krou lyg ir nenori daugiau atvirauti. Paskui tyliu ir kimiu balsu ima pasakoti:

— Mano brolis Polis žuvo trylikos metų — baisi mirtis. Buvau vaikas, vos dešimties. Tada gyvenome Meine. Motina dar buvo su mumis... dėl to ji ir paliko mus... aš dievinau brolį ir sekiodavau jam iš paskos, kai tik man leisdavo. Paskui Polį ir jo draugus. Vieną dieną jie šokinėjo, nardė senoje akmens skaldykloje už kokio pusantro kilometro nuo namų, tenai vietos vaikams nebuvo leidžiama žaisti. Vanduo visada būdavo šaltas, net vasarą. Ir gilu, tik kai kur kyšojo povandeninės uolos. Polis manė, kad žino, kur saugu nardyti, kur ne. Jis nėrė nuo kokių septynių metrų uolos, trenkėsi galva į aštrų akmenį ir... Viskas įvyko taip greit, staiga. Prieš minutę Polis dar šaukia mums nuo uolos, o kitą akimirką jau vandeny, po vandeniu, nejuda. Atrodė, kad jo kūnas bekaulis, kaip skuduras. Draugai bandė prie jo plaukti, gelbėti. Bet jie buvo tik paaugliai, išsigando. Liepė man bėgti pagalbos, ir aš bėgau, bėgau, bėgdamas verkiau... Greitai bėgti ir nepajėgiau.

Krou nusišluosto akis, nutyla.

Sakau, Krou, kad man labai gaila. Turėjo būti baisus košmaras...

— Taip ir buvo. Ir nesibaigia.

Dar nė vieno žmogaus nebuvau girdėjusi kalbant su tokiu kartėliu kaip dabar Krou. Nemačiau, kad kas būtų taip šluostęsis ašaras, jis išėjęs iš veido.

Ilgokai stovim tylėdami. Negaliu pasakyti nieko, kas nebūtų kvaila ir banalu. Spaudžiu Krou pirštus, lyg taip jį padrąsinčiau.

Paskui Krou paragina mane eiti su juo ant tilto. Vos galiu pažiūrėti į apačioje po kojomis tekantį upelį, vos per sprindį po lentomis, kurios atrodo supuvusios.

— Nežiūrėk, juk sakiau tau!

Krou suima rankomis mano galvą ir nykščiais švelniai užspaudžia man akis.

— Nustok galvojusi, kur dabar esi. Užmiršk mane. Nukreipk savo žvilgsnį į Tapan Zi tiltą. Mes iš čia nepajudėsim. Ramiai lauksim. Kol tu pamatysi.

Nors mano akys užmerktos, atrodo, kad blakstienos virpa, mirksi. Nieko nematau. Upelio šniokštimas po kojomis ausyse aidi lyg riaumojimas. Mane paralyžiuoja baimė, vis ryju seiles. Atrodo, burna visa pridulkėjusi. Mama persirikiuoja į kitą eilę, mes užvažiuojam ant Tapan Zi tilto. Tas tiltas man pažįstamas, bet labai platus. Ir Hudzono upė apačioje, irgi labai plati. Aš palinkusi prie skydelio, mėginu paleisti groti plokštelę, bet aparatas ją vis išstumia. Mudvi su mama apie kažką kalbėjomės, neprisimenu, apie ką, mano nuotaika irzli, nežinau kodėl, gana dažnai būnu tokios nuotaikos ir nesuvokiu priežasties, o mama stengiasi išsiaiškinti, suprasti, nori, kad jausčiausi geriau, bet tai panašu į prievartą. Pasipasakok man, Dženą, gal galiu padėti, bet aš nenoriu mamos pagalbos, man penkiolika metų. Dieve mano, aš nebe vaikas, susinervinu, kad plokštelė negroja, o juk viską darau gerai, spaudžiu „Išmesti” ir bandau iš naujo, staiga už stiklo kažkas šmėsteli, tiesiai mūsų juostoje priešaky, aiškiai matau: paukštis plasnoja plačiais rudais sparnais? Vanagas? Vanagas atrodo apsvaigęs, tamsi galva, dryžuota krūtinė, o uodegos plunksnos atrodo išsitaršiusios, lyg paukštis ką tik būtų atsitrenkęs į tilto atramas? Saukiu mamai, kad neatsitrenktų į tą vanagą, stveriu už vairo, pati nesuvokiu, ką darau, mama atstumia mane, stabdo mašiną, stabdo per smarkiai, mašina susimėto, ima slysti į turėklus...

Staiga matau. Daug aiškiau negu tada. Daug aiškiau, negu sapnuose. Mano akys stipriai užmerktos, Krou tebespaudžia man rankas, aš iš palengvėjimo verkiu: ant tilto kažkas vis dėlto buvo, tai ne vien mano vaizduotė, mama tai irgi turbūt matė, tą paskutinę baimės akimirką.

— Tai buvo vanagas, Gabrieli! Vanagas ant tilto.

— Vanagas?

— Jis tikriausiai atsitrenkė į atramas ir apsvaigo, bet atsipeikėjo ir nuskrido. Aš norėjau išgelbėti tą vanagą, aš... pasukau vairą... jis ten tikrai buvo, buvo iš tikro! Mama irgi turėjo jį matyti.

Krou apkabina mane, leidžia išsiverkti. Laiko mane apkabinęs ir ramina, kaip raminamas išsigandęs vaikas. Dar nė vienas vaikinas nebuvo manęs taip apkabinęs. Joks vyras. Aš verkiu taip, lyg mano širdis kraujuotų, ko gero, taip ir yra.

— Man reikėjo visiems pasakyti, ar ne? Kad mačiau vanagą ir pasukau vairą, na, kad mama dėl nieko nekalta...

— Aišku, ne.

— Ne... nereikėjo sakyti?

Krou atsako taip greitai ir ryžtingai, kad nustembu.

Krou veda mane per tiltą, laiko man už rankos. Jaučiuosi kaip suluošintas žmogus, iš naujo besimokantis vaikščioti. Tiltas vis dar baugina mane, vanduo šniokščia visai po pat nedailiai sukaltomis lentomis, jeigu sustočiau ir imčiau žiūrėti, ko gero, pasijusčiau užhipnotizuota, mane užvaldytų baimė, bet Krou ragina eiti.

— Traukinio nėra, juk matai.

Traukinio nėra, tiltas nesugriūna, ir staiga mudu jau kitoje pusėje.

Aš perėjau tiltą! Jaučiuosi apsvaigusi ir susijaudinusi.

Staiga man topteli: dabar galiu padaryti bet ką.

Šioje Sabalo upelio pusėje drožlių takas tęsiasi dar kokius du ar tris kilometrus, nematomas tarp pelkėto miško. Šiapus nėra nieko neįprasto, ir čia takas pažiūrėti visai toks pat. Švendrynuose čirškaujasi strazdai, virš galvos V raidės pleištu skrenda kanadinės berniklės. Juodakaklės juodai rudais sparnais antys, ne snieginės žąsys. Bet jos skrenda tokia pačia rikiuote, gražu.

Skrenda šiaurėn. Į žydrynę. Kur?

Krou sako:

— Matai, dabar pavasaris, tos berniklės migruoja į šiaurę. Jos mėgsta šaltesnį klimatą.

Mano akyse vėl telkiasi ašaros. Per baltą karštą jų miglą matau saulę, ji atrodo kaip už debesies, kuris permatomas kaip nėriniuotos užuolaidos.

— Klausyk, Džena, nepasakok niekam apie šiandieną. Tai bus mūsų paslaptis, gerai?

— Apie vanagą? Bet... jeigu tai tiesa...

— Supranti, tu net pati nežinai, kas yra tiesa. Jeigu ten buvo vanagas, tavo mama matė jį, tada viskas gerai. Tegu taip ir būna.

— Bet mano tėvas, jis kaltino mamą, kad ji...

— Ne. Per avariją tu nukentėjai, buvai sutrenkta. Tavo atmintis nepatikima. Tavo smegenys susijaukė, kaip per sapną. Supranti, aš irgi patyriau traumų, ir ne vieną. Kai ligoninėje geri vaistus nuo skausmo, smegenys susijaukia. Žmonės pripažįsta tokius dalykus, kurių niekad nedarė, tiktai sapnavo. Baisius dalykus, kurie sugriauna jiems gyvenimą. Žinoma, galėtum pamėginti pakeisti tėvo nuomonę, bet jis tikriausiai prisimins tai, kas jam labiau tinka. Tokie jau žmonės. Tu žinai, aš žinau. Tai mūsų paslaptis. Kaip mano tėtis. Jis Vietname matė baisių dalykų, gal ir pats darė baisius dalykus, bet jis to mėšlo nekrauna ant žmonių. Ir niekada nekraus.

Mane tai pritrenkia. Krou tikriausiai sako tiesą. Bet, pavyzdžiui, daktarė Frir elgtųsi kitaip. Ji prašytų papasakoti apie tą susižeidusį vanagą ant tilto, ką aš jaučiu dėl jo, ar verta apie tai sakyti kitiems ir taip toliau mėnesių mėnesius.

— Bet ar žmonės gali... pamiršti? Juk pamiršti... na, negerai.

— Jeigu apie ką nors nekalbi, dar nereiškia, kad pamiršai, Džena. Aš niekada nepamiršiu brolio. Niekas mūsų šeimoje nepamirš Polio. Bet mes apie jį nekalbam. Kam to reikia? Jis mūsų širdyje. Kaip tavo mama yra tavo širdyje.

Krou pasižiūri į laikrodį, jam laikas grįžti į miestą. Jam reikia dirbti, išvežioti baldus. Matau žalią susirangiusią gyvatę jam virš riešo, tamsius plaukelius ant odos. Noriu ištiesti ranką, paliesti tatuiruotę. Ji mane ir sulaiko, ir masina.

Krou vėl pereina tiltą, žengia dideliais žingsniais, lyg tai būtų smulkmena, nėra ko čia bijoti, jis tarsi pamiršo mane, mano baimę. Net neatsisuka pažiūrėti, ar sugebėsiu viena grįžti.

Žinoma, grįžtu.

— Gabrieli, tu išgelbėjai mane.

— Kas tas Gabrielis? Tu pati išsigelbėjai.

Turiu pabėgėti, kad jį pasivyčiau. Mane apima svaigulys. Šluostausi akis, bet juokiuosi.

Aikštelėje tik Krou motociklas. Iš tolo jis atrodo labai galingas, aptakus; iš arčiau pažiūrėjus nei naujas, nei blizgantis — išmargintas rūdžių. Odinė sėdynė sutrūkinėjusi ir nešvari; juodi rėmo dažai apsilaupę. Mane vėl apima svaigulys: aš važiuosiu su Krou, už jo nugaros, rankomis apsikabinusi per liemenį.

Galvoju — Krou užhipnotizavo mane.

Galvoju — Krou sugrąžino man gyvenimą.

Kaip padaryti, kad jis sužinotų, jog myliu jį? Aš nieko nemylėsiu taip, kaip myliu Krou.

Pamatęs mano išraišką, Krou nužvelgia mane taip, tarsi būčiau mažasis Rolanas, kuris triukšmauja ir prašosi užkeliamas ant pečių, linksminamas. Jis šypsosi, tarsi džiaugtųsi dėl manęs, džiaugtųsi, kad jaučiuosi geriau, bet, ko gero, pats nėra laimingas. (Krou akyse matau graudulingą melancholiją, liūdesio šešėlius paakiuose, jie net tamsesni nei jo tėvo.) Krou kone suirzta dėl manęs. Bet stengiasi to neparodyti.

— Aš tau, Džena, taip nepatikčiau, jeigu pažintum mane geriau.

Bet atpažįstu tave! Man norisi ginčytis su juo.

— Aš netikiu, kad...

— Paklausk savo draugės Trinos.

Tai negarbinga. Tai žiauri patyčia.

— Trina ne mano draugė. Jau nebe.

— Maniau, kad draugė. Tu nepaklausei manęs.

— Taip... nepaklausiau tavęs. Bet Trina ir tau pačiam patiko. Judu turit vienodas tatuiruotes...

— Ji tau taip sakė?

— Gyvatė. Žalia gyvatė. Ant tavo rankos.

— Aš ją turiu jau senų seniausiai. Trina nuėjo į prekybos centrą ir pasidarė saviškę tik pernai.

Krou nusijuokia, tarsi aš būčiau labai vaikiška. Jis dedasi ant galvos šalmą. Man skaudu, kad jis neprisileidžia manęs arčiau.

— Džena, kai baigsiu mokyklą, išvažiuosiu iš Jaro Leiko.

— Išvažiuosi? Bet...

Jaučiuosi tarsi jis būtų ištiesęs ranką ir sudavęs man.

— Išvažiuosiu į Kvebeką. Ten turiu begales giminaičių, dirbsiu su dėde, jis stalius. Be to... — Krou nutyla, žiūri į mane, — ...yra Rolanas.

Iš to, kaip Krou tai pasako, iš jo tono suprantu, kad kažkas negerai.

— Supranti, cherie, Rolanas yra mano sūnus.

— Kas? Kieno...

— Rolanas — mano sūnus. Aš jo tėvas.

— Jo tėvas?

Mano balsas kaip iš kokio animacinio filmuko. Aš pritrenkta.

— Klodetė, kurią matei tėvo dirbtuvėje, yra Rolano mama, ji išsiskyrusi. Susipažinau su ja prieš kelerius metus, kai vasarą buvau Kvebeke. Išėjom pasivaikščioti, paskui susidraugavom. Ji penkeriais metais vyresnė už mane, man atrodo, iš pradžių ji tik žaidė su manim. Paskui viskas pasidarė rimta... Šiaip ar taip, — staiga užbaigia Krou, — Rolanas yra mano sūnus.

— Tavo sūnus! Tu ir...

O aš maniau, kad Klodetė yra Krou sesuo!

Net buvo šmėkštelėjusi mintis, kad Rolanas — jo tėvo sūnus.

— Mes ne visada sutariam, Klodetė susitinka su kitais vyrais. Ji sako, kad negali manim pasitikėti. Ji dar nenori tekėti. Jai patinka vyrai, ji net su mano tėvu flirtuoja... pati matei ją. — Krou šypsosi, parodydamas, kad jam tai netrukdo, bet jo veide šmėsteli įniršis, kaip tada, kai mušėsi su Rokeriu. — Tai va, aš išvažiuoju. Klodetė gal ir bjauri, bet ji mano, kad berniukui reikalingas tėvas.

Visą tą laiką stoviu per kokį metrą nuo Krou, žiūriu į jį išplėtusi akis nė nekrustelėdama. Tvenkiasi ašaros. Noriu ginčytis. Tu esi daug geresnis žmogus už Klodetę! Tu esi pats geriausias Žmogus iš visų mano pažįstamų.

Noriu ginčytis, kad tai labai neteisinga. Krou išvažiuos iš Jaro Leiko, aš jo niekada nebesutiksiu.

Krou išdykaudamas sako:

— Dabar tu jau moki pereiti tiltą, Džena. Tai kam verkti?

— Aš nenoriu, kad tu išvažiuotum, Gabrieli. Prašau.

Krou jau kone segasi savo šalmo dirželį po smakru, bet staiga apsigalvoja ir uždeda šalmą man ant galvos.

— Čia tau, chėrie. Dėl visa pikta.

Šalmas ant mano galvos tikriausiai atrodo juokingai, jis man per didelis. Jo kraštai man po smakru. Krou juokiasi iš manęs, aš apsvaigusi. Jis suspaudžia mano veidą delnais. Akimirką pagalvoju, kad nykščiais užspaus man akis kaip virš upelio, bet jis pasilenkia ir pabučiuoja mane.

Bučinys šiltas, į lūpas. Ir lengvas kaip plunksna.

— Aš visada buvau tavo draugas, chėrie. Pati žinai.

Bet, Krou, noriu ginčytis, aš myliu tave.

Vis dėlto kuo ramesniu balsu sakau jam:

— Aš irgi visada būsiu tavo draugė, Gabrieli. Amžinai. 24

Atrodo, aš noriu gyventi, mama. Noriu gyventi amžinai! 25

Dženą! Dženą!

Bėgdama girdžiu ją. Bėgdama lauko taku girdžiu ją. Per paskutinį pusmylės bėgimo ruožą girdžiu ją.

Dženą! Pro tvinksintį ausyse kraują girdžiu ją, jos balsas tolimas, girdėti net per kitų įnirtingus riksmus.

Pirmoji bėgikė kerta finišo liniją, su bronziniais marškinėliais ir šortais, Jaro vidurinė. Antra bėgikė irgi finišuoja, tamsiai raudona iš Kanaano vidurinės. Trečia bėgikė — viena mūsiškių. Ir ketvirta — aš.

Iš dešimties. Ketvirtoji vieta!

Suprakaitavusi gaudau orą kaip šuo. Šlubuoju, mano plaukai užkritę ant veido, paskutiniame ruože atsilikau, bet vis tiek aš tokia laiminga.

Mano komandos draugės apsikabina. Apkabina mane. Taip pat Dara Boven. Jaro vidurinė laimėjo pusės mylios bėgimą. Mes apsvaigusios, juokiamės. Išsekusios, bet laimingos.

Kitas bėgimas — mylia, bėga kiti mūsiškiai, gal jie ir nelaimės. Gal mes ir nelaimėsim rungtynių su Kanaano vidurine.

Bet mes laimėjom pusės mylios bėgimą, mes džiūgaujam.

Prieina teta Karolina, apkabina mane.

— Džena, tu tikra šaunuolė! O ką aš tau sakiau?

Pusbrolis Mikis su pussesere Beke irgi sveikina mane.

Vadinasi, aš ne pati blogiausia Jaro vidurinės bėgikė.

Gal ir greičiausia niekad nebūsiu, bet argi svarbu?

Mamai tai nebuvo svarbu. Tetai Karolinai irgi nesvarbu.

Komandos kapitonė, mano nauja draugė, mirkteli man.

— Ei, Dže, juk kas nors turi būti ketvirtas.

Dže — mano naujas vardas. Pati nežinau kodėl.

Mes taip suprakaitavusios, baisu. Reikia nusiprausti po dušu, persirengti. Aš dar uždususi. Galėjau atbėgti ir penkta, gal ir dešimta. Galėjau ir susmukti vidury trasos — kelis dar skauda. Bet nesusmukau, aš tokia patenkinta.

Šilta gegužės popietė. Man šešiolika metų. Jau beveik metai po avarijos. Matau, kaip tiltu važiuoja balta „Honda”, tiltas toks platus, jis panašus į vartus... į žydrynę. Danguje V raidės rikiuote skrenda žąsys.

Virš manęs irgi skrenda antys. Tai šias antis aš girdėjau. Ne sniegines žąsis, o kanadines bernikles. Plakdamos sparnais jos keistai trimituoja, garsas panašus į žmonių balsus, tolstančius. Kodėl? Įdomu. Gaila, kad nepaklausiau Krou, jis tikriausiai būtų žinojęs.

Krou sakė, kad berniklės skrenda į šiaurę, kur šaltesnis klimatas. Tai pavasario ženklas.

Po varžybų Krista Šo pakvietė mus atšvęsti į namus. Gal jai ir pasakysiu. Aš prie jūsų prisidėsiu, netrukus.

Content

Оутс Джойс Кэрол Tada aš išskleidžiau sparnus ir nuskridau