Мердок Айрис

Juodasis princas

Iš anglų kalbos vertė

Bronė Balčienė

Turinys

Leidėjo pratarmė

Bredlio Pirsono pratarmė

Juodasis princas

Pirmoji dalis

Antra dalis

Trečia dalis

Bredlio Pirsono pabaigos žodis

Kristianos pabaigos žodis

Frensio pabaigos žodis

Reičelės pabaigos žodis

Džulianos pabaigos žodis

Leidėjo pabaigos žodis

Išnašos

Skiriama Ernesto De Marchi

Leidėjo pratarmė

Už šią knygą daugeliu atžvilgiu esu atsakingas aš. Jos autorius, mano bičiulis Bredlis Pirsonas, patikėjo man ją išleisti. Šia grynai technine prasme knyga pasieks skaitytojus per mano leidyklą. Aš esu ir tas „brangus bičiulis“ (ir panašiai), į kurį kartkartėmis kreipiamasi knygos puslapiuose. Tačiau nepriklausau prie dramos, apie kurią pasakoja Pirsonas, veikėjų. Mudviejų draugystė prasidėjo jau daug vėliau nei čia aprašomi įvykiai. Negandų metais mes abu pasijutom reikalingi draugystės ir vienas kitame suradom josios palaimą. Tvirtai galiu pasakyti — jeigu ne mano skatinimas ir palaikymas, ši istorija tikriausiai būtų taip ir likusi neužrašyta. Pernelyg dažnai tie, kurie šaukia apie tiesą abejingam pasauliui, galų gale neišlaikę nutyla arba ima abejoti savo nuovoka. Be mano paramos šitaip galėjo nutikti ir Bredliui Pirsonui. Jam reikėjo žmogaus, kuris juo tikėtų. Ir jis rado tą sau reikalingą žmogų — mane, savo alter ego.

Pateikiamas tekstas savo esme ir bruožais yra meilės istorija. Ne tik iš paviršiaus, bet ir iš pagrindų. Žmogaus kūrybinis galynėjimasis, išminties ir tiesos ieškojimas — visuomet būna meilės istorija. Čia ji dėstoma gana miglotai, tarpais dviprasmiškai. Žmogaus kova ir ieškojimai dažnai dviprasmiški ir slėpiningi. Tas, kas gyvena šioje blankioje prieblandoje, mane supras. Ir vis dėlto — kas gali būti paprastesnio už apysaką apie meilę ir kas gali būti žavesnio? Menas suteikia žavesio siaubingiems dalykams — ir tai galbūt jo palaima, o gal prakeikimas. Menas — tai lemtis. Jis tapo ir Bredlio Pirsono lemtimi. Ir jau visiškai kita prasme — manąja.

Mano, kaip leidėjo, vaidmuo buvo paprastas. Galbūt man greičiau derėtų vadintis kitaip... Kaip? Gal impresarijum? Gal arlekinu arba juokdariu, kurie pavaidina atsiradę priešais uždangą, o paskui iškilmingai ją atitraukia? Aš pasilaikiau sau paskutinį žodį, galutinę išvadą, apibendrinimą. Bet verčiau jau būsiu Bredlio juokdariu negu teisėju. Nors gal aš tam tikru atžvilgiu ir vienas, ir kitas. Kam ši istorija parašyta, žinoma, paaiškės iš jos pačios. Galų gale čia nėra jokios paslapties. Kiekvienas menininkas — tai nelaimingas įsimylėjėlis. O nelaimingi įsimylėjėliai mėgsta pasakoti savo istorijas.

F. Loksijas, leidėjas

Bredlio Pirsono pratarmė

Nors nuo čia aprašomų įvykių praėjo jau keletas metų, aš pasakosiu apie juos naudodamasis naujausia rašymo technika, kai suvokimo šviesos spindulys slenka nuo vieno dabarties momento prie kito, atmindamas praeitį, bet nenušviesdamas ateities. Kitaip tariant, vėl įsikūnysiu į savo buvusį „aš“ ir dėl vaizdumo pasakodamas kalbėsiu tik apie to laiko faktus — laiko, kuris daug kuo skiriasi nuo dabartinio. Pavyzdžiui, aš sakysiu: „Man penkiasdešimt aštuoneri“, kaip man buvo tada. Ir žmones vertinsiu neadekvačiai, galbūt neteisingai, kaip vertinau tada, o ne vėliau — įgavęs išminties. Tačiau išminties — aš tikiuosi, jog tai tikrai išmintis, — mano pasakojime esama. Tam tikra prasme ji vis tiek neišvengiamai turės jį „nušviesti“. Meno kūrinys turi būti lygus savo kūrėjui. Jis negali nei jo pranokti, nei, kaip šiuo atveju, jam nusileisti. Dorybės turi savo slaptus vardus; dorybė jau savaime paslaptis, nepasiekiama protui. Paslaptinga viskas, kas yra svarbu. Aš nė nebandysiu įvardyti ar aprašyti visko, ko aš išmokau tame griežtame ir paprastame gyvenime, kurį gyvenu pastaruoju metu. Viliuosi, jog tapau išmintingesnis ir gailestingesnis — laimingesnis tai tikrai tapau, — ir kad išminties šviesa, apšvietusi kvailį, išryškins ne tik jo paklydimus, bet ir griežtus tiesos kontūrus. Aš jau leidau suprasti, jog šį „reportažą“ laikau meno kūriniu. Tuo, žinoma, nenoriu pasakyti, kad jis tiktai išmonės vaisius. Kiekvienas menas turi reikalo su absurdu, bet visuomet siekia paprastumo. Tikras menas byloja tiesą, jis ir yra tiesa, galbūt vienintelė. Savo pasakojime kaip menininkas aš stengiausi būti išmintingas ir sakyti tiesą taip, kaip ją suprantu, ne tik apie paviršinius, „jaudinančius“ šios dramos aspektus, bet ir apie tuos, kurie slypi giliau.

Žinau, jog žmonės paprastai save įsivaizduoja visiškai kitokius, nei yra iš tikrųjų. Žmogus atsiskleidžia per savo darbus, o jo aiškinimai apie save nieko nereiškia. Tai ypač pasakytina apie menininkus, kurie, įsivaizduodami, jog slepia, iš tiesų per kūrybą save apnuogina. Taip ir aš išstačiau save parodai, nors siela, nepaisydama mano amato dėsnių, vis tiek trokšta prieglobsčio kur pasislėpti. Remdamasis šia išankstine išlyga, aš vis dėlto pabandysiu save apibūdinti. Kalbėsiu, kaip jau sakiau, savo paties vardu, tokio, koks buvau prieš keletą metų, — negarbingo šios istorijos „herojaus“ vardu. Man penkiasdešimt aštuoneri. Aš rašytojas. „Rašytojas“ — tai pats paprasčiausias ir, ko gero, tikriausias bendras mano apibūdinimas. Kad aš dar ir psichologas, savamokslis filosofas, tyrinėjantis žmonių tarpusavio santykius, irgi išplaukia iš to, jog esu rašytojas, ir tokios pakraipos, koks esu. Aš visą gyvenimą paskyriau ieškojimams. Dabar tie ieškojimai įgalino mane ryžtis ir pasakyti tiesą. Savo talentą, tikiu ir viliuosi, išsaugojau nesuteptą. O tai, be kita ko, reiškia, jog kaip rašytojas niekuomet neturėjau didelio pasisekimo. Aš niekuomet neaukojau tiesos malonumui. Esu patyręs ilgus gyvenimo tarpsnius, kai negalėdavau savęs išreikšti. „Lauk!“ — štai valdingiausias ir švenčiausias įsakymas menininkui. Menas turi savo kankinius ir tarp jų ne paskutinę vietą užima tyleniai. Nebijau teigti, jog mene pasitaiko šventuolių, kurie ištylėjo visą gyvenimą, bet neišniekino balto popieriaus lapo dėstydami mintis, kurios nebūtų grožio ir tobulumo viršūnė, kitaip tariant, nebūtų tiesa.

Kaip žinoma, esu išleidęs visai nedaug. Sakau „kaip žinoma“, pasikliaudamas savo šlove, kurią įgijau ne meno sferoje. Mano vardas garsus, bet, gaila, ne todėl, jog esu rašytojas. Kaip rašytoją mane suprato ir, be abejo, supras tik nedaugelis literatūros vertintojų. Galbūt viso mano gyvenimo paradoksas, tas absurdas, apie kurį aš dabar nuolat medituoju, yra tai, jog šis dramatiškas pasakojimas, toks nepanašus į kitus mano kūrinius, ko gero, gali pasirodyti besąs vienintelis mano „bestseleris“. Jame, be jokios abejonės, esama žiauraus dramatizmo, „neįtikėtinų“ nuotykių, apie kuriuos taip mėgsta skaityti paprasti žmonės. Man net teko, taip sakant, ligi valiai dėl to pasipuikuoti pirmuosiuose laikraščių puslapiuose.

Savo kūrinių aš čia neaprašinėsiu. Dėl aplinkybių, kurias jau minėjau, apie juos buvo daug kalbų, bet kažin ar daug kas juos skaitė. Vieną romaną išleidau anksti, būdamas dvidešimt penkerių metų. Antrą romaną, tiksliau kvaziromaną, išleidau jau sulaukęs keturiasdešimties. Dar parašiau nedidelę „pastabų“, arba „apybraižų“, knygelę, kurios nedrįsčiau pavadinti filosofijos veikalu. (Galbūt pensees.1) Neturėjau laiko, kad galėčiau tapti filosofu, ir to gailiuosi tik iš dalies. Amžinai išlieka tik meno kūriniai ir jų magija. Koks skurdus ir koks ribotas mūsų supratimas, menas parodo ir moko gal net geriau negu filosofija. Kūryboje slypi ir neviltis, apie kurią, aš manau, žino kiekvienas menininkas. Mene, kaip ir moralėje, dažnai svarbiausius dalykus pražiūrime vien todėl, kad lemtingu momentu mes užmerkiam akis. O kada tas lemtingas momentas būna? Čia ir yra visa didybė — sugebėti jį atpažinti, o atpažinus sulaikyti ir kiek galint ištęsti. Tačiau daugumai iš mūsų erdvė tarp „O, aš svajoju apie tai, kas dar bus“ ir „Ak, jau per vėlu, viskas jau praėjo“ tokia siaura, jog ten sunku prasisprausti. Ir mes nuolatos kažką pražiopsom, įsivaizduodami, kad bus dar laiko prie to sugrįžti. Taip pražūva meno kūriniai, taip pražūva žmonių gyvenimai tik todėl, kad mes arba delsiam, arba be atodairos lekiam pirmyn. Dažnai, būdavo, sugalvoju gerą siužetą apsakymui, bet kol jį kaip reikiant išnarstau iki smulkmenėlių, praeina noras rašyti — ir ne todėl, kad jis prastas, bet todėl, kad jis jau nugrimzdęs į praeitį ir man visai nebeįdomus. Mano mintys man greit prarasdavo žavesį. O kai kuriuos dalykus pražudžiau ir tuo, kad ėmiausi jų pirma laiko. O kitus, atvirkščiai, tuo, kad laikiau mintyse per ilgai ir jie numirė nespėję užgimti. Vos per vieną akimirksnį iš miglotų, neaiškių svajų iškilę sumanymai atsidurdavo beviltiškai senoje praeityje. Ištisi romanai egzistavo tiktai antraštėmis. Kai kam galbūt pasirodys, jog trys ploni tomeliai, išlikę šiose grumtynėse, neduoda pakankamo pagrindo pretenduoti į šventą „rašytojo“ titulą. Galiu tik pasakyti, jog, savaime aišku, mano tikėjimas savimi, savo pašaukimu, netgi lemtimi niekada nebuvo nusilpęs ar susvyravęs. Aš laukiau, ne visada kantriai, tačiau, bent jau pastaraisiais metais, vis ramiau ir drąsiau. Priekyje, per netolimos ateities ūkaną, aš regėjau didžius savo darbus. Galit juoktis iš manęs, — bet tiktai tie, kurie laukė tiek pat ilgai. Na, o jeigu pasirodys, kad ši maža pasakaitė apie save ir yra manoji lemtis, visų mano vilčių vainikas, ar aš pasijusiu nuskriaustas? Žinoma, ne, juk šios tamsios galios akivaizdoje žmogus yra beteisis. Niekas neturi teisės į dievišką galią. Žmogus gali tiktai laukti, bandyti ir vėlei laukti. Mane skatino elementarus poveikis pasakyti tiesą apie tai, kas visur iškreipta, sufalsifikuota; papasakoti apie niekam nežinomą stebuklą. O kadangi aš menininkas, tai ir mano pasakojimas virto meno kūriniu. Tegu jis būna vertas kitų, daug gilesnių šaltinių, kurie jį maitino.

Dar pateiksiu šiek tiek žinių apie save. Mano tėvai laikė krautuvę. Tai svarbu, nors ir ne taip labai, kaip galvoja Frensis Mario, ir aišku, ne ta prasme, kaip jam atrodo. Iš visų savo „personažų“ Frensį aš paminėjau pirmą ne todėl, kad jis reikšmingiausias; jis iš viso neturi jokios reikšmės ir nėra tiesiogiai susijęs su aprašomais įvykiais. Šioje istorijoje jis tik antraeilis, pagalbinis veikėjas, kaip, matyt, ir gyvenime. Vargšas Frensis tiesiog nesukurtas būti herojumi. Iš jo išeitų nebent puikus penktas vežimo ratas. Tačiau aš darau jį savotišku savo pasakojimo prologu iš dalies todėl, kad grynai mechanine prasme viskas nuo jo prasidėjo, ir jeigu jis vieną gražią dieną nebūtų... ir t. t., aš turbūt niekad nebūčiau... ir pan. Štai jums dar vienas paradoksas. Tenka nuolatos mąstyti apie absurdišką atsitiktinumą, o tai dar labiau pamokoma, negu galvoti apie mirtį. Frensiui aš paskyriau ypatingą vietą dar ir dėl to, kad iš visų pagrindinių šios dramos aktorių jis, ko gero, vienintelis tiki, jog aš ne melagis. Esu jums dėkingas, Frensi Mario, jeigu jūs dar sveikas gyvas ir netyčia perskaitysit šias eilutes. Vėliau atsirado dar vienas manim patikėjęs. O tai man reiškė be galo daug. Bet tuomet jūs buvot vienintelis, kuris viską matė ir suprato. Per begalybę laiko, prabėgusio nuo tos tragedijos, aš siunčiu jums linkėjimų, Frensi.

Mano tėvai laikė krautuvę, nedidelę popieriaus krautuvėlę Kroidone. Jie prekiavo ir laikraščiais bei žurnalais, visų rūšių rašomuoju popierium, taip pat tomis nežmoniškomis „dovanomis“. Mudu su seserim Priscila beveik gyvenome toje krautuvėlėje. Na, gal ne tiesiogine prasme, bet dažnai ten gerdavome arbatą, o aš lyg prisimenu save ir miegantį po prekystaliu. Tačiau tai buvo mūsų namai ir mūsų vaikiška pasakų karalystė. Laimingesni už mus vaikai turi kokį nors sodą, kraštovaizdį, kur prabėga jų vaikystė. Mes turėjome tik krautuvėlę: su stalčiais, lentynomis, savo kvapu, begale tuščių kartoninių dėžučių ir nešvara. Tai buvo skurdi, nepelninga krautuvėlė. Ir mano tėvai buvo skurdūs ir belaimiai žmonės. Abu jie numirė, kai ėjau trečią dešimtį, pirma tėvas, o netrukus po jo ir motina. Ji dar sulaukė pasirodant pirmos mano knygos. Ir labai manimi didžiavosi. Mane ji erzino, aš jos gėdijausi, bet ir mylėjau. (Patylėkit, Frensi Mario.) Tėvo tiesiog nemėgau. O gal paprasčiausiai pamiršau, kaip buvau prie jo prisirišęs. Meilė greit pasimiršta, tuo netrukau įsitikinti.

Daugiau apie krautuvėlę nebepasakosiu. Ir dabar dar ją sapnuoju, bent jau sykį per savaitę. Frensis Mario, kai jam apie tai pasakiau, įžvelgė čia kažką labai reikšmingo. Tačiau Frensis priklauso prie tų pusmokslių teoretikų, kurie unikalaus likimo akivaizdoje visuomet linkę slėptis už kvailų simbolių. Frensis norėjo „išaiškinti“ ir mane. Mano šlovės laikais tai bandė padaryti ir daugelis kitų, gudresnių už jį. Bet juk asmenybė visuomet daug sudėtingesnė, negu visi tokio pobūdžio aiškinimai. Sakydamas „daug sudėtingesnė“ (o gal turėčiau sakyti „be galo sudėtinga?“ — deja, aš ne filosofas), turiu galvoje ne tik daugybę smulkmenų, bet ir didžiulę tų smulkmenų ir jų tarpusavio sąryšių įvairovę, daug svarbesnę, negu įsivaizduoja tie, kurie linkę viską suprastinti. Šitaip visai sėkmingai būtų galima „paaiškinti“ Mikelandželo paveikslus ant milimetrinio popieriaus lapo. Tiktai menas aiškina, o jo paties paaiškinti neįmanoma. Menas ir mes sukurti vieni kitiems, ir kai tas ryšys nutrūksta, nutrūksta ir mūsų gyvenimas. Tik tiek ir yra to panašumo, tik šis veidrodis ir atspindi tikrą vaizdą. Žinoma, dar esama ir pasąmonės, apie tai iš dalies ir bus mano knyga. Tačiau nėra jokio šios neprieinamos žemės žemėlapio. Bent jau mokslinio.

Mano gyvenimas iki čia aprašytos dramos kulminacijos slinko visai ramiai. Kai kas pasakytų, netgi nuobodžiai. Jeigu leistina pavartoti tokį vaizdingą ir kandų žodį tokiame pilkame be emocijų kontekste, galima būtų sakyti, jog mano gyvenimas buvo didingai nuobodus — puikus, nuobodus gyvenimas. Buvau vedęs, paskui nustojau būti vedęs, kaip vėliau papasakosiu. Esu bevaikis. Mane kankina nuolatiniai skrandžio sutrikimai ir nemiga. Beveik visuomet gyvenau vienas. Iki žmonos ir po jos buvo ir kitų moterų, apie kurias čia nekalbėsiu, nes jos man neturi reikšmės. Kartais įsivaizduodavau save kaip senstantį Don Žuaną, bet dauguma mano pergalių irgi iš fantazijų srities. Paskutiniais metais, kai jau buvo vėlu pradėti, aš gailėjausi, kad nerašiau dienoraščio. Žmogaus užmaršumas iš tiesų yra beribis. O juk tai būtų buvęs neginčijamai vertingas paminklas. Aš dažnai pagalvodavau, jog savotiškas „Suvedžiotojo dienoraštis“, pagražintas metafiziniais apmąstymais, tikriausiai man būtų ideali literatūros forma. Bet metai praėjo ir nugrimzdo į užmarštį. Apie moteris viskas. Gyvenau palyginti linksmai, buvau vienišas, bet ne atsiskyrėlis, kartais jausdavaus prislėgtas, kartais liūdėdavau. (Linksmumas ir liūdesys nesuderinami.) Artimų draugų beveik neturėjau. (Nemanau, kad artimas draugas galėtų būti moteris.) Iš esmės šioje knygoje ir pasakojama apie tokią „artimą draugystę“. Pasitaikydavo sutikti gerų draugų (galėčiau pasakyti — „bičiulių“) ir tarnyboje, bet jie man nebuvo artimi. Apie tarnybos metus ir apie tuos bičiulius aš čia nekalbu, ir ne todėl, kad esu nedėkingas, o estetiniais sumetimais, nes šie žmonės mano istorijoje nefigūruoja, be to, iš delikatumo, nes, galimas daiktas, jie nebenori, kad jų vardai būtų minimi greta manojo. Iš tų bičiulių įvardiju tik vieną Hartborną — jis buvo tipiškas mano didingosios nuobodybės atstovas ir pagal jį galima įsivaizduoti ir visus kitus; be to, jis per klaidą, bet iš nuoširdaus draugiškumo vis dėlto įsipainiojo į mano likimą. Turėčiau paaiškinti, jog tarnavau Finansų valdyboje ir visus tuos metus buvau mokesčių inspektorius.

Tačiau neketinu čia rašyti apie save kaip apie mokesčių inspektorių. Nežinau kodėl, bet ši profesija, panašiai kaip dantisto, žmonėms atrodo juokinga. Bet, man regis, tas juokas dirbtinis. Ir dantistas, ir mokesčių inspektorius mums simbolizuoja slaptą gyvenimo siaubą: jie primena, jog mes turim mokėti, kartais pragaištingą kainą, už visus savo malonumus, jog visos gėrybės mums duodamos ne dovanai, o skolon, jog ir dideli turtai nyksta, dūla net ir augdami. O ir tiesiogine prasme — kas dar mums teikia tokį įkyrų skausmą, jeigu ne priartėjęs mokesčių terminas arba dantų skausmas? Štai iš kur ta užmaskuota priešiška gynybinė pašaipa, su kuria esi sutinkamas, jeigu tik užsimeni, jog esi vienos iš tų profesijų atstovas. Vis dėlto aš visada maniau, jog tik tokiems kvailiams kaip Frensis Mario žmogus, pasirinkęs mokesčių inspektoriaus profesiją, atrodo slapta linkęs į sadizmą. Nepažįstu nieko, kas būtų taip toli nuo sadizmo, kaip aš. Aš tykus iki drovumo. Tačiau viskas susiklostė taip, jog net ramus ir garbingas mano darbas galų gale atsigręžė prieš mane.

Tuo metu, kai prasidėjo ši istorija, — o aš jau nebegaliu ilgiau jos atidėlioti, — aš nebedirbau mokesčių įstaigoje, pasitraukiau iš jos dar nesulaukęs pensinio amžiaus. Mokesčių inspektorium tapau todėl, kad reikėjo pragyvenimo šaltinio, nes žinojau, jog iš rašytojavimo neišsiversiu. Išėjau iš tarnybos, kai pagaliau susitaupiau pakankamai pinigų, kad turėčiau padorias metines pajamas. Gyvenau, kaip jau esu sakęs, iki šiol ramiai, be tragedijų, bet turėjau tikrą tikslą. Kantriai darbavausi laukdamas, kol ateis mano laisvės valanda ir visą savo laiką galėsiu skirti tik rašymui. Antra vertus, aš įsigudrindavau po truputį rašyti ir savo vergijos dienomis, ir nesu linkęs, kaip kai kurie, menko savo produktyvumo teisinti laiko stygiumi. Apskritai aš laikau save greičiau laimingu žmogum. Net ir dabar. Galbūt net ypač dabar.

Šokas, kai palikau tarnybą, pasirodė stipresnis, negu tikėjausi. Hartbornas perspėjo mane, jog taip bus. Tik aš juo netikėjau. Matyt, esu didesnis įpročių žmogus, negu man atrodė. O gal taip nutiko todėl, kad aš lyg kvailys laukiau, jog įkvėpimas ateis tuoj pat, su pirmu laisvės oro gurkšniu. Šiaip ar taip, nemaniau, kad ši Dievo dovana mane paliks. Anksčiau aš uoliai rašydavau. Tiksliau, uoliai rašydavau ir uoliai naikindavau viską, ką parašęs. Nepasakysiu, kiek puslapių sunaikinau, bet jų skaičius įspūdingas. Tuo aš ir didžiuojuosi ir to gailiuosi. Kartais man atrodydavo, jog priėjau liepto galą. Bet aš niekad nenusivildavau siekdamas tobulybės. Viltis, tikėjimas ir visiškas atsidavimas vedė mane pirmyn, ir aš senau, gyvendamas vienas su savo emocijomis. Galų gale žinojau, jog visuomet galiu ką nors parašyti.

Ir štai, kai aš palikau mokesčių kontorą ir dabar kiekvieną rytą galėjau sėstis namie už rašomojo stalo ir galvoti ką tiktai noriu, pasirodė, jog tų minčių aš išvis neturiu. Bet aš ir šią nesėkmę išgyvenau su begaline kantrybe. Aš laukiau. Vėl pasistengiau susikurti tvarkingą gyvenimą, tą monotoniją, iš kurios trykštelėtų kas nors vertinga. Laukiau, stengiausi įsiklausyti. Gyvenu, kaip netrukus paaiškinsiu, triukšmingame Londono rajone, kitados buvusiame padoriame, o dabar gerokai apleistame kvartale. Manau, aš drauge su savo aplinka leidausi į piligrimystę, bėgdamas tolyn nuo to padorumo. Tačiau dabar triukšmas, kurio pirma beveik nepastebėdavau, pradėjo gadinti man nervus. Pirmąsyk per visą gyvenimą aš panorau tylos.

Žinoma, kas nors galėtų man ironiškai įgelti, jog aš visada tam tikra prasme buvau tylenis. Sykį man kažką panašaus juokdamasis pasakė Arnoldas Balinas ir labai mane įžeidė. Trys nedidukės knygelės per keturiasdešimt metų nepailstamo literatūrinio darbo — to nepavadinsi plepumu. Jeigu aš iš tiesų sugebu suvokti tikrąsias vertybes, aš suprantu ir kaip svarbu iki tam tikro laiko laikyti liežuvį už dantų, net jeigu tektų likti nebyliam visą gyvenimą. Rašymas — tai lyg vedybos. Jokiu būdu nedera žengti lemtingo žingsnio, kol pats nepradedi stebėtis tave ištikusia laime. Niekad nepakęsdavau besaikio plepumo. Priešingai madingai nuomonei, tai, kas neigiama, visuomet stipriau už tai, kas teigiama, ir tų teigiamybių turėtoją. Tačiau aš tuomet troškau tylos, tik tiesiogine to žodžio prasme.

Nusprendžiau išvykti iš Londono ir tuoj pat pasijutau arčiau savo paslėpto lobio. Sugrįžo pasitikėjimas savimi, krūtinėje atsibudo tos slėpiningos galios, kurios ir teikia menininkui palaimą. Nusprendžiau išsinuomoti vasarnamį ant jūros kranto. Per visą savo gyvenimą dar nesu prisibuvęs prie jūros. Man nėra tekę likti vienatvėj su ja, ant negyvenamo kranto, kur girdėti tik bangų ošimas, kuris net ir ne garsas — tik tylumos balsas. Ir čia turėčiau papasakoti apie vieną gana keistą idėją, kurią aš puoselėjau ilgus metus: kažkodėl susigalvojau, jog tapsiu didžiu rašytoju tiktai ištvėręs tam tikrus išbandymus. Tų išbandymų laukiau, bet tuščiai. Net ir totalinis karas (aš niekad nevilkėjau uniformos) nesudrumstė ramios mano gyvenimo tėkmės. Atrodė, ta ramybė — pikta lemtis. Ji taip mane priveikė, o mano bailumas, kurį minėjau, buvo toks begalinis, jog vasarą už Londono ribų įsivaizdavau beveik kaip žygdarbį! Ir iš tiesų, mano būdo žmogui, senamadiškam, nervingam, puritoniškam, savo įpročių vergui, tokia išvyka atrodė nepaprastas nuotykis, drąsus ir pavojingas žingsnis. O gal sielos gilumoj aš žinojau, kokie grėsmingi stebuklai laukia, kol išsipildys, apmirę ant būties ribos, už lengvos ateities skraistės? Tyrinėjantis mano žvilgsnis užkliuvo už skelbimo laikraštyje: už prieinamą kainą išnuomojamas vasarnamis ant jūros kranto. Jis vadinasi „Patara“. Aš parašiau, dėl visko susitariau ir jau buvau susiruošęs išvažiuoti, kai į mano duris lyg koks likimo pasiuntinys pasibeldė Frensis Mario. Galiausiai aš atsidūriau „Pataroje“, bet ten nutiko visai ne tai, ko aš tikėjausi.

Perskaitęs dabar šią „Pratarmę“ pamačiau, kaip ribotai čia perteikta mano asmenybės esmė. Ir apskritai kiek nedaug tegalima perteikti žodžiais, nebent tai būtų genijaus žodžiai. Nors esu kūrybinga asmenybė, aš greičiau puritonas nei estetas. Žinau, jog žmogaus gyvenimas baisus. Žinau, kad jis nė kiek nepanašus į meną. Aš neišpažįstu jokios religijos, tikiu tik savo paskirtimi. Visos religijos panašios į sapnus. Po plonyčiu išoriniu jų sluoksniu glūdi baimės ir siaubo bedugnė. Kiekvieną žmogų, net ir patį didžiausią, visiškai lengva palaužti, išsigelbėti niekas negali. Bet kuri tai neigianti teorija meluoja. Aš pats jokių teorijų neturiu. Visa politika — tėra tik ašarų šluostymas ir nepabaigiama kova už laisvę. Be laisvės nėra nei meno, nei tiesos. Aš lenkiuosi ir didžiam menininkui, ir žmogui, galinčiam ištarti tironui — „ne“.

Belieka parašyti tik dedikaciją. Aišku, yra žmogus, kuriam ši knyga parašyta, bet kurio vardo čia negaliu minėti. Tačiau iš visos širdies teisingumo dėlei, o ne tuščiai gražbyliaudamas aš skiriu savo darbą, kurį jūs įkvėpėt ir kuris išvydo pasaulį tik jūsų dėka, — jums, mano brangus drauge, mano bičiuli ir mano mokytojau, su tokiu beribiu dėkingumu, kurį jūs tik vienas tegalite išmatuoti. Žinau, jog atleisite man už tą daugybę knygos trūkumų, kaip kad visuomet kilniaširdiškai atleisdavote ir begalę silpnybių jos autoriui

Bredliui Pirsonui

Toliau seka BREDLIO PIRSONO istorija, pavadinta:

JUODASIS PRINCAS

Meilės šventė PIRMOJI DALIS

Turbūt efektingiausia būtų pradėti pasakojimą nuo to momento, kai paskambino Arnoldas Balinas ir pasakė: „Bredli, ar negalėtumėt atvažiuoti. Man regis, aš užmušiau savo žmoną.“ Tačiau būtų natūraliau ir nuosekliau, jeigu veiksmą pradėtų Frensis Mario (kaip pažas ar kambarinė, nelygu kas jam arčiau prie širdies). Mat jis pasirodė scenoje gal pusvalandžiu anksčiau už lemtingąjį Arnoldo skambutį, ir ta žinia, kurią man atnešė, tarsi įrėmino dabar ir vėliau vykusią Arnoldo Balino dramą, suteikė jai išorinį apvalkalą, tapo jos kontrapunktu. Iš tiesų tai galėčiau pradėti nuo daugelio dalykų, pavyzdžiui, nuo Reičelės ar Priscilos ašarų. Šiame pasakojime jų išliejama tikrai daug. Tačiau nenorėdamas suprastinti pasakysiu, jog bet kokia dėstymo tvarka gal būti tik sąlygiška. Iš tiesų, nuo ko gi viskas prasideda? Jau vien tai, kad trys iš keturių mano pasiūlytų pradžių tarp savęs nesusijusios jokiais priežastiniais ryšiais, kelia beprotiškas mintis apie slėpiningą žmogaus likimą.

Kaip jau sakiau, aš rengiausi išvykti iš Londono. Buvo drėgna, žvarbi gegužės popietė. Vėjas nešė ne gėlių dvelksmą, o purškė ant kūno šaltą nesveiką rūką, kurį čia pat bandė nudrėksti. Lagaminai jau buvo sukrauti, rengiausi paskambinti ir išsikviesti taksi, jau pakėliau ragelį, kai mane apėmė ta keista nervinga būsena, kada norisi atitolinti kelionę, atsisėsti ir dar sykį gerai pagalvoti; sako, rusai net turi tokį ritualą. Aš vėl padėjau ragelį ir sugrįžau į savo mažytę, užgriozdintą baldais Viktorijos stiliaus svetainę ir atsisėdau. Ir mane iš karto pagavo nerimas dėl daugybės dalykų, nors prieš kelionę jau dešimt kartų viską buvau patikrinęs. Ar pakankamai pasiėmiau migdomųjų? Ar nepamiršau mikstūros su beladona? Ar susidėjau užrašų sąsiuvinius? Aš galėjau rašyti tik tam tikro formato sąsiuviniuose, suliniuotuose linijomis per griežtą atstumą. Vėl išskubėjau į prieškambarį ir, žinoma, suradau ir sąsiuvinius, ir tabletes, ir beladoną, bet lagaminai vėl buvo pusiau išpakuoti, o širdis smarkiai plakė.

Tada aš gyvenau, beje, jau ilgą laiką, nedideliame pirmo aukšto bute, vaizdingame, bet aptriušusiame Šiaurinio Soho kiemelyje, netoli nuo Ryšių bokšto. Kvartalas buvo apšepęs ir triukšmingas, bet man šis taurus sostinės miesto skurdas buvo mielesnis nei soti ir nesaikinga priemiesčio prabanga, kuri taip patiko Bafinams. Visi mano langai išėjo į kiemą. Iš miegamojo buvo matyti šiukšlių konteineriai ir gaisrinės kopėčios, o iš svetainės — aklina purvu apdrabstyta mūro siena. Mano svetainė (tiesą sakant, tik pusė kambario, kita pusė, iškraustyta ir netvarkinga, buvo miegamasis) buvo apmušta tokios kilnios pelenų žalsvumo spalvos paneliais, kokią gali išgauti tik po penkiasdešimties metų blukinimo. Butuką buvau kimšte prikimšęs baldų, Viktorijos laikų ir rytietiškų niekniekių, visokiausių smulkių objets d’art2 pagalvėlių, inkrustuotų padėklų, aksominių staltiesių, netgi staltiesėlių ir nėrinių. Aš jų nekolekcionuoju, tiesiog kaupiu. Be to, esu skrupulingai tvarkingas, nors ir taikstausi su dulkėmis. Tamsi, patogi irštva — štai koksai mano butas, su įmantriu interjeru, bet prasta išore. Tik už paradinių namo, bet ne mano buto durų užvertęs galvą galėjai išvysti lopelį mėlyno dangaus ir aukštyn smingantį Ryšių bokštą.

Štai kas atsitiko, dėl ko turėjau atidėti kelionę. O kas, jei to nebūčiau padaręs? Rengiausi dingti visai vasarai, nors tos vietos nebuvau matęs ir namą išsinuomojau aklai. Arnoldui nepasakiau, kur važiuosiu. Užleidau miglą. Įdomu, kodėl? Iš kokios nežinomos piktos valios? Tai, kas nežinoma, visuomet atrodo daug reikšmingiau, nei yra iš tiesų. Išsisukau, jam griežtai pasakęs, jog keliauju į užsienį ir negaliu palikti tikro adreso. Kam melavau? Gal iš dalies todėl, kad troškau jį nustebinti. Juk visi žinojo, kad aš niekad niekur nekeliauju. Matyt, nusprendžiau, jog atėjo metas Arnoldą apstulbinti. Kad ketinu išvažiuoti iš Londono, nepranešiau nei savo seseriai Priscilai. Čia jau nėra nieko keisto. Ji gyvena Bristolyje su vyru, kurio aš labai nemėgstu. Kas, jeigu būčiau spėjęs išeiti iš namų dar Frensiui Mario nepasibeldus? Kas, jeigu tramvajus būtų spėjęs ateiti ligi stotelės ir nuvežti Gavrilą Principą3 anksčiau, nei echercogo automobilis išsuko iš už kampo?

Aš vėl susikroviau lagaminus ir įsikišau kišenėn, norėdamas traukinyje dar sykį perskaityti, trečiąjį variantą recenzijos apie naujausią Arnoldo knygą. Produktyvus ir populiarus romanistas Arnoldas Bafinas leidžia kasmet po knygą ir niekada ilgam nedingsta publikai iš akiračio. Dėl jo kūrybos mudviejų nuomonės nesutampa. Pasitaiko, kad artimi draugai susitaria tarp savęs, jog dėl kai kurių svarbių dalykų jų nuomonės skirsis, ir tuos klausimus jie apeina tylomis. Taip kurį laiką darėme ir mudu. Menininkai — žmonės opūs. Tačiau peržvelgęs paskutinę Arnoldo knygą radau ten dalykų, kurie man patiko, ir todėl sutikau parašyti jos recenziją sekmadienio laikraščiui. Recenzijas aš rašau retai, retai kas manęs jų ir prašo. Bet dabar pagalvojau, jog pasitaikė proga bent iš dalies užglaistyti nuoskaudą, kurią galbūt esu Arnoldui padaręs savo kritiškomis nuostatomis. Tačiau perskaitęs romaną įdėmiau, aš įsitikinau, kad jis man nebepatinka, kaip ir visa jo confreres4, ir man išėjo nebe recenzija — sumaliau į miltus ne tik paskutinį Arnoldo šedevrą, bet ir visą jo kūrybą. O ką turėjau daryti? Nenorėjau nuvilti redaktoriaus, be to, kartais malonu išvysti savo pavardę spaudos puslapiuose. Ir argi kritikas neturi teisės kalbėti tiesiai, nesižvalgydamas į šalis? Bet antra vertus, Arnoldas — senas mano draugas.

Staiga prie lauko durų — mano padrikas pasakojimas jau ir taip per ilgai uždelsė šį momentą — suskambo skambutis.

Atvykėlis, stovintis prie laukujų namo (dar ne mano buto) durų, man nebuvo pažįstamas. Regis, jis drebėjo, gal nuo žvarbaus vėjo, gal iš susijaudinimo ar alkoholio. Vilkėjo labai seną mėlyną lietpaltį, o ant kaklo buvo užsirišęs geltoną susuktą šerpę. Buvo storas (lietpalčio sagos neužsisegė), nedidelio ūgio, tankiais, garbanotais, seniai nemačiusiais žirklių žilstelėjusiais plaukais, apvalaus veido, vos pakumpusia nosimi, storomis labai raudonomis lūpomis ir labai arti viena kitos įstatytomis akimis. Jis buvo panašus, kaip vėliau pagalvojau, į lokio karikatūrą. Ne į tikrą lokį — tikrų lokių akys, man regis, toli viena nuo kitos, — bet karikatūrose jie kažkodėl piešiami priešingai, matyt, taip norima parodyti, kokie jie klastingi ir žiaurūs. Man jo išvaizda visai nepatiko. Nuo jo sklido kažkokia grėsmė, kurios aš nebūčiau galėjęs nusakyti. Be to, jisai dvokė.

Turbūt čia derėtų vėl trumpam pertraukti savo pasakojimą ir aprašyti save. Esu lieknas ir aukštas, daugiau kaip šešių pėdų ūgio blondinas, dar nepraplikęs, bet tiesūs, švelnūs it šilkas plaukai jau pablukę. Veidas malonus, drovus ir nervingas, lūpos plonos, akys mėlynos. Akinių nenešioju. Ir atrodau kur kas jaunesnis, negu esu.

Tas dvokiantis žmogėnas ėmė nuo slenksčio kažką greitakalbe šnekėti, bet ką — aš neišgirdau. Mat esu priekurtis.

— Atleiskit, aš nesuprantu, ko jūs norite. Prašom kalbėti garsiau, aš jūsų negirdžiu.

— Ji sugrįžo, — išgirdau jį sakant.

— Kas? Kas sugrįžo? Aš jūsų nesuprantu.

— Kristiana sugrįžo. Jis mirė. O ji sugrįžo.

— Kristiana.

Tai mano buvusios žmonos vardas, kurio jau daug metų niekas netardavo mano akivaizdoje.

Pravėriau duris plačiau, ir žmogus kalbėjęs nuo slenksčio, — jį dabar jau pažinau, — slystelėjo, tiksliau, nėrė į mano kambarį. Aš nuėjau į svetainę, jis nusekė man iš paskos.

— Jūs manęs neprisimenate?

— Prisimenu.

— Aš juk Frensis Mario, jūsų svainis.

— Taip, taip.

— Suprantama, buvęs. Pagalvojau, kad reikia jums pranešti. Ji dabar našlė, jis jai viską paliko, ir ji grįžo į Londoną, į jūsų senuosius namus...

— Ar ji jus atsiuntė?

— Pas jus? Ne, ne visai, bet...

— Tai atsiuntė ar ne?

— Na, ne. Sužinojau iš advokato. Dieve mano! Ji apsigyveno jūsų senuosiuose namuose!

— Nebuvo reikalo jums čia ateiti...

— Vadinasi, ji pati jums parašė? Aš taip ir maniau, kad ji parašys.

— Savaime aišku, ji man nerašė!

— Pagalvojau, kad jūs gal norėsite ją pamatyti...

— Aš visiškai nenoriu jos pamatyti! Nenoriu nei jos matyti, nei apie ją girdėti!

Neaprašinėsiu čia savo vedybų. Tam tikrą įspūdį apie jas vėliau ir patys susidarysite. Tuo tarpu mums svarbu tik bendras jų pobūdis, be smulkesnių detalių. Jos nenusisekė. Iš pradžių man atrodė, kad ji dovanoja gyvybę, paskui — kad sėja mirtį. Būna tokių moterų. Pripildo tave tokios energijos, jog, rodos, atsivers visas pasaulis, o paskui vieną dieną pamatai, jog tave gyvą suės. Tie, kas šitai patyrė, supras, apie ką aš kalbu. Galimas daiktas, esu vienišius iš prigimties. O Kristiana — iš prigimties koketė. Atviras moters kvailumas gali būti savotiškai žavus. Šiaip ar taip, aš jai neatsispyriau. Kaip moteris ji, matyt, buvo gana patraukli. Žmonės manė, jog man labai pasisekė. Ji atnešė į mano gyvenimą tai, ko labiausiai nekenčiu, — netvarką. Kėlė skandalus. Galiausiai aš ėmiau jos nekęsti. Penkeri šių vedybų metai mus abu įtikino, kad nebėra jokios prasmės šitaip toliau gyventi. Bet tuoj po mūsų skyrybų Kristiana ištekėjo už mažaraščio turtuolio amerikiečio, pavarde Evendeilas, apsigyveno Ilinojuje ir amžinai išnyko man iš akių.

Niekas negali susilyginti su tuo slogiu, buku jausmu, kuris lieka iširus santuokai. Nei su ta neapykanta, kuri apima buvusiam sutuoktiniui. (Ir kaip jis drįsta būti laimingas?) Netikiu tais, kurie šioje situacijoje kalba apie „draugiškus santykius“. Aš ilgus metus nuolatos gyvenau su jausmu, kad viskas sutepta, sugadinta, širdyje nuo to būdavo taip liūdna ir nyku. Niekaip neįstengiau išsivaduoti nuo tos moters įtakos. Tai nieko bendro neturėjo su meile. Kas pats patyrė tokią priklausomybę, supras mane. Yra žmonių, kurie iš prigimties sugeba kitą sumenkinti ir pažeminti. Turbūt kiekvienas moka kitą pažeminti, antraip turėtum būti šventasis. Ir vis dėlto dauguma mūsų pažįstamų laimingai dingsta mums iš atminties, vos tik jų nebematom. Iš akių ir iš širdies — tokia žmogaus išlikimo sąlyga. Tačiau Kristianai tai netiko — ji gyveno visur: jos širdis buvo nepasotinama, jos mintys tave graužė lyg pražūtingi spinduliai per atstumą ir laiką. Jos pastabų negalėjai pamiršti, išmesti iš galvos. Galų gale mane nuo jos išgelbėjo tik geroji senutė Amerika. Išleidau ją su nuobodžiu vyru į nuobodų ir tolimą miestą ir pagaliau galėjau laikyti ją mirusia. Koksai palengvėjimas!

Kitas reikalas Frensis Mario. Nei jis pats, nei jo mintys niekad neturėjo man jokios reikšmės, ir, ko gero, niekam kitam. Jis buvo Kristianos jaunesnysis brolis, ir ji elgėsi su juo atlaidžiai ir paniekinamai. Jis niekada nebuvo vedęs. Ilgai nebaigė mokslų, galų gale gavo gydytojo diplomą, bet netrukus ir vėl jį prarado už kažkokius neteisėtus narkotikų išrašinėjimus. Vėliau pasidygėjau išgirdęs, kad jis ėmėsi apsišaukėlio „psichoanalitiko“ praktikos. O dar vėliau sužinojau, kad geria. Jei man kas būtų pasakęs, kad jis nusižudė, aš nebūčiau nei nustebęs, nei susijaudinęs. Ir dabar nė kiek nesidžiaugiau jį matydamas. O ir jo nebegalėjai pažinti. Anksčiau tai buvo lieknas greitakojis faunas su kupeta šviesių garbanotų plaukų. O dabar stovėjo storas, riebus, raudonveidis, pasigailėtinas ir baikštokas, šiek tiek gal įpykęs ar net pakvaišęs. Jis visada buvo kvailas. Beje, šią akimirką man rūpėjo ne ponas Frensis Mario, o ta stulbinanti naujiena, kurią jis man atnešė.

— Aš stebiuosi, kad jūs sugalvojote čia ateiti. Tai nedovanotinas įžūlumas. Aš nieko nenoriu žinoti apie buvusią žmoną. Tas reikalas baigtas prieš daugelį metų.

— Nepykite ant manęs, — pasakė Frensis, suspaudęs savo raudonas lūpas tarsi bučiniui; įprotis, kurį prisiminęs vėl pasidygėjau. — Prašau, nepykit ant manęs, Bredai.

— Ir nevadinkite manęs „Bredu“. Aš vėluoju į traukinį.

— Aš jūsų nebetrukdysiu, tik leiskite man paaiškinti — aš tik pagalvojau... gerai, gerai, aš kalbėsiu trumpai, tik išklausykite manęs, prašau jus, maldauju... Matote, jūs būsite pirmas žmogus, kurį Krisė panorės pamatyti Londone...

— Ką?

— Ji atvažiuos tiesiai pas jus, garbės žodis, aš tai jaučiu...

— Gal jūs visai iš galvos išsikraustėt? Argi nežinot... Aš neketinu su jumis to svarstyti... Jokie santykiai čia nebeįmanomi, viskas baigėsi prieš daugelį metų.

— Bet ne, Bredai, supraskite...

— Nevadinkite manęs „Bredu“!

— Gerai, gerai, Bredli, atsiprašau, tikrai nepykit, juk jūs pažįstate Krisę, jūs jai tiek daug reiškėte, kur kas daugiau negu senis Evansas, ir ji tikrai ateis pas jus, bent jau iš smalsumo...

— Manęs čia nebus, — pasakiau aš. Viskas man staiga pasirodė baisiausiai panašu į tiesą. Matyt, kiekviename iš mūsų giliai slypi piktybiška gyslelė. Kristianos ji, žinoma, kur kas ilgesnė. Ši moteris iš tiesų gali ateiti pas mane — iš smalsumo ar piktos valios — panašiai kaip katės, sako, užšoka ant kelių tam, kas jų negali pakęsti. Iš tikrųjų smalsu pažiūrėti į buvusį vyrą, įsitikinti, koks jis nusivylęs, kaip atgailauja ir kenčia. Norisi išgirsti apie jį ką nors bloga. Maga papiktdžiugiauti. Kristianai, be abejo, būtų malonu sužinoti, jog aš skurstu savo menkystėje.

Frensis kalbėjo:

— Ji užsimanys pasirodyti — juk ji dabar turtinga ir, taip sakant, „linksmoji našlė“, ir norės pasirodyti prieš senus draugus, kiekvienas ja dėtas to panorėtų, taigi ji greit suuos, kur jūs, pamatysit...

— Man tai nerūpi! — surikau aš. — Visiškai nerūpi!

— Kaip nerūpi? Nesu matęs žmogaus, kuriam kas nors taip rūpėtų. Iš jūsų veido matau...

— Ar ji turi vaikų?

— Na, matot. Ne, vaikų ji neturi. Ir žinote, Bredai, jūs man visuomet patikote, norėjau su jumis susitikti, aš žaviuosi jumis, skaičiau jūsų knygą...

— Kurią?

— Nepamenu pavadinimo. Puiki knyga. Galbūt jūs stebėjotės, kodėl aš nepasirodžiau...

— Ne!

— Matote, aš labai droviuosi. Galvojau, ką jau čia aš brausiuos, menkas vabalas, bet dabar, kai grįžo Kristiana... Suprantate, aš iki kaklo paskendęs skolose, esu priverstas nuolat keisti gyvenamąją vietą, antraip... O Kristė prieš kurį laiką, taip sakant, nuo manęs atsipirko, ir aš dabar pagalvojau, jeigu judu su Krise vėl susieisit...

— Taigi jūs norite, kad aš jus užtarčiau?

— Panašiai, panašiai...

— O Viešpatie! — pasakiau. — Nešdinkitės iš čia. — Mintis, kad aš galėčiau lupti iš Kristianos pinigus ir davinėti jos nusikaltėliui broliui, man pasirodė pernelyg beprotiška — net ir Frensiui.

— Matote, man lyg su kūju per galvą kas trenkė, kai sužinojau, kad ji sugrįžo. Buvau priblokštas, juk tai daug ką keičia. Turėjau su kuo nors viską aptarti, tiesiog žmogiškai pasikalbėti, ir aš iškart pagalvojau apie jus... Klausykit, gal surastumėt ko nors išgerti?

— Būkit malonus, išeikit.

— Aš jaučiu, kad ji panorės jus pamatyti, panorės padaryti jums įspūdį... Suprantate, mudu nebesusirašinėjome, aš amžinai kaulydavau pinigų, ir ji kreipėsi į savo advokatą, kad tasai mane nutildytų... Bet dabar bus galima viską pradėti iš naujo, jeigu tik jūs mane palaikysite, užtarsite kokį žodelį...

— Ką, gal jūs norite, kad suvaidinčiau jūsų draugą?

— Bet juk mudu iš tiesų galime būti draugai, Bredai... Klausykite, negi tikrai nieko neturit išgerti?

— Ne.

Ir tada suskambėjo telefonas.

— Būkit malonus, išeikit, — pasakiau jam. — Ir niekad daugiau nebeateikit.

— Bredli, turėkit širdį...

— Lauk!

Jis stovėjo priešais mane, nusižeminęs iki koktumo. Aš atidariau svetainės duris ir kitas duris — į laiptinę. Paskui prieškambaryje nukėliau ragelį.

Pasigirdo Arnoldo Bafino balsas. Jis kalbėjo lėtai, ramiai:

— Bredli, ar negalėtumėt tuoj pat atvažiuoti. Man rodos, aš ką tik užmušiau Reičelę.

Atsakiau iš karto, taip pat negarsiai, bet susijaudinęs:

— Nekvailiokite, Arnoldai. Girdite, nekalbėkit nesąmonių!

— Labai prašau, jeigu galit, tuoj pat atvažiuokit. — Jo balsas skambėjo lyg įrašytas diktoriaus pranešimas.

Aš paklausiau:

— Ar jau iškvietėt daktarą?

Patylėjęs jis atsakė:

— Ne.

— Tai iškvieskit!

— Aš... jums viską paaiškinsiu... Tik greičiau atvažiuokit...

— Arnoldai, — pasakiau jam, — jūs negalėjote jos užmušti. Jūs kalbat nesąmones... Tai neįmanoma...

Trumpa tyla.

— Galbūt. — Jo balsas buvo neišraiškingas, keistai ramus — matyt, nuo ką tik patirto sukrėtimo.

— Kas nutiko?

— Bredli, jeigu galite...

— Taip, — atsakiau, — tuoj pat atvažiuosiu. Pasiimsiu taksi. — Ir padėjau ragelį.

Matyt, čia turėčiau prisipažinti, jog pirmas jausmas, kurį patyriau, išgirdęs Arnoldo skambutį, buvo keistas džiaugsmas. Tegu skaitytojas, prieš pasmerkdamas mane kaip beširdį pabaisą, žvilgteli į savo sielą. Panašios reakcijos nėra jau tokios nenormalios, gal net dovanotinos. Savo draugų nelaimes mes savaime sutinkam su tam tikru pasitenkinimu, kuris visai nekliudo draugiškiems jausmams. Iš dalies, bet ne visiškai, tai paaiškintina tuo, kad mums imponuoja pagalbos teikėjo vaidmuo, kuris tokiais atvejais visada tenka. Ir kuo netikėtesnė ar gėdingesnė neganda, tuo mums maloniau. Aš buvau labai prisirišęs ir prie Arnoldo, ir prie Reičelės. Tačiau tarp viengungių ir sutuoktinių egzistuoja gentinė nesantaika. Negaliu pakęsti tos vedusiųjų mados vaizduoti, galbūt ir sąmoningai, kad jie yra ne tik laimingesni, bet tam tikra prasme ir moralesni už tave. Ir tai daryti jiems juo lengviau, kad dažnas viengungis naiviai linkęs žiūrėti į kiekvieną santuoką kaip į laimingą, kol pats neįsitikina, jog yra atvirkščiai. Bafinų santuoka man visada atrodė gana tvirta. Ir šita netikėta šeimyninio gyvenimo vinjetė viską apvertė aukštyn kojomis.

Vis dar išraudęs nuo jaudulio, kurį sukėlė Arnoldo žodžiai, ir kartu, turiu pabrėžti (juo labiau kad viena neprieštarauja kitam), labai susinervinęs ir nusiminęs, atsisukau ir išvydau tebestovintį Frensį, kurio egzistavimą jau buvau pamiršęs.

— Kas nors atsitiko? — paklausė Frensis.

— Ne.

— Girdėjau, jūs kalbėjot apie gydytoją.

— Mano bičiulio žmona parkrito ir smarkiai užsigavo. Aš važiuoju pas jį.

— Gal man važiuoti drauge? — pasisiūlė Frensis. — Ko gero, būčiau naudingas. Šiaip ar taip, Dievo akyse aš vis dar gydytojas.

Valandėlę pagalvojęs atsakiau:

— Gerai, važiuojam. — Ir abu sėdome į taksi.

Čia vėl darau pertrauką, nes noriu dar keletą žodžių tarti apie savo protežė Arnoldą Baliną. Man labai svarbu (ir tai ne žodžiai, man iš tiesų labai svarbu) Arnoldą aprašyti teisingai ir aiškiai, kadangi visa ši istorija iš esmės yra ne kas kita, o mudviejų santykių istorija — iki pat tos tragiškos atomazgos, kur jie mudu atvedė. Aš „suradau“ Arnoldą — jis už mane gerokai jaunesnis, — kai jau buvau žinomas rašytojas, o jis, ką tik baigęs koledžą, rašė savo pirmąjį romaną. Aš tada jau „buvau atsikratęs“ žmonos ir išgyvenau vieną iš tų dvasinio ir kūrybinio atsinaujinimo tarpsnių, kurių vienas, kaip tikėjausi, galėjo laiduoti man būsimą sėkmę. O jis, neseniai baigęs Redingo universiteto anglų literatūros fakultetą, dirbo mokytoju. Susipažinome kažkokiame susirinkime. Jis kukliai prisipažino rašąs romaną. Aš iš mandagumo juo pasidomėjau. Jis atsiuntė man beveik užbaigtą rankraštį. (Tai buvo, aišku, „Tobijas ir puolęs angelas“, aš ir dabar manau, jog tai geriausia jo knyga.) Jo rankraštyje aš įžiūrėjau neabejotinų vertybių ir padėjau surasti leidėją. O kai knyga išėjo, parašiau apie ją labai palankią recenziją. Nuo to prasidėjo viena sėkmingiausių komerciniu atžvilgiu literatūros karjerų šiais laikais. Arnoldas, nepaisydamas mano patarimo, tuoj pat metė mokytojo darbą ir atsidėjo „rašytojavimui“. Rašė lengvai, kasmet vis po knygą, kuri visiškai atitiko publikos skonį. Savo ruožtu atėjo pinigai ir šlovė.

Buvo kalbama, ypač vėlesnių įvykių fone, esą aš pavydėjęs Arnoldui rašytojo sėkmės. Tokias kalbas kategoriškai neigiu. Kartais pavydėdavau jam to laisvumo, su kuriuo jis rašė, kai aš pats jausdavausi prikaustytas prie rašomojo stalo. Tačiau niekuomet nepavydėjau Arnoldui Bafinui sėkmės, ir dėl labai paprastos priežasties — man atrodė, kad jis vaikosi tos sėkmės, išduodamas meną. Kadangi buvau jį „suradęs“ ir globojau, jaučiausi taip, lyg jo veikla būtų tiesiogiai su manim susijusi, ir mane slėgė tai, kad jaunas, daug žadantis rašytojas visai neturi tikro menininko ambicijų ir taip lengvai prisitaiko prie publikos skonio. Aš gerbiau jį už darbštumą ir žavėjausi jo „karjera“. Jis turėjo ir daugiau talentų, ne tik literatūrai. Tačiau jo knygos man nepatiko. Beje, čia mums padėdavo taktas, ir mes, kaip jau sakiau, savo pokalbiuose kai kurių temų instinktyviai vengdavome.

Aš dalyvavau Arnoldo ir Reičelės vestuvėse (kalbu apie tai, kas įvyko beveik prieš dvidešimt penkerius metus). Ir nuo to laiko daug metų kiekvieną sekmadienį buvau kviečiamas pas Bafinus priešpiečių, o su Arnoldu susitikdavome dar bent kartelį per savaitę ir paprastą dieną. Mūsų santykiai panėšėjo į giminaičių santykius. Vienu tarpu Arnoldas mane vadino savo „dvasios tėvu“. Šio artimo bendravimo tradicija nutrūko, kai Arnoldas sau leido pasakyti vieną pastabą apie mano darbą, kurios aš čia nekartosiu. Vis dėlto draugystė buvo išsaugota. Atlaikiusi visus išbandymus, ji pasidarė net dar karštesnė, tačiau ir daug sudėtingesnė. Netvirtinsiu, jog mudu su Arnoldu buvome, kaip čia pasakius, pamišę vienas dėl kito. Tačiau, be abejonės, nuolatos domėjomės vienas kitu. Jaučiau, kad Bafinams esu reikalingas. Jaučiausi tarsi dievybė, globojanti jų šeimos židinį. Arnoldas buvo man dėkingas, net atsidavęs, tačiau mano ištarmės, aišku, bijodavo. Galimas daiktas, kad ir jo paties, nors grimztančio į literatūros vidutinybių dugną, širdy glūdėjo griežtas teisėjas. Juk dažnai esame linkę susitapatinti su tuo, kas kelia grėsmę. Nepagarba kito kūrybai yra didžiausia menininkų tarpusavio priešiškumo priežastis. Menininkai — baisūs garbėtroškos, ir dėl kritikos žodžio gali amžinai susipykti. Ir mudu su Arnoldu, dvi kūrybinės asmenybės, verti pagarbos jau už tai, kad dėl vienos ar kitos priežasties sugebėjome išsaugoti abipusį prieraišumą.

Noriu pabrėžti, jog sėkmė Arnoldo Bafino „nesugadino“. Jis neišsisukinėjo nuo mokesčių, neįsigijo jachtos nei vilos Maltoje. (Mudu kartais juokaudami svarstydavome, kaip susimažinti mokesčius, bet niekad nevengdavome jų mokėti.) Jis gyveno gana didelėje, bet palyginti kuklioje priemiesčio viloje viename iš „pasiturimų“ Ilingo kvartalų. Jo šeimyninis gyvenimas tiesiog erzino savo pilkumu ir stiliaus stoka. Ir ne todėl, kad jis būtų vaidinęs paprastą žmogų. Tam tikra prasme jis ir buvo paprastas žmogus ir vengė visokių pramogų, dėl kurių būtų tekę kitaip, nesvarbu, ar geriems ar blogiems tikslams, išleisti pinigus. Neprisimenu, kad jis kada būtų pirkęs kokį gražų daiktą. Jam apskritai trūko vizualinio skonio, tačiau jis tiesiog agresyviai mėgo muziką. Ir iš išvaizdos liko mokytojas, prastais beformiais drabužiais ir drovaus netašyto jaunuolio veido išraiška. Jam nė į galvą neatėjo vaidinti „garsų rašytoją“. O gal protas, kurio turėjo užtektinai, jam ir patarė šitaip laikytis. Jis nešiojo akinius plieno rėmeliais, pro kuriuos žvelgė labai šviesios pilkai žalsvos akys. Nosis buvo smaila, veidas blizgėjo, tačiau atrodė sveikai. Ryškėjo savotiškas pigmentacijos trūkumas. Kažkas panašaus į albinosą? Buvo laikomas gražiu ir galbūt iš tiesų toks buvo. Turėjo įprotį nuolat šukuotis plaukus.

Arnoldas pažiūrėjo į mane ir tylėdamas linktelėjo į Frensį. Mudu stovėjome hole. Arnoldas atrodė išėjęs iš veido — tarsi vaškinis, plaukai pasišiaušę, žvilgsnis be akinių išsiblaškęs ir beprotiškas. Ant skruosto raudonavo kažkoks atspaudas panašus į kinų hieroglifą.

— Tai daktaras Mario. Daktaras Mario — Arnoldas Bafinas. Daktaras Mario atsitikinai buvo pas mane, kai jūs paskambinote ir pranešėte apie nelaimingą atsitikimą su jūsų žmona. — Aš pabrėždamas ištariau „nelaimingą atsitikimą“.

— Daktaras, — pakartojo Arnoldas. — Taip, bet ji... suprantate...

— Ji parkrito? — pasufleravau aš.

— Taip. O jis... šitas ponas daktaras... medikas?

— Taip, — patvirtinau. — Jis mano draugas. — Šiame mele slypėjo svarbi informacija.

— O jūs tas pats Arnoldas Bafinas? — pasiteiravo Frensis.

— Tas pats, — atsakiau aš.

— Klausykit, aš žaviuosi jūsų knygomis. Aš skaičiau...

— Kas atsitiko? — kreipiausi į Arnoldą. Pagalvojau, kad jis atrodo lyg girtas, ir tuoj pat suuodžiau alkoholio kvapą.

Arnoldas lėtai prisiversdamas ištarė:

— Ji užsirakino miegamajame. Po to... po to kas nutiko... Buvo tiek kraujo... Aš pagalvojau... Tiesą sakant, nežinau... Žaizda buvo... Šiaip ar taip... Ir nutilo.

— Kalbėkit, Arnoldai. Turbūt jūs geriau atsisėskit. Juk bus geriau, jeigu jis atsisės, tiesa?

— Arnoldas Bafinas... — sumurmėjo po nosimi Frensis.

Arnoldas atsišliejo nugara į kabyklą, pakaušiu įsirėmė į kažkieno paltą, akimirką užsimerkė ir ėmė pasakoti toliau:

— Atleiskite. Suprantate, iš pradžių ji ten verkė ir šaukė. Miegamajame. O dabar viskas nutilo, ir ji neatsako. Galbūt ji prarado sąmonę arba...

— O durų išlaužti negalima?

— Aš bandžiau. Bandžiau. Bet kaltu... medis trupa, ir nieko ne...

— Sėskitės, Arnoldai, dėl Dievo meilės. — Aš stumtelėjau jį į artimiausią krėslą.

— Ir pro rakto skylutę nieko nematyti, ten įkištas raktas...

— Tikriausiai įširdo ir nenori atsakyti... žinot, kaip būna...

— Taip, taip, — pasakė jis. — Aš juk nenorėjau... Jeigu iš tiesų taip... Nieko nebežinau... Bredli, jūs pats pabandykit.

— Kur jūsų kaltas?

— Antai. Tik mažas. Aš neradau...

— Gerai, jūs abu likit čia, — įsakiau. — O aš užlipsiu ir pažiūrėsiu, kokie ten reikalai. Galvą guldau, kad... Arnoldai, likit čia ir sėdėkit!

Sustojau prie durų, Arnoldo gerokai apgadintų. Nusilupę balti dažai it žiedlapiai nubarstė rusvą kilimėlį prie kambario durų. Čia pat buvo numestas ir kaltas. Aš nuspaudžiau rankeną ir pašaukiau:

— Reičele! Tai aš, Bredlis! Reičele!

Tyla.

— Aš atnešiu plaktuką, — iš apačios pasigirdo nematomo Arnoldo balsas.

— Reičele, Reičele, prašau jus, atsakykite. — Staiga man iš tikrųjų pasidarė baisu. Iš visų jėgų užguliau duris. Jos buvo sunkios ir tvirtos. — Reičele!

Tyla.

Įsibėgėjęs dėjau į duris, garsiai šaukdamas: „Reičele!“ Paskui sustojau ir įtempęs ausis įsiklausiau.

Už durų pasigirdo tylus šnaresys, tartum per kambarį būtų perbėgusi pelė. Aš suaimanavau:

— Dieve, kad tik ji būtų gyva! Kad tik ji būtų gyva!

Vėl tas pats šnaresys. Paskui tylus, vos girdimas šnabždesys:

— Bredli.

— Reičele! Reičele, jūs gyva?

Tyla. Šnaresiai. Tylus atsidūsėjimas:

— Taip.

Šūktelėjau žemyn kitiems:

— Ji gyva! Ji gyva!

Man už nugaros ant laiptų pasigirdo balsai.

— Reičele, įleiskite mane, gerai? Įleiskite mane.

Kažkas sučežėjo prie durų apačios, ir pro plyšį visai čia pat pasigirdo Reičelės balsas:

— Įeikit. Bet tik jūs vienas.

Spynoje pasisuko raktas, ir aš greit prasispraudžiau į vidų, metęs žvilgsnį į atskubėjusį Arnoldą ir Frensį, stovintį jam už nugaros laipteliu žemiau. Jų veidus pamačiau labai aiškiai, tartum minioje per nukryžiavimą — dailininko ir jo draugo veidus. Arnoldo lūpas perkreipusi paniekinama kančios grimasa. Frensio išraiška rodė nesveiką smalsumą. Ir vieno, ir kito išvaizda būtų tikusi nukryžiavimo dienai. Peržengęs slenkstį, vos neužvirtau ant Reičelės, nes ji sėdėjo ant grindų prie pat durų. Ji tyliai dejavo, drebančia ranka skubėdama vėl pasukti raktą. Užrakinau duris ir atsisėdau ant grindų priešais ją.

Kadangi Reičelė Bafin — viena iš pagrindinių šios mano dramos veikėjų, tam tikra tragiška prasme galbūt net pati pagrindinė, turiu čia sustoti ir ją aprašyti. Pažinojau ją daugiau kaip dvidešimt metų, beveik tiek pat laiko, kiek ir Arnoldą, ir vis dėlto tuo metu, apie kurį pasakoju, pažinojau ją, kaip vėliau paaiškėjo, gana menkai. Man ji atrodė kažkokia nesuprantama. Kai kurios moterys, aš net pasakyčiau, dauguma jų, kiek žinau iš patirties, pasižymi tam tikru nepastovumu? Gal tai ir yra tikroji lyčių skirtybė? O gal tai tik moteriško egoizmo neturėjimas? (Dėl vyrų šiuo požiūriu viskas aišku!) Šiaip ar taip, tas netikrumas nerodė jos proto stygiaus. Tačiau jis egzistavo, ir jo negalėjo išsklaidyti nei jos palankumas man, nei mano geri beveik giminiški santykiai su Bafinais, atvirkščiai, tas neapibrėžtumas tik dar sustiprėdavo. Vyrai, be abejo, gyvenime vaidina didelį vaidmenį, moterys irgi, tik gal kiek blankesnį. Gyvenimo teatre joms tenka mažiau dėkingų vaidmenų. O gal aš tik išgalvoju mįsles ten, kur viskas daug paprasčiau? Reičelė buvo protinga moteris, ištekėjusi už garsaus vyro, ir instinktyviai laikėsi jo šešėlyje, visus šlovės spindulius kreipdama jo link. Jos neapibrėžtumas netgi nekėlė smalsumo. Iš tokios moters niekas nesitiki jokių ambicijų, tuo tarpu mudu su Arnoldu, kiekvienas savaip, garbės troškimo tiesiog buvom plėšomi ir, ko gero, net verčiami veikti. Reičelę galėjai pavadinti (taip niekad nepasakytum apie vyrą) „šaunuole“, „puikiu žmogučiu“. Ja galėjai pasikliauti — tai jau tikrai. Iš pažiūros ji buvo (tada) stambi, maloni, gyvenimu patenkinta moteris, puiki ir protinga visų pripažinto žavėtojo žmona. Plataus, balto, kiek strazdanoto veido, šiurkščiais rusvais pasišiaušusiais plaukais, ji kaip moteris, ko gero, buvo šiek tiek didoka ir apskritai fiziškai gerokai pranoko savo vyrą. Pastaraisiais metais ji pastebimai priaugo svorio, pašalinis žmogus gal net būtų pasakęs — nusipenėjo. Ji amžinai rūpinosi labdara arba buvo pasinėrusi į kairiosios pakraipos politiką. (Arnoldas politika nesidomėjo.) Žodžiu, ji buvo nuostabi „namų šeimininkė“ ir dažnai net taip ir prisistatydavo.

— Reičele, jūs nenukentėjote?

Po viena akimi buvo išplitusi didžiulė mėlynė, ir akis jau beveik užtinusi, nors tai ne iškart galėjai pastebėti, nes abi akys buvo užburkusios ir paraudusios nuo ašarų. Viršutinė lūpa iš vienos pusės taip pat buvo sutinusi. Ant kaklo ir suknelės kraujo dėmės. Susitaršę plaukai atrodė tamsesni nei visada — lyg sušlapę, gal iš tiesų sumirko nuo ašarų. Ji sunkiai alsavo, gaudydama orą. Suknelė atsisagsčiusi, ant krūtinės matyti balti nėriniai ir per juos išvirtęs baltas putlus kūnas. Ji taip baisiai verkė, kad jos veidas buvo tiek išpurtęs, jog vos begalėjai pažinti, — buvo šlapias, blizgėjo ir degte degė. Dabar ji vėl pravirko ir, atšlijusi nuo mano draugiškai tiesiamos rankos, išsiblaškiusi susiėmė suknelės apykaklę.

— Reičele, jūs sužeista? Aš atvežiau daktarą...

Ji sunkiai kėlėsi nuo grindų, vėl atstūmusi mano pagalbon ištiestą ranką. Nuo jos trūkčiojančio alsavimo tvokstelėjo alkoholis. Čirkštelėjo keliu primygtos suknelės sijonas. Ji pašoko ir puolė prie lovos, krito aukštielninka į sujauktą patalą, stengdamasi užsitraukti ant savęs antklodę, — beviltiškai, nes ant jos gulėjo, — ir užsidengusi veidą rankomis, pratrūko garsiai, siaubingai raudoti, užsimiršusi iš nevilties negražiai ant lovos išskėtė kojas.

— Nagi, Reičele, suimkit save į rankas. Štai, atsigerkit vandens. — Nebegalėjau klausytis to beviltiško verksmo, apėmė kažkoks keistas jausmas — lyg ir drovėjausi, bet kartu ir traukė į ją žiūrėti. Moters rauda visada mus baugina ir kankina kaltės jausmu, o ši rauda buvo siaubinga.

Arnoldas už durų šaukė:

— Įleisk mane, Reičele, prašau tave, maldauju!..

— Liaukitės, Reičele, girdite? — pasakiau. — Tai nebepakenčiama. Gana. Einu atrakinti durų.

— Ne, ne! — be balso, pašnibždomis suinkštė ji. — Tiktai ne Arnoldą, tiktai ne...

Nejaugi ji vis dar jo bijojo?

— Aš noriu įleisti daktarą.

— Ne, ne!

Atidariau duris ir plaštaka atstūmiau Arnoldą į šalį.

— Įeikite ir ją apžiūrėkite, — pasakiau Frensiui. — Ji kruvina...

Arnoldas tarpdury garsiai ir gailiai maldavo:

— Prašau tave, brangioji, leisk man tik pažvelgti į tave, nepyk, prašau tave...

Nustūmiau jį į laiptinę. Frensis įėjo vidun ir užrakino duris — gal iš delikatumo, gal pagal profesijos taisykles.

Arnoldas atsisėdo ant viršutinio laiptelio ir sudejavo:

— Viešpatie, Viešpatie, Viešpatie...

Prie mano išgąsčio ir sumišimo prisidėjo dar kažkoks klaikus, viliojantis smalsumas. Arnoldas, visai užmiršęs, kokį daro įspūdį, sėdėjo susikišęs pirštus į plaukus ir aimanavo:

— Dieve, koks aš kvailys, koks aš kvailys...

Aš pasakiau:

— Nusiraminkit. Kas čia iš tiesų atsitiko?

— Kur rasti žirkles? — šūktelėjo iš miegamojo Frensis.

— Viršutiniame tualetinio stalelio stalčiuje, — atsiliepė Arnoldas. — Viešpatie! Kam jam jų reikia? Negi jis nori operuoti?..

— Kas gi čia atsitiko? Gal nusileiskim truputį žemiau.

Aš stumtelėjau Arnoldą, ir jis, susirietęs, graibstydamasis už turėklų, nušliaužė iki laiptų posūkio ir atsisėdo ant apatinio laiptelio, susiėmęs už galvos ir įsispoksojęs į hole patiesto kilimo raštą. Jų hole visados būdavo prieblanda, dėl spalvoto stiklo virš durų. Aš praėjau pro jį ir atsisėdau į krėslą, jaučiausi keistai prislėgtas ir susijaudinęs.

— Dieve, Dieve! Kaip jūs manot, ar ji man atleis?

— Žinoma. Bet kas gi...

— Viskas prasidėjo nuo paprasčiausio kvailo ginčo dėl mano naujosios knygos. Po velnių! Kaip aš galėjau būti toks kvailas... Mes abu įsivažiavome, nė vienas nebegalėjo sustoti... Paprastai dėl mano knygų mes niekad nesiginčijam, tesiog Reičelei jos visos patinka ir jai atrodo, jog nėra dėl ko ginčytis. Tik retkarčiais, jeigu ji nesveikuoja ar dar kas nors, ji ima kibti prie kurios nors vietos, sako, kad ten kalbama apie ją arba aprašoma tai, kas nutiko mums, ir panašiai. Bet jūs juk žinote, aš nieko tiesiogiai neimu iš gyvenimo, mano knygose viskas išgalvota, o Reičelei kartais nei iš šio, nei iš to šauna į galvą, kad ten esama kažko, kas ją skaudina, įžeidžia, žemina, staiga ją apima savotiška persekiojimo manija ir ji baisingai susierzina. Paprastai žmonės, ir mūsų draugai, mirtinai nori patekti į knygos puslapius, įžiūri save net ten, kur visai neįmanoma, o Reičelė tiesiog užsiplieskia, jeigu aš bent užsimenu apie kokią nors vietą, kur mudu buvom drauge, — sako, tu viską sugadinai. O Dieve, Bredli, ir koks aš vis dėlto kvailys... Žodžiu, viskas prasidėjo nuo tokio menko barnio, bet paskui ji pasakė kažką įžeidžiamo apie mano darbą apskritai, ji pasakė... na, tiek to... mudu susibarėm, ir aš, suprantama, leptelėjau kažką nelabai malonaus ir kritiško apie ją, tik gindamasis, o čia dar mudu po priešpiečių gėrėm brendį... Šiaip mes daug negeriam, bet kai pradėjom rietis, tai vis pylėmės ir pylėmės, visiška beprotybė. Baigėsi tuo, kad ji baisiai įsikarščiavo ir nebesivaidydama ėmė rėkti ant manęs, o aš to nepakenčiu. Aš kumštelėjau ją, kad nustotų klykti, bet ji man nagais išakėjo veidą, o velnias, kaip skauda! Na, išsigandęs aš sudaviau jai, kad nutiltų. Aš visiškai negaliu pakęsti klyksmo, rėkimo, visokių scenų, aš jų baisiai bijau. Ji žviegė kaip furija, šaukė kažkokius neįmanomus dalykus apie mano knygas, ir aš dėjau jai ranka, kad ta isterija pasibaigtų, bet ji vis puolė ir puolė mane, ir aš pasilenkęs paėmiau nuo židinio žarsteklį, norėdamas nuo jos atsitverti, o ji tuo metu krestelėjo galvą, — juk ji šoko aplink lyg padūkusi, — taigi krestelėjo galvą ir atsitrenkė į tą žarsteklį, trakštelėjo taip klaikiai — o Viešpatie!.. Aš, žinoma, nenorėjau jai smogti, aš jai ir nesmogiau... Ji nugriuvo ant grindų ir gulėjo visai nejudėdama, užmerkusi akis ir, atrodė, net nebekvėpuoja...

Na, aš siaubingai išsigandau, stvėriau ąsotį su vandeniu ir išverčiau ant jos, o ji vis tiek guli ir nekruta. Visai paklaikau iš siaubo... Bet kai aš atsitraukiau atsinešti daugiau vandens, ji pašoko, užbėgo aukštyn į miegamąjį ir užsirakino... Ir nebeatsiliepė, ir neatidarė... Nesupratau, ar ji tyli iš piktumo, ar jai tikrai bloga, ir nebežinojau ko griebtis... O Dieve, aš juk nenorėjau jai smogti...

Viršuje pasigirdo žingsniai, barkštelėjo atrakinamos durys, mes abu pašokome. Frensis persisvėrė žemyn ir pasakė: „Viskas gerai!“ Jo suglamžytas mėlynas švarkas buvo aplipęs kažkokiais keistais rusvais šeriais, ir aš atpažinau Reičelės plaukus: matyt, ją apkirpo, norėdamas apžiūrėti galvą. Bjauriai nešvari jo ranka gniaužė baltą turėklą.

— Ačiū Dievui, — atsiduso Arnoldas. — Žinote, aš ir maniau, kad ji tik apsimeta. Bet vis tiek, garbė Dievui. Ką reikėtų...

— Rimtų žaizdų nėra. Tik ant galvos didžiulis guzas ir lengvo šoko būsena. Galbūt lengvas smegenų sutrenkimas. Tegu paguli lovoje užtemdytame kambaryje. Duokit aspirino, jos įprastų raminamųjų, karšto gėrimo, turiu galvoje, arbatos, nakčiai šildytuvą. Tegu geriau apžiūri jūsų šeimos gydytojas. Nieko baisaus, greit praeis.

— Ak, ačiū jums, daktare, — tarė Arnoldas. — Vadinasi, šlovė dangui, nieko baisaus.

— Ji nori pamatyti jus, — pasakė Frensis man. Mes jau buvome užlipę į viršų.

Arnoldas vėl pradėjo šaukti:

— Brangioji, labai prašau...

— Aš pasižiūrėsiu, — pasakiau ir pravėriau neužrakintas duris.

— Tiktai Bredlis, tiktai Bredlis! — Balsas, vis dar tylus, skambėjo griežčiau.

— O Viešpatie! Tai siaubinga. Argi aš dar mažai... — suaimanavo Arnoldas. — Brangioji...

— Eikit žemyn ir įsipilkit dar ko nors išgerti, — paliepiau jam.

— Ir aš neatsisakyčiau taurelės, — įsiterpė Frensis.

— Ak, nepyk ant manęs, brangioji!..

— Jei nesunku, išmeskit čionai mano lietpaltį, — paprašė Frensis, — aš jį palikau tenai ant grindų.

Aš įėjau, paėmęs išmečiau jam lietpaltį ir vėl uždariau duris. Girdėjau, kaip Arnoldas ir Frensis leidžiasi laiptais žemyn.

— Užrakinkit duris.

Aš pasukau raktą.

Frensis užtraukė užuolaidas, ir dabar kambaryje tvyrojo sodri rožinė prieblanda. Blankiai šviečianti už lango vakaro saulė nykiai išryškino didžiules nulėpusias gėles ant audinio. Čia viskas alsavo tuo miegamųjų nuoboduliu, ta nelemta, niūria banalybe, kuri neleidžia pamiršti, kad mirsi. Net tualetinis stalelis atrodė bjaurus. Bafinai jį buvo pastatę prie lango, ir jis užstojo šviesą, atsukęs gatvei savo šlykščią nugarą. Stiklinis jo paviršius buvo visas dulkėtas, užverstas visokiausiais flakonėliais, tūbelėmis, iššukuotų plaukų kamuoliukais. Stalčiai buvo praviri, matėsi rožiniai apatiniai, karojo petnešėlės. Lova buvo sujaukta; žalias dirbtinio šilko apdangalas nuslinkęs į vieną pusę, apklotai ir paklodės susiglamžę ir susiraukšlėję lyg senas veidas. Ore tvyrojo šiltas, nekuklus ir nemalonus prakaito ir pudros tvaikas. Visas kambarys alsavo grynu ir nebyliu mirties siaubu, bukos, bedvasės ir neišvengiamos.

Nežinau, kodėl aš tada taip iškart ir taip aiškiaregiškai pagalvojau apie mirtį. Galbūt todėl, kad Reičelė, pusiau užsiklojusi apklotu, užsitraukė ant veido paklodės kraštą.

Jos kojos su lakiniais aukštakulniais bateliais kyšojo iš po žalio šilkinio apdangalo. Nedrąsiai, norėdamas kaip nors užmegzti pokalbį ir sulaukti jos atsako, tariau:

— Leiskite, aš jums nuausiu batus.

Ji nesukrutėjo, ir aš vargais negalais nuaviau jai batus. Mano ranka apčiuopė minkštą šilumą drėgnos pėdos, apautos ruda kojine. Aitrus rūgštokas kvapas įsiliejo į nykią kambario atmosferą. Aš nusišluosčiau delnus į kelnes.

— Geriau atsigulkite lovon kaip reikiant. Tuoj aš kiek patvarkysiu jums patalą.

Ji truputį pasislinko, nusitraukė nuo veido paklodę ir netgi kilstelėjo kojas, kad galėčiau ištraukti antklodę. Aš pataisiau antklodę, apklojau ją, atlenkiau paklodės kraštą. Ji jau nebeverkė, o tik gulėjo ir glostinėjo mėlynę ant skruosto. Ši patamsėjo, išsklido aplink akiduobę, akis visai susiaurėjo, liko tik ašarotas plyšelis. Drėgnos, sutinusios lūpos buvo praviros, žvilgsnis įremtas į lubas.

— Aš pripilsiu jums šildytuvą, gerai?

Suieškojau šildytuvą ir pripyliau vonioje iš čiaupo karšto vandens. Jo nešvari vilnonė užmautė atsidavė miegu ir prakaitu. Vieną jo šoną truputį sušlapinau, bet vanduo buvo pakankamo karštumo. Pakėliau antklodės ir paklodės kraštą ir kyštelėjau jai pašonėn, kažkur prie šlaunies.

— Reičele, gal aspirino? Ar čia aspirinas?

— Ačiū, nereikia.

— Bus geriau.

— Ne.

— Viskas bus gerai, daktaras sakė, praeis.

Ji giliai atsiduso, ir jos ranka nudribo ant antklodės. Gulėjo ištiesusi rankas prie šonų delnais į viršų lyg iš kapo iškeltas Kristus, ant kurio kūno dar matyti kankinimų pėdsakai. Greta kraujo dėmių mėlynos suknelės priekis aplipo nukirptais plaukais. Kimiu, bet jau tvirtesniu balsu ji prakalbo:

— Tai buvo taip baisu, taip baisu, taip baisu.

— Viskas bus gerai, Reičele, daktaras sako...

— Aš jaučiuosi tokia... sugniuždyta. Aš... mirsiu iš gėdos.

— Nesąmonė, Reičele. Paprastas daiktas.

— Ir jis dar kviečia jus... kad viską pamatytumėt.

— Reičele, jis drebėjo kaip lapas, jis manė, kad jūs čia gulit be sąmonės, nežmoniškai persigando.

— Aš niekada jam to neatleisiu. Būkite liudytojas. Niekada jam to neatleisiu. Niekada, niekada, niekada! Tegu nors dvidešimt metų klūpo prie mano kojų. Tokių dalykų moterys neatleidžia. Ir niekad nebeištiesia pagalbos rankos. Tegu nors skęsta, nė piršto nepajudinsiu.

— Reičele, jūs pati nesuprantate, ką šnekate. Dėl Dievo meilės, baikite tą siaubingą melodeklamaciją. Be abejonės, jūs jam atleisite. Esu įsitikinęs, kad jūs čia abu kalti. Juk ir jūs jam sudavėte, antai kokią monogramą išrašėte ant veido.

— O-och! — Jos šūksnis išreiškė šiurkštų, beveik vulgarų pasibjaurėjimą. — Niekada, — pakartojo ji. — Niekada, niekada. O-o, aš tokia... nelaiminga! — Ašaros ir verkšlenimas vėl prasidėjo. Veidai degte degė.

— Liaukitės, gana. Jūs turite pailsėti. Išgerkite aspirino ir pabandykite užmigti. O gal norite arbatos, aš atneščiau?

— Užmigti! Kai aš šitaip jaučiuosi! Jis nubloškė mane į pragarą, atėmė man visą gyvenimą. Jis viską, viską sugadino. Aš ne kvailesnė už jį. Bet jis mane nuskriaudė, nuengė. Aš nebegaliu dirbti. Aš nebegaliu galvoti. Aš nebegaliu būti — ir viskas per jį. Jis iš manęs viską atima, viską pasiima sau. O aš nebegaliu net būti pati savimi, nebeturiu savo gyvenimo. Aš visuomet jo bijau, ir viskas. Vyrai visi niekina moteris. O visos moterys vyrų bijo. Paprasčiausiai vyrai stipresni fiziškai, štai ir viskas, ir daugiau nieko. Jie, patinai, naudojasi savo jėga, ir visuomet jų viršus. Paklausk vargšę moterį iš skurdžių kvartalo, ji tai jau žino. Jis man pamuše akį kaip gatvės mušeika, kaip visi tie girtuokliai vyrai, kurių pilni teismai. Jis ir anksčiau mane mušė, čia nebe pirmas kartas. Jis nežino, aš jam to nesakiau, bet kai jis užgavo mane pirmą sykį, mūsų santuoka baigėsi. Ir jis kalbasi apie mane su kitomis moterimis, aš žinau, jis viską joms pasakoja, aptarinėja mane su jomis. Jos taip juo žavisi, taip jam pataikauja. Jis sugriovė man gyvenimą, viską sugadino, sudaužė, suniokojo, sveikos vietos nepaliko, po kaulelį išnarstė, viską sunaikino, viską pražudė, viską sužlugdė.

— Liaukitės, Reičele, liaukitės, aš nebegaliu to klausytis, Jūs pati nesuvokiat, kokius niekus šnekate. Ir nepasakokite man tokių dalykų. Paskui pati gailėsitės.

— Aš ne kvailesnė už jį. Jis neleido man dirbti. Ir aš paklusau, aš visuomet jam paklusdavau. Nebeturiu nieko savo.

Viskas priklauso tik jam. Viskas — tik jo, jo, jo! Ne, pagalbos rankos aš jam daugiau neištiesiu. Piršto nepajudinsiu — tegu vandeny skęsta, tegu ugny dega.

— Juk jūs šitaip negalvojate, Reičele. Tai ir nekalbėkite.

— Aš ir jums niekada neatleisiu, kad matėte mane tokią, sumuštu veidu, ir girdėjote kalbant šiuos klaikius dalykus. Šypsosiuos jums, bet širdy niekada neatleisiu.

— Reičele, Reičele, kam jūs mane skaudinate?

— Štai tuojau jūs nulipsit žemyn ir niekšingai kalbėsit su juo apie mane. Žinau aš tas vyrų kalbas.

— Ne, ką jūs...

— Aš jums atgrasi. Apgailėtina, inkščianti, sena tetulė.

— Ne...

— O-och! — Vėl tas agresyvaus audringo pasibjaurėjimo šūksnis. — Dabar prašau išeiti ir palikti mane vieną. Noriu likti viena su savo mintimis, su savo kančia, su savo atpildu. Aš verksiu visą naktį, kiaurą naktį. Atleiskit man, Bredli. Pasakykit Arnoldui, kad šiandien aš turiu pailsėti ir atsigauti. Tegu šiandien palieka mane ramybėje. Rytoj pasistengsiu, kad viskas būtų kaip visada. Nebus jokių priekaištų, jokių skundų — nieko. Kaip aš galiu jam priekaištauti? Jis vėl supyks ir vėl mane įbaugins. Verčiau jau liksiu vergė. Pasakykit, kad rytoj būsiu kaip visuomet. Bet jis ir pats tai žino ir nė kiek nesijaudina, jis jau nusiramino. Tik bent šiandien nenoriu jo matyti.

— Gerai, aš pasakysiu. Nepykit ant manęs, Reičele. Juk aš nekaltas.

— Ak, išeikite.

— O gal atnešti jums arbatos? Daktaras sakė — karštos.

— Išeikit.

Aš išėjau iš miegamojo ir tyliai uždariau duris. Išgirdau greitus, minkštus žingsnius, spynoje pasisuko raktas. Nulipau žemyn sutrikęs ir — ji buvo teisi — pasidygėjęs.

Per tą laiką sutemo, saulė nebešvietė, ir viduje viskas tarsi parudavo ir atšalo. Aš įėjau į svetainę kitoje namo pusėje, kur sėdėjo ir šnekėjosi Arnoldas su Frensiu. Degė šviesa ir buvo įjungtas elektrinis židinys. Išvydau stiklo ir porceliano duženas, dėmę ant kilimo. Svetainė buvo didžiulė, nukabinėta pseudogobelenais ir prastomis šiuolaikinėmis litografijomis. Daugybę vietos užėmė stereogrotuvas su dviem galingais garsiakalbiais, apdengtas plonu gelsvai rusvu muslinu. Pro stiklines duris į verandą buvo matyti toks pat be saiko išgražintas sodas, atgrasiai žalias slogioje, besaulėje šviesoje, kur perrėkdami vienas kitą savo kvailas lyriškas nesąmones čiulbėjo begalė paukščių, lakiodami po smulkius dekoratyvinius užmiesčio medelius.

Arnoldas pašoko ir puolė prie durų, bet aš jį sustabdžiau.

— Ji pasakė, kad šiandien niekas daugiau pas ją nebeitų. Sakė, kad rytoj viskas bus kaip buvę. O dabar ji norėtų pamiegoti.

Arnoldas vėl atsisėdo.

— Taip, bus geriau, jeigu dabar ji nors kiek pamiegos, — tarė jis. — Dieve mano, koks akmuo nuo širdies nusirito. Tegu pailsi. Gal po valandos kitos ji pati nusileis vakarienės. Paruošiu jai ką nors skanaus, kokią staigmeną. Viešpatie, kaip palengvėjo.

Aš pajutau, jog privalau nors kiek aptramdyti jo džiūgavimą.

— Vis dėlto tai gana rimtas nelaimingas atsitikimas — pasakiau. Vyliausi, kad Arnoldas man nesant nesumanė visko išpažinti Frensiui.

— Taip, taip. Bet ji nusileis, aš žinau. Ji visada labai greit atsigauna. Žinoma, dabar jai leisiu pailsėti. Daktaras sako, jog tai... Ar išgersi, Bredli?

— Ačiū, mielai. Chereso.

Jis tiesiog nesupranta, pamaniau, ko jis pridarė, neįsivaizduoja, kaip ji dabar atrodo, kaip jaučiasi. Akivaizdu, kad jis niekad net nepabandė pažvelgti jai į sielą. Gal tai savisaugos instinktas? Visuomet užmerkti akis, kad nematytum savo prasižengimų. O gal aš klystu? Ko gero, išliejusi širdį ji dabar jau nusiramino. Nulips žemyn vakarienės ir pasigardžiuodama sukirs vyro jai pataisytus skanėstus. Santuoka — tai tokia mįslinga sritis.

— Viskas gerai, kas gerai baigiasi, — kalbėjo Arnoldas. — Labai gaila, kad įvėliau jus abu į šitą istoriją.

Be abejonės, jis jau gailėjosi. Dabar tikriausiai galvojo, kad, jeigu nebūtų trumpam pametęs galvos, dabar niekas nieko nežinotų, viskas būtų likę paslaptyje. Vis dėlto, kaip Reičelė ir sakė, jis jau atrodė pastebimai atsigavęs nuo sukrėtimo. Sėdėjo labai tiesiai, abiem rankomis atsargiai laikydamas stiklą, ir užsimetęs koją ant kojos ritmingai sūpavo mažytę, dailiai apautą pėdą. Ir apskritai viskas Arnoldo išvaizdoje buvo dailu ir tvarkinga: nedidelė daili galva, mažos ausys, mažytė lyg mergaitės burna ir juokingai mažos kojos. Jis jau spėjo vėl užsidėti akinius plieniniais rėmeliais, ir jo veidas vėl atgavo šleikščiai sveiką raudonį. Smaila nosis uodė orą, akys, žvelgiančios į mane, droviai blizgėjo. Šviesūs, lygūs plaukai vėl buvo sušukuoti aukštyn.

Dabar reikėjo atsikratyti Frensio. Jis jau vėl buvo apsivilkęs savo lietpaltį, bet greičiau instinktyviai, lyg gindamasis, bet neketindamas atsisveikinti ir išeiti. Vėl įsipylė viskio. Susikišęs garbanotus plaukus už ausų klausiamai žvilgčiojo tai į mane, tai į Arnoldą savo arti viena kitos įstatytomis lokio akutėmis. Atrodė baisiausiai savimi patenkintas. Galbūt tas nelauktas sugrįžimas į buvusias pareigas, nors ir trumpam, atsitiktinai, jį truputį padrąsino, padėjo atgauti nors menką pasitikėjimą savimi. Žiūrėdamas į jo pagyvėjusį iš susidomėjimo veidą, aš staiga pasidygėjęs prisiminiau jo atneštą žinią ir pajutau jam didelį priešiškumą. Nereikėjo man jo vestis čionai. Jo pažintis su Arnoldu gali turėti visai nepageidaujamų padarinių. Šiaip jau aš visada vengiu savo draugus ir pažįstamus supažindinti vienus su kitais. Ir ne todėl, kad bijau išdavystės, nors jos, žinoma, tenka bijoti. Argi esama baimės, gilesnės už šitą? Paprasčiausiai nuo tokių pažinčių paskui neapsigini visokių nemalonumų.

O Frensis, nors ir nevykėlis, kurio rimtai būgštauti neverta, kaip ir visi nevykėliai, turėjo ypatingą talentą pridaryti nemalonumų. Šiuo požiūriu šiandieninė nereikalinga jo misija buvo tiesiog tipiška. Reikėjo kuo greičiau jį išgrūsti. Be to, aš norėjau pasikalbėti su Arnoldu, nes jis dabar buvo susijaudinęs, šnekus ir beveik euforijos būsenos. Turbūt klydau pamanęs, kad jis jau suėmė save į rankas. Greičiausiai buvo kaltas šokas ir viskis.

Nesisėsdamas aš kreipiausi į Frensį:

— Mes jūsų daugiau nebetrukdysim. Ačiū, kad atėjot.

Frensiui nesinorėjo išeiti.

— Džiaugiuosi, kad galėjau padėti. Gal man dar užlipti ir užmesti akį į ją?

— Ji nenorės jūsų matyti. Ačiū, kad atėjot. — Aš atidariau svetainės duris.

— Neišeikite, daktare, — pasakė Arnoldas. Gal jam reikėjo vyriško palaikymo, vyriškos draugijos? O gal jie čia įdomiai kalbėjosi? Arnoldas mokėjo bičiuliautis su prasčiokais. Galimas daiktas, ir santuokoje šis jo mokėjimas praversdavo. Stiklas jo rankoje švelniai tarkštelėjo į dantis. Matyt, jis jau buvo nemažai išgėręs, kai aš nulipau žemyn.

— Viso geriausio! — reikšmingai pasakiau Frensiui.

— Aš taip jums dėkingas, daktare, — vėl įsikišo Arnoldas. — Ar aš jums kiek nors skolingas?

— Nieko jūs jam neskolingas, — pasakiau aš.

Frensis liūdnai pažvelgė į mane ir atsistojo, matyt, suprasdamas, jog prieštarauti neverta.

— O dėl to, apie ką mes pirma kalbėjome, — susimokėliškai sušnibždėjo prie durų. — Kai jūs pamatysite Kristianą...

— Aš jos nepamatysiu.

— Na, vis tiek štai mano adresas.

— Man jo neprireiks. — Aš palydėjau jį per holą. — Sudie. Ačiū.

Uždariau paskui jį duris ir sugrįžau pas Arnoldą. Susėdome vienas prieš kitą pasilenkę prie elektrinio židinio šilumos. Jaučiausi visai sukiužęs ir kažkaip keistai susijaudinęs.

— Jūs tiesiog nepalenkiamas su savo draugais, — tarė Arnoldas.

— Jis man ne draugas.

— Bet, man regis, jūs sakėte...

— Gana apie jį. Ar jūs tikrai manote, kad Reičelė nulips vakarienės?

— Taip. Aš jau turiu patyrimo... Ji ilgai nesipučia panašiais atvejais, kai aš pasikarščiuoju. Atvirkščiai, būna man labai gera. Va, jeigu stengiuosi tvardytis, tada jau ji įsivažiuoja kaip reikiant. Na, šitaip susikertame palyginti retai. Bet kartais abu pratrūkstame ir tada viską kaip ranka nuima — abu išsikrauname. Iš tiesų mes labai artimi. Tie skandalai nereiškia tikro karo, tai tik kita meilės pusė. Pašaliniam tai sunkiai suvokiama...

— Turbūt paprastai tada pašalinių nebūna?

— Aišku. Juk jūs tikite manimi, Bredli?.. Man labai svarbu, kad jūs patikėtumėt. Aš čia nebandau gintis. Sakau teisybę. Mes abu rėkiam vienas ant kito, bet tai nepavojinga. Suprantate?

— Taip, — atsakiau dvejodamas.

— Ar ji kalbėjo ką nors apie mane?

— Tik sakė, jog nenori šiandien jūsų matyti. Ir kad rytoj viskas bus kaip visada — užsimirš ir bus atleista. — Nebuvo jokios prasmės išpasakoti jam visko, ką kalbėjo Reičelė. O ką gi tie jos žodžiai iš tiesų reiškė?

— Ji labai geras žmogus, tokia maloni ir kilniaširdė. Aš kol kas jai netrukdysiu. Ji pati greit manęs ims gailėtis ir ateis. Mes niekada nesipešam ilgiau kaip ligi saulėlydžio. Be to, ir tie mūsų barniai apsimestiniai. Jūs suprantate, Bredli?

— Taip.

— Matote, — tarė Arnoldas, — kaip ranka dreba. Stiklas tiesiog lankstyte laksto. Keista, ar ne?

— Jums reikėtų rytoj pačiam išsikviesti daktarą.

— O, rytoj, aš manau, man bus geriau.

— Ne sau, jai.

— Na, gal ir taip. Tačiau ji labai greit atsigauna. Be to, ji nelabai ir nukentėjo, aš išsiaiškinau. Ačiū Dievui, ačiū Dievui, ačiū Dievui!.. Aš tik apsirikau su tuo žarstekliu. O ji apsimetė, mano pykčiui. Aš jos nekaltinu. Abu mes geri kvailiai. Bet sužeidžiau ją nesunkiai, Bredli. Daktaras man paaiškino. Viešpatie, jūs mane turbūt laikote tikru pabaisa?

— Ne. Leiskite, aš čia truputį aptvarkysiu.

Pakėliau apverstą kėdę. Ir pradėjau vaikščioti po kambarį su pintine popieriams rinkdamas stiklo šukes, porceliano duženas, nebylius susirėmimo liudininkus, grumtynių, kurios jau atrodė neįmanomos, nerealios. Sudaužytas buvo ir man pažįstamas raudonakis porceliano triušiukas, kurį Reičelė labai brangino. Kas jį sudaužė? Gal ji pati?

— Mudviejų su Reičele santuoka labai laiminga, — aiškino Arnoldas.

— Taip, aš tuo neabejoju. — Galimas daiktas, jis sakė tiesą. Galimas daiktas, iš tiesų taip ir buvo. Aš vėl atsisėdau, pasijutau baisiai pavargęs.

— Aišku, pasitaiko, kad ir susipykstam. Santuoka — tai lyg ilga kelionė ankštoje kajutėje. Suprantama, kad nervai neatlaiko. Kiekvienas sutuoktinis turi savyje ir Džekilo, ir Haido bruožų, kitaip ir negali būti. Nepatikėsit, bet Reičelė gana priekabi. Kartais kaip ima graužti, galo nėra. Ypač pastaruoju metu. Matyt, toks amžius. Nepatikėsit, bet ji gali ištisą valandą būgnyti vis tą patį.

— Moterys linkusios pašnekėti.

— Tai jau ne šnekos. Tiesiog kala ir kala vis tą patį sakinį.

— Kaip? Žodis žodin? Tada ji turėtų pasirodyti psichiatrui.

— Ne, ne, tai ir rodo, kad jūs paprasčiausiai neįsivaizduojate... Tai atrodo lyg beprotybė, bet ji visiškai sveiko proto. Praeis dar pusvalandis, ir ji jau dainuodama verda vakarienę. Taip visuomet būna, ir aš tai žinau, žino ir ji. Vedę žmonės su tuo susitaiko.

— Kokius sakinius ji kartoja? Ar galit pateikti pavyzdį?

— Negaliu. Jūs ir nesuprastumėt. Jums tai pasirodytų siaubinga, nors iš tikrųjų nieko panašaus. Įsikala sau ką nors į galvą ir zulina. Pavyzdžiui, kad aš ją aptarinėju su kitomis moterimis.

— O ar jūs ne iš tų vyrų, kurie...

— Iš tų, kurie linkę į meilės nuotykius? Ne, žinoma, ne. Viešpatie, aš esu pavyzdingas vyras. Reičelė tai puikiai žino. Aš visada sakau jai teisybę, ir ji žino, kad aš nesileidžiu į jokius nuotykius. Tiesa, kažkada jų yra buvę, bet aš viską jai pasipasakojau, be to, tai buvo gal prieš šimtą metų. Negi aš negaliu pasikalbėti su kitomis moterimis? Mes juk gyvenam ne Viktorijos laikais! Man reikia turėti draugų ir laisvai su jais bendrauti, to negaliu visai atsisakyti. Ir iš viso nereikia nusileisti, jeigu paskui dėl to kenti ir gailiesi. O ir ji pati to nenorėtų, tai juk kvaila. Kodėl aš kartais negalėčiau apie ją su kuo nors pasikalbėti? Juokinga. Negi tai uždrausta tema. Tai tik atviri, draugiški pokalbiai, be to, aš nešneku nieko, ko negalėtų girdėti ir ji. Aš juk nedraudžiu jai kalbėtis apie mane su savo draugais. Viešpatie, negi čia šventvagystė! Ir, aišku, ji kalbasi, ji turi daugybę draugų, juk nėra kokia atsiskyrėlė. Ji tvirtina, kad pražudžiusi savo talentus, bet tai netiesa, yra šimtai kitų saviraiškos būdų — negi būtinai turi būti prakeikta dailininkė? Ji nuovoki, galėtų dirbti kokia nors sekretore, jeigu norėtų, bet ar ji to nori? Žinoma, ne. Tai tik beprasmiški skundai, ir ji pati tai žino, tai tik akimirkos nuoskauda, piktumas ant manęs. Ji turi begales įdomiausios veiklos, posėdžiauja visokiuose komitetuose, dalyvauja kampanijose už tą ar kitą reikalą, pažįstama su įvairiausiais žmonėmis, parlamento nariais, su tokiais tūzais, jog man toli iki jų! Argi tai sužlugdyta asmenybė...

— Tiesiog jai užėjo, — pasakiau aš. — Moterims kartais užeina. — Tas kankinės balsas, kurį girdėjau viršuj, jau atrodė nutolęs. Ir staiga man dingtelėjo mintis, kad viskas ir vyksta taip, kaip ji pranašavo.

— Aš žinau, — atsiduso Arnoldas. — Atleiskit man, Bredli. Aš įsiaudrinęs ir prišnekėjau kvailysčių. Iš pradžių baisiai išsigandau, paskui atlėgo, na ir, žinote, kaip būna. Turbūt aš dabar neteisingas Reičelei, iš tiesų viskas ne taip jau blogai, kaip atrodo, visai neblogai. Nereikia užmiršti, kad jos amžiaus sulaukusios moterys visada pasidaro truputį keistos. Paskui tai, regis, praeina. Ko gero, jos tuo metu perbėga mintimis savo gyvenimą ir jas apima praradimo jausmas, jos tarsi atsisveikina su jaunyste. Nėra ko stebėtis, kad dažnai jas ištinka isterija. — Ir pridūrė: — Ji labai moteriška. Tokios moterys visuomet būna stiprios. Ji iš tiesų nuostabi.

Viršuje pasigirdo nuleidžiamo vandens triukšmas. Arnoldas kilstelėjo nuo kėdės, bet tuoj vėl atsisėdo.

— Na, matot, — ištarė jis. — Ji tuoj nulips apačion. O kol kas aš jai neįkyrėsiu. Be reikalo jus sutrukdžiau, Bredli, dovanokit man, nebuvo jokios būtinybės, tiesiog iš baimės supanikavau.

Pagalvojau, kad netrukus jis dėl to ims manimi bodėtis, ir pasakiau:

— Savaime aišku, aš niekam apie tai neprasitarsiu.

Arnoldas, šiek tiek įsižeidęs, atsakė:

— Elkitės, kaip jums patinka. Aš neprašau, kad viską laikytumėt paslapty. Dar chereso? Kodėl jūs išgrūdot tą daktariūkštį, pasakyčiau, net nemandagiai?

— Norėjau su jumis pasikalbėti.

— O ką jis ten jums išeidamas pasakė?

— Et, nieko.

— Kažką apie Kristianą. Ar jis turėjo omeny jūsų buvusią žmoną? Regis, toks jos vardas. Gaila, nespėjau su ja susipažinti, jūs taip greit jos atsikratėte.

— Gal aš geriau eisiu. Reičelė turbūt greit nulips žemyn ir įvyks susitaikymo scena.

— Manau, dar po kokios valandos, ne anksčiau.

— Tikriausiai tai vienas iš tų subtilių dalykų, su kuriais vedę žmonės turi taikytis. Bet vis dėlto...

— Neišsisukinėkit, Bredli. Ar jis kalbėjo apie jūsų buvusią žmoną?

— Taip. Jis jos brolis.

— Tikrai? Jūsų buvusios žmonos brolis. Kaip įdomu. Gaila, kad nežinojau, būčiau įdėmiau jį apžiūrėjęs. Tai jūs taikotės, ar ką?

— Ne.

— Ak, nesiginkit, kas gi atsitiko?

— O jums patinka visokie atsitikimai, ar ne? Ji grįžta į Londoną. Tapo našle. Bet tai neturi nieko bendro su manimi.

— Kodėl gi? Nejau neketinate su ja susitikti?

— O kuriems galams turėčiau tai daryti? Man tai nemalonu.

— Koks jūs spalvingas, Bredli. Ir koks išdidus! Po šitiekos metų. Aš numirčiau iš smalsumo. Turiu pasakyti, jog man labai norėtųsi susipažinti su jūsų buvusia žmona. Niekaip neįsivaizduoju jūsų vedusio.

— Aš taip pat.

— Vadinasi, tas daktarėlis — jos brolis. Nieko sau.

— Jis ne daktaras.

— Ką tai reiškia? Juk jūs pats sakėte.

— Jį išbraukė iš registro.

— Buvusi žmona, buvęs daktaras. Kaip įdomu. Už ką jį išbraukė?

— Nežinau. Kažkas su narkotikais.

— Su narkotikais? O ką jis padarė?

— Nežinau! — atsakiau, mane jau pradėjo tai erzinti. — Man tai neįdomu. Aš jo niekada nemėgau. Jis visuomet man atrodė nenaudėlis. Beje, aš tikiuosi, jūs jam nepasakėt, kas iš tikrųjų šįvakar čia atsitiko? Aš jam paaiškinau, jog tai nelaimingas atsitikimas.

— Na, kas čia iš tiesų atsitiko, nesunku... Turbūt jis ir pats susivokė.

— Gal, Dievas duos, ne! Jis gali pradėti jus šantažuoti.

— Šis žmogus? Na, ką jūs!

— Šiaip ar taip, iš mano gyvenimo jis, garbė Dievui, jau seniai dingo.

— Bet dabar vėl grįžo. Na ir griežtas jūs, Bredli.

— Yra dalykų, kuriems aš nepritariu, kad ir kaip keista.

— Kad nepritariate, kai kuriems dalykams, — tiek jau to. Blogiau, kad atstumiate žmones. Taip galite visai atsiskirti.

— Aš ir noriu atsiskirti nuo tokių žmonių kaip Mario. Kad išliktumei asmenybė, reikia mokėti atsiriboti, reikia sugebėti kai kam pasakyti ir „ne“. Aš nenoriu lyg miglotas ektoplazmos gumulas klaidžioti po kitų gyvenimus. Tokia išskydusi užuojauta visiems neleidžia iš tikrųjų kito žmogaus suprasti...

— Užuojauta ne visada būna išskydusi...

— ... neleidžia iš tikrųjų kito žmogaus gerbti.

— Bet juk reikia žinoti aplinkybes. Galų gale teisingai spręsti...

— Aš nepakenčiu apkalbų ir paskalų. Reikia mokėti laikyti liežuvį už dantų. Ne tik nešnekėti, bet kartais net negalvoti apie kitus. Tikros mintys ateina tik tyloje.

— Bredli, nereikia taip, prašau. Paklausykit! Aš pasakiau, jog norint teisingai spręsti, reikia žinoti aplinkybes. O jums, matote, visai neįdomu, už ką jį išbraukė. Ir be reikalo! Sakote, kad jis nenaudėlis. O man norėtųsi žinoti, kuria prasme. Bet jūs, matyt, man negalėsit paaiškinti.

Vos besitvardydamas iš susierzinimo atsakiau:

— Aš džiaugiuosi atsikratęs savo žmonos, o kartu ir jo. Kas gi čia nesuprantama? Man regis, tai visai aišku.

— Man jis patiko. Aš net pakviečiau jį lankytis pas mus.

— Dieve mano!

— Ir, Bredli, negalima taip atstumti žmonių, negalima jų išbraukti. Reikia domėtis jais. Toks domėjimasis — tai savotiškas gailestingumas.

— Nemanau, kad smalsaudamas rodai gailestingumą. Mano nuomone, tai piktavališka.

— Domėjimasis aplinkybėmis — tai ir daro rašytoją...

— Tokį rašytoją kaip jūs, bet ne tokį kaip aš.

— Na mat, ir vėl jūs savo, — tarė Arnoldas.

— Kam reikia prigrūsti visokių smulkmenų? Kai rimtai įsijungia vaizduotė, nuo smulkmenų vis tiek turi atsiriboti, jos tik kliudo. Surankioti iš gyvenimo smulkmenas — tai nėra menas.

— Aš to ir nesakau! — ėmė pykti Arnoldas. — Aš neimu medžiagos tiesiai iš gyvenimo.

— Jūsų žmona mano, kad imate.

— Dar ir šitai. O Viešpatie!

— Nusiklausytos paskalos ir nusižiūrėtos smulkmenos — tai dar ne menas.

— Žinoma, ne...

— Ir miglotas romantikos mitas nėra menas. Menas — tai vaizduotė! Vaizduotė viską naujai įprasmina, viską sulydo. Be vaizduotės, viena vertus, lieka tik kvailos smulkmenos, o antra — tušti sapnai.

— Bredli, aš žinau, jūs...

— Menas — tai nėra plepalai plius išmonė. Menas kuriamas iš begalinio savęs atsižadėjimo ir tylos.

— Iš begalinio tylėjimo išvis nieko neatsiranda! Tik žmogus, neturintis kūrybos dovanos, gali sakyti, jog daugiau reiškia blogiau!

— Ką nors sukurti, užbaigti gali tik tada, kai jautiesi turįs tam pelnytą teisę. Tam, kuris viską daro lengva ranka, niekada nebus atlyginta...

— Nesąmonė. Aš rašau, nesirinkdamas, ar man lengva, ar sunku. Ir baigiu darbą, negalvodamas, ar jis pasisekė, ar ne. Visa kita — veidmainystė. Aš neturiu mūzos. Tai ir reiškia, jog esu rašytojas profesionalas.

— Tada, ačiū Dievui, kad aš nesu profesionalas.

— Jūs tiesiog nepakenčiamas, Bredli. Jūs pernelyg romantizuojate meną. Žiūrite į jį lyg mazochistas, jums būtinai reikia kankintis, būtinai reikia įsivaizduoti, kad jūsų kūrybinis bejėgiškumas kupinas prasmės.

— Ir iš tikrųjų kupinas prasmės.

— Ak, nereikia taip pūstis, pažiūrėkit į viską šviesiau! Kam taip kamuotis? Jūsų bėda ta, kad jūs atkakliai įsivaizduojate esąs „rašytojas“. Kodėl negalit laikyti savęs žmogum, kuris retkarčiais ką nors parašo, kuris galbūt dar kai ką parašys ateityje? Kam iš to daryti viso gyvenimo tragediją?

— Aš ir nelaikau savęs rašytoju, bent jau ne tokiu, kaip jūs sakote. O jūs save laikote, žinau. Jūs „rašytojas“ nuo galvos ligi kojų. O aš ne toks. Aš laikau save menininku, žmogumi, atsidavusiu tam darbui. Ir, aišku, tai mano gyvenimo tragedija. O gal jūs norite pasakyti, kad aš diletantas?

— Ne, ne...

— Nes jeigu jūs...

— Bredli, būkit geras, nepradėkim vėl to kvailo ginčo. Aš nebeturiu jėgų.

— Gerai. Atleiskit.

— Jūs taip įsikarščiuojate! Taip gražiai kalbate, atrodo, beveik citatomis!

Kišenę man svilino ten gulinti paskutinio Arnoldo romano recenzija. Arnoldo Bafino knygas sudarė gausybė smagių anekdotų, šiaip taip sulipdytų į „pikantišką istoriją“ padedant pigiai neįprasmintai simbolikai. Krito į akis tamsiųjų vaizduotės galių nebuvimas. Arnoldas Bafinas rašė pernelyg daug, pernelyg greit. Iš esmės Arnoldas Bafinas buvo viso labo talentingas žurnalistas.

— Gal atnaujinkim mūsų sekmadienio susitikimus, — tuo tarpu kalbėjo Arnoldas. — Aš taip pasigendu mūsų pokalbių. Tik daugiau nebelįskim į tą voverės ratą. Mudu užsivedam lyg mechaniniai žaislai, kai tik kalba pasisuka apie tam tikrus dalykus. Atvažiuokit ateinantį sekmadienį, a?

— Kažin ar Reičelė norės mane matyti ateinantį sekmadienį?

— O kodėl gi ne?

— Šiaip ar taip, aš išvažiuoju į užsienį.

— Ak taip, aš pamiršau. Kur jūs važiuojat?

— Italijon. Maršruto dar nepatikslinau.

— Na, vis tiek, juk jūs ne tuoj pat išvykstate, ar ne? Sekmadienį dar suspėsit apsilankyti. Ir praneškite mums, kur būsite Italijoje. Mes taip pat ketiname ten vykti, gal susitiksime.

— Aš paskambinsiu. O dabar geriau eisiu, Arnoldai.

— Gerai. Ačiū už viską. Ir nesijaudinkite dėl mūsų.

Buvo matyti, jis beveik jau nori, kad aš išeičiau. Nieko nuostabaus — mes abu jau nebeturėjom jėgų.

Jis pamojavo man atsisveikindamas ir tuoj pat užrakino duris. Dar nespėjau nueiti ligi vartelių, kai pasigirdo jo grotuvas. Matyt, jis kuo greičiau puolė atgal į svetainę ir lyg apsėstas uždėjo plokštelę. Rodos, tai buvo Stravinskis ar kažkas panašaus. Ir jo elgesys, ir ta muzika varė mane į pasiutimą. Deja, aš priklausau prie tų, kurie, Šekspyro žodžiais tariant, gali „išduoti, apiplėšti ir apgauti“, kurių sieloje muzika neskamba.

Pasižiūrėjęs į savo laikrodį, nustebau, kad jau beveik aštuonios vakaro. Saulė vėl švietė, nors vieną dangaus pakraštį buvo aptraukęs tamsus metalinis debesis, nelyginant teatro uždanga. Šviesa žioravo, kaip dažnai pasitaiko vasaros vakarais, kai ryški, bet jau blėstanti saulė priartėja prie nakties ribos. Žali medžių lapai staiga išryškėjo priemiesčio sodų prieblandoje tarsi išraižyti. Plunksnuotieji giesmininkai kaip ir pirma įsijautę čiulbėjo savo nesąmones.

Aš pavargau ir net truputėlį apkvaitau nuo išgyventos baimės ir jaudulio, man net keliai drebėjo. Krūtinėje šėlo prieštaringi jausmai. Iš dalies aš vis dar jaučiau tą nedorą malonumą, kaip pirma, kai išgirdau apie draugą (ypač šį draugą) ištikusią bėdą. Ir dar patenkintas suvokiau, jog šioje keblioje situacijoje pasirodžiau visai neprastai. Vis dėlto, visai galimas daiktas, jog už tai man dar teks atkentėti. Ir Arnoldui, ir Reičelei, ko gero, bus nemalonu prisiminti mano vaidmenį šioje istorijoje ir jie panorės man atsimokėti. Dabar, kai aš susiruošiau dingti ir kurį laiką iš viso nebegalvoti apie Arnoldą, tai buvo ypač neparanku. Susirūpinau pasijutęs savo susierzinimo, pykčio, šališkumo nelaisvėje. Ši priklausomybė mane ir pykdė, ir gąsdino. Gal vis dėlto atidėti kelionę kitai savaitei? Sekmadienį galėčiau ištirti padėtį, įvertinti žalą, vienaip ar kitaip sugrąžinti ramybę. Ir tada išvažiuočiau jau palyginti abejingas. Kad jiems abiem bus nemalonu matyti mane, negražios scenos liudininką, — tai jau aišku. Tačiau tikėjausi, kad jiedu, kaip dori ir protingi žmonės, pasistengs sąmoningai užgniaužti tą priešiškumą. Ir tai atrodė pakankama priežastis likti ir kuo greičiau vėl su jais pasimatyti, antraip jie nepajėgs savo priešiškumo išgyvendinti ir laikas jį dar labiau įtvirtins. Antra vertus, šioje antgamtiškoje vakaro šviesoje man atsirado nuojauta, kad, jeigu aš nepabėgsiu iki sekmadienio, kažkas mane nutvers ir sulaikys. Man net dingtelėjo mintis sėsti į taksi (pro šalį kaip tik važiavo automobilis), užvažiuoti namo, pasiimti lagaminus, dumti tiesiai į stotį ir iškeliauti pirmu tinkamu traukiniu, nors jo tektų laukti net ligi ryto. Bet tai, žinoma, buvo kvaila mintis.

Negana, kad mane graužė nerimas dėl to, ką apie mane dabar galvoja Balinai, iškilo rimta Kristianos problema. Bet nejau tai problema? Juk jeigu ne tas nelaimėlis Frensis, argi man rūpėtų buvusios žmonos sugrįžimas į Londoną? Kad atsitiktinai ją susitiksiu, galiu nesibaiminti. O jeigu susigalvotų apsilankyti, galiu mandagiai parodyti duris. Baisus čia nemalonumas! Tačiau Frensis pažadino praeities šmėklas, jis ir pats išdygo lyg atgrasus vaiduoklis. Ak, kodėl, kodėl aš lyg koks pusprotis nusivedžiau jį į Balinu namus? Blogiau nebegalėjau sugalvoti. Nepaliko tokia pranašinga nuojauta, jog dėl šios kvailystės man dar teks ilgai graužtis ir gailėtis. Aišku, Arnoldas su Frensiu iškart rado bendrą kalbą. Tą tai jis sugeba. Na, o dabar išgirdęs pribloškiančią žinią, jog Frensis yra mano svainis ir išmestas iš medikų daktaras, jis tikrai panorės tęsti pažintį. Privalau jam sutrukdyti. Gal tiesiog paprašysiu Arnoldą to nedaryti? Pagalvojęs nusprendžiau, jog taip bus geriausia, nors ir teks nusižeminti. Frensį reikia tuoj pat ir visam laikui pašalinti iš mano gyvenimo. Arnoldas turėtų suprasti. Gerai, bet ar aš ne pernelyg pasikliauju Arnoldo supratingumu?

Paskui vėl pradėjau galvoti apie tai, kas dabar dedasi Bafinų namuose. Kad Reičelė turbūt vis dar guli lyg sudarkytas lavonas įspyrusi akis į lubas, o Arnoldas sėdi svetainėje, geria viskį ir klausosi „Ugnies paukštės“. O gal ji vėl užsitraukė ant galvos tą baisią paklodę? Bet gal viskas visai ne taip? Gal Arnoldas klūpo prie durų, rauda, atgailauja ir meldžia jį įsileisti? O galbūt Reičelė, vos sulaukusi, kol aš išeisiu, ramiai nulipo žemyn ir puolė vyrui į glėbį? Gal jie dabar abu sau virtuvėje taisosi gardžią vakarienę ir šia ypatinga proga atsikimš butelį vyno? Kokia mįslė tas vedybinis gyvenimas! Koks keistas ir audringas tas sutuoktinių pasaulis! Kaip gerai, kad aš atsidūriau už jo ribų. Kai taip pagalvojau, man kažkaip nesmagiai pasidarė jų gaila. Be to, man buvo taip įdomu, ta prasme, apie kurią pirma kalbėjo Arnoldas, jog aš vos nepasukau atgal prie jų namų, norėdamas paslampinėti aplink ir iššniukštinėti, kas tenai vyksta. Bet, savaime aišku, negalėjau taip elgtis — tai ne mano būdui.

Tuo metu aš jau buvau netoli metro ir nusprendžiau nebekrėsti kvailysčių. Apie tai, kad šįvakar išvažiuosiu iš Londono, nebegalėjo būti kalbos. Neskubėdamas parvažiuosiu namo, aludėje suvalgysiu sumuštinį ir anksti atsigulsiu. Buvo sunki diena, po tokios įtampos aš visuomet pajuntu, kad esu nebejaunas. O rytoj nuspręsiu viską, ką turiu nuspręsti, — pavyzdžiui, ar atidėti kelionę ir išvykti po sekmadienio. Ir man palengvėjo nuo minties, kad šiandien visos dramos jau pasibaigė. Vis dėlto manęs laukė dar viena.

Perėjau gatvę ir įsukau į siaurą prekybos skersgatvį, vedantį iki metro stoties. Ryški vakaro šviesa ėmė blėsti, nors saulė dar nebuvo nusileidusi. Kai kuriose vitrinose užsidegė elektra. Tai dar nebuvo sutemos, o kažkokia gyva, bet miglota prieblanda, kurioje žmonės, atrodė, plaukioja, neryškūs tarsi vaiduokliai. Viską regėjau tarytum sapne, manau, prisidėjo ir tai, kad buvau labai pavargęs, dar išgėręs chereso ir nieko nevalgęs. Taip nusiteikęs, tiksliau, apimtas kažkokios niūrios apatijos, aš beveik nenustebau ir nesusidomėjau, kitoje gatvės pusėje išvydęs jaunuolį, kuris elgėsi gana keistai. Jis stovėjo ant šaligatvio briaunos ir tarytum į upę mėtė į gatvę gėles. Pirmiausia atėjo į galvą mintis, jog tai kokios nors hinduistų sektos, kurių Londone dabar pilna, narys, atliekantis religinį ritualą. Vienas kitas praeivis stabtelėjo į jį pažiūrėti, bet londoniečiai jau taip yra pripratę prie visokio plauko keistuolių, jog tuo ritualu nelabai kas tesusidomėjo.

Jaunuolis giedojo kažkokią monotonišką litaniją. Dabar aš jau įžiūrėjau, kad jis mėto ne gėles, o tik baltus žiedlapius. Kur aš neseniai tokius mačiau? Taip, baltų dažų dribsniai, nusilupę nuo miegamojo durų Arnoldui paleidus į darbą kaltą. Balti žiedlapiai krito ant grindinio ne bet kaip, o tarsi prisiderinę prie automobilių judėjimo. Mašinos važiavo viena po kitos, o jaunuolis vis imdavo iš krepšio po saują žiedlapių ir mesdavo juos po ratais, ritmingai kartodamas savo giesmę. Švelnūs balti lapeliai švystelėdavo į viršų, juos įtraukdavo ratai, pasiglemždavo ir išmesdavo automobiliui iš paskos, kurį laiką jie dar sūkuriuodavo, kol išsisklaidydavo gatvėje ir išnykdavo; visa tai atrodė panašu į aukojimo ar naikinimo aktą, nes metama auka tuoj pat būdavo pagriebiama ir pradingdavo.

Jaunuolis buvo liaunas, vilkėjo siauras juodas kelnes, tamsų aksominį ar velvetinį švarkelį ir baltus marškinius. Tankūs, šiek tiek banguoti, kaštoniniai plaukai beveik dengė kaklą. Aš sustojau, pasižiūrėjau į jį ir jau buvau beeinąs toliau, kai staiga pasikeitus perspektyvai, man pasidarė net nejauku, kai supratau, jog vakaro šviesa mane apgavo ir kad tai visai ne jaunuolis, o mergaitė. Dar daugiau, jau kitą akimirksnį supratau, kad ją pažįstu. Tai buvo Džuliana Bafin, vienintelis Arnoldo ir Reičelės vaikas, paaugliukė dukra (pavadinta, ar bereikia aiškinti, Julijonos iš Norvičo garbei).

Aš pasakoju apie Džulianą kaip apie paauglę, nes tokia ji man tada atrodė, nors iš tiesų tuo metu jai turbūt jau buvo apie dvidešimt metų. Arnoldas tapo tėvu dar visai jaunas. Mano jausmai mažajai fėjai buvo drovūs ir globėjiški. (Savo vaikų aš niekada nenorėjau. Daugelis menininkų jų nenori.) Tačiau brendimo amžiuje ji prarado savo meilumą, pasidarė susikausčiusi, niūri ir agresyvi, nusistačiusi prieš visą pasaulį, ir dėl to nukentėjo jos žavesys. Ji amžinai vis pūsdavosi ir skųsdavosi, o jos vaikiškas veidelis, įgydamas suaugusios bruožų, tapo paniuręs ir užsidaręs. Štai tokią ją ir prisiminiau. Iš tiesų jau seniai ją bemačiau. Tėvai ją nepaprastai mylėjo, bet kartu buvo ja nusivylę. Apskritai jie norėjo berniuko. O be to, kaip ir visi tėvai, laukė, kad Džuliana išaugs labai gabi, bet šiuo atveju taip nebuvo. Džuliana ilgai neišaugo iš vaiko amžiaus, beveik vengdavo visokių paauglių sambūrių ir mieliau puošdavo lėles nei puošdavosi pati, kai jos metų mergaitės jau pradeda, ir tai atleistina, kaišytis plunksnomis ir dažytis karo spalvomis.

Nelabai sėkmingai išlaikiusi egzaminus ir neparodžiusi jokio polinkio į mokslus Džuliana paliko mokyklą šešiolikos metų. Metus praleido Prancūzijoje, daugiau Arnoldo reikalavimu nei iš savo proto smalsumo, bent jau man tada taip atrodė. Kai grįžo, nemačiau, kad Prancūzija jai būtų padariusi įspūdį, o ir prancūzų kalbą menkai teišmoko, tad tuoj pat ją pamiršo ir pradėjo lankyti mašinraščio kursus. Tapusi ką tik iškepta mašininke, ji pradėjo dirbti kažkokios įstaigos mašinraščio biure. Sulaukusi devyniolikos, jau įsivaizdavo esanti dailininkė, ir Arnoldas pasiskubino įkišti ją į dailės mokyklą, iš kurios ji išlėkė lygiai po metų. Po to ji įstojo į koledžą, rengiantį mokytojus, kažkur Midlanduose ir išbuvo ten, manau, metus ar dvejus iki šio vakaro, kai išvydau ją gatvėje, barstančią baltus žiedlapius automobiliams po ratais.

Tiktai dabar vėl staiga pasikeitus perspektyvai, aš pamačiau, kad balti sūkuriuojantys skuteliai visai ne žiedlapiai, o popierėliai. Vėjo gūsis nuo pralekiančio automobilio atbloškė vieną skivytą tiesiai man po kojų ir aš jį pakėliau. Tai buvo ranka prirašyto popieriaus draiskana, kurioje įskaičiau iškeverzotą žodį „meilė“. Galbūt šis keistas veiksmas iš tiesų religinio pobūdžio? Aš perėjau gatvę ir šaligatviu prisiartinau prie Džulianos iš užpakalio. Man norėjosi sužinoti, ką ji ten gieda, ir nebūčiau nustebęs, jeigu būčiau išgirdęs kokią nežinomą kalbą. Bet ji visą laiką murmėjo kažką panašaus į: „Nekalbėki, nesidėki, netikėki...“

— Labas, Bredli!

Kadangi ji mokėsi ne Londone, o aš nustojau kas sekmadienį lankytis pas juos, nebuvau Džulianos matęs jau beveik metus, o ir anksčiau ją retai tesutikdavau. Pastebėjau, kad ji suaugo, veidas, nors vis dar paniuręs, įgavo mąslesnę išraišką, tarsi užuominą, jog esama ir proto. Veido spalva buvo nekokia, tikriau, Arnoldo odos „blizgesys“ moteriai dar mažiau tiko. Ji niekad nenaudojo makiažo. Akys buvo blyškiai žydros, o ne rudos su taškeliais kaip motinos, jos siauras, uždaras veidukas taip pat nepanėšėjo į platų, stambių bruožų, šlakuotą Reičelės veidą. Tankūs, banguoti plaukai, neturėjo nė ženklo rudumo, jie buvo šviesūs, vietomis net žalsvo atspalvio. Ir iš arti ji priminė berniuką, aukštą ir rūsčiai prikandusį lūpą, kurią galbūt įsipjovė, pirmąsyk bandydamas nusiskusti. Tas rūstumas man patiko — negaliu pakęsti tų linksmų, žaismingų mergiočių.

— Labas, Džuliana. Ką čia veiki?

— Tu buvai pas tėtį?

— Taip. — Pagalvojau, kaip gerai, kad Džulianos nebuvo namie.

— Ačiū Dievui. Aš maniau, kad jūs susipykot.

— Nieko panašaus!

— Tu beveik niekad nebeateini.

— Ateinu. Tik tavęs niekad nebūna.

— Tai anksčiau. Dabar aš atlieku mokytojos praktiką Londone. Kas ten nutiko, kai tu išėjai?

— Kur? Pas jus? Ak, nieko ypatingo...

— Jie susibarė, ir aš išėjau. Dabar gal jau nusiramino?

— Taip, žinoma...

— Ar nemanai, kad jie pradėjo dažniau rietis?

— Ne... Tu tokia daili, Džuliana. Tikra puošeiva.

— Labai džiaugiuosi, kad tave sutikau, kaip tik apie tave galvojau. Noriu tavęs kai ko paklausti. Matai, aš ketinu rašyti...

— Džuliana, ką tu čia darai? Kokius čia popiergalius mėtai?

— Varau piktą dvasią. Tai meilės laiškai.

— Meilės laiškai?

— Iš mano buvusio vaikino.

Prisiminiau, kad Arnoldas be jokio entuziazmo minėjo kažkokį „gauruotą gerbėją“, lyg ir dailės studentą.

— Tai jūs išsiskyrėt?

— Taip. Aš suplėšiau juos į smulkius skutelius. Dabar paleisiu juos vėjais ir būsiu laisva. Na, šitie, regis, jau paskutiniai.

Ji nusikabino nuo kaklo krepšį, panašų į abrakinę, kur laikė susmulkintus meilės įrodymus, ir apvertusi iškratė dar kelis baltus skutelius. Vėjas pagavo juos ir nusinešė — meilės nebeliko.

— Bet ką tu ten murmėjai ar giedojai? Užkeikimą?

— Minėjau jo vardą — Oskaras Belingas.

— Ką?

— Toks buvo jo vardas! Matai, aš jau kalbu būtuoju laiku! Viskas baigta!

— Ar tu jį palikai, ar jis...

— Nenoriu apie tai kalbėti. Bredli, turiu tavęs kai ko paklausti.

Per tą laiką sutemo, melsvoje vakaro tamsoje blykčiojo auksinės žibintų šviesos, nenoromis primindamos man seną tamsiai mėlyną Frensio švarką, pasišiaušusį nukirptais rusvais Reičelės plaukais. Mes lėtai ėjome gatve.

— Štai kas, Bredli, aš nusprendžiau būti rašytoja.

Man nusmelkė širdį.

— Nuostabu.

— Ir aš noriu, kad tu man padėtum.

— Nelengva kam nors padėti tapti rašytoju. Ko gero, net neįmanoma.

— Matai, reikalas tas, kad aš nenoriu taip rašyti kaip tėtė, aš noriu rašyti kaip tu.

Širdį užplūdo švelnumas tai mergaitei. Bet atsakiau ironiškai:

— Brangioji mano Džuliana, aš tau ne pavyzdys! Juk aš vargstu vargstu, bet nieko nepasiekiu!

— Taigi kad! O tėtis rašo per daug, tiesa? Ir jis niekad neperžiūri to, ką parašęs. Užbaigia ką nors ir tuojau pat atiduoda leidėjui, „atsikrato“, kaip jis pats sako. Ir kuo greičiau sėdasi rašyti naujo. Amžinai skuba, nervinasi. Mano manymu, beprasmiška būti menininku, jeigu nesieki tobulumo.

Aš pagalvojau, jog, ko gero, girdžiu neužmirštamo Oskaro Belingo nuomonę.

— Tavęs laukia sunkus ir ilgas kelias, Džuliana, jeigu tu iš tiesų taip manai.

— Tai tu taip manai, Bredli, ir už tai aš žaviuosi tavimi, aš visada tavim žavėjausi. Bet mano klausimas toks: ar tu sutinki mane mokyti?

Man ir vėl nusmelkė širdį.

— Kaip tu tai supranti, Džuliana?

— Iš tiesų turiu galvoje du dalykus. Aš apie viską pagalvojau. Žinau, kad man trūksta išsilavinimo ir kad esu nesubrendusi. Iš to mano koledžo ne kažin kiek naudos. Noriu, kad sudarytum man sąrašą knygų, kurias privalau perskaityti, bet tik pačių geriausių ir sunkiausių. Aš nenoriu gaišti laiko prastoms. Man ir taip jo nedaug beliko. Aš tas knygas perskaitysiu, o paskui mes drauge jas aptarsime. Tai būtų tokios lyg ir pamokos. O antras dalykas štai koks. Aš tau rašyčiau kokius nors kūrinius, na, pavyzdžiui, apsakymus ar ką kita, ką tu man lieptum, o tu juos išnagrinėtum, pakritikuotum. Supranti, man reikia kietos rankos. Manau, kad daugiausia dėmesio reikia skirti rašymo technikai, o kaip tau atrodo? Panašiai kaip reikia pirma išmokti piešti, tik tada imtis tapymo. Prašau, pasakyk, kad imsi mane į mokines. Aš nesugaišinsiu daug laiko, gal porą valandų per savaitę, ne daugiau, bet tai visiškai pakeistų mano gyvenimą.

Aišku, aš supratau, jog turiu kuo mandagiau to atsisakyti. Džuliana jau gailėjosi vėjais nuėjusių metų ir graužėsi, kad liko nebedaug laiko. Mano graužatis ir apgailestavimas buvo visai kitokie. Aš negaliu jai skirti tų poros valandų per savaitę. Kaip ji drįsta iš manęs prašyti tų brangių valandų? Ir apskritai, koks keistas ir pasibaisėtinas sumanymas! Čia ne tik jaunatviškas paikumas. Čia jos kvailos ambicijos. Juk nėra abejonių, kad Džulianos paskirtis būti mašininke, mokytoja ar namų šeimininke, bet ir čia niekur nesublizgėti.

Aš pasakiau:

— Manau, kad tai nebloga mintis. Ir, žinoma, mielai tau padėsiu. Ir dėl rašymo technikos visai su tavim sutinku... Bet, matai, dabar aš kuriam laikui išvažiuoju į užsienį.

— O kur? Aš galėčiau pas tave nuvažiuoti. Dabar aš visai laisva, mano mokykloje tymai.

— Kad aš keliausiu.

— Bet, Bredli, labai prašau, ar negalėtum man duoti kokią užduotį prieš išvažiuodamas? Tada mes turėtume ką aptarti, kai tu sugrįši. Na, bent jau atsiųsk man knygų sąrašą, aš jas iki to laiko perskaitysiu ir dar parašysiu kokį apsakymą. Labai prašau, būk mano mokytojas. Tu vienintelis žmogus mano gyvenime, kuris galėtų būti man tikras mokytojas.

— Na, gerai, apie knygų sąrašą aš pagalvosiu. Bet aš negaliu būti pradedančiųjų rašytojų guru, negaliu aukoti laiko... O, beje, kokių knygų tu nori? Tokių kaip „Iliada“, „Dieviškoji komedija“ ar tokių kaip „Sūnūs ir meilužiai“, „Ponia Delovėj“...

— Oi, žinoma, kaip „Iliada“ ir „Dieviškoji komedija“. Nuostabu! Tokių man ir reikia! Didingi kūriniai!

— Ir nesvarbu, ar poezija, ar proza...

— Ne, ne, poezijos nereikia. Aš dar nelabai moku skaityti poeziją. Atidėsiu ją vėlesniam laikui.

— Bet juk „Iliada“ ir „Dieviškoji komedija“ — poemos.

— Na, taip, žinoma, bet aš skaitysiu jų vertimus proza.

— Tada šis sunkumas atkrinta.

— Tai tu parašysi man, Bredli? Aš taip baisiai tau dėkinga. O dabar turiu su tavim atsisveikinti, nes dar turiu užšokti į šią parduotuvę.

Mes netikėtai sustojome prie apšviestos avalynės parduotuvės vitrinos, visai nebetoli metro stotelės. Už stiklo buvo išdėlioti visokiausių spalvų vasariniai moteriški aulinukai, siauri jų aulai atrodė lyg iš nėrinių. Sutrikęs nuo tokio netikėtumo, aš nebesumojau, ką pasakyti, tik atsainiai mostelėjau ranka ir burbtelėjau: „Atia!“ — tokio žodžio nevartojau anksčiau nei vėliau.

— Atia! — atsakė Džuliana, lyg tai būtų buvęs koks mūsų slaptažodis. Ir nusisukusi į vitriną ėmė apžiūrinėti batus.

Aš perėjau gatvę ir nuėjęs iki metro atsigręžiau. Džuliana tebežiopsojo į vitriną, pusiau pritūpusi ir rankomis atsirėmusi į kelius — pro langą krintanti ryški šviesa nuauksino jos tankius plaukus, kaktą ir nosį. Pagalvojau, kaip vykusiai koks nors dailininkas, aišku, ne ponas Belingas, galėtų dabar nutapyti Tuštybės alegoriją. Stovėjau ir stebėjau ją lyg gyvą lapę net kelias minutes, bet ji nesitraukė iš vietos ir nesukrutėjo.

„Brangus Arnoldai“, — parašiau.

Tai buvo kitą rytą, aš sėdėjau už inkrustuoto stalelio savo svetainėje. Iki šiol dar neturėjau progos smulkiai aprašyti šį svarbų kambarį. Čia viešpatauja blausi, dulkėta vidinio susikaupimo atmosfera ir smarkiai atsiduoda, ko gero, tiesiogine to žodžio prasme, senatve (ne sausais trūnėsiais, o tartum pudra, knygų dulkėmis). Kambarys pastebimai nukristas, sutrumpintas miegamojo sąskaita, nes šio siena atitveria dalį jo buvusios erdvės, taigi mano minėti žali paneliai apmušti tik iš trijų pusių. Dėl tokių nenatūralių proporcijų kartais, ypač vakare, susidaro įspūdis, jog tai ne kambarys, o laivo kajutė arba pirmos klasės geležinkelio vagono kupė, kokie važinėjo Transsibiro magistrale apie 1910 metus. Pačiame viduryje stovi apskritas inkrustuotas stalelis. (Paprastai ant jo dar būna pastatytas vazonas su gėle, bet neseniai šį žalią įnamį aš atidaviau savo skalbėjai.) Pasieniais pramaišiui dar sustatyta daili aksomu apmušta kėdė, kurią Hartbornas, neįstengdamas dėl savo storumo jon įsisprausti, buvo praminęs „mezginiuotom kelnaitėm“; du plonakojai krėslai su lyros pavidalo atlošais (Viktorijos stiliaus padirbinys) ir įvairiai išsiuvinėtomis dailiomis pagalvėlėmis ant sėdynių (ant vienos plaukioja gulbė, ant kitos žydi tigrinės lelijos); gana aukšta, siaura raudonmedžio knygų spinta su biuru (nors dauguma mano knygų paprastai gyvena ant lentynų miegamajame); kiniška lakuota raudona su juodu paauksuota įstiklinta spintelė indams, taip pat Viktorijos stiliaus; raudonmedžio naktinis staliukas su metaliniu viršumi, gerokai dėmėtu, galimas daiktas, aštuoniolikto amžiaus; sustumiamas atlasmedžio stalelis, irgi dėmėtas; kabanti kampinė riešutmedžio spintelė su išgaubtomis durelėmis. Be to, dar prie stalo pristumtas fotelis su lenktomis kojomis, su apmautais ant ranktūrių ir nuzulinta iki blizgėjimo raudono aksomo sėdyne, — šiame fotelyje dabar aš ir esu įsitaisęs. Ant grindų patiestas juodas kilimas su gelsvomis rožėmis. Prie židinio — gauruotas kilimėlis, panašus į lokio kailį. Ant jo išsikėtojęs didžiulis Hartborno dydžio krėslas, kuris ir vadinamas jo krėslu, kartūninius jo apmušalus jau senokai reikėjo atnaujinti. Plati židinio atbraila padaryta iš pilkai melsvo marmuro, o pati anga su grotelėmis aprėminta juodų ketinių rožių girlianda, tarpeliai dar užpildyti lapais ir spygliais. Paveikslai, visi labai maži, buvo sukabinti daugiausia ant „netikrosios“ sienos, nes aš negalėjau prisiversti gręžti skylių mediniuose paneliuose, o ant jų jau esantys kabliai mano skoniui atrodė per aukštai. Tai buvo nedidelės tapybos drobės su storais auksiniais rėmais: mergytės su katytėmis, berniukai su šuniukais, kačiukai ant pagalvėlių, gėlės — pigūs, nekalti niekeliai, kuriuos taip mėgo sveika ir sentimentali mūsų tėvų karta. Dar ten kabojo du puikūs šiaurės peizažai su jūra ir aštuonioliktojo amžiaus piešinys ovaliniais rėmeliais: laukianti mergaitė paleistais ant pečių plaukais. Ant židinio atbrailos ir kiniškoje lakuotoje raudonai, juodai ir auksu išmargintoje spintelėje buvo pridėta visokiausių mažmožių: porceliano puodukų ir figūrėlių, tabakinių, dramblio kaulo, rytietiškos bronzos daiktelių — kai kuriuos iš jų man, matyt, teks paskui aprašyti smulkiau, nes bent jau pora iš jų turės mano istorijoje tam tikrą vaidmenį.

Iš ryto man paskambino Hartbornas. Nežinodamas, kad aš susiruošęs išvykti, jis pakvietė mane priešpiečių. Mudu buvome išlaikę įprotį drauge valgyti priešpiečius dar nuo tų laikų, kai aš dirbau įstaigoje. Tuo momentu aš dar nebuvau apsisprendęs, ar man vertėtų atidėti kelionę ir sekmadienį sutvirtinti taiką su Bafinais. Išsisukau nuo tiesaus atsakymo, pažadėjau jam paskambinti vėliau, bet iš tiesų jo skambutis paskatino mane pagaliau apsispręsti. Pasiryžau išvykti. Jei pasiliksiu iki sekmadienio, mane vėl įtrauks to tingaus, tuščio Londono gyvenimo rutina, kurią geriausiai ir simbolizavo vargšelis Hartbornas. O aš labiausiai veržiausi ištrūkti iš tos banalios kasdienybės, iš betikslio gyvenimo. Tačiau mane glumino aiškus nenoras palikti savo mažąjį butą. Dar daugiau, beveik būgštavau. Dėliodamas ir perstatinėdamas porceliano daiktelius, nosine šluostydamas nuo jų dulkes, tiesiog jaučiau, kaip mane bangomis užplūsta pranašinga nostalgija, kaip pro akis nepaliaujamai slenka apiplėštų ir išniekintų namų vaizdai. Pereitą naktį susapnavau baisų sapną, tad keletą vertingesnių daiktų paslėpiau — todėl ir turėjau perdėlioti likusius. Kvaila mintis, kad jie čia stovės tarytum nebylūs sargai, kol būsiu išvykęs, vos neprivarė manęs ligi ašarų. Įširdęs pats ant savęs, nusprendžiau išvažiuoti šiandien rytą, dar ankstesniu traukiniu, negu ketinau vakar.

Taip, metas keliauti. Pastaruosius kelis mėnesius gyvenau kartais kamuojamas nuobodulio, kartais nevilties, vargau su kažkokiu neaiškiu kūriniu, kuris kartais atrodydavo lyg apsakymas, kartais išsiplėsdavo ligi romano, kurio herojus, gerokai panašus į mane, tarp miglotų dvasinių epizodų vis imdavo mąstyti apie gyvenimą ir kūrybą. Bėda buvo ta, kad to pragariško įkarščio, kurio taip apgailestaudamas pasigesdavau Arnoldo knygose, nebuvo ir čia. Man nesisekė uždegti ir sulydyti į visumą nei minčių, nei atskirų paveikslų. Norėjosi išdėstyti savo teiginius kaip vientisą filosofiją ir kartu įausti ją į tam tikrą siužetą, gal net į alegoriją, lanksčią, bet tokią pat tvirtą kaip manoji ketinių rožių girlianda. Bet niekaip nesisekė. Mano personažai atrodė lyg šešėliai, mano mintys — tik sentencijos. Ir vis dėlto kaip menininkas aš jaučiau, jog praskaidrėjimas visai arti. Buvau tikras, tereikia tik išvažiuoti, pabūti vienam, sutraukyti tą nuobodybės ir nesėkmių voratinklį ir atlygis netruks ateiti. Štai kokių nuotaikų slegiamas aš ryžausi išvykti kelionėn, palikti savo brangų urvelį dėl vietos, kurioje nesu buvęs, ir dėl vasarnamio prie jūros, kurio niekad nebuvau matęs.

Tačiau pirma reikėjo sutvarkyti kai kuriuos reikalus laiškais. Turiu prisipažinti, jog esu aistringas ir prietaringas mėgėjas rašyti laiškus. Kai man iškyla kokių nors sunkumų, aš visuomet mieliau rašau nors ir labai ilgą laišką, užuot paėmęs ragelį ir paskambinęs telefonu. Turbūt teikiu laiškui magišką galią. Kažkodėl esu įsitikinęs, jog išreikšti laiške kokį nors troškimą — tolygu jį įgyvendinti. Laiškas — nelyginant siena, už kurios gali pasislėpti, atidėti svarbų žygį, tai talismanas, apsaugantis nuo viso pasaulio, beveik garantuotas poveikis per atstumą (taip pat, to nepaneigsi, būdas nusimesti atsakomybę). Laiškas įgalina sustabdyti akimirką. Ir aš nusprendžiau, jog visai nebūtina sekmadienį eiti pas Bafinus. Viską, ko man reikia, galiu pasiekti ir laišku. Taigi parašiau:

„Brangus Arnoldai,

Tikiuosi, judu su Reičele atleidot man už vakarykščią. Nors ir pakviestas, aš vis dėlto buvau neprašytas svečias. Jūs mane suprantate, ir daugiau apie tai kalbėti neverta. Mus vargina nors ir trumpų mūsų nemalonumų liudininkai. Pašalinis žmogus daug ko negali suprasti ir jam kyla netaktiškos mintys. Rašau Jums norėdamas pasakyti, jog man nekilo jokių kitų minčių ir jausmų, išskyrus nuoširdų atsidavimą Jums abiem, tau ir Reičelei, ir tvirtą įsitikinimą, kad Judviem jau viskas gerai. Aš juk niekad nepasižymėjau Jūsų išgirtu smalsumu! Ir viliuosi, jog bent šįsyk Jūs įvertinsite nunarinto žvilgsnio pranašumą. Sakau tai nuoširdžiai, be menkiausios užuominos į amžiną mudviejų ginčą.

Ir dar aš rašau, kaip įmanoma trumpiau, norėdamas paprašyti vienos paslaugos. Jums, suprantama, buvo įdomu susipažinti su Frensiu Mario, kuris kažkokiu keisčiausiu sutapimu buvo pas mane, kai Jūs paskambinot. Sakėt, kad norit vėl su juo susitikti. Labai prašau, nereikia. Pagalvokite ir suprasite, kokia nemaloni man gali būti ta pažintis. Aš nelinkęs turėti nieko bendro su savo buvusia žmona ir nenoriu jokio, net menkiausio ryšio su jos pasauliu, kad ir koks jisai būtų, ir su tuo, kas supa mane ir kas man brangu. Jums, aš žinau, būdinga domėtis panašiais dalykais, bet prašau Jus, būkite toks geras savo senam bičiuliui ir to nedarykite.

Naudodamasis šia proga, noriu pasakyti, jog, nepaisant visų mudviejų nesutarimų, aš didžiai vertinu mūsų draugystę. Kaip Jūs turbūt pamenate, esu paskyręs Jus savo literatūrinio testamento vykdytoju. Ar begali būti didesnis pasitikėjimo ženklas? Tačiau tikėkimės, jog kalbėti apie testamentą dar per anksti. O kol kas aš išvykstu iš Londono ir kurį laiką manęs nebus. Tikiuosi, jog galėsiu vėl parašyti. Jaučiuosi, lyg stovėčiau ant slenksčio į patį lemtingiausią savo gyvenimo laikotarpį. Perduokite mano širdingiausius linkėjimus Reičelei. Dėkoju Jums abiem už begalinį gerumą vienišam žmogui ir visiškai Jumis pasikliauju dėl to reikalo su F. M.

Su geriausiais draugiškais linkėjimais

Visada Jūsų Bredlis.“

Baigęs rašyti šį laišką, pasijutau visas išprakaitavęs. Kažkodėl rašydamas Arnoldui visuomet jaudindavausi, o dabar dar prisidėjo to nemalonaus vakaro prisiminimai, kurių, sakyk, ką nori, net ir mūsų draugystė neįstengs greit išdildyti. Tai, kas bjauru ir negarbinga, ypač sunku, daug sunkiau negu tai, kas bloga, sušvelninti tiek, kad virstų abiem pusėm priimtina praeitimi. Mums lengviau atleisti mūsų niekšybės liudininkams negu tiems, kas matė mūsų pažeminimą. Aš vis dar buvau neišsisklaidžiusio „šoko“ būsenos ir, nepaisant nuoširdžių mano patikinimų Arnoldui, kad nepasižymiu „smalsumu“, jaučiau, kad man šis gyvenimo epizodas dar nėra užbaigtas.

Prisitraukęs parkerį rašalo pradėjau rašyti dar vieną laišką:

„Mano brangi Džuliana,

Labai malonu, kad tu prašai manęs patarimo dėl skaitymo ir rašymo. Bijau, kad negalėsiu tavęs mokyti rašyti. Labai neturiu laiko, be to, manau, jog tai išvis neįmanoma. Pasakysiu tau keletą žodžių apie knygas. Mano nuomone, tu turėtum perskaityti „Iliadą“ ir „Odisėją“ — bet kurį patikimą vertimą. (Jeigu pritrūktų laiko, tai bent „Iliadą“) Tai didžiausi pasaulinės literatūros kūriniai, juose grandiozinės idėjos išreikštos tobulai, bet paprastai. Manyčiau, kad Dantę gali palikti vėlesniam laikui. „Dieviškoji komedija“ daugeliu atžvilgių labai sunki ir, skirtingai negu Homeras, reikalinga komentarų. Iš tiesų, jeigu neskaitai jos itališkai, kitomis kalbomis ji atrodo nesuprantama, o kartais net atstumianti. Mano požiūriu, tau nereikėtų atsisakyti poezijos, bent jau žinomiausių Šekspyro pjesių! Kokia laimė, kad mūsų gimtoji kalba — anglų! Pažinimas ir susižavėjimas leis tau lengvai susidoroti su šiuo uždaviniu. Užmiršk, kad tai „poezija“, paprasčiausiai skaityk savo malonumui. Visa kita mano sąraše sudaro geriausi anglų ir rusų devynioliktojo amžiaus romanai. (Jeigu tu pati gerai nežinai jų pavadinimų, pasiklausk tėvo — čia tu gali visiškai juo pasikliauti!)

Atsidėk šių puikių meno kūrinių studijoms. Jų pakaks visam gyvenimui. O tapti rašytoja per daug nesirūpink. Menas — tai nedėkinga ir dažnai neatlyginama veikla; tavo amžiuje daug svarbiau juo gėrėtis negu jam tarnauti. Jeigu vis dėlto nuspręstumei rašyti, prisimink, ką pati sakei apie tobulybės siekimą. Svarbiausias dalykas, kurį turi išmokti rašytojas, — suplėšyti, ką parašei. Menas susijęs su Tiesa, ir ne tik pirmiausia, bet absoliučiai. Tai tarsi kitas Tiesos pavadinimas. Ir menininkas ieško ypatingos kalbos, kad galėtų atskleisti tiesą. Jeigu jau rašai, rašyk nuoširdžiai, bet apdairiai, objektyviai. Jokiu būdu nepozuok. Užrašinėk mažmožius, kurie tau pasirodys esą tikri. Ilgainiui tu galbūt pamatysi, kad jie ir gražūs.

Linkiu tau viso kuo geriausio, ir ačiū, kad tau rūpi mano nuomonė!

Tavo Bredlis“

Parašęs šį laišką kiek padelsiau ir pamąstęs, pavaikščiojęs po kambarį vis pastoviniuodamas prie židinio ir stiklinės spintelės, vėl atsisėdau rašyti:

„Pone Mario,

Tikiuosi, Jums visiškai aišku, kad Jūsų apsilankymas buvo ne tik nepageidaujamas, bet ir visiškai bergždžias, nes aš jokiomis aplinkybėmis neketinu bendrauti su savo buvusia žmona. Visi tolesni bandymai užmegzti ryšį paštu arba asmeniškai bus griežtai atmesti. Ir dabar, kai jau žinote mano nusistatymą, viliuosi, jog būsite toks malonus ir protingas ir paliksite mane ramybėje. Esu Jums dėkingas už pagalbą ponui ir poniai Bafinams. Tuo atveju, jeigu Jūs puoselėjate viltį tęsti šią pažintį, turiu pasakyti, jog aš paprašiau jų, kad Jūsų nepriimtų, ir jie Jūsų nepriims.

Nuoširdžiai Jūsų

Bredlis Pirsonas“

Vakar išeidamas Frensis įsigudrino kyštelėti man į kišenę lapelį su savo adresu ir telefonu. Nurašiau adresą ant voko ir įmečiau lapelį į krepšį.

Paskui dar kiek pasėdėjau žiūrėdamas pro langą, kaip saulės spinduliai jau auksina aklasienę kitapus kiemo, tada vėl ėmiausi rašyti:

„Ponia Evendeil,

Man buvo pranešta, kad Jūs esate Londone. Rašau jums norėdamas pasakyti, jog jokiomis įmanomomis aplinkybėmis nenoriu Jūsų matyti nei turėti kokių reikalų. Gal ir nelogiška — siųsti laišką, kad tai pasakytum. Bet pagalvojau, kad iš smalsumo ar nesveiko intereso Jūs galite imti manęs ieškoti. Taigi prašau Jus to nedaryti. Aš nepageidauju Jūsų matyti ir nieko apie Jus nenoriu žinoti. Nematau priežasties, kodėl mūsų keliai vėl turėtų susikirsti, ir būsiu labai dėkingas, jeigu viskas liks taip, kaip yra. Tik jau neįsivaizduokite iš mano laiško, kad aš visą šį laiką apie Jus galvojau. Visai ne. Aš buvau Jus užmiršęs. Ir nė nebūčiau prisiminęs, jeigu ne familiarus Jūsų brolio vizitas. Aš paprašiau jį ateityje apsieiti be šių vizitų ir, tikiuosi, Jūs pasirūpinsit, kad jis niekada nebeperžengtų mano namų slenksčio kaip apsišaukėlis Jūsų pasiuntinys. Jausiuos labai Jums dėkingas, jeigu šį mano laišką suprasite tik taip, kaip čia parašyta, ir jokia kitokia prasme. Ir nebandysite nieko išskaityti tarp eilučių, jokių širdingų sveikinimų, jokios reikšmės ateičiai. Tai, kad Jums rašau, nereiškia, jog esu sujaudintas ar kažko laukiu. Būdama mano žmona, Jūs elgėtės su manim bjauriai, negailestingai, žlugdėt mane. Nemanau, jog per stipriai pasakiau. Išsilaisvinęs nuo Jūsų aš lengviau atsikvėpiau ir dabar Jūs man nemaloni. Tikriau, man nemalonu Jus prisiminti. Tiesą pasakius, Jūs man dabar apskritai neegzistuotumėte, jeigu Jūsų brolis nebūtų vėl sužadinęs tų klaikių prisiminimų. Šie blogi jausmai greit vėl pradings ir vėl užleis vietą užmarščiai. Tikiuosi, Jūs savo apsireiškimu nesutrukdysite šio proceso. Atvirai pasakysiu, jog bet koks Jūsų bandymas suartėti baisiausiai mane supykdytų, o Jūs, aš manau, esat linkusi vengti nemalonių scenų. Guodžiuosi tiktai ta mintimi, kad Jūsų prisiminimai apie mane, be jokios abejonės, tokie pat nemalonūs, kaip ir manieji apie jus, todėl vargu ar ir Jūs pati panorėsite susitikti.

Nuoširdžiai Jūsų

Bredlis Pirsonas

P. S. Pridursiu, jog šiandien išvykstu iš Londono, o rytoj ir iš Anglijos. Ketinu kurį laiką pagyventi užsienyje, o galbūt ir visai ten įsikurti.“

Baigdamas rašyti šį laišką aš ne tik visas apsipyliau prakaitu, bet ir drebėjau, dusau, o širdis daužėsi kaip pašėlusi. Koks jausmas mane taip sujaudino? Baimė? Neįtikėtina, kaip kartais sunku įvardyti tave kamuojantį jausmą. Kartais to nė nereikia, bet kartais labai svarbu. Neapykanta?

Pasižiūrėjau į laikrodį — pasirodo, paskutinį laišką kūriau gana ilgai. Į rytinį traukinį aš jau pavėlavau. Vis tiek dieninis daug patogesnis. Su tais traukiniais begalė rūpesčių. Juose visada slypi nuolatinė neišvengiama grėsmė, kad nepasiseks. Be to, ten visada triukšminga, nešvaru, pilna svetimų, nepažįstamų žmonių, ten nuolatos įsitikini, jog gyvenime netrūksta apmaudžių netikėtumų — plepių bendrakeleivių, vaikų.

Dar sykį perskaičiau laišką Kristianai ir susimąsčiau. Jį padiktavo gyvybiškas poreikis išreikšti save ir apsiginti, man reikėjo tos apsauginės magijos, kurią, kaip jau sakiau, man tekia laiškų rašymas. Vis dėlto laiškas, ką aš, savo nelaimei, dažnai užmiršdavau, nėra tik saviraiškos būdas; tai kartu ir nuomonės išsakymas, kreipimasis, įtikinėjimas, įsakymas ir jo veiksmingumą šiuo požiūriu reikia vertinti blaiviai. Kokį poveikį mano laiškas turės Kristianai? Dabar man atrodė, jog jis gali paveikti ją visai priešingai, negu aš tikiuosi. Laiškas, ir dar su užuomina į „nemalonią sceną“, ją gali tiktai įkvėpti. Ji išskaitys tarp eilučių visai ne tai, kas ten parašyta. Ir atlėks su taksi. Be to, laiške iš tikrųjų begalė prieštaravimų. Jeigu aš kraustausi į užsienį, kam išvis jį rašyti? Turbūt būtų daug paprasčiau nusiųsti jai tik trumputį raštelį: „Nebandykite su manim susisiekti.“ Arba išvis nieko. Bėda ta, kad aš jau taip susinervinau dėl Kristianos ir jaučiausi toks susiteršęs nuo sąlyčio su ja, jog man buvo psichologiškai būtina nusiųsti jai kokį nors laišką, kad galėčiau apsivalyti. Tada užrašiau ant voko seną mūsų adresą. Namą, suprantama, buvome įsigiję jos vardu. Puiki investicija.

Nusprendžiau pirma išsiųsti laišką Frensiui, o tik tada pagalvoti, ar siųsti ką nors, ir ką būtent — Kristianai. Ir dar nusprendžiau pasiskubinti išvažiuoti iš namų į stotį, o tenai belaukiant traukinio bus laiko pavalgyti priešpiečiams. Išėjo visai neblogai, kad pražiopsojau rytinį traukinį. Man yra pasitaikę atvykti į stotį laukti reikiamo traukinio taip anksti, jog dar suspėdavau paskutinę minutę įšokti į pirmesnįjį — išgyvenimas ne iš maloniųjų. Kišdamas laišką Kristianai į švarko kišenę, aš užčiuopiau Arnoldo romano recenziją. Dar viena neišspręsta problema. Žinoma, galėjau susilaikyti ir jos neskelbti, tačiau supratau, kad man labai knieti ją išspausdinti. Kodėl? Taip, reikia išvažiuoti ir viską gerai apgalvoti.

Mano lagaminai stovėjo hole, kur juos vakar buvau palikęs. Apsivilkau lietpaltį. Paskui užsukau į vonią. Vonios kambarys mano bute buvo iš tų, kuriuos gremžk kiek nori, vis tiek ten koktu įeiti. Muilinėse, kriauklėje ir vonioje mėtėsi spalvoti sumuilinti muilo gabaliukai — niekaip neprisiversdavau jų išmesti. Dabar netikėtomis valios pastangomis staiga juos surankiojau ir įmečiau į klozetą. Ir kol stovėjau, priblokštas tokios sėkmės, staiga garsiai sutilindžiavo durų skambutis.

Čia aš turėčiau kai ką papasakoti apie savo seserį Priscilą, kuri dabar pasirodys scenoje.

Priscila jaunesnė už mane šešeriais metais. Ji anksti paliko mokyklą. Kaip, beje, ir aš. Kad esu žmogus išsilavinęs ir kultūringas, galiu dėkoti tik savo uolumui, darbštumui ir talentui. Priscila neturėjo nei darbštumo, nei talento ir nedėjo jokių pastangų. Motina ją visai išlepino, beje, ji ir panaši į motiną. Man regis, kad moterys, gal ir nesąmoningai, perduoda dukterims savo gilų nepasitenkinimą gyvenimu. Mano motina, nors ir nebuvo nelaimingai ištekėjusi, amžinai griežė dantį ant viso pasaulio. Ta pagieža atsirado, ar bent jau įsitvirtino, jai susivokus, jog ištekėjo už „žemesnio už save“ žmogaus, nebūtinai socialiniu požiūriu. Jaunystėje ji buvo gražuolė ir turėjo daugybę gerbėjų. Ir aš įtariu, jog vėliau, jau susenusi už prekystalio, ji dažnai pasvarstydavo, kaip kitaip galėjo sulošti savo kortomis ir daugiau laimėti. Priscila, kuri ir komerciniu, ir visuomeniniu požiūriu sudarė kur kas naudingesnį sandėrį, irgi neišvengė panašios dalios. Nors ir nebuvo tokia gražuolė kaip mūsų motina, mergina atrodė visai nebjauri ir turėjo didžiulį pasisekimą tarp tų palaidų ir menkai teišprususių jaunuolių, kurie sudarė jos „draugiją“. Tačiau Priscila, motinos palaikoma, turėjo ambicingesnių ketinimų ir neskubėjo rinktis kurio iš tų nepatrauklių kandidatų.

Aš ir pats palikau mokyklą penkiolikos metų ir nuėjau dirbti klerku į valstybės įstaigą. Apsigyvenau atskirai ir visą laisvą laiką mokiausi ir rašydavau. Vaikystėje buvau prisirišęs prie Priscilos, bet dabar sąmoningai atsitolinau ir nuo jos, ir nuo tėvų. Buvo akivaizdu, jog mano šeima nesugeba suprasti ir palaikyti mano interesų, ir aš nuo jų atsiskyriau. Priscila, neturėdama jokios profesijos, — ji nemokėjo net spausdinti mašinėle, — dirbo įmonėje, kurią ji išdidžiai vadino modelių namais, — didmeninėje moteriškų drabužių parduotuvėje Kroidone. Tikriausiai ji ten buvo kokia asistentė ar smulki tarnautoja. Ta mada visai apsuko jai galvą — gal prie to prisidėjo ir motina. Priscila pradėjo tiesiog „tinkuotis“ veidą kosmetika, beveik nebeišlįsdavo iš kirpyklos ir nuolatos pirkdavosi drabužius, su kuriais atrodydavo juokingai. Dėl jos pretenzingumo ir išlaidavimo, manau, ir kildavo šeimoje amžini barniai. O aš tuo metu jau turėjau visai kitų interesų ir rūpesčių — aš kentėjau anksti suvokęs, jog nesu įgijęs tokio išsilavinimo, kokio esu vertas.

Trumpiau tariant, Priscila iš tiesų „prasimušė į žmones“, gal padedama prašmatnių tualetų ir „poniško“ elgesio, ir įgyvendino savo ambicingus troškimus įsiskverbusi į truputį aukštesnį visuomenės sluoksnį, negu tas, kuriame sukiojosi anksčiau. Manau, kad jos abi su motina parengė ir įvykdė ištisą kovos dėl Priscilos laimės „kampaniją“. Priscila žaidė tenisą, vaidino mėgėjų spektakliuose, šoko labdaringuose pokyliuose. Tai buvo nelyginant debiutas aukštuomenėje. Tik Priscilos debiutas vis tęsėsi ir tęsėsi. Ji niekaip negalėjo išsirinkti sau vyro. O galbūt jos dabartiniai dūsautojai, nepaisydami to, kad Priscila su motina taip uoliai stengėsi apdumti jiems akis, vis dėlto pajuto, jog vargšė Priscila ne tokia jau puiki partija. Galbūt nuo jos vis dėlto dvelkdavo krautuve. Per tą laiką, kol taip sunkiai ir uoliai veržėsi į aukštuomenę, ji prarado darbą ir kito jau nebeieškojo. Dabar ji leido dienas namie, jautėsi nesveika — matyt, jai prasidėjo vadinamasis nervinis išsekimas.

O kai vėl pasveiko, jai buvo jau per dvidešimt ir atrodė gerokai netekusi ankstesnio gaivumo. Ji vis kalbėdavo, jog norėtų tapti modeliu („manekene“), bet, kiek žinau, jokių rimtesnių pastangų tam nedėjo. O galiausiai tapo, jeigu vadinsime daiktus tikraisiais vardais, tiktai šliundra. Tuo aš nenoriu pasakyti, kad ji išėjo į gatvę, bet nuolatos sukiodavosi tarp verslininkų, golfo žaidėjų ir naktinių klubų lankytojų, kurie, be abejonės, žiūrėjo į ją būtent taip. Aš apie tai nieko nenorėjau žinoti; galbūt man derėjo parodyti daugiau užuojautos. Kai sykį tėvas pabandė pasikalbėti su manim apie seserį, aš sutrikau ir įsižeidžiau ir, nors mačiau, kaip baisiai jis nusiminęs, ryžtingai atsisakiau šia tema kalbėtis. Motinai aš niekad nieko nesakiau, nes ji visuomet užstodavo Priscilą ir apsimesdavo, o gal ir iš tiesų tuo tikėjo, kad viskas gerai. Be to, tuo metu aš jau buvau susipainiojęs su Kristiana ir man rūpėjo kiti dalykai.

Kažkur tarp tų golfo žaidėjų ir viskio gėrėjų Priscila susitiko ir Rodžerį Saksą, kuris galiausiai tapo jos vyru. Apie Rodžerio egzistavimą pirmąsyk išgirdau, kai sužinojau, jog Priscila nėščia. Tada apie vedybas nė kalbos nebuvo. Paaiškėjo, jog Rodžeris sutinka apmokėti pusę aborto kainos, bet reikalauja, kad kitą pusę apmokėtų šeima. Nuo tokios atviros niekšybės ir prasidėjo mano pažintis su būsimuoju svainiu. Kaip supratau, jis buvo gana pinigingas. Mudu su tėvu susidėjom, ir Priscilai buvo padaryta operacija. Ši nešvari, priešinga įstatymui istorija pribaigė mano tėvą. Jis buvo puritonas, kaip ir aš, bugštus ir skrupulingai laikėsi įstatymų. Baimė ir gėda pakirto jo sveikatą. Jis ir anksčiau jau sirgo, o dabar visai atgulė ir jau nebepasveiko. Motina suspausta širdimi iš paskutiniųjų stengėsi išleisti Priscilą už vyro, dabar jau nebesvarbu, už kokio, kad tik greičiau. Ir galų gale (taip ir nesužinojom, kaip ir kodėl) beveik po metų nuo operacijos Priscila ištekėjo už Rodžerio.

Rodžerio smulkiau neaprašinėsiu. Jis irgi savo laiku pasirodys mano knygoje. Aš jo nemėgau. Jis manęs taip pat. Jis visuomet didžiuodavosi, jog esąs „privačios mokyklos auklėtinis“, matyt, taip ir buvo. Atrodė neišprusęs, pasipūtęs, kalbėjo manieringu balsu ir išsiskyrė apgaulingai impozantiška išvaizda. Kai jo tankūs rudi plaukai ėmė žilti, o paskui ir visai pabalo, jis pasidarė panašus į seną kareivį. (Regis, jis kurį laiką buvo tarnavęs intendantūroje.) Laikėsi kariškai ir didžiavosi, kad draugai jį praminė „brigadininku“. Mėgo vulgarius kareiviškus juokus. O iš tiesų tarnavo banke, nors apie tai buvo linkęs nutylėti. Baisiai daug gėrė ir baisiai dažnai kvatodavo.

Aišku, jog ištekėjusi už tokio žmogaus sesuo negalėjo jaustis labai laiminga. Ji ir nebuvo laiminga, nors narsiai ir graudžiai dėjosi, jog viskas gerai. Ji buvo rūpestinga šeimininkė, ir netrukus jie įsikūrė „padoriame“ Bristolio kvartale, gana gražiame name, tiksliau, dviaukščiame bute su puikiais indais ir stiklais ir visokiais kitokiais rakandais, kuriuos taip brangina moterys. Jie rengdavo „kviestinius pietus“, įsigijo didelį automobilį. Tai jau buvo nebe Kroidono lygis. Aš įtariau, kad jie gyvena ne pagal savo kišenę ir kad Rodžerį dažnai spaudžia rimti finansiniai sunkumai, bet Priscila niekuomet tiesiai to nesakydavo. Jie abu labai norėjo vaikų, bet jų nebuvo. Sykį gerai išgėręs Rodžeris užsiminė, jog tai Priscilos lemtingos „operacijos“ pasekmės. Bet aš nenorėjau nieko žinoti. Mačiau, kad Priscila nelaiminga, kad jos gyvenimas tuščias ir nuobodus, o iš Rodžerio sulaukia ne kažin kiek paguodos. Tačiau ir apie tai nenorėjau nieko žinoti. Lankiausi pas juos retai, kartkartėmis pasikviesdavau Priscilą priešpiečių Londone. Ir kalbėdavomės tik apie šį bei tą.

Aš atidariau duris, ten stovėjo Priscila. Išsyk pajutau, jog nutiko kažkas negero. Priscila puikiai žinojo, kaip aš nemėgstu, kai kas lyg iš dangaus nukrinta. Dėl susitikimų per priešpiečius visada susitardavome laiškais iš anksto.

Ji buvo apsirengusi madingu mėlynu trikotažo kostiumėliu, bet atrodė susijaudinusi, išbalusi ir nesišypsojo. Ji ir dabar dar buvo gana graži, tačiau priaugo nemažai svorio ir neteko „blizgesio“ ir dabar atrodė panaši į „veiklią moterį“ — ir kaip tik labai tiko prie savo „seno kareivio“ Rodžerio. Jos puikiai sukirpti skoningi, pabrėžtinai griežto stiliaus drabužiai visiškai skyrėsi nuo tų rėksmingų jos jaunystės apdarų ir darė uniformos įspūdį, tačiau jį gadino galybė pigių barškučių, kuriais be saiko apsikabinėdavo. Plaukus visuomet dailiai susišukuodavo ir susigarbanodavo, nusidažydavo kukliai auksinio atspalvio. Veidas atrodė ne iš silpnųjų, šiek tiek panėšėjo į manąjį, tik be tos uždaro susikaupimo išraiškos. Trumpareges akis nuolat primerkdavo, o plonas lūpas visuomet dažydavo ryškiai raudona spalva.

Priscila nė žodžio neatsakė į mano pasveikinimą, praėjo pro mane tiesiai į svetainę, pasiėmė iš pasienio vieną iš kėdžių su lyros atlošu, patraukė ją į kambario vidurį, atsisėdo ir apsipylė ašaromis.

— Priscila, Priscila, kas yra, kas atsitiko? Dieve, kaip tu mane skaudini!

Po kurio laiko verksmas aptilo ir ji tiktai dūsavo ir kūkčiojo, beprasmiškai apžiūrinėdama popierinę nosinaitę, ant kurios buvo atsispaudę vario rusvumo dryžiai nuo makiažo.

— Priscila, kas yra?

— Aš palikau Rodžerį.

Mane apėmė juoda neviltis, baimė dėl savęs. Aš visiškai nenorėjau veltis į Priscilos nemalonumus, imti josios gailėtis. Tačiau tuoj pagalvojau, jog tai, ko gero, tik žodžiai, tik dar vienas nesusipratimas.

— Nešnekėk kvailysčių Priscila. Ir, būk gera, nusiramink. Nieko tu nepalikai. Judu tik susipykot...

— Gal duotum gurkšnelį viskio?

— Neturiu viskio. Atrodo, yra kažkokio pusiau saldaus chereso.

— Bus gerai. Įpilk.

Nuėjau prie riešutinės kabančios spintelės ir pripyliau taurelę tamsaus chereso.

— Prašau.

— Bredli, tai buvo siaubinga, siaubinga. Gyvenau tarsi klaikiam košmare, visas mano gyvenimas pavirto klaikiu košmaru, nuo tokio žmonės naktimis klykia.

— Klausyk, Priscila. Aš dabar išvažiuoju. Negaliu pakeisti savo planų. Jeigu nori, nueikim kur nors priešpiečių, o paskui aš tave įsodinsiu į Bristolio traukinį.

— Sakau gi tau, aš palikau Rodžerį.

— Nesąmonės.

— Žinai, gal aš geriau atsigulsiu į lovą.

— Į lovą?

Ji staigiai atsistojo, išėjo iš svetainės atsimušusi į durų staktą ir pasuko į gretimą kambarį, kur nakvodavo mano svečiai. Pamačiusi, jog lova ten nepaklota, sugrįžo atgal, vos neatsitrenkdama į mane. Ryžtingai nudrožė į mano miegamąjį, atsisėdo ant lovos, nubloškė į kampą rankinę, nusispyrė batelius ir nusivilko švarkelį. Paskui dusliai suaimanavusi nusitraukė sijoną.

— Priscila!

— Aš noriu prigulti. Visą naktį išbuvau ant kojų. Gal atneštum čia mano cheresą?

Atnešiau jai taurelę.

Priscila vilkdamasi sijoną kažką susiplėšė, švystelėjo rožinis apatinukas, ir netrukus ji jau gulėjo po antklode krūpčiodama ir išplėtusi tuščias, kenčiančias akis.

Prisitraukiau kėdę ir atsisėdau šalia.

— Bredli, mano santuokai galas. Turbūt ir mano gyvenimui. Koks jis buvo menkas, koks niekingas!

— Priscila, nešnekėk taip...

— Rodžerį lyg koks velnias apsėdo. Tikrai kažkoks velnias. O gal jis išėjo iš proto.

— Žinai, aš apie Rodžerį visuomet buvau nekokios nuomonės...

— Aš taip kentėjau, aš tiek metų kentėjau...

— Žinau, bet...

— Nesuprantu, kaip žmogus gali visą laiką šitaip kentėti ir likti gyvas.

— Man labai gaila..

— Tačiau pastaruoju metu tai jau buvo tikras pragaras, supranti, aš jaučiau, kad jis trokšta mano mirties, ak, aš nemoku paaiškinti, bet jis bandė mane nunuodyti, o kartais atsibusdavau naktį — jis stovi prie mano lovos ir taip baisiai žiūri, atrodo, tuoj tuoj pasmaugs.

— Priscila, tu viską prasimanai, neturėtum...

— Aišku, jis painiojasi su kitomis moterimis, tikriausiai, bet aš jam nė žodžio nebūčiau pasakiusi, jeigu ne ta baisi neapykanta. Gyventi su žmogum, kuris tavęs nekenčia... gali iš proto išeiti. Jis taip dažnai kažkur pradingsta, sako, jog užsibūna darbe, bet kai paskambinu, jo ten nerandu. Ištisas dienas sėdžiu ir galvoju, kur jis... Važinėja į kažkokias konferencijas, ko gero, tikrai konferencijų būna, sykį paskambinau ir... Jis daro viską ką nori, o aš vis viena ir viena, aš tokia vieniša... Ir visą laiką su tuo taiksčiausi, nes kas gi man belieka...

— Priscila, ir dabar tau nieko kito nelieka.

— Kaip tu gali man tai sakyti? Kaip tu gali? Ta šalta neapykanta, tas noras mane užmušti, nunuodyti...

— Priscila, nusiramink. Tu negali palikti Rodžerio. Tai beprasmiška. Suprantu, tu kenti, visi vedę žmonės kenčia, bet juk negali pradėti gyvenimo iš naujo, kai tau penkiasdešimt ar kiek tau ten dabar...

— Penkiasdešimt dveji. O Dieve, Dieve!..

— Liaukis, gana, prašau tave. Nusišluostyk ašaras, ir aš nuvesiu tave taksi į Pedingtono stotį. Aš išvažiuoju iš Londono. Tu negali čia pasilikti.

— Ir aš palikau visus savo papuošalus, kai kurie iš jų gana brangūs, o dabar jis man jų neatiduos, tiesiog iš pykčio. Ak, kodėl aš taip kvailai padariau! Vakar vakare ėmiau ir išbėgau iš namų, mes barėmės, baisiai ilgai barėmės ir aš nebegalėjau ištverti. Ėmiau ir išbėgau ir net palto neapsivilkau, nuėjau į stotį, galvojau, jis ateis manęs pasiimti, bet jis neatėjo. Aišku, jis tyčia stengėsi privaryti mane iki to, kad aš pabėgčiau, o paskui suversti man visą kaltę. Laukiau stotyje kiaurą naktį, man buvo taip šalta, beveik protas maišėsi iš nuoskaudos. O, kaip baisiai jis su manim elgėsi, ir kaip niekšiškai... Kartais ištisas valandas kartodavo: „Nekenčiu tavęs, nekenčiu, nekenčiu!..“

— Visi sutuoktiniai vienas kitam taip sako. Tokia vedybinio gyvenimo litanija...

— „Nekenčiu tavęs, nekenčiu...“

— Man regis, tai tu šitaip sakei, Priscila. Tu, o ne jis. Man regis...

— Ir aš palikau visus savo papuošalus ir audinės palantiną, ir Rodžeris paėmė visus pinigus iš bendros mūsų sąskaitos...

— Priscila, tvardykis. Girdi, duodu tau dešimt minučių. Trupučiuką pailsėk, tada apsirenk ir mes drauge išeisim.

— Bredli... O Dieve mano, aš tokia prislėgta, tokia nelaiminga... Sukūriau jam namus... juk nieko daugiau neturiu... aš tiek širdies ten įdėjau, pati užuolaidas pasiuvau... man ten kiekvienas daiktelis brangus... juk nieko brangaus daugiau neturiu... ir štai dabar nieko nebeliko... visas mano gyvenimas pražuvo... Nusižudysiu, suplėšysiu save į skutus...

— Nustok, prašau tave. Be reikalo aš čia klausausi tų tavo skundų. Iš to tau jokios naudos. Prisivarei iki to, kad visiškai nebesuvoki, ką šneki. Tavo amžiaus moterims taip būna. Pagalvok pati, Priscila. Sutinku, su Rodžeriu tau gyventi nelengva, jis baisus egoistas, bet tau teks jam atleisti. Moterims visuomet tenka taikstytis su vyrų egoizmu, tokia jų dalia. Tu negali nei iš šio, nei iš to jo palikti, kurgi tu dėsies?

— Nusižudysiu.

— Na, pasistenk, suimk save į rankas. Sakau tai ne todėl, kad esu beširdis, bet tavo pačios labui. Dabar aš tave paliksiu ir baigsiu pakuotis savo daiktus.

Bet ji vėl pratrūko raudoti, ašaros plūdo skruostais, o ji jų nesišluostė. Atrodė tokia atgrasi ir pasigailėtina, jog aš ištiesiau ranką ir užtraukiau užuolaidas. Išpurtęs jos veidas ir miegamojo prieblanda man priminė Reičelę.

— O-o, aš palikau visus savo papuošalus ir dirbtinių deimantų komplektą, ir nefrito sagę, ir gintaro auskarus, ir žiedus, ir krištolinį vėrinį su lazuritais, ir audinių palantiną...

Uždariau miegamojo duris, sugrįžau į svetainę, užvėriau ir jos duris. Buvau sukrėstas. Nepakenčiu tokio nežaboto jausmų prasiveržimo ir kvailų moteriškų ašarų. Ir dar labai išsigandau, kad gali tekti paimti seserį savo globon. Paprasčiausiai ne tiek ją mylėjau, kad ji būtų galėjusi manim pasikliauti, ir pamaniau, jog, matyt, bus geriausia jai tiesiai tai pasakyti.

Palūkėjau dešimt minučių, kol apsiramins nervai ir prašviesės galva, tada vėl nuėjau prie miegamojo durų. Iš tiesų nė nesitikėjau, kad Priscilą rasiu apsirengusią ir pasiruošusią išeiti. Nežinojau, ką daryti. Dygėjausi ir baisėjausi mintimi apie „pairusius nervus“, kai pusiau sąmoningai esi priverstas atsisakyti tvarkingo gyvenimo, į kurį mūsų laikais žiūrima taip tolerantiškai. Pažvelgiau į kambarį. Susitaršiusi ir nusmurgusi Priscila gulėjo ant šono, nusiklojusi antklodę. Šlapia burna prasižiojusi. Nuo lovos kažkaip nepatogiai karojo stora koja, apmauta kojine su geltonais prisegimais, tarp kurių buvo matyti plotas nuogos pigmentinėmis dėmėmis išmargintos šlaunies. Priscila gulėjo tokia nedailia ir nepatogia poza, jog atrodė panaši į apvirtusį manekeną. Dusliu verksmingu balsu ji pratarė:

— Aš išgėriau visas savo migdomąsias tabletes.

— Ką? Priscila, ne!

— Išgėriau. — Rankoje ji laikė tuščią buteliuką.

— Taip nejuokauk! Kiek jų ten buvo?

— Sakiau tau, kad mano gyvenimas sudužo. O tu išėjai ir uždarei duris. Na ir eik, ir uždaryk duris. Juk tai ne tavo kaltė. Ir palik mane ramybėje. Eik, nes pavėluosi į traukinį.

Leisk man pagaliau užmigti. Aš tiek per gyvenimą prisikentėjau. Sakai, aš neturiu kur eiti. Ne, dar turiu kur — į mirtį. Aš tiek prisikentėjau. — Buteliukas iškrito jai iš rankos.

Paėmiau jį. Etiketė man nieko nesakė. Puoliau artyn prie Priscilos ir ėmiau bukai traukti ant jos antklodę, tačiau viena jos koja gulėjo ant viršaus ir man nesisekė. Išbėgau iš miegamojo.

Blaškiausi po holą, puldinėjau čia atgal prie miegamojo durų, čia vėl prie laukujų, čia prie stalelio, ant kurio stovėjo telefonas. Kaip sykis, kai prie jo sustojau, telefonas suskambėjo. Pakėliau ragelį.

Pasigirdo trumpi signalai, paskui spragtelėjo ir Arnoldo balsas pasakė:

— Bredli, mudu su Reičele valgome priešpiečius mieste, visai netoli jūsų, ir mes pagalvojome, gal jūs sutiktumėt prie mūsų prisidėti? Brangioji, ar nori pasikalbėti su Bredliu?

Reičelės balsas tarė:

— Bredli, mielasis, mums būtų labai...

Aš pertraukiau:

— Priscila išgėrė visas savo migdomųjų tabletes.

— Kas? Ką?

— Priscila. Mano sesuo. Ji ką tik išgėrė visas tabletes iš buteliuko... aš... į ligoninę...

— Ką jūs sakote, Bredli? Aš jūsų negirdžiu. Bredli, nepadėkit ragelio, mes...

— Priscila išgėrė migdomuosius... Atleiskite, turiu paskambinti daktarui... atsiprašau...

Aš nuleidau ragelį, vėl tuoj pat pakėliau, dar išgirdau Reičelę sakant:“... kuo nors padėti?“ — ir nutrenkiau jį ant svirtelės. Tada vėl nubėgau prie miegamojo durų, nuo ten atgal, pakėliau telefono ragelį, padėjau, ėmiau traukti iš stalčių telefono knygas — jas laikau perdarytoje raudonmedžio komodoje. Jos išsivertė ant grindų. Į laukujas duris kažkas paskambino.

Nulėkiau atidaryti. Atėjo Frensis Mario.

— Ačiū Dievui, kad jūs atėjot, mano sesuo ką tik išgėrė visą buteliuką migdomųjų.

— Kur buteliukas? — paklausė Frensis. — Kiek jų ten buvo?

— Viešpatie, ką aš žinau?.. Buteliukas... Jį ką tik turėjau rankose... Velnias, kur aš jį nudėjau?

— Kada ji išgėrė?

— Ką tik.

— Į ligoninę paskambinot?

— Ne, aš...

— Kur ji?

— Ten, miegamajame.

— Suraskite buteliuką ir paskambinkite į Midlsekso ligoninę. Prašykite nelaimingų atsitikimų skyriaus.

— O velnias, ir kur pasidėjo tas prakeiktas buteliukas? Ką tik laikiau jį rankose...

Prie laukujų durų vėl suskambo skambutis. Atidariau. Ant slenksčio stovėjo Arnoldas, Reičelė ir Džuliana. Visi puošniai apsirengę, Džuliana su kažkokia gėlėta suknele atrodė lyg dvylikametė. Visi panėšėjo į šeimynėlę iš dribsnių reklamos — tik Reičelė su mėlyne po akimi.

— Bredli, gal mes...

— Padėkit man surasti buteliuką, aš ką tik turėjau buteliuką nuo migdomųjų, kuriuos ji išgėrė, kažkur jį nudėjau...

Iš kambario pasigirdo riksmas.

— Bredai! — pašaukė Frensis. — Gal galėtum...

— Leiskit man, — pasakė Reičelė ir nuėjo į miegamąjį.

— Ką jūs ten sakėt apie buteliuką? — paklausė Arnoldas.

— Aš neįskaitau čia numerių. Arnoldai, suraskite man ligoninės numerį.

— Aš visada sakiau, kad jums reikia akinių.

Iš miegamojo į virtuvę nubėgo Reičelė. Buvo girdėti, kaip Priscila murma:

— Palikit mane, palikit...

— Arnoldai, gal galėtumėt paskambinti į ligoninę, o aš paieškosiu... Gal nunešiau jį...

Įbėgau į svetainę ir nustebęs išvydau ten mergaitę. Susidarė įspūdis, jog atėjo į svečius ką tik išsipraususi mergaitė ką tik išskalbta suknyte. Ji apžiūrinėjo bronzines statulėles, išdėliotas lakuotoje spintelėje, bet man pasirodžius atsigręžė ir mandagiai susidomėjusi žiūrėjo, kaip aš svaidau sofos pagalvėles.

— Ko tu ieškai, Bredli?

— Buteliuko. Nuo migdomųjų tablečių. Reikia žinoti kokių.

Arnoldas kalbėjo telefonu.

Frensis pašaukė iš miegamojo. Nubėgau tenai. Reičelė skuduru šluostė grindis. Šlykščiai dvokė. Priscila sėdėjo ant lovos krašto ir gaikčiojo. Rožinis apatinukas su gėlytėmis pasikėlė, gana ankštos šilkinės kelnaitės įsirėžė į šlaunis, nuo jų iki kojinių pūpsojo nuogas kūnas.

Frensis susijaudinęs greitakalbe paaiškino:

— Ją supykino. Aš net nieko... dabar jai bus geriau, bet skrandį išplauti...

Pasigirdo Džulianos balsas:

— Ar šitas? — Neįeidama ji ištiesė ranką pro praviras duris.

Frensis paėmė iš jos buteliuką.

— Ak šitie... Na, tai ne...

— Greitoji jau važiuoja! — šūktelėjo Arnoldas.

— Na, šitos tabletės daug žalos nepridarys. Jų reikėtų baisiai daug. O šiaip jos tik pravimdo, štai kodėl jai...

— Priscila, nustok verkti. Viskas bus gerai.

— Palikite mane!

— Reikia ją šiltai apkloti, — tarė Frensis.

— Palikite mane! Aš jūsų visų nekenčiu.

— Ji kaip nesava, — paaiškinau.

— Reikia ją paguldyti į lovą, gerai apkamšyti, kad sušiltų, — paliepė Frensis.

— Aš užplikysiu arbatos, — pasakė Reičelė.

Jie išėjo, ir durys užsidarė. Aš dar sykį pabandžiau ištraukti iš po jos antklodę, bet Priscila ant jos sėdėjo.

Paskui ji staiga pašoko, pati atmetė antklodę, dribo į lovą ir karštligiškai ėmė traukti antklodę ant savęs, kol užsiklojo ir galvą. Buvo girdėti, kaip ji po antklode murma: „Gėda, ak, kokia gėda... Išstatė mane lyg parodai prieš visus tuos žmones... Aš noriu numirti, noriu numirti!“ Ir vėl prapliupo verkti.

Atsisėdau prie jos ant lovos ir pažiūrėjau į laikrodį. Buvo jau pradžia pirmos. Niekas nepasirūpino atitraukti užuolaidų, ir kambaryje kaip ir pirma tvyrojo prieblanda. Šlykščiai dvokė. Patapšnojau iškilusią patalų krūvą. Tik plaukai ir tebuvo matyti — murzinai pilki pašaknėje, o toliau geltoni. Plaukai atrodė sausi ir lūžūs, panašesni į sintetinį pluoštą negu į žmogaus plaukus. Pajutau pasidygėjimą, bejėgišką gailestį ir atsėlinantį pykinimą. Kurį laiką taip sėdėjau ir nesmagiai glosčiau kažkokią jos kūno iškilumą — lyg mažas vaikas, kuriam leista paglostyti nematytą gyvūną. Paskui man atėjo į galvą, jog reikėtų ryžtingai pakelti antklodę ir paimti ją už rankos, bet kai pabandžiau, ji tik dar giliau įsirausė į patalus — net ir plaukai pasislėpė.

Pasigirdo Reičelės balsas:

— Atvažiavo greitoji!

Pasakiau Frensiui:

— Susitvarkykit čia, gerai? — Ir per holą, pro Frensį, besikalbantį su greitosios žmonėmis, nuėjau atgal į svetainę.

Džuliana, panaši į vieną mano porcelianinių statulėlių, vėl stovėjo priešais stiklinę spintelę. Krėsle atsilošusi sėdėjo Reičelė ir kažkaip keistai šypsojosi. Ji paklausė:

— Ar ji pasveiks?

— Taip.

— Bredli, — tarė Džuliana, — ar galėčiau iš tavęs nusipirkti štai šitą?

— Ką?

— Šitą daikčiuką. Galima, aš iš tavęs ją nupirksiu? Parduok ją man.

Reičelė tarė:

— Džuliana, dėl Dievo meilės, neįkyrėk.

Džuliana laikė rankose vieną iš mano kiniškų bronzinių figūrėlių — jas aš buvau įsigijęs prieš begalę metų. Tai buvo buivolas, nudūręs galvą, su dailiai raukšlėtu kaklu, o jam ant nugaros sėdėjo iškilni ponia, švelni ir įstabi, gražiais klostuotais drabužiais ir aukšta įmantria šukuosena.

— Ar galima...

Reičelė pasakė:

— Džuliana, kur tai matyta — reikalauti, kad žmogus parduotų tau savo daiktus!

— Pasiimk ją, pasiimk, — pasakiau aš.

— Bredli, neleiskit jai...

— Ne, aš ją nupirksiu...

— Aš jos neparduosiu. Gali ją pasiimti. — Aš atsisėdau. — Kur Arnoldas?

— Ak, ačiū tau! Žiūrėkit, čia laiškas tėčiui. Ir man. Galima juos pasiimti?

— Taip, taip! Kur Arnoldas?

— Išėjo į alinę, — atsakė Reičelė ir dar plačiau nusišypsojo.

— Jai pasirodė, kad nelabai tinkamas momentas, — pridūrė Džuliana.

— Kam pasirodė?

— Jis išėjo į alinę su Kristiana.

— Su Kristiana?

— Atsilankė jūsų buvusi žmona, — šypsodamasi aiškino Reičelė. — Arnoldas jai pasakė, kad jūsų sesuo čia ką tik bandė nusižudyti, tad jūsų buvusi žmona ir nusprendė, jog dabar nelabai tinkamas momentas pasimatymui. Ir lydima Arnoldo pasitraukė iš scenos. Kur iš tiesų, gerai nežinau. „Į alinę“, — tai jo žodžiai.

Aš išbėgau į holą. Man priešais ėjo vyrai su neštuvais. Išpuoliau į gatvę.

Man regis, čia leistina trumpam sustoti ir kreiptis tiesiai į jus, mielas bičiuli. Iš esmės viskas, ką čia dabar rašau, o pasąmoningai ir visa mano kūryba — tai tarsi pranešimas, skirtas tiesiogiai jums. Tačiau kreiptis tiesiai į jus — visai kas kita, tai nuima naštą ir nuo širdies, ir nuo proto. Čia esama ir išpažinties elemento. Kaip palengvėja žmogui, kai jis gali atsitraukti ir net prisipažinti pralaimėjęs, prisipažinti tokiame kontekste, kur nereikia bijoti, kad jo prisipažinimas nuskambės melagingai. Kai tikintysis — laimingas žmogus! — paprašo Dievą atleisti ne tik tas nuodėmes, kurias jis prisimena padaręs, bet ir tas, kurių neprisimena, ir, kas dar graudžiau, tas nuodėmes, kurių per savo tamsumą jis išvis nuodėmėmis nelaiko, koks nuostabus turėtų būti jam dovanoto išsivadavimo jausmas ir po jo ateinanti ramybė! Taip ir aš dabar rašydamas ir atiduodamas šias eilutes jūsų teismui, mano įžvalgusis kritike, jaučiu didžią ramybę, suvokdamas tai, jog padariau viską, ką galėjau, ir kad jūs teisingai įvertinsite kuklų mano triūsą. Būna akimirkų, žinau, kai aš jums atrodau lyg maniakas, sklidinas savo didybės suvokimo. Bet, galimas daiktas, kiekvienas menininkas turi būti truputį maniakas, įsivaizduoti save lyg dievą. Kiekvienas menininkas kartais turi žavėtis savo darbu, svaigti nuo jo puikumo, regėti jį tobulą. Ir čia nereikia jokių palyginimų, įprasta šio žodžio prasme. Nedaug kas iš menininkų domisi savo amžininkais. Tas, kas garbina šios dienos kūrėjus, pats jau priklauso praeičiai. Tik vulgarų žmogų gali skaudinti pagyrimai, kurie atitenka kitiems. Suvokdamas savo pranašumą nebegali pavydėti kitam, nebejauti tikslios ribos tarp to, kas galbūt tik naudinga, o kas būtina. Ir lygiai taip pat svarbu suvokti savo menkystę, savo galimybių ribas, kai menininkas už varganų savo triūso vaisių regi spindintį tobulybės miražą.

Neketinu šiai knygai pateikti tokių išsamių komentarų, kaip ir ji pati. Pasakojimas neišvengiamai netrukus išsprūs iš mano priežiūros. Šis kreipimasis į jus atitinka vidinį poreikį, kuris ir pats yra viena iš knygos temų. Aptarinėdami visas įmanomas šio mano kūrybinio sumanymo formas, mes patvirtinome tokio jo įkūnijimo „teisėtumą“; beje, tai, kas liejasi iš širdies, turbūt verta švelnesnio žodžio — tarkim, toks nesutramdomas lyrizmas, nevalinga meilės išraiška. Mano knyga apie meną. Ir kartu ji pati, nors ir kuklus, bet meno kūrinys — kaip dabar sakoma, objet d’art; taigi jai kartais gali būti leidžiama atsigręžti į save. Menas (kaip aš aiškinau Džulianai) išreiškia tiesą, kartais tai būna vienintelė tiesos išraiškos priemonė. Ir vis dėlto kaip kartais būna sunku atskirti puikų instrumentą nuo juo atliekamo kūrinio privalumų. Kai kas giria tiktai visišką paprastumą; tokiam paukščio giesmė, vadinamasis „primityvas“, yra visko kriterijus, lyg tiesa nustoja buvusi tiesa, jeigu ji nesklandžiai išreiškiama. Aišku, esama ir dieviškai žavaus paprastumo, jį mes matome darbuose tų, kurių vardų nedrįstu ištarti, nes jie taip priartėję prie dievų. (Dievų vardais niekas nevadina.) Ir nors visuomet reikia siekti paprastumo, tačiau pasitaiko atvejų, kai tam tikrų padailinimų ir sudėtingumo neįmanoma išvengti. Ir čia kyla klausimas: o kaipgi tiesa? Argi realybė tokia, argi tai ir yra realybė? Žinoma, mes galime, kaip jau ne sykį pastebėjome, prisikasti prie tiesos padedami ironijos. (Angelas čia apibrėžtų žmogiškųjų galimybių ribas.) Beveik kiekvienas pasakojimas apie mūsų darbus yra komiškas. Vienas kito akyse mes be galo juokingi. Net labiausiai dievinamas ir mylimas asmuo mylinčiajam atrodo juokingas. Romanas — komiška forma. Ir kalba yra komiška forma, ji juokauja net miegant. Dievas, jeigu jis būtų, juoktųsi iš savo kūrinių. Tačiau kartu nepaneigsi, kad gyvenimas baisus, kad jis beprasmiškas, priklauso nuo atsitiktinumo, kad jame viešpatauja skausmas ir artėja mirtis. Ir čia ir kyla ironija, mūsų pavojingas ir būtinas ginklas.

Ironija — tai „takto“ atmaina (smagus žodelis). Tai mūsų taktiškas proporcijų jausmas parenkant formas grožiui įkūnyti. Grožio esama visur, kur tiesa randa sau tinkamą formą. Šios sąvokos galiausiai nedalomos. Ir vis dėlto esama tokių sąlyčio taškų, kur sąlygiškai galima akimirksniui sustoti ir pateikti analizę. Bet čia ir vėl prieš mus kazusas, taip dominantis logikus. Kaip gali žmogus „teisingai“ aprašyti kitą? Kaip gali žmogus aprašyti save? Su kokiu apsimestiniu drovumu ir kuklumu, su kokiu nenuoširdžiu atvirumu ir patiklumu mes imamės tai daryti! „Esu puritonas“ ir t. t. Brr! Kaip gali tokie teiginiai nebūti veidmainingi? Net „aš aukštaūgis“ — skamba skirtingai, nelygu kontekstas. Kaip turbūt iš mūsų juokiasi ir kaip dūsauja angelai! Ir kas gi daugiau mums belieka, nei bandyti įterpti savo viziją į tą ironišką ir jausmingą kratinį, kuris, jei būčiau išgalvotas personažas, atrodytų kur kas gilesnis ir sodresnis? Kaip šališkai aš pavaizdavau Arnoldą ir kaip paviršutiniškai — Priscilą! Emocijos užtemdo žvilgsnį, per jas imi nepastebėti skirtybių, o atvirkščiai, palinksti į apibendrinimus ir net pradedi kurti teorijas. Kai rašau apie Arnoldą, man dreba plunksna iš nuoskaudos, meilės, baimės ir sąžinės graužimo. Aš tarsi stengiuosi nuo jo atsitverti žodžiais, pasislėpti už žodžių pylimo. Mes ginamės nuo negandų aprašymais ir tramdome pasaulį silogizmais. Ko jis bijo? — štai pagrindinis klausimas, leidžiantis pažinti menininko sielą. Menas taip dažnai mus atitveria. (Kažin ar teisinga taip kalbėti ir apie didįjį meną?) Užuot buvęs komunikacijos priemone, menas dažnai tampa mistifikacija. Galvodamas apie seserį, aš jaučiu gailestį, apmaudą, kaltę ir pasidygėjimą — štai kokioje „šviesoje“ ją vaizduoju, sudarkytą ir pažemintą vien mano supratimo. Kaip man visa tai ištaisyti, brangus mano bičiuli ir drauge? Priscila buvo narsi moteris. Ji kentė savo karčią dalią oriai ir ištvermingai. Vienui viena ji rytais sėdėdavo ir darydavosi manikiūrą, o akys plūsdavo ašaromis dėl pražudyto gyvenimo.

Motina man reiškė labai daug. Mylėjau ją, bet visada kažkaip kentėdamas. Netektis, mirtis mane baugino su neįprasta mažam vaikui jėga. Vėliau aš graudžiai nuliūdęs suvokiau, koks beviltiškas tarpusavio nesupratimas skyrė mano tėvus. Jie tiesiog negirdėjo viens kito. Tėvas, su kuriuo aš vis labiau tapatinau save, buvo nervingas, bugštus, doras žmogus, senamadiškų pažiūrų, be jokios garbėtroškos, ypač vulgarių jos formų. Jis vengė rietis su motina, tačiau atvirai nepritarė jos „tuštybei“ ir niekino tą „aukštesnį visuomenės laiptelį“, ant kurio juodvi su Priscila taip atkakliai stengėsi užkopti. Ta nemeilė „laipteliui“ dar sutapo su jo paties nevisavertiškūmo kompleksu. Jis bijojo padaryti kokią niekingą klaidą, parodančią jo išsilavinimo stoką, pavyzdžiui, neteisingai ištarti kokį nors žinomą vardą. Augdamas aš pradėjau suprasti ir nepritarimą, ir baimę. Galbūt iš dalies dėl to taip aistringai veržiausi į mokslus, kad mačiau, kaip dėl išsilavinimo stokos kenčia tėvas. Dėl savo paklydėlės motinos man buvo skaudu ir gėda, nors tai nemenkino mano meilės jai, tik sušvelnino. Mirtinai bijojau, kad kas nors nepalaikytų jos kvaila ar beviltiška, išsišokėle miesčione. O vėliau, kai ji mirė, beveik visus šiuos jausmus aš perkėliau Priscilai.

Žinoma, aš niekad Priscilos nemylėjau taip, kaip mylėjau motiną. Tačiau tapatinaus su ja ir dėl to buvau pažeidžiamas. Dažnai jos gėdydavausi. Iš tiesų jos santuoka nebuvo tokia jau nevykusi. Kaip jau sakiau, Rodžeris man nepatiko. Be visų kitų dalykų, negalėjau jam atleisti, kad tada, dėl tos Priscilos „operacijos“, taip pažemino tėvą. Vis dėlto bėgant metams, ėmiau jausti kažkokį patikimą kasdieniškumą jų namo Bristolyje aplinkoje, su ta brangia virtuvės įranga, su tais atgrasiais šiuolaikiniais valgymo įrankiais ir „baro“ imitacija svetainės kampe. Net pačios kvailiausios šiuolaikinio pasaulio išmonės gali turėti raminančio naivumo, tapti savotišku išsigelbėjimo inkaru. Tai tik skurdūs meno, minties ir šventumo pakaitalai, bet vis dėlto pakaitalai ir todėl, galimas daiktas, juose esama savotiškos šviesos. Atsidavimas namams, ko gero, buvo tikras išsigelbėjimas ir mano seseriai, ir daugeliui kitų moterų.

Tačiau dabar nei apie namus, nei apie narsą nebuvo nė kalbos. Priscila po ilgų šnekų sugebėjo daugiau ar mažiau mane įtikinti, kad ji iš tiesų pasiryžo palikti vyrą, kad ji jau išėjo iš namų. Jos sielvartas dėl šios katastrofos įgavo įkyrią formą. „Ak, kaip kvaila, kaip negerai, kad aš palikau savo papuošalus!“ — nuolatos kartojo ji.

Tai buvo jau kitą rytą po jos „žygio“ su migdomaisiais. Greitoji ją nuvežė į ligoninę, bet tą patį vakarą iš jos išleido. Ji vėl parsibeldė į mano butą ir atsigulė į mano lovą.

Ten ji gulėjo ir dabar, jau kitą dieną, pusę vienuoliktos ryto. Švietė saulė. Ryšių bokštas blizgėjo naujomis metalinėmis detalėmis.

Vakar man, žinoma, nepavyko surasti Arnoldo ir Kristianos. Paieškos, kaip pastebi psichologai, gana savotiškas fenomenas: visas pasaulis staiga virsta tarsi vientisu pjedestalu, ant kurio tarsi užkeliama grėsminga ieškomojo šmėkla. Pažįstamose aplinkinėse gatvėse nuo šiol įkyriai šmėkščiojo vaiduokliškos šios poros figūros; jie bėgo, juokėsi, šaipėsi, buvo nepakenčiamai tikri ir vis tiek nematomi. Jų pavidalą įgaudavo kitos poros, nuvesdavo klaidingais pėdsakais, atrodė, pats oras nuo jų kamuoliuojasi. Bet, savaime suprantama, Arnoldas niekaip nebūtų leidęs, kad sugadinčiau jam tokį nuostabų, tokį sąmojingą pokštą. Kai išbėgau iš namų, jų jau nebuvo nei „Ficrojuje“, nei „Markize“, nei „Kviečių pėde“, nei „Juodajame arklyje“, jie buvo kažkur kitur; baltos jų šmėklos lėkė man į akis, lyg balti gėlių žiedlapiai, lyg baltų nusilupusių dažų dribsniai, lyg popieriaus skuteliai, kuriuos tas šventas paauglys mėtė į gatvės eismo srautą, — grožio, žiaurumo ir baimės vaizdiniai.

Kai sugrįžau, namuose buvo tuščia, buto durys atlapotos. Atsisėdau svetainėje į senovinį krėslą ir kurį laiką nieko daugiau nejaučiau, tik gryną baimę ir siaubą, klasikinę ir klaikią jo formą. Arnoldo „pokštas“ buvo pernelyg nešvankus ir geras, kad neįžvelgtum jame lemtingo ženklo; tai buvo akivaizdus baisios, paslėptos grėsmės ženklas. Ir aš sėdėjau virpėdamas ir sunkiai alsuodamas, nepajėgdamas net suvokti, kur mano sielvarto priežastis. Paskui pastebėjau, jog kambaryje kažkas nebe taip, lyg kažko trūksta. Galų gale supratau: nebėra bronzinės statulėlės, kur moteris raita ant buivolo, — vieno iš pačių mėgstamiausių mano daiktelių. Ir su apmaudu prisiminiau, jog atidaviau ją Džulianai. Kaip tai galėjo nutikti? Tai irgi buvo ženklas — pradingsta daiktas, o po to išgaruoja Aladino rūmai. Kai pagaliau susirūpinau, kur dabar mano sesuo ir kaip ji jaučiasi, paskambino Reičelė ir pasakė, kad Priscilą jau išleido iš ligoninės ir kad ji važiuoja pas mane.

Kankindamasis tą bemiegę naktį aš nusprendžiau, jog Arnoldo ir Kristianos problema paprasta. Kitaip ir negalėjo būti — reikalas arba paprastas, arba beprotiškas. Jeigu Arnoldas „susidraugaus“ su Kristiana, aš paprasčiausiai nutrauksiu su juo santykius. Tačiau ir radęs sprendimą vis tiek neįstengiau užmigti. Prieš akis slinko spalvoti reginiai, kurie lyg sukamosios durys sugrąžindavo mane vis atgal ir atgal į skausmo ir būdravimo pasaulį. O kai pagaliau užmigau, buvau pažemintas net sapnuose.

— Na gerai, ko gi tu taip skubėjai išeiti? Jeigu tu, kaip sakai, nusprendei palikti Rodžerį jau seniai, kodėl negalėjai susikrauti lagaminų ir išvažiuoti kurį rytą taksi, kai jis būna darbe?

— Man atrodė, kad taip palikti vyrą nedera, — atsakė Priscila.

— Protingos moterys taip ir palieka vyrus.

Sučirškė telefonas.

— Alio, Pirsonai. Čia aš, Hartbornas.

— A, sveiki...

— Gal pavalgom priešpiečių antradienį?

— Tiesą sakant, nežinau, čia pas mane sesuo... Aš jums vėliau paskambinsiu.

Antradienį? Sužlugo visi mano ateities planai.

Dėdamas telefono ragelį, pro atviras miegamojo duris mačiau Priscilą — ji gulėjo su mano raudonai ir baltai dryžuota pižama, tyčia nepatogiai, tarytum lėlė, atmetusi rankas, ir be perstojo verkė. Gyvenimo bjaurumas be žavesio šydo. Verkiančios Priscilos veidas atrodė senas ir susimurkšlinęs. Nejaugi ji kitados panėšėjo į mano motiną? Nuo persikreipusios šlapios burnos kampų ėjo dvi šiurkščios gilios raukšlės. Ašarų dar nenuplautas geltonos pudros sluoksnis nebeslėpė išsiplėtusių veido porų. Nuo savo atvažiavimo ji dar nesiprausė.

— Priscila, na, liaukis gi. Pasistenk nors kiek būti tvirtesnė.

— Žinau, aš atrodau baisiai...

— Argi tai svarbu?

— A, vadinasi, ir tu manai, kad aš pasidariau bjauri, tu manai...

— Nieko aš nemanau! Priscila, prašau tave...

— Rodžeris nebegalėjo į mane žiūrėti, pats taip sakė. Aš verkdavau jo akyse — sėdžiu priešais jį ir ištisas valandas verkiu, jaučiausi tokia nelaiminga, o jis sau skaitydavo laikraštį.

— Dievaži, galiu jį tik užjausti!

— O sykį jis bandė mane nunuodyti, skonis buvo toks šlykštus, o jis žiūri į mane ir pats nevalgo.

— Tai gryniausios nesąmonės, Priscila.

— Ak, Bredli, jeigu mes nebūtume tada nužudę to vaiko...

Šia tema ji bandė kalbėti ir anksčiau.

— Ak, Bredli, jeigu mes būtume jį pasilikę... Bet kaip aš galėjau žinoti, jog kito niekada nebeturėsiu! Tas kūdikis, mano vienintelis kūdikis, pagalvok, juk jis jau buvo, norėjo gyventi, o mes jį šaltakraujiškai nužudėme. Tai vis Rodžeris kaltas, jis užsispyrė, kad jo atsikratytume, nenorėjo manęs vesti, ir mes nužudėme jį, mano vienintelį, mano brangiausią kūdikėlį...

— Liaukis, Priscila, dėl Dievo meilės. Dabar jis būtų dvidešimtmetis ištįsėlis, narkomanas, viso tavo gyvenimo prakeikimas. — Aš niekuomet nenorėjau vaikų ir nesupratau, kodėl kiti jų taip trokšta.

— Dvidešimtmetis... Suaugęs sūnus... Turėčiau ką mylėti, būtų kam rūpintis manimi... Ak, Bredli, tu neįsivaizduoji, kaip aš dieną naktį verkiu ir ilgiuosi to vaiko. Jeigu jis būtų, ir mums su Rodžeriu viskas klostytųsi kitaip. Manau, Rodžeris ir ėmė manęs neapkęsti nuo tada, kai paaiškėjo, jog nebegalėsiu turėti vaikų. Bet juk jis pats kaltas. Tai jis suieškojo tą prakeiktą daktarą. Ak, kaip visa tai neteisinga, kaip neteisinga...

— Žinoma, neteisinga. Ir visas gyvenimas neteisingas. Prašau tave, liaukis rypuoti ir pasistenk būti praktiška. Čia gyventi tu negali. Aš negaliu tavęs išlaikyti. Šiaip ar taip, aš išvažiuoju.

— Aš eisiu dirbti.

— Priscila, pagalvok protingai: kas gi tave priims?

— Aš privalau susirasti darbą.

— Moteris, kuriai per penkiasdešimt, be išsilavinimo ir be profesijos. Kam tu reikalinga?

— Koks tu žiaurus...

Vėl suskambo telefonas. Pasigirdo saldus, pataikaujantis pono Frensio Mario balsas:

— Bredai, prašau man atleisti, bet pagalvojau, skambtelėsiu ir pasiteirausiu, kaip ten Priscila.

— Gerai.

— Na ir puiku. Tiesa, Bredai, dar norėjau pasakyti, ligoninės psichiatras rekomendavo nepalikti jos vienos.

— Reičelė man sakė.

— Ir dar, Bredai, klausykit, jūs tik nepykit ant manęs už Kristianą...

Aš numečiau ragelį.

— Žinai, — pasakė man Priscila, kai vėl įėjau į miegamąjį, — mama būtų palikusi tėtį, jeigu būtų turėjusi materialinę galimybę, ji pati man prieš mirtį taip sakė.

— Nenoriu nieko apie tai žinoti.

— Judu su tėvu tada taip iš aukšto, taip paniekinamai elgėtės su manim, o jūs abu mums su mama buvot tokie negailestingi, mama taip kentėjo...

— Tu turi arba grįžti pas Rodžerį, arba sudaryti su juo aiškią finansinę sutartį. Manęs tai neliečia. Privalai pažvelgti faktams į akis.

— Bredli, būk geras, nuvažiuok pas Rodžerį.

— Nė nemanau!

— O Viešpatie! Ir kodėl aš nepasiėmiau savo papuošalų, jie taip daug man reiškia, aš taip taupiau, kad jų nusipirkčiau, ir dar audinių palantinas. Ten ir dvi sidabrinės taurės, jos stovi ant mano tualetinio staliuko, ir malachito dėžutė...

— Priscila, nebūk mažas vaikas. Visus tuos daiktus galėsi atsiimti vėliau.

— Ne, negalėsiu! Rodžeris viską parduos man ant pykčio. Aš juos pirkausi ir tai buvo man vienintelė paguoda. Nusiperku kokį gražų daiktelį ir nors valandėlei pasidaro linksmiau, susitaupydavau iš namų ūkiui skirtų pinigų, ir tai mane nors trupučiuką pradžiugindavo. Ir dirbtinių deimantų komplektas, ir krištolo vėrinys su lazuritais, jis, žinai, koks brangus...

— Kodėl Rodžeris čia nepaskambino? Juk jis tikriausiai žino, kur tu.

— Jis pernelyg išdidus ir įsižeidęs. Supranti, tam tikra prasme man gaila Rodžerio, jam, matyt, nebuvo linksma, jeigu jis taip šaukdavo ant manęs arba išvis nesikalbėdavo, širdyje jis, matyt, jautėsi baisiai nelaimingas, iš tiesų buvo prislėgtas ir sugniuždytas. Man kartais atrodydavo, jog jis eina iš proto. Na, ir kaip gyventi tokiam žiauriam, tokiam abejingam žmogui? Pastaruoju metu jis neleisdavo man taisyti valgio, drausdavo įeiti į jo kambarį, ir aš žinau, jis nebepasiklodavo lovos, o jo skalbiniai pasidarė nešvarūs ir dvokė, kartais jis net nebesiskusdavo, jau maniau, kad jį išvys iš tarnybos. O gal ir išvijo, tik jis nedrįsta man prisipažinti. O dabar jam bus dar blogiau. Aš vis nors kiek žiūrėjau švaros, teisybė, buvo nelengva, kai žmogui į viską tik nusispjauti. O dabar jis ten vienas, tame nešvariame tvarte, nevalgęs, negėręs ir į viską numojęs ranka...

— O aš maniau, aplink jį sukiojasi pulkai moterų.

— Na, turbūt esama ir moterų, bet tikriausiai šlykščių, nedorų, kurioms reikia tik jo pinigų ir išgerti, kaip būdavo tada, kai dar nebuvau už jo ištekėjusi, tai toks baisus materialistinis pasaulis... Ak, man jo taip gaila, jis susikūrė tokį pragarą aplink save, o dabar atsidūrė vienas tame pragare, jį kamuoja depresija, o kriauklė pilna neplautų indų...

— Na, tai važiuok ir suplauk juos!

— Bredli, prašau tave, nuvažiuok į Bristolį...

— O man atrodo, kad tau mirtinai norisi pas jį sugrįžti...

— Prašau tave, nuvažiuok ir paimk mano brangenybes, aš duosiu tau raktą.

— Ak, nustok tu rypavusi dėl tų brangenybių. Niekur jos nedings. Pagal įstatymus jos vis tiek priklauso tau. Brangenybės visada lieka žmonai.

— Įstatymai čia niekuo dėti. O, man taip norėtųsi jas čia turėti, tai viskas, kas man dar liko, nieko daugiau neturiu, aš jaučiu, kaip jos manęs šaukiasi... Ir tie maži niekučiai, ir dryžuota vaza...

— Priscila, brangioji, nustok svaičioti.

— Bredli, na, labai prašau, nuvažiuok dėl manęs į Bristolį. Jis dar nebus spėjęs jų parduoti, gal nesusipras. O be to, jis turbūt įsivaizduoja, kad aš grįšiu. Viskas dar tebėra savo vietose. Duosiu tau namo raktą, tu įeisi, kai jis bus tarnyboje, ir paimsi mano daiktus, tau tai nesudarys jokių sunkumų, o man iš karto širdis atlėgs, ir aš tada padarysiu viską, ką tu pasakysi, tai jau bus visai kitas reikalas...

Ir čia prie durų pasigirdo skambutis. Aš atsistojau. Kvailai, beprasmiškai susijaudinau. Švelniai mostelėjau Priscilai, išėjau iš miegamojo ir uždariau duris. Nuėjau prie laukujų durų ir atidariau jas.

Ant slenksčio stovėjo Arnoldas Bafinas. Lyg du šokėjai mudu sklandžiai įslydome į svetainę.

Kai Arnoldas susijaudindavo, jo veidas parausdavo, lyg kas būtų nukreipęs į jį rausvos šviesos pluoštą. Ir dabar jis buvo paraudęs, o blyškios akys už akinių stiklo rodė nervingą susirūpinimą. Jis patapšnojo man per petį, ne patapšnojo, o greičiau tekštelėjo lyg žaidžiant liestynių.

— Kaip ji?

— Daug geriau. Jūs su Reičele buvot tokie malonūs.

— Tai Reičelė. Bredli, jūs nepykstate ant manęs?..

— Už ką turėčiau pykti?

— Juk žinote... jie jums pasakė... aš išėjau su Kristiana?

— Apie ponią Evendeil aš nenoriu nieko girdėti, — atsakiau.

— Na, mat. Jūs pykstate. O Viešpatie!

— Nė nemanau pykti. Aš tik... nenoriu... nieko... žinoti...

— Aš nenorėjau, taip savaime išėjo.

— Na ir gerai! Ir gana apie tai.

— Bet aš dabar negaliu apsimesti, jog nieko nebuvo. Bredli, man reikia su jumis pasikalbėti, nenoriu, kad jūs mane kaltintumėt... Aš gi ne kvailys — galų gale aš juk rašytojas! — argi aš nežinau, kaip sudėtinga...

— Kuo čia dėtas jūsų rašytojavimas ir kam jums prireikė jį čionai įpainioti?

— Todėl, kad suprantu, kaip jūs jaučiatės.

— Vargu. Matau, jūs labai susijaudinęs. Regis, jus gerokai pradžiugino vaidmuo mano buvusios žmonos sutikimo komitete. Ir, suprantama, jums knieti išsipasakoti. Taigi prašau jus to nedaryti.

— Bet, Bredli, ji fenomenas.

— O man nerūpi fenomenai.

— Mano brangusis Bredli, nejaugi jums ne smalsu? Negali būti. Jumis dėtas, aš mirčiau iš smalsumo. Suprantama, įžeista savimeilė...

— Ne apie įžeistą savimeilę kalba. Tai aš ją palikau.

— Na, nuoskaudos laikas neužgydo, žinau. Visa tai kvailystės. Bet man tikriausiai būtų baisiai įdomu! Man mirtinai norėtųsi pamatyti, kokia ji tapo, į ką panaši. Žinoma, pagal tarimą ją dabar galėtum palaikyti amerikiete...

— Nenoriu nieko žinoti!

— Jūs niekad apie ją rimtai nepapasakojot. Jūsų pasiklausius, tai...

— Arnoldai, jeigu jūs toks įžvalgus romanistas ir taip gerai susigaudote žmonių psichologijoje, turėtumėt suprasti, jog čia pavojinga sritis. Jeigu norit statyti pavojun mūsų draugystę, — tęskit. Aš negaliu uždrausti jums pažintis su ponia Evendeil. Bet prašau jus man niekad neminėti jos vardo. Tai padarytų galą mūsų draugystei, įspėju jus.

— Mūsų draugystė ne toks jau gležnas daigelis, Bredli, atlaikys. Klausykit, aš nenoriu apsimesti, jog nieko neįvyko, ir jums nepatariu. Suprantu, žmonės gali virsti prakeikimu vienas kitam...

— Tai jau tikrai.

— Bet kartais, kai pažvelgi tiesai į akis, viskas pasirodo ne taip ir baisu. Ir jūs neturėtumėt slapstytis, vis tiek nieko iš to nebus, ji jau čia ir trūks plyš nori jus pamatyti, tiesiog miršta iš nekantrumo, ir jūs neišvengsit to susitikimo. Ir žinokit, ji toks mielas žmogus...

— Mano manymu, jūs nieko kvailesnio negalėjot pasakyti.

— Taip, taip, aš jus suprantu. Bet jeigu jūs vis dar žiūrit į ją su tokiomis emocijomis...

— Visai ne!

— Bredli, būkite nuoširdus.

— Ar nesiliausit manęs kankinęs? Taip ir žinojau, kad jūs atlėksit čionai triumfuodamas...

— Kodėl aš turėčiau triumfuoti? Tam nėra jokios priežasties.

— Kurgi ne. Jūs susitikot su ja, aptarinėjot mane, nustatėt, kad „ji toks mielas žmogus“...

— Bredli, nešaukit. Aš...

Vėl suskambėjo telefonas.

Aš išėjau ir pakėliau ragelį.

— Bredai! Nejau iš tiesų čia tu? Spėk, kas čia kalba!

Padėjau ragelį atsargiai, kad nesukelčiau triukšmo. Paskui sugrįžau į svetainę ir vėl atsisėdau į krėslą.

— Tai buvo ji.

— Jūs išbalot kaip drobė. Jums bloga? Gal ko nors duoti? Atleiskit man už tą kvailą pokalbį. Ji dar prie telefono?

— Ne. Aš... padėjau ragelį...

Telefonas suskamba vėl. Aš nesikeliu iš vietos.

— Bredli, leiskit aš su ja pasikalbėsiu.

— Ne.

Atsiduriu prie telefono, kai Arnoldas jau pakėlęs ragelį. Skubiai nuspaudžiu svirtelę.

— Bredli, supraskit, vis tiek niekur nedingsit, vienaip ar kitaip teks su ja susitikti. Ji pasiims taksi ir atvažiuos pas mus čia.

Vėl telefonas. Nukeliu ragelį ir laikau per tam tikrą atstumą. Atpažįstu Kristianos balsą, net ir su amerikietišku sniaukrojimu. Metų uždanga nukrinta.

— Bredai, prašau tave, paklausyk. Aš esu čia netoliese, na, žinai, mūsų senajame name. Gal užsuktum, ką? Turiu viskio. Bredai, tik prašau tave, nemėtyk ragelio, nebūk toks. Verčiau ateik į svečius. Man beprotiškai norisi į tave pažiūrėti. Būsiu namie visą dieną, bent jau ligi penkių.

Padėjau ragelį.

— Ji nori, kad ateičiau pas ją į svečius.

— Nueik, Bredli, nueik, nieko nepadarysi. Toks likimas!

— Neisiu.

Vėl skamba telefonas. Nukeliu ragelį ir dedu ant staliuko. Ji burbuliuoja iš tolo. Pasigirsta šaižus Priscilos riksmas:

— Bredli!

— Nelieskit! — parodžiau Arnoldui pirštu į gulintį ragelį. Nuėjau pas Priscilą.

— Ten pas tave Arnoldas Bafinas? — Ji sėdėjo ant lovos krašto, nuleidusi kojas. Mano nuostabai, buvo jau su sijonu ir palaidine ir dalykiškai tepliojosi nosį kažkokia gelsvai rausva bjaurastim.

— Taip.

— Manau, aš išeisiu pas jį. Noriu jam padėkoti.

— Kaip nori. Priscila, aš dabar turiu porai valandų išeiti. Tu dar pabūsi? Aš sugrįšiu iki priešpiečių, na, gal truputį vėliau. Paprašysiu Arnoldą, kad pasėdėtų su tavim.

— Tu labai ilgai neužtruksi?

— Ne, ne.

Nubėgau pas Arnoldą.

— Ar jūs nepabūtumėt su Priscila? Daktaras sakė jos vienos nepalikti.

— Pabūsiu, — nelabai noriai sutiko Arnoldas. — Ar čia atsiras ko išgerti? Aš, tiesą sakant, norėjau su jumis pasišnekėti apie Reičelę ir apie keistą jūsų laišką. Kur jūs taip staiga susiruošėt?

— Į svečius pas Kristianą.

Santuoka, kaip jau sakiau, labai keistas dalykas. Išvis nesuprantama, kaip ji įmanoma. Man regis, žmonės, kurie giriasi, jog santuokoje yra laimingi, apsigauna, arba tiesiog meluoja. Žmogaus siela nesukurta visą laiką artimai liestis su kito žmogaus siela, iš tokio prievartinio artumo dažnai randasi begalinis vienišumas, kurį pakęsti įmanoma tik laikantis žaidimo taisyklių. Niekas negali prilygti tai bevaisei vienatvei, kai dviese uždaryti į vieną narvą. Tie, kurie lauke, dar gali, jeigu jiems reikia, sąmoningai ar instinktyviai ieškoti išsigelbėjimo kitų žmonių draugijoje. Tačiau du sujungti vargu ar begali bendrauti su kitais, dar laimė, jei bėgant metams jie įstengia kalbėtis vienas su kitu. O gal tai dabar manyje byloja pavydaus nevykėlio balsas? Žinoma, čia aš kalbu apie palyginti „laimingas“ santuokas. Tais atvejais, kai dviejų žmonių buvimas kartu, kelia tik abipusį priešiškumą, gyvenimas pavirsta tikrų tikriausiu pragaru. Aš palikau Kristianą anksčiau, kai mūsų pragaras dar nebuvo įsigalėjęs. Man pasidarė aišku, kur link viskas krypsta.

Savaime suprantama, kai vedžiau Kristianą, buvau „įsimylėjęs“, ir jaučiausi laimingas, kad ją gavau. Ji buvo įspūdinga ir graži moteris. Jos tėvai buvo verslininkai. Ji net turėjo truputį nuosavų pinigų. Mano motinai ji darė didžiulį įspūdį, Priscilai taip pat. Juodvi net drovėjosi jos. Vėliau, kai jau įsivaizdavau, jog geriau nusimanau apie „meilę“, nusprendžiau, kad jaučiu Kristianai viso labo nenumaldomą fizinį potraukį kartu su savotišku pamišimu. Lyg būčiau pažinojęs gyvą tikrą Kristianą kadaise, buvusiame gyvenime, o dabar esu pasmerktas, gal net kaip bausmę, vėl išgyventi jau pažįstamą, bet iškreiptą dvasinę būseną. (Įtariu, jog esama daug tokių porų.) Arba lyg ji būtų jau seniai mirusi ir dabar vėl sugrįžusi pas mane kaip mylimosios dvasia. Mylimųjų dvasios visuomet negailestingos, nors gyvenime jie gal buvo įsikūnijęs gerumas. Man kartais vaidendavosi, jog aš „prisimenu“ Kristianos gerumą, nors dabar tai buvo vienas pyktis ir raganiškumas. Ir ne tik todėl, kad ji kartais, ir gana dažnai, būdavo šiurkšti ir žiauri. Bet kad ji, atrodė, tik tam ir yra, kad erzintų, trukdytų, gadintų ir žemintų. O aš lyg Siamo dvynys buvau susijungęs su ja mintimis. Ir mes klibinkščiavome drauge, suaugę galvomis.

Priežastis, dėl kurios aš, prisiekęs, jog daugiau niekada su ja nesikalbėsiu, dabar persigalvojau ir skubėjau pas ją, buvo paprasta. Staiga supratau, jog neturėsiu ramybės, kol savo akimis nepamatysiu ir neįsitikinsiu, kad ji nebeturi man galios. Gal ji ir ragana, bet jau nebe man. Tuo įsitikinti ypač svarbu dabar, kai per nelemtą atsitiktinumą su ja susipažino Arnoldas. Man regis, jo atsiliepimas apie ją kaip apie „tokį mielą žmogų“ padarė man didžiulį įspūdį. Vadinasi, ji ištrūko iš mano vaizdinių pasaulio ir vaikšto po žemę laisva? Ir Arnoldas matė ją nešališkomis akimis? Kažkur čia slypėjo man baisi grėsmė. Apsilankęs pas ją aš sugebėsiu „atskiesti“ kenksmingą jų pažinties poveikį. Tačiau visa tai apgalvojau vėliau, o tada aš veikiau iš nuojautos, norėdamas sužinoti blogiausia.

Maža gatvelė Noting Hile, kur mes gyvenome savo bendro buvimo pabaigoje, nuo to laiko pasidarė kur kas prašmatnesnė. Aš, savaime aišku, visada ją aplenkdavau. Dabar, greitai žingsniuodamas šaligatviu, mačiau, kaip šviečia naujai nudažyti melsvi, gelsvi, rausvi namų fasadai, prie durų kabo madingi belstukai, ant langų dailios geležinės grotelės, stilizuotos langinės, vazonai gėlėms. Taksi aš paleidau už kampo, nes nenorėjau, kad Kristiana mane pastebėtų pirmiau nei aš ją.

Kai netikėtai atgyja praeitis, nors ir be savo košmarų, kiekvienam gali apsvaigti galva. Man trūko oro. Aš skubėjau, aš bėgau. Ji atidarė duris.

Ko gero, iškart jos nebūčiau pažinęs. Ji atrodė aukštesnė ir lieknesnė. Kadaise ji buvo gana apkūni, juslingų apvalių formų moteris. Dabar ji atrodė griežtesnė, be abejonės, senesnė ir kartu elegantiškesnė, dėvėjo paprastą vilnonę pilkšvai kreminę suknelę susijuosusi grandinėle vietoje dirželio. Plaukai, tankūs, anksčiau visuomet sugarbiniuoti, o dabar tik lengvai banguoti, krito ligi pečių ir buvo nudažyti kažkokia rausvai ruda spalva. Veide lengvai išsišovė skruostikauliai ir atsirado smulkių raukšlelių, tai darė jį panašų į keptą obuolį, nors nė kiek negadino. O drėgnos, pailgos, rudos akys nė kiek nepaseno ir neapsiblausė. Atrodė pasitempusi ir pasitikinti savimi, lyg kokia tarptautinės kosmetikos firmos vadybininkė.

Sunku aprašyti, kokia buvo jos veido išraiška, kai atidarė duris. Pirmiausia, ji labai susijaudino, vos ne iki idiotiško juoko, nors stengėsi atrodyti rami. Turbūt ji vis dėlto spėjo pamatyti mane pro langą. Šiaip ar taip, ji nusijuokė, kažkaip prislopintai linksmai sukikeno, kai aš įėjau, šūktelėjo kažką panašaus į: „O Viešpatie!“ Pajutau, kaip mano veidas persikreipė ir susiplojo, lyg būčiau užsitraukęs nailono kojinę. Įėjome į svetainę, kur, ačiū Dievui, buvo tamsoka. Čia viskas man pasirodė beveik taip pat, kaip buvo kadaise. Galingos emocijos aptraukė kambarį it ūko šydas, ėmė trūkti oro, šviesos. Kokie tai buvo jausmai (neapykanta? baimė?), dabar negaliu pasakyti, tik vėliau gal pavyks juos atstumti ir pavadinti. Akimirką abu lyg apmirėme. Paskui ji žengė man priešais. Aš pagalvojau, — nežinau, ar teisingai, ar klydau, — kad ji nori prie manęs prisiliesti, ir užlindau už kėdės prie lango. Ji nusijuokė, nusikvatojo lyg garsiai raudodama, kaip paukštis. Jos veidas, užsimiršus iškreiptas juoko, pasidarė panašus į groteskišką antikos kaukę. Dabar ji atrodė sena.

Paskui greit nusigręžė ir ėmė naršyti po spintelę.

— O Viešpatie, ko aš čia dabar krizenu! Reikia išgerti, Bredli. Viskio? Manau, mums abiem reikia išgerti. Tikiuosi, tu būsi man geras. Kokį klaikų laišką tu man parašei.

— Laišką?

— Tavo svetainėje gulėjo man adresuotas laiškas. Arnoldas jį man perdavė. Štai, išgerk ir nustok drebėti.

— Ne, ačiū.

— Viešpatie, aš irgi drebu. Dar, ačiū Dievui, Arnoldas paskambino ir perspėjo, kad tu ateisi. Antraip aš tikrai būčiau apalpusi. Na kaip, ar mes džiaugiamės vėl pasimatę?

Akcentas buvo akivaizdžiai amerikietiškas. Dabar, geriau įsižiūrėjęs, tarp susiliejusių rudų ir mėlynų svetainės šešėlių pamačiau, kokia ji pasidarė graži. Branda ir elegancija ankstesniam įkyriam gyvybingumui suteikė orumo ir pasitikėjimo savimi. Ir kaip jai tai pavyko — neišsimokslinusiai moteriškei, gyvenančiai mažame miestelyje, kažkur Amerikos Vidurio Vakaruose?

Kambaryje beveik viskas likę kaip buvo. Čia visur atsispindėjo seniai užmirštas ankstesnysis „aš“, mano jauno dar nesusiformavęs skonis: pinti baldai, vilnonės siuvinėtos pagalvėlės, išblukusios litografijos, rankų darbo violetine spalva glazūruota keramika, rankomis nertos margos alyvinės lino užuolaidos, šiaudiniai dembliai ant grindų. Rami, maloni, beskonė aplinka. Tai aš prieš daugybę metų sukūriau šį kambarį. Čia aš verkdavau. Čia rėkdavau ir trypdavau kojomis.

— Nusiramink, Bredai. Tu paprasčiausiai užsukai aplankyti seno draugo, tiesa? Tame laiške tu toks sudirgęs? Bet visai nėra ko nervintis. Kaip laikosi Priscila?

— Gerai.

— O tavo mama dar gyva?

— Ne.

— Na, nestovėk taip lyg mietą prarijęs. Aš jau ir užmiršau, koks tu ištįsėlis. Ko gero, dar labiau sulysai. Ir plaukai išretėjo, bet žilų, rodos, dar nėra, bent nematau. Tu visada buvai truputį panašus į Don Kichotą. Atrodai visai neblogai. Galvojau — o gal tu būsi jau susikūprinęs, praplikęs senis? O kaip aš atrodau? Viešpatie, kiek metų pralėkė, ar ne?

— Taip.

— Išgerk bent gurkšnelį, gal atsiriš tau liežuvis. Žinai, garbės žodis, aš džiaugiuosi tave matydama! Dar laive galvojau, kaip mudu susitiksim. Bet, ko gero, aš dabar visais džiaugiuosi, man dabar skambina iš viso pasaulio, ir viskas taip nuostabu, taip žavinga. Matai, aš išėjau dzenbudizmo kursą. Turbūt esu pasiekusi nušvitimą, nes viskas aplink man atrodo taip puiku! Jau maniau, vargšelis Evansas niekad nepabaigs tos atsisveikinimo scenos, kasdien meldžiausi, kad jis greičiau numirtų — jis buvo baisus ligonis. O dabar kas rytą prabundu, prisimenu, kad visa tai tiesa, ir vėl užsimerkiu, jaučiuosi lyg danguje. Žinoma, elgiuosi nelabai krikščioniškai, bet toks gyvenimas, o jau mano amžiaus žmogus gali būti nuoširdus. Tu šokiruotas? Smerki mane? Taip, aš iš tiesų džiaugiuosi tave matydama ir man smagu. Rodos, juokčiaus, juokčiaus nesustodama, keista, ar ne?

Šis šiurkštokas tonas buvo kažkas naujo, kaip supratau, amerikietiško, nors jos gyvenimą Amerikoje aš įsivaizdavau labai ponišką. Tačiau savo akimis ir kūnu ji naudojosi po senovei, tik gal sąmoningiau, su ironiško pasitenkinimo atspalviu, būdingu moteriai, kuri tapo ir vyresnė, ir elegantiškesnė. Senesnės moterys flirtuoja išlaikydamos šaltą protą ir savitvardą, ir nuo to jų išpuoliai tik dar galingesni negu akli jaunystės protrūkiai. O čia priešais mane sėdėjo moteris, kuriai gyvenime buvo svarbiausia patikti. Ji flirtavo su manimi, nors nepasakyčiau, kaip ji tai darė, — visa savo esybe, kiekvienu pečių gūžtelėjimu, galvos kryptelėjimu, taikliomis žvilgsnio strėlėmis, lūpų virpėjimu ji lengvai, bet nepaliaujamai darė „spaudimą“. Pasakyti „koketiškai žvilgčiojo“ būtų ir pernelyg vulgaru, ir lėkšta. Įspūdis buvo toks, lyg žiūrėtum į atletą ar šokėją, kurių ypatinga laikysena akivaizdi net visiškoje neveiklumo būsenoje. Jos pozose matei kvietimą, kuris tuo pat metu buvo lyg pajuoka ir net smagus pasišaipymas iš savęs. Jaunystėje jos koketavimas visuomet būdavo truputį paikas, kvailokas. Iš to dabar nebeliko nė ženklo. Savo meną ji valdė tobulai. Galbūt tai vis to dzenbudizmo dėka?

Žiūrėjau į ją, ir mano širdį vėl užplūdo jau užmiršta baimė, jog būsiu ne taip suprastas, vėl pajutau grėsmę, jog bus įsibrauta į mano mintis, jos vėl bus užgrobtos. Stengiausi atlaikyti jos žvilgsnį, išlaikyti šaltakraujiškumą, rasti tokį toną, kad balsas skambėtų tvirtai ir ramiai. Pasakiau taip:

— Atėjau čia tik todėl, kad kitaip tu tikriausiai nebūtum man davusi ramybės. Bet viskas, ką parašiau tau laiške, — tiesa.

Ir rašiau jį nė kiek „nesudirgęs“, tik konstatavau faktą. Aš nenoriu atnaujinti mūsų pažinties ir to nepakęsiu. Dabar, kai jau atsižiūrėjai į mane, patenkinai savo smalsumą ir iki valiai prisijuokei, prašau suprasti, jog aš daugiau nebenoriu turėti su tavim nieko bendro. Sakau tam atvejui, jei tau šautų į galvą dar pasišaipyti mane persekiojant. Būčiau labai tau dėkingas, jeigu paliktum mane ramybėje. Ir mane, ir mano draugus.

— Na, Bredai, tavo draugai — dar ne tavo nuosavybė. Nejaugi tu pavyduliauji?

Praeitis vėl gyvai atsistojo man prieš akis, prisiminiau, kaip mikliai ji visuomet atsikirsdavo, nesibodėdama niekuo, kad tik būtų jos viršus. Pykčio ir nevilties raudonis išpylė man veidą. Tik nepradėk ginčytis su ta moterimi! Nusprendžiau ramiai pakartoti tai, ką pasakiau, ir išeiti.

— Prašau daugiau manęs netrukdyti. Man tai nemalonu ir aš neturiu jokio noro tavęs matyti. Kam? Tavo sugrįžimas į Londoną kelia man šleikštulį. Būk gera, pasistenk visiškai užmiršti, kad aš esu.

— Žinai, man ir pačiai ne per daug malonu. Kažkaip susijaudinau, įsiskaudinau. Aš galvodavau apie tave tenai, Bredai. Baisu, ko mudu pridarėme, ar ne? Taip viens kitam širdį paėdėm, kad gyventi pasidarė nemiela. Aš net kalbėjausi apie tave su savo guru. Rengiausi tau parašyti...

— Sudie.

— Neišeik, Bredai, prašau. Aš taip norėjau su tavim pasikalbėti, ne tik apie prabėgusias dienas, apie daug ką, apie gyvenimą, supranti? Tu vienintelis man artimas žmogus Londone, aš netekau visų savo draugų. Beje, žinai, aš nusipirkau ir antrą aukštą, dabar turėsiu visą namą. Evansas manė, kad tai bus naudinga investicija. Vargšas senasis Evansas, amžiną jam atilsį, buvo tikras amerikietiškas nuoboda, bet apie verslo reikalus nusimanė puikiai. O aš leidau laiką mokslams, antraip būčiau galą gavusi iš nuobodulio. Atsimeni, kaip mudu svajojom kada nors nusipirkti ir antrąjį aukštą? Kitą savaitę jau laukiu statybininkų. Ir pagalvojau, gal tu man galėtum padėti, kai ką patarti? Na, neišeik dar, Bredli, papasakok nors kiek apie save. Kiek jau knygų esi išleidęs?

— Tris.

— Tikrai tris? Negali būti, o aš maniau, kad tu dabar jau tikras rašytojas.

— Aš ir esu tikras rašytojas.

— Pas mus buvo atvažiavęs vienas toks literatas iš Anglijos, kalbėjo Moterų rašytojų klube, aš jį paklausiau apie tave, bet jis net tavo vardo nebuvo girdėjęs. Aš ir pati truputį rašinėju, esu parašiusi keletą apsakymų. Ar tu vis dar įsikinkęs į tą tarnybą mokesčių valdyboje?

— Neseniai išėjau.

— Bet juk tau dar nėra šešiasdešimt penkerių, Bredai? Man viskas galvoj susimaišė. Kiekgi tau metų?

— Penkiasdešimt aštuoneri. Išėjau, kad galėčiau rašyti.

— Baisu pagalvoti, kaip aš pasenau. Tau jau seniai reikėjo išeiti. Visą savo gyvenimą tu atidavei tai mokesčių kontorai, argi taip reikėjo? Geriau būtum pakeliavęs, kaip tikras Don Kichotas, tada būtum sukaupęs begalę medžiagos. Paukščiai narveliuose negieda. Aš, ačiū Dievui, ištrūkau į laisvę. Jaučiuosi tokia laiminga, jog beveik einu iš proto. Juokiuosi ir negaliu liautis nuo tada, kai vargšas Evansas atidavė Dievui sielą. Žinai, jis priklausė Kristaus mokslo bažnyčiai. Bet vis tiek, kai liga jį surietė, ėmė šauktis gydytojų, ne juokais išsigando. O jie rengdavo bendras maldas už jį, tai prieš jiems susirenkant jis slėpdavo vaistus! O žinai, tame Kristaus moksle kažko esama, aš ir pati truputį juo tikiu. Ar tu nors kiek apie tai išmanai?

— Ne.

— Vargšas senasis Evansas. Turėjo jis tam tikro gerumo, tam tikro delikatumo, bet buvo toks mirtinai nuobodus, jog aš vos galo negavau. Su tavim bent jau niekad nebūdavo nuobodu. O tu žinok, aš dabar turtinga moteris, tikrai turtinga, labai turtinga! Ak, Bredli, kaip gera, kad galiu tau tai pasakyti, kaip nuostabu! Aš pradedu naują gyvenimą, Bredli, aš dar išgirsiu skardint trimitus!

— Viso geriausio.

— Aš dar būsiu laiminga ir dovanosiu laimę kitiems. Nešdinkis!

Pastarasis įsakymas buvo skirtas, kaip beveik iš karto supratau, ne man, o kažkam, atsiradusiam man už nugaros, už lango, išeinančio tiesiai į gatvę. Pasukau galvą ir išvydau už lango Frensį Mario. Prisiplojęs prie stiklo jis žiūrėjo į vidų, pakėlęs antakius, su drovia, nuolankia šypsena lūpose. Įžiūrėjęs mus, jis iškėlė sudėtas lyg maldai rankas.

Kristiana piktai numojo ranka ir net kažkaip bjauriai išsiviepė. Bet Frensis grakščiai išskėtė rankas ir prispaudė delnus prie stiklo, per vidurį dar prikišęs suplotą nosį.

— Eime aukštyn. Greičiau.

Siaurais laiptais aš nusekiau paskui ją į vieną iš miegamųjų. Čia viskas pasikeitė. Ant grindų buvo patiestas skaisčiai rožinis kilimas, blizgėjo juodi modernūs baldai. Kristiana atidarė langą ir kažką išmetė. Priėjau arčiau ir pamačiau ant šaligatvio dryžuotą maišelį, iš kurio iškrito elektrinis skustuvas ir dantų šepetėlis. Frensis greit susirinko savo mantą ir atsistojo, vis toks pat beviltiškas, iškėlęs aukštyn mažytes arti viena kitos įstatytas akis, perkreipęs burnelę vis ta pačia nuolankia šypsena.

— Ir štai dar tavo šokoladas! Pasitrauk į šalį. Ne, aš geriau atiduosiu jį Bredui. Bredai, juk tu dar tebemėgsti pienišką šokoladą, ar ne? Žiūrėk, aš atiduodu tavo šokoladą Bredliui. — Ji įbruko šokoladuką man į rankas. Aš padėjau jį ant lovos. — Aš ne beširdė, bet jis prikibo prie manęs nuo pat atvažiavimo dienos, įsivaizduoja, kad aš dabar su juo terliosiuos ir jį išlaikysiu. Tikras veltėdis, gyvena iš valstybės socialinės pašalpos, amerikiečiai mano, kad visi anglai tokie. Na, tu tik pažvelk į jį, šitą klouną! Pinigų jam daviau, bet jis nori atsikraustyti čia ir apsigyventi. Įlindo, kol manęs nebuvo namie, pro virtuvės langą, pareinu — o jis drybso lovoje! O! Žiūrėk, kas atėjo!

Apačioje pasirodė dar vienas žmogus — Arnoldas Bafinas. Jis sustojo ir ėmė šnekėtis su Frensiu.

— Alio, Arnoldai!

Arnoldas užvertęs galvą pamojavo ir patraukė prie paradinių durų. Ji nubėgo laiptais žemyn kaukšėdama kulniukais, išgirdau, kaip atsidaro laukujos durys. Juokas.

Frensis vis dar stovėjo griovelyje po langu su elektriniu skustuvu ir dantų šepetėliu rankose. Pažvelgė į užsidarančias duris, paskui pakėlė akis į mane. Kaltai šypsodamasis, jis beviltiškai skėstelėjo ir vėl nuleido rankas. Išmečiau jam pro langą plytelę pieniško šokolado. Nelaukiau, kol jis ją pakels, ir lėtai nulipau laiptais žemyn. Arnoldas ir Kristiana stovėjo svetainės tarpdury, abu kalbėjosi.

Pasakiau Arnoldui:

— Jūs palikote Priscilą.

— Bredli, nepykit, — atsakė Arnoldas, — bet Priscila mane užsipuolė.

— Užsipuolė?

— Aš pasakojau jai apie jus, Kristiana. Bredli, jūs nepasakėt jai, kad atvažiavo Kristiana, ir ji nežinojo, ką galvoti. Na, žodžiu, aš pasakojau jai apie jus, ir nežiūrėkit į mane tokia mina, — atsiliepiau tiktai kuo geriausiai, kai ją staiga tarsi ištiko priepuolis, ji puolė prie manęs, rankomis apsikabino kaklą...

Kristiana pratrūko juoktis.

— Gal man reikėjo kantriai nukęsti, bet aš... kaip džentelmenas aš nesileisiu į smulkmenas... bet aš pamaniau, jog mums abiem bus geriau, jei aš pasišalinsiu, o čia dar kaip tik atėjo Reičelė. Ji nežinojo, kad aš tenai, ji atėjo su kažkokiu reikalu pas jus, Bredli. Tai aš ir pabėgau, palikęs ją savo vietoje. Matote, Priscila apkabino mane už kaklo taip stipriai, jog aš nieko nebeįstengiau jai pasakyti... Sutinku, gal tai buvo ir nelabai galantiška... Aš labai atsiprašau, Bredli... Bet įdomu, ką jūs būtumėt daręs mutatis mutandis5...

— Tai keistuolis, — ištarė Kristiana. — Tik pažiūrėkit, koks jis susijaudinęs! Ir aš netikiu, kad viskas taip ir buvo! O ką gi jūs pasakojote apie mane? Ką jūs apie mane žinote? Tiesa, Bredai? Žinai, šis žmogus mane juokina.

— Jūs taip pat mane juokinate! — atsiliepė Arnoldas.

Ir jie abu ėmė juoktis. Linksmas įsijaudrinimas, kurį Kristiana vos tramdė per visą mūsų pokalbį, dabar triukšmingai prasiveržė lauk. Ji kvatojo, neatgaudama kvapo, vaikščiodama, bejėgiškai atsirėmusi į durų staktą, iš akių jai tekėjo ašaros. Arnoldas irgi kvatojosi iš visos širdies, užsimiršęs, užvertęs galvą, užsimerkęs ir išsižiojęs. Abu vos laikėsi ant kojų ir tiesiog plyšo juokais.

Praėjau pro juos per duris ir greit nužingsniavau gatve. Frensis Mario puolė paskui mane:

— Bredai, palūkėkite, tik porą žodžių!

Nekreipiau į jį dėmesio, ir jis netrukus atsiliko. Jau sukau už kampo, kai jis riktelėjo man įkandin:

— Bredai! Ačiū už šokoladą!

O paskui aš atsidūriau Bristolyje.

Nepabaigiamos Priscilos aimanos dėl paliktų brangenybių galų gale palaužė mano pasipriešinimą. Būgštaudamas ir labai nenoromis aš vis dėlto sutikau nuvažiuoti į Bristolį, įsibrauti į jų namus tuo metu, kai Rodžeris bus banke, ir surinkti jos trokštamus niekučius. Priscila surašė ištisą sąrašą, į kurį įtraukė ir kai kuriuos stambesnius daiktus, ir daugybę jos nešiojamų drabužių. Visa tai aš turėjau „išgelbėti“. Sąrašą aš gerokai sutrumpinau. Man buvo nelabai aiški teisinė šio reikalo pusė. Maniau, kad pabėgusi žmona turi teisę pasilaikyti savo drabužius. Pasakiau Priscilai, kad ir papuošalai lieka jai, bet dabar anaiptol nebuvau tuo tikras. O jau stambesnių daiktų aš tikrai neketinau imti. Galiausiai, be papuošalų ir audinių palantino, turėjau jai atgabenti dar šiuos daiktus: sijoną ir švarką, vakarinę suknelę, tris kašmyro megztinius, dvi bliuzes, dvi poras batų, ryšulį baltinių, baltą porceliano vazą su mėlynais dryželiais, marmurinę kažkokios graikų deivės statulėlę, dvi sidabro taures, malachito dėžutę, ištapytą florentietišką rankdarbių skrynelę, emaliuotą mergaitės, raškančios obuolius, paveikslą ir Vedžvudo arbatinuką.

Priscilai gerokai palengvėjo, kai sutikau pargabenti jos daiktus, matyt, jie turėjo jai beveik magišką reikšmę. Buvo nuspręsta, kad juos atgavus Rodžerio bus oficialiai paprašyta supakuoti ir atsiųsti likusius jos drabužius. Priscilai atrodė, kad tereikia atgauti papuošalus, o kitko jis nenorės pasisavinti. Ji visą laiką kalbėjo, kad Rodžeris gali parduoti jos „brangenybes“ jai ant pykčio, ir aš, kiek pasvarstęs, buvau linkęs tuo patikėti. Vyliausi, jog mano sutikimas imtis šios gelbėjimo operacijos, gana pasiaukojamas, turint galvoje visas aplinkybes, kiek praskaidrins Priscilai nuotaiką, bet ji, išsekus šiam nerimo šaltiniui, tuoj pat vėl pradėjo rypuoti ir graužtis dėl prarasto kūdikio, dėl savo senatvės, dėl baisios savo išvaizdos, dėl bjauraus vyro elgesio ir dėl pražudyto, niekam nereikalingo gyvenimo. Tie netvardomi savigailos priepuoliai, nė kiek nesutaurinti sveiko proto ir sąžinės, buvo labai nemalonūs. Man buvo gėda dėl sesers, mielai būčiau ją paslėpęs toliau nuo žmonių akių. Bet kažkam reikėjo su ja pasilikti, ir Reičelė, kuri jau vakar buvo prisiklausiusi jos skundų, maloniai, nors ir be didelio entuziazmo, sutiko pabūti, kol aš nuvažiuosiu į Bristolį, su sąlyga, kad grįšiu tą pačią dieną, ir kuo greičiau.

Telefonas skambėjo tuščiuose namuose. Buvo šiek tiek po vidurdienio, dar darbo metas. Telefono būdelės stikle apžiūrinėjau savo gražiai nuskustą viršutinę lūpą ir galvojau apie Kristianą. Kokios tai buvo mintys, paaiškinsiu vėliau. Ausyse vis dar skambėjo tas demoniškas juokas. O dar po kelių minučių, nervindamasis ir kankindamasis, jausdamasis beveik kaip vagis, įkišau į skylutę raktą ir atsargiai stumtelėjau duris. Tyliai padėjau prieškambaryje ant grindų du atsivežtus su savimi lagaminus. Viduje kažkas buvo ne taip, aš tai pajutau, vos peržengęs slenkstį, bet iš karto nesuvokiau, kas tai yra. Paskui supratau — smarkiai kvepėjo šviežia baldų politūra.

Priscila taip vaizdžiai man pasakojo, kokie apleisti jų namai. Ištisomis savaitėmis neklojamos lovos. Indų ji nebeplaunanti. Namus tvarkiusi moteris, savaime aišku, išėjo. Rodžeris piktdžiugiškai vis didinąs netvarką, visą kaltę už tai suversdamas jai. Jis tyčiomis viską laužąs. O Priscila nieko daugiau nebetvarkanti. Rodžeris radęs lėkštę su supelijusiais maisto likučiais ir tėškęs ją į prieškambario grindis Priscilai po kojomis. Ji ten taip ir gulinti — sudaužytos lėkštės šukės susimaišiusios su glitėsiais, prilipusiais prie kilimo. Priscila tuomet visa tai peržengusi lyg nematydama. Tačiau namai, į kuriuos aš patekau atsirakinęs duris, atrodė tiek nepanašūs į tuos, apie kuriuos aš buvau prisiklausęs, jog akimirką pagalvojau, ar nebūsiu suklydęs ir ne ten pataikęs. Į akis krito švara ir tvarka. Blizgėjo poliruoti baldai, švara spindėjo storas gauruotas kilimas. Čia buvo net gėlių, ant senos ąžuolinės skrynios stovėjo vario ąsotis, primerktas didžiulių baltų ir raudonų pinavijų. Pati skrynia buvo nupoliruota. Varinis ąsotis nušveistas.

Tokia pat nesuprantama švara ir tvarka viešpatavo ir antrame aukšte. Lovos buvo paklotos, kruopščiai tarytum ligoninėje. Niekur nė dulkelės. Tyliai tiksėjo laikrodis. Atrodė net kažkaip klaiku, nelyginant būtum atsidūręs „Marijoje Celestėje“. Pažvelgiau pro langą į dailiai nuskustą veją, kur žydėjo vilkdalgiai. Ryškiai švietė saulė, nors buvo šaltoka. Turbūt Priscilai išvykus Rodžeris nupjovė žolę. Nuėjau prie komodos ir atitraukiau apatinį stalčių, kur, kaip sakė Priscila, turėjo būti dėžutė su jos papuošalais. Ištraukiau stalčių iki galo, bet jame nieko nebuvo, tik drabužiai. Sukimšau juos atgal ir ėmiau varstyti kitus stalčius čia ir vonios kambaryje, atidariau rūbų spintą. Niekur nebuvo nė ženklo nei papuošalų, nei audinių palantino. Nemačiau nei sidabrinių taurių, nei malachito dėžutės, kurios turėjo būti ant tualetinio stalelio. Suglumęs pradėjau vaikščioti po kitus kambarius. Vienas vos ne iki lubų buvo prikrautas Priscilos drabužių — jie gulėjo ant lovos, ant kėdžių, ant grindų, ryškūs, margi, keisti. Viename kampe pamačiau dryžuotąją porcelianinę vazą, kuri pasirodė besanti daug didesnė, nei atrodė iš Priscilos pasakojimo, paėmiau ją. Ir kai jau stovėjau ant laiptų su vaza rankose, galvodamas kur ją dėti, apačioje pasigirdo kažkieno balsas:

— Alio! Tai aš!

Lėtai nulipau laiptais žemyn. Prieškambaryje stovėjo Rodžeris. Išvydęs mane jis atkorė žandikaulius, kilstelėjo antakius. Atrodė sveikai ir elegantiškai, vilkėjo dailiai pasiūtą pilką sportinį švarką. Žilstelėjusius kaštoninius plaukus buvo dailiai susišukavęs aukštyn. Atsargiai padėjau dryžuotąją vazą ant skrynios, greta varinio ąsočio su pinavijomis.

— Aš atvažiavau Priscilos papuošalų ir daiktų.

— Priscila irgi čia?

— Ne.

— Ar ji nesiruošia grįžti?

— Ne.

— Garbė Dievui. Prašom čionai. Gal išgersim?

Rodžerio balsas buvo sodrus, manieringas, gana garsus, pseudouniversitetinis, užkietėjusio oratoriaus balsas, užkietėjusio niekšo balsas. Slystelėję parketu mes atsidūrėm „salone“. (Salonų zulintojo balsas.) Čia irgi viskas buvo sutvarkyta, pamerkta gėlių. Pro langą plieskė saulė.

— Man reikia sesers papuošalų.

— Negersite? O aš išgersiu, jei neprieštaraujate.

— Man reikia sesers papuošalų.

— Labai apgailestauju, bet dabar negaliu jų atiduoti. Matote, aš dar nežinau jų vertės ir, kol...

— Ir jos audinių palantino.

— Tas pats ir dėl jo.

— Kur jie yra?

— Čia jų nėra. Paklausykit, Bredli, ko mums pyktis?

— Man reikia jos papuošalų ir audinės, ir tos vazos, kur atsinešiau, ir emalio...

— O Viešpatie! Negi jūs nesuprantate, jog Priscila psichinė ligonė?

— Jeigu ir taip, tai jūs iki to ją privarėte.

— Prašau jus, nereikia. Aš niekuo nebegaliu jai padėti. Dariau viską, ką tik galėjau. Patikėkite, tai buvo tikras pragaras. Ir galų gale ji vis tiek išsinešdino.

— Tai jūs ją išujot! — Pamačiau ant židinio atbrailos Priscilos marmurinę statulėlę. Tikriausiai tai buvo Afroditė. Skaudžiai pagailo sesers. Jai taip norisi turėti prie savęs tuos menkus daiktelius, daugiau nieko jai gyvenime nebeliko.

— Menki juokai gyventi po vienu stogu su senstančia isterike. Aš labai stengiausi, bet ji imdavo šėlti. Be to, ji nebetvarkė namų, viskas pakriko.

— Aš nenoriu su jumis kalbėtis. Aš noriu atsiimti daiktus.

— Visa, kas vertingesnio, yra banke. Aš numačiau, kad Priscila sumanys apšvarinti namus. Ji gali atsiimti savo drabužius, tik, dėl Dievo meilės, tegu čia pati nesirodo. O šiaip aš tik džiaugčiausi, galėdamas iškraustyti iš namų jos apdarus. Bet visa kita, aš manau, sub judice6.

— Papuošalai yra jos nuosavybė.

— Aš taip nemanau. Ji pirkosi juos, taupydama namų ūkiui skirtus pinigus. Aš gyvenau pusbadžiu. Ir, aišku, ji manęs nesiklausdavo. Tačiau dabar, velniai griebtų, aš laikau tai investicija, savo investicija. Ir tą prakeiktą audinę taip pat. Gerai, gerai, tik nepradėkite šaukti, aš elgsiuos su Priscila teisingai, paskirsiu lėšų jos išlaikymui, bet visiškai nesu nusiteikęs dovanoti jai brangias dovanas. Tik pirmiausia turiu išsiaiškinti savo finansinę padėtį. O pasisavinti iš namų visko, kas vertingesnio, aš jai neleisiu. Ji išsinešdino iš čia savo valia. Žinojo, ką daro.

Iš įtūžio ir pažeminimo vos begalėjau kalbėti.

— Juk jūs tyčia ją iš čia išgujot. Ji sakė, kad bandėt nunuodyti...

— Aš tik padauginau įdėti jai į lėkštę garstyčių ir druskos. Skonis, manau, buvo bjaurus. Sėdėjau ir žiūrėjau, kaip ji valgys. Vaizdelis buvo pragariškas. Jūs to negalite įsivaizduoti. Mačiau, atsinešėte porą lagaminų. Aš atrinksiu kai ką iš jos drabužių.

— Jūs paėmėt visus pinigus iš bendros sąskaitos...

— Na ir kas? Juk tai buvo mano pinigai, argi ne? Kito pajamų šaltinio neturim! O ji patyliukais gvelbdavo svarą po svaro ir pirkdavosi skudurus. Dėl jų buvo stačiai pakvaišusi. Viršuje pilnas kambarys jų prigrūstas, ir visi nedėvėti. Ji tiesiog švaistė pinigus. Dievaži, nesipykim. Juk jūs vyras, turėtumėt mane suprasti, ir nepradėkit šaukti. Ji įširdusi nevykėlė, pamišusi ir žiauri kaip demonas. Mes abu norėjom vaiko. Ji tuo pasinaudojo ir apgaule privertė ją vesti. Vedžiau ją tik todėl, kad norėjau vaiko.

— Ką jūs čia kalbat? Juk pats reikalavot aborto.

— Tai ji norėjo pasidaryti abortą. O aš pats tada nežinojau, ko noriu. O kai kūdikio nebeliko, baisiai dėl to graužiausi. Paskui Priscila pasakė, kad vėl laukiasi. Taip sugalvojo jūsų motušė. Bet tai buvo melas. Vedžiau, nes bijojau netekti ir kito vaiko. O pasirodė, kad jo nė nebuvo.

— O Viešpatie! — Aš nuėjau prie židinio ir paėmiau nuo atbrailos marmuro statulėlę.

— Padėkit atgal, — pasakė Rodžeris. — Čia jums ne senienų krautuvėlė.

Padėjau statulėlę į vietą, ir tuo metu prieškambaryje pasigirdo žingsniai. Durys atsivėrė ir į kambarį įėjo jauna graži mergaitė baltomis kelnėmis ir drobine alyvų spalvos liemene. Jos tamsūs kaštoniniai plaukai buvo išsitaršę, lyg ji ką tik būtų plaukiojusi jachta. Veidas spindėjo kažkokia dvasinga vidine šviesa, ne tik sveikata ir įdegiu. Atrodė gal dvidešimties metų. Rankoje laikė krepšį su pirkiniais ir padėjo jį čia pat prie durų.

Sutrikau. Gal aš viską supainiojau, ir jie vis dėlto turėjo vaiką? Štai šitą mergaitę.

Rodžeris pašoko ir puolė jos pasitikti, jo veidas sušvelnėjo, lūpos šypsojosi, akys išsiplėtė, ėmė spindėti. Jis pabučiavo ją į lūpas, priglaudė ir vėl atšlijo, žiūrėjo į ją šypsodamasis tarytum apstulbęs. Šūktelėjo iš nuostabos ir pasitenkinimo, tada atsigręžė į mane.

— Tai Merigold. Mano meilužė.

— Greit ją įsitaisei.

— Brangioji, tai Priscilos brolis. Pasakysim jam viską, taip, brangioji?

— Taip, žinoma, brangusis, — reikšmingai atsakė mergina, atmesdama nuo kaktos susitaršiusius plaukus ir prisiglausdama prie Rodžerio. — Pasakysim jam viską.

Ji kalbėjo su lengvu pietvakarių Anglijos akcentu, ir dabar jau mačiau, kad jai daugiau negu dvidešimt metų.

— Mudu su Merigold jau seniai drauge. Merigold buvo mano sekretorė. Mes jau daugybę metų gyvenam beveik kartu. Tačiau nuo Priscilos tai slėpėme.

— Nenorėjome jos skaudinti, — pridūrė Merigold. — Nešėm tą naštą vieni. Taip sunku buvo nuspręsti, kaip geriau pasielgti. Tai buvo baisu.

— Dabar viskas baigta, — tarė Rodžeris. — Ir ačiū Dievui. — Jiedu laikėsi už rankų.

Šis meilingos laimės paveikslėlis pripildė man širdį neapykantos ir pasidygėjimo. Nekreipdamas dėmesio į merginą, pasakiau Rodžeriui:

— Matau, kad gyventi su jauna panele, kuri jums tinka į dukteris, kur kas maloniau negu su senstančia moterimi, kuriai esat davęs vedybinę priesaiką.

— Man trisdešimt metų, — paprieštaravo Merigold. — Ir mudu su Rodžeriu mylime vienas kitą.

— „Ir turtuos, ir varge, ligoje ir sveikatoj.“ Ir kaip tik tada, kai jai labiausiai reikia jūsų pagalbos, jūs imat ir išvarot mano seserį iš namų!

— Tai netiesa!

— Tiesa!

— Merigold nėščia, — tarė Rodžeris.

— Kaip jūs galite man tai sakyti, — pasipiktinau aš, — ir dar stovėti čia su tokia begėdiško pasitenkinimo išraiška? Ar manote, aš turiu džiaugtis, kad jūs pradėjote dar vieną pavainikį? Kuo gi jūs taip didžiuojatės? Kad svetimaujate? Mano akyse tai niekšybė: senis ir jauna panelė. Kad jūs žinotumėt, kaip šlykštu į jus žiūrėti — stovite čia, glamžotės ir taip vulgariai džiūgaujate, kad atsikratėte mano sesers... Jūs tiesiog porelė žudikų...

Jie atsitraukė vienas nuo kito. Merigold atsisėdo, nenuleisdama nuo savo meilužio karšto suglumusio žvilgsnio.

— Mes to nebuvom numatę, — pasakė Rodžeris. — Taip jau išėjo. Kuo mes kalti, kad esam tokie laimingi. Dabar mes pagaliau elgiamės sąžiningai, pagaliau bent nustojom meluoti. Ir mes norim, kad jūs pasakytumėt Priscilai, kad jai viską paaiškintumėt. Dieve, lyg akmuo nuo širdies nusirito. Ar ne, brangioji?

— Mums taip sunku buvo meluoti, baisiai nemalonu, taip, brangusis? — pritarė Merigold. — Mes tiek metų gyvenom meluodami.

— Merigold turėjo butuką... Aš ją lankydavau... kokia žeminanti padėtis.

— Bet dabar visa tai jau praeity, ir... pagaliau bus galima sakyti teisybę... Mums taip gaila Priscilos...

— Kad jūs dabar save matytumėt, — pasakiau, — kad jūs matytumėt... O dabar būkit malonūs, atiduokit man Priscilos papuošalus.

— Atsiprašau, — atsakė Rodžeris, — bet aš paaiškinau.

— Ji prašo papuošalų, audinės, antai tos statulėlės, dryžuotos vazos, kažkokio paveikslėlio...

— Statulėlę nupirkau aš. Ji liks čia. Ir emalis. Jis man pačiam patinka. Tie daiktai nėra jos vienos. Ar jūs nemanote, jog dar neatėjo metas pradėti dalybas? Taip pat ir pinigų. Ji išbėgo viską čia palikusi — tai dabar gali palaukti! O skudurus, prašau, vežkitės. Į jūsų lagaminus jų tilps nemažai.

— Einu supakuosiu juos, gerai? — pasisiūlė Merigold ir išbėgo iš kambario.

— Jūs papasakosit Priscilai, taip? — pasakė Rodžeris. — Man tai bus toks palengvėjimas. Aš toks bailys. Vis atidėliojau, niekaip neįstengiau jai prisipažinti.

— Kai jūsų draugužė pastojo, jūs sąmoningai išgujot savo žmoną iš namų.

— Aš nieko panašaus negalvojau! Viskas išėjo savaime, šiaip taip išsikapanojom, buvom baisiai nelaimingi. Laukėm, laukėm, patys nežinodami ko...

— Manyčiau, Priscilos mirties. Stebiuosi, kaip jos dar neužmušėt.

— Mes norime vaiko, — tarė Rodžeris. — Vaikas man svarbiausia ir aš rūpinuosi jo interesais. Aš manau, jis taip pat turi teises. Ir mes norime pagaliau gyventi laimingai, dorai ir atvirai. Noriu, kad Merigold taptų mano žmona. Priscila vis vien niekad nebuvo su manim laiminga.

— O ar jūs pagalvojote, kas dabar bus su Priscila, koks buvimas jos laukia? Ji atidavė jums savo gyvenimą, o dabar pasidarė nebereikalinga.

— Na, aš irgi atidaviau jai savo gyvenimą. Ji atėmė iš manęs ne vienus metus, aš būčiau galėjęs gyventi dorai ir laimingai!

— Eikit po velnių! — Išlėkiau į prieškambarį ir išvydau Merigold, klūpančią ant kelių šilko, tvido ir rožinių apatinių debesy. Beveik visi daiktai atrodė visai nauji.

— Kur audinė?

— Aš juk paaiškinau, Bredli.

— Ir kaip jums ne gėda? — sušukau. — Pažiūrėkite į save. Jūs labai blogi žmonės. Kaip jums ne gėda?

Jie susikrimtę su užuojauta pažvelgė į mane, liūdnai susižvalgė tarpusavyje. Užgauti jų negalėjau. Jų laimė, atrodė, padarė juos šventus. Norėjosi jiems įgelti, suplėšyti į gabalus. Tačiau jie buvo nepažeidžiami, palaiminti.

— Aš neketinu čia stovėti ir laukti, kol jūs sukrausite lagaminus, — pasakiau. Negalėjau žiūrėti, kaip ta mergina kilnoja ir dailiai dėsto Priscilos daiktus. — Galite atsiųsti juos į mano butą.

— Taip, taip, mes išsiųsim, ar ne, brangusis? — tarė Merigold. — Viršuje yra dar vienas didelis lagaminas...

— Jūs papasakosite jai, taip? — prašė Rodžeris. — Tik pasakokit kaip galėdamas švelniau. Bet kad būtų visiškai aišku. Galite pasakyti ir apie Merigold nėštumą. Kelio atgal jau nebėra.

— Jau tuo tai jūs pasirūpinot.

— Bet ką nors jūs turite jai nuvežti dabar, — tarė Merigold, klūpodama ir pakėlusi į mus ramų, nuoširdžiu geranoriškumu šviečiantį veidą. — Brangusis, gal nusiunčiam jai tą statulėlę arba...

— Ne. Ji man pačiam patinka.

— Na, tada tą dryžuotą vazą... juk ji prašė.

— Čia ir mano namai, — atsakė Rodžeris. — Aš juos įrengiau. Šie daiktai čia turi savo vietą.

— Ak, brangusis, prašau, tegu Priscila turi tą vazą, na, būk geras, dėl manęs!

— Gerai, tegu, brangioji... Kokia gera, kokia švelni tavo širdelė!

— Einu, ją geriau įpakuosiu.

— Nelaikykit manęs šėtono įsikūnijimu, Bredli, drauguži. Žinoma, aš ne šventasis, bet aš paprastas žmogus, abejoju, ar rastumėt už mane paprastesnį, Turėtumėt suprasti, kad mano gyvenimas čia buvo tikrai nesaldus. Tikras pragaras, kai tenka gyventi dvigubą gyvenimą. O Priscila jau seniai elgėsi su manim nežmoniškai, baisingai manęs nekentė, niekad neišgirsdavau iš jos gero žodžio...

Sugrįžo Merigold su gremėzdišku ryšuliu. Paėmiau jį jai iš rankų ir atidariau laukujas duris. Lauke pasaulis apakino, lyg visą šį laiką aš būčiau išbuvęs tamsoje. Išėjau pro duris ir atsigręžiau atgal. Abu stovėjo linguodami, petys į petį, susiėmę už rankų, neįstengdami nuslėpti spindinčių šypsenų. Norėjau nusispjauti jiems ant slenksčio, bet burna buvo išdžiūvusi.

Gėriau bare lengvą auksaspalvį cheresą ir spoksojau į raudoną juodą baltą garlaivio kaminą tamsiai mėlyno ūkanoto dangaus fone. Kaminas buvo labai ryškus, labai apčiuopiamas, sklidinas spalvos ir buvimo. Dangus atrodė stulbinamai didingas ir begalinis, tarsi šydas po šydo skaidraus granuliuoto ir tyro žydrumo.

Vėliau buvo šaudomi balandžiai, o kaminas buvo mėlynas ir baltas, ir tas mėlynumas maišėsi su dangaus, o baltumas kabojo erdvėje, tarsi šlamančio popieriaus ritinys arba aitvaras paveikslėlyje. Aitvarai man visuomet daug reiškė. Tai lyg mūsų būties vaizdinys — dangaus aukštybė, lengvas trūkčiojimas, įtempta virvutė, nematoma, ilga, ir baimė, kad ims ir nutrūks. Paprastai aš nepasigeriu. Tačiau Bristolis — tai chereso miestas. Puikaus nebrangaus chereso, skaidraus ir lengvo, pilstomo iš tamsių medinių statinių. Kurį laiką vos neišprotėjau dėl tos nesėkmės.

Kažkas šaudė balandžius. Tai lyg mūsų būties vaizdinys — garsus pokštelėjimas, vargšas gniužulėlis plunksnų spurdėdamas daužosi į grindinį, beviltiškai plaka sparnais, bandydamas vėlei pakilti. Pro ašaras mačiau, kaip pašauti paukščiai krinta ir ritasi žemėn stačiais sandėlių stogais. Mačiau ir girdėjau jų staigų kritimą, jų tragišką pasidavimą traukos jėgai. Kaip turi sukietėti žmogaus širdis, kad jis galėtų nekaltą, aukštai skrajojančią būtybę paversti besidaužančiu kuokštu plunksnų ir skausmo. Žiūrėjau į garlaivio kaminą, ir jis buvo jau geltonas ir juodas žalio erzinančio dangaus fone. Kaip pasakė filosofas, gyvenimas baisus, baisus, baisus. Kai pasidarė aišku, jog traukinys į Londoną jau išvažiavo, pasiskambinau namo, bet niekas iš ten neatsakė.

„Be to, žinome, kad viskas išeina į gera mylintiems Dievą“, — sako apaštalas Paulius7. Gal ir taip, tačiau ką reiškia mylėti Dievą? Nežinau, niekad to nemačiau. Aš pažįstu, brangus mano drauge ir mokytojau, tik sunkiu darbu pelnytą sielos ramybę ir tylą, kai pasaulį regi labai iš arti ir smulkiai, taip ryškiai lyg šviežiai nudažytus garlaivių kaminus saulėtą vakarą. Bet tai, kas šlykštu ir juoda, nenusiplaunama, tai irgi matoma — tas baisumas neatskiriamas nuo pasaulio. Gėris netriumfuoja, jeigu triumfuotų, jau nebebūtų gėris. Ir ašaros nedžiūsta, neužsimiršta nekaltų žmonių kančios nei kentėjimai tų, kas patyrė žalojančią gyvenimą neteisybę. Šneku jums, bičiuli, tai, ką jūs ir pats žinote geriau ir nuodugniau, nei aš pats kada nors įstengsiu žinoti. Net dabar, kai rašau šias eilutes, kurios turėtų švytėti ir spinduliuoti vaivorykštės spalvomis, jaučiu, kaip plunksną ima vedžioti mano esybės juoduma. Bet gal tik tokiu juodu rašalu ir įmanoma parašyti šią knygą? Mes negalime rašyti kaip angelai, nors vienas kitas iš mūsų, kurie priartėja prie dievų, dieviško įkvėpimo paskatinti beveik įsigudrina šitaip rašyti.

Išėjęs iš Rodžerio ir jo Merigold, jaučiausi nelaimėlis ir pažemintas ir iš piktumo vos neištiko isterija. Pagaliau labai aiškiai pamačiau, koks neteisingas ir žiaurus sesers gyvenimas. Graužiausi ir apgailestavau, kad taip ir nesugebėjau primesti Rodžeriui savo valios, įskaudinti jo ir pažeminti. Buvo gėda ir liūdna, kad neatgavau jai nė tos menkos paguodos — daiktelių, kurių ji taip nuolankiai prašė: neparvešiu jai nei netikrų deimantų, nei krištolinio vėrinio su lazuritais, nei gintaro auskarų. Ir neturiu nei audinių palantino, nei marmurinės Afroditės, net „Mergaitės, raškančios obuolius“ emalio. Vargšė Priscila, pagalvojau, vargšė Priscila, tačiau mano gailestis nebuvo pagirtinas, nes iš tiesų man paprasčiausiai buvo gaila savęs. Suprantama, aš padariau dėl Priscilos „viską, ką galėjau“, padariau nesvyruodamas, todėl, kad jeigu jau reikia, tai reikia. Turbūt šie menki, bet neginčijami įsipareigojimai, kuriuos žmogus prisiima, ir gelbsti jį nuo tos žvėriškos beatodairiškos tamsos, tvyrančios vos per milimetrą net nuo labiausiai civilizuoto individo. Vis dėlto atidžiau įsižiūrėjus į šią „pareigą“, į šį silpnadvasišką vidutinio žmogelio žygį, matyti, jog nieko šlovingo čia nėra, kad nepasukama atgal pasaulinio blogio upė, blogio, kuris atsitraukia tik prieš protą ar Dievą, o tėra vis tos pačios meilės sau išraiška, viena iš tų gudrių Gamtos vingrybių, kurių ji griebiasi, nes kaip kitaip galėtų egzistuoti, permaininga ir prieštaringa savo daugiaformėje vienovėje. Besąlygiškai užjaučiame tik tuos, su kuriais galime visiškai susitapatinti. Šventieji — tie susitapatina su kiekvienu ir su viskuo. Bet juk pasaulyje, kaip moko mano išmintingasis draugas, nėra šventųjų.

Aš susitapatinau su Priscila dėl senų ir grynai formalių priežasčių. Jeigu Priscila būtų man tik gera pažįstama, aš nė piršto nebūčiau pajudinęs, kad palengvinčiau jos kančias, dar daugiau — jos nelaimės tebūtų užsilaikiusios mano atminty ne ilgiau kaip minutę. Tačiau dabar per Priscilos pažeminimą ir pralaimėjimą aš pats buvau pažemintas ir sužlugdytas. Aš patyriau visą šios neteisybės kartėlį, ir mane sukrėtė skriaudikų laimė. Kaip dažnai mums tenka šitai iškentėti, kai piktadariai klesti tiesiog akyse, ir tam klestėjimui, regis, nebus galo. Kaip gerai buvo žmogui, kai jis tikėjo pragaru! Kokios puikios ir galingos paguodos netekome, kai iš sąmonės ištrynėme šį seną garbingą tikėjimą! Bet čia dar ne viskas. Mane sukrėtė dar didesnis pasipiktinimas ir atstumiantis reginys — mačiau, kaip Rodžeris, jau žilstelėjusiais plaukais, su savo pseudointeligentiškomis senstančio lėbautojo manieromis, laiko apsikabinęs merginą, kuri jam tinka į dukteris, tą jauną, dar nepatyrusią, nesuteptą būtybę. Toks jaunystės ir senatvės susilietimas erzina žvilgsnį, ir erzina tikrai ne be reikalo.

Vėliau tuščia ir apšviesta gatvė atrodė lyg teatro dekoracija. Galinę jos sieną atstojo laivo bortas. Krantinės akmuo jungėsi su laivo korpuso plienu, ir aš sėdėjau ant to akmens atrėmęs kaktą į plieno tuštumą. Ir dar buvau parduotuvėje, gulėjau ant grindų po prekystaliu su kažkokia moterimi, o visur ant lentynų stovėjo narveliai su nugaišusiais gyvūnais, kuriuos pamiršau pašerti. Laivai sudaryti iš ertmių (tuštumų); laivai — lyg moterys. Jų plienas vibravo ir giedojo, giedojo apie grobuoniškas moteris, apie Kristianą, Merigold, mano motiną; apie naikintojas. Regėjau galingų kliperių stiebus ir bures juodo dangaus fone. O dar vėliau sėdėjau Tempi Mids stotyje ir be garso kaukiau, draskomas sąžinės kančių, po negailestingais pastato skliautais. Kodėl niekas nepakėlė ragelio? Išvažiavau traukiniu jau po vidurnakčio. Kažkaip įsigudrinau sudaužyti dryžuotąją vazą. Palikau tas duženas vagone ir išėjau iš Pedingtono stoties.

Atsidūriau Kristianos namuose, kur jie buvo nuvežę Priscilą. Vėliau buvau sode su Reičele. Tai jau nebuvo sapnas. Ir kažkas skraidino aitvarą.

Namuose radau Reičelės raštelį, o anksti anksti rytą, vos spėjus man parvažiuoti, ji atėjo pati — norėjo paaiškinti man, kas atsitiko: kaip Priscila įsinervino, kaip tuo metu paskambino Kristiana, kaip atėjo Arnoldas, o vėliau atbėgo Frensis. Kadangi manęs vis dar nebuvo, Priscila ėmė aikštytis kaip mažas vaikas be motinos — baimė, ašaros. Vėlai vakare Kristiana išsivežė Priscilą su taksi. Arnoldas ir Kristiana labai juokėsi. Reičelė bijojo, kad aš ant jos supyksiu. Aš nesupykau. „Na, žinoma, ką jūs galėjote padaryti, jeigu jie taip nusprendė.“

Priscila su juodu Kristianos negližė sėdėjo atsilošusi į baltas it sniegas išpurentas pagalves. Jos skysti negyvi dažyti plaukai buvo nesušukuoti, veidas be kosmetikos atrodė minkštas it molis arba tešla, papurtusiame paviršiuje ryškėjo įsispaudusios raukšlės. Apatinė lūpa atvėpo. Galėjai duoti jai septyniasdešimt, aštuoniasdešimt metų. Kristiana tamsiai žalia suknele su tikrų perlų vėriniu ant kaklo vaikščiojo švytėdama tarytum nusisekusio vakaro šeimininkė. Jos drėgnos akys blizgėjo tarytum nuplautos ašarų, kurios ima tekėti iš juoko ar iš malonumo ir susijaudinimo. Dailiais plonais pirštais ji nuolatos braukdavo per savo banguotus kaštoninius plaukus. Arnoldas buvo įsiaudrinęs lyg vaikigalis, atsiprašinėjo mane, bet visą laiką žvilgčiojosi su Kristiana ir juokėsi. Buvo nutaisęs savo „susidomėjusio rašytojo“ miną: esu tik žiūrovas, tiktai stebėtojas, tačiau viską suprantantis stebėtojas. Jo veidas buvo išblyškęs ir suprakaitavęs, bespalviai plaukai žaismingais berniūkščio kirpčiukais krito ant šviesių protingų akių. Frensis sėdėjo nuo visų atokiau trindamasis rankas, sykį net tyliai pliaukštelėjo delnais, o jo mažytės arti viena kitos įsodintos meškio akutės linksmai lakstė nuo vieno draugijos nario prie kito. Man jis visą laiką linksėjo tarytum sveikindamasis ir pusbalsiu murmėjo: „Nieko, nieko, viskas bus gerai, viskas bus gerai.“ Paskui jis kyštelėjo ranką sau į kelnes ir susirūpinusia mina pasikasė. Reičelė stovėjo rami, bet jos pozoje matei apsimestinę ramybę žmogaus, kuris širdies gilumoje labai sutrikęs. Ji neryžtingai šypsojosi, vos praverdama rožines it saldainiai dažytas lūpas, jos šypsena paplatėdavo, vėl užgesdavo, paskui vėl atsirasdavo, lyg atsiliepdama kažkokioms slaptoms mintims, bet nelabai įtikinamai.

— Tai ne sąmokslas, Bredli, nežiūrėkite taip.

— Jis įširdęs ant mūsų.

— Jis mano, kad jūs paėmėt Priscilą kaip įkaitę!

— Aš ir paėmiau Priscilą kaip įkaitę!

— Kas jums nutiko? Priscilą baisiai susinervino.

— Pavėlavau į traukinį. Atsiprašau.

— Kodėl gi jūs pavėlavote į traukinį?

— Kodėl tu nepaskambinai?

— Žiūrėkit, koks jis atrodo prasikaltęs! Priscilą, tik pažvelkit, koks jis atrodo prasikaltęs!

— Vargšelė Priscilą jau manė, kad tu pakliuvai po ratais ar dar kas nors atsitiko.

— Matote, Priscilą, mes jums sakėme, — niekur jis neprapuls.

— Patylėkit visi, Priscilą nori kažką pasakyti.

— Gana, Bredli, nebepykit.

— Patylėkit!

— Ar atvežei mano daiktus?

— Sėskis, Bredai, tu atrodai siaubingai.

— Man labai nemalonu, kad pavėlavau į traukinį.

— Nieko, viskas gerai.

— Aš skambinau.

— Ar atvežei mano daiktus?

— Priscila, mieloji, nereikia taip nervintis.

— Gaila, bet neatvežiau.

— Ak, aš taip ir žinojau, kad nieko neišeis! Aš taip ir žinojau, taip ir žinojau, aš gi jums sakiau!

— O kas atsitiko, Bredli?

— Rodžeris buvo namie. Mudu pasišnekėjome.

— Pasišnekėjote?

— Ir dabar tu jo pusėje.

— Vyrai visada išvien, mieloji.

— Aš nesu jo pusėje. Nejau tu nori, kad su juo susimuščiau?

— Narsusis Peštukas Bredas!

— Tu kalbėjais su juo apie mane?

— Savaime suprantama.

— Ir priėjo bendrą nuomonę, kad moterys — pragaro išperos.

— Na, jeigu jau taip, moterys ir yra pragaro išperos.

— Jis nelaimingas?

— Taip.

— Namai purvini ir baisūs?

— Taip.

— Na, o mano daiktai?

— Jis pasakė, kad juos atsiųs.

— Bet kodėl gi tu nieko neatvežei, nė vieno daiktelio?

— Jis žadėjo viską supakuoti.

— Ar tu jam atskirai pasakei apie brangenybes ir audinių palantiną?

— Jis viską atsiųs.

— Bet tu jam pasakei?

— Viskas gerai, viskas bus gerai.

— Taip, pasakiau!

— Jis neatsiųs, žinau, kad neatsiųs...

— Priscila, gal tu apsirengtum?

— Jis niekada neatsiųs man daiktų, niekada, niekada, žinau, kad neatsiųs, aš jų netekau amžinai!

— Lauksiu tavęs apačioj. Renkis ir važiuojam namo.

— Tos brangenybės viskas, ką aš turėjau!

— Ne, Priscila liks pas mane.

— Ar tu jas suieškojai, ar matei jas ten?

— Priscila, kelkis ir apsirenk.

— Argi jūs, mieloji, nenorite likti čia, pas mane?

— Bredli, na, kam jūs su ja taip...

— Bredai, pagalvok. Jai reikia medicinos pagalbos, psichiatro priežiūros, aš pasamdysiu slaugę...

— Dėl Dievo meilės, nereikia jai jokių slaugių!

— Juk žinote, Bredli, ligonių priežiūra — ne jūsų sritis.

— Priscila...

— Na, prisiminkit, kas išėjo vakar.

— Manau, man metas, — pasakė Reičelė, kuri iki šiol neištarė nė žodžio, tiktai išsiblaškius šypsojosi tarsi savo slaptoms mintims.

— Ak, prašau, dar neišeikit.

— Ar dar ne metas ko nors išgerti?

— Aš neatiduosiu jums savo sesers, kad jūs čia jos gailėtumėt ir ją žemintumėt.

— Niekas jos nesigaili!

— Aš gailiuosi, — tarė Frensis.

— O tavęs niekas neklausia, tu tuojau pat nešdinkis iš čia. Greit atvažiuos tikras daktaras, ir aš visai nenoriu, kad tu čia painiotumeis.

— Eime, Priscila.

— Bredli, nusiraminkit. Galbūt vis dėlto Kristė teisi?

— Ir nevadinkit jos Kriste.

— Viena iš dviejų, Bredai: arba tu manęs išsižadi, arba...

— Priscila visiškai sveika, jai tik reikia suimti save į rankas.

— Bredlis netiki psichinėmis ligomis.

— Tiesą sakant, aš irgi, bet...

— Jūs įkalėte jai į galvą, kad ji serga, o jai reikia tik...

— Bredli, jai reikia poilsio ir ramybės.

— Ar tai čia, jūsų nuomone, ramybė?

— Bredai, ji ligonė.

— Priscila, kelkis.

— Bredai, gana, nerėk.

— Manau, man iš tiesų jau metas.

— Juk jūs norite pasilikti čia su manim, ar ne, mieloji? Juk jūs sakėte, kad norite likti su Kristiana, tiesa?

— Jis neatsiųs mano daiktų, žinau, aš niekad niekad daugiau jų nematysiu.

— Nieko, nieko, viskas bus gerai.

Galų gale Reičelė, Arnoldas, Frensis ir aš drauge išėjome iš Kristianos. Tiksliau, aš apsigręžiau ir išėjau, o jie visi patraukė man iš paskos.

Ką tik aprašytoji scena vyko viename iš naujų antrojo aukšto kambarių, kurie anksčiau mums nepriklausė. Viskas čia buvo pretenzinga, nors dabar ir apleista. Stovėjo prašmatni ovali „kino žvaigždžių“ lova, sienos buvo apmuštos netikro bambuko paneliais. Jaučiausi lyg gaudyklėje, atrodė, kažkoks perspektyvos žaismas sudūrę lubas smailiu kampu su grindimis, dar žingsnis — ir žiebsi galva. Būna, kad aukštaūgis žmogus jaučiasi dar aukštesnis nei visada. Stūksojau iškilęs virš visų tartum virš liliputų, kojom nesiekdamas žemės. Ko gero, dar veikė vakar išgertas vynas.

Gatvėje prieš akis urduliavo tamsa. Apakino saulė, prasimušusi pro ūkanotą debesį. Sutikti žmonės iškildavo tartum aukšti juodi siluetai ir praplaukdavo pro šalį nelyginant vaiduokliai ar vaikštantys medžiai. Girdėjau, kaip kiti eina man iš paskos. Girdėjau jų žingsnius dar ant laiptų, bet atgal nesidairiau. Man buvo bloga.

— Bredli, ar jūs apakote, kurgi einate tiesiai po ratais kaip beprotis?

Arnoldas stvėrė mane už rankovės ir nepaleido. Kiti du priėję sustojo iš šonų. Reičelė tarė:

— Tegu ji ten pabūna dienelę kitą. Truputį atsigaus, ir galėsit ją pasiimti.

— Jūs nieko nesuprantate, — atsakiau. Skaudėjo galvą, šviesa rėžė akis.

— Aš puikiai viską suprantu, jeigu norit žinoti, — pasakė Arnoldas. — Jūs pralaimėjote šį raundą ir vis dar negalit atsikvošėti. Jumis dėtas, verčiau eičiau gulti.

— O aš jus paglobosiu, — pasisiūlė Frensis.

— Ne.

— Kodėl jūs toks prisimerkęs ir dangstote akis? — paklausė Reičelė.

— Kas atsitiko, kad jūs pavėlavot į traukinį? — pasiteiravo Arnoldas.

— Ko gero, aš tikrai verčiau eisiu gulti.

— Bredli, — tarė Arnoldas, — nepykit ant manęs.

— Aš nepykstu ant jūsų.

— Taip išėjo visai netyčia — aš ten atsidūriau atsitiktinai, užėjau, manydamas, kad jau grįžot, ir čia paskambino Kristiana, paskui atvažiavo. Priscila per tą laiką visai priveikė Reičelę, o jūsų vis dar nebuvo. Suprantu, jums tai nelabai malonu, bet iš tiesų viską diktavo tik sveikas protas, o Kristianą šitai taip juokino, be to, jūs žinote, kad aš nepataisomas mėgėjas visokių skandalų ir suiručių. Turėtumėt mums atleisti. Jokio sąmokslo prieš jus nebuvo.

— Žinau, kad nebuvo.

— Ir šiandien aš užėjau ten tik todėl...

— Nesvarbu. Aš važiuoju namo.

— Ir aš su jumis, — tarė Frensis.

— Geriau važiuojam pas mus, — pasiūlė Reičelė. — Pavaišinsiu jus priešpiečiais.

— Puiki mintis. Važiuokit su Reičele. O aš eisiu į biblioteką toliau rašyti romano. Ir taip daug laiko iššvaisčiau šiai mažytei dramai. Ir vis per tą nepakenčiamą smalsumą. Tai jūs tikrai ant manęs nepykstate, Bredli?

Mudu su Reičele įsėdome į taksi. Frensis dar bėgo šalia, bandydamas kažką pasakyti, bet aš pakėliau stiklą.

Pagaliau pasidarė ramu. Man šypsojosi platus ir ramus Reičelės veidas — geraširdiškas pilnas mėnulis, o ne anas juodasis su durklu, sklidinas tamsos. Mėlynė po akimi išnyko, o gal ji užpudravo ją. O gal jos išvis nebuvo — gal tik krito šešėlis.

Pirmiausia po vakarykščio prarijau tris tabletes aspirino, o po jų mano priešpiečius sudarė stiklinė grietinėlės, gabaliukas pieniško šokolado, vėliau bulvių apkepas su mėsa, po to truputis rachatlukumo ir galiausiai — puodukas baltintos kavos. Pasijutau geriau fiziškai, aiškiau pasidarė galvoje.

Mes sėdėjome verandoje. Bafinų sodas nebuvo didelis, bet dabar, pačiame vasaros pradžios žydėjime, atrodė begalinis. Išsimėtę vaismedžiai ir kažkokie į paparčius panašūs krūmai aukštoje rausvokoje žolėje užstojo gretimus namus, užstojo netgi kreozotu nuteptą medinę tvorą. Tiktai vijoklinės rožės tarp medžių kamienų darė uždaros erdvės įspūdį. Sodo lankstas atrodė lyg didžiulė žalia kriauklė, kvepianti žeme ir lapais. Apačioje prie verandos laiptų buvo akmenimis grįsta aikštelė, pro jų plyšius žvalgėsi švelniai violetiniai čiobreliai, toliau driekėsi nuskusta veja, pribarstyta baltų saulučių. Ir prisiminiau iš vaikystės vieną saulėtą vasaros atostogų dieną. Tąsyk bekraštėje pievoje pro gelsvai rudas smilgų šluoteles vaikas, juo tada buvau aš, išvydo jauną peliaujančią lapę. Ji buvo daili, gracinga, naujutėlė, tarsi ką tik išsprūdusi iš Kūrėjo rankų, akinamai ruda, su juodom kojinaitėm ir baltu kuokšteliu ant uodegos galiuko. Ji išgirdo ir atsisuko. Pamačiau jos gyvą kaukę, drėgnas gintarines akis. Paskui ji išnyko. Dingo tobulo grožio ir mistiškos prasmės vaizdinys. Vaikas pravirko ir pasijuto esąs dailininkas.

— Vadinasi, Rodžeris iš laimės devintam danguj, — pasakė Reičelė, kai jai viską papasakojau.

— Bet Priscilai negalima šito sakyti, tiesa?

— Kol kas negalima.

— Rodžeris ir ta merga. Dieve, kaip šlykštu!

— Žinau. Tačiau problema yra Priscila.

— Ką man daryti, Reičele, ką man daryti?

Reičelė, basa atsipalaidavusi, neatsakė. Ji švelniai vis glostėsi skruostą, tą vietą, kur man pasivaideno mėlynė. Mes abu sėdėjom atsilošę šezlonguose ir ilsėjomės. Bet ir ilsėdamasi Reičelė buvo pagyvėjusi, jos veide atsirado man pažįstama išraiška — Arnoldas ją vadindavo „egzaltuota“. Kažkokie šviesūs lūkesčiai nurausvino visada išblyškusius šlakuotus jos skruostus ir įžiebė ugnį šviesiai rudose akyse. Ji atrodė gyva ir graži. Smulkiai sugarbiniuoti rusvai auksiniai plaukai išsitaršę styrojo į visas puses.

— Kaip užsukti, — pasakiau.

— Kas? Kas kaip užsukti?

— Strazdai.

Keletas strazdų, trūkčiodami lyg žaisliukai, vaikštinėjo po nuskustą veją.

— Visai kaip mes.

— Apie ką jūs kalbate, Bredli?

— Prisukami. Kaip ir mes.

— Imkite dar gabalėlį šokolado.

— Frensis mėgsta pienišką šokoladą.

— Frensio man gaila, bet aš suprantu Kristianą.

— Nuo tų bičiuliškų kalbų apie Kristianą man darosi bloga.

— O jūs nekreipkit dėmesio. Visa tai tik jūsų mintyse.

— Kadgi visas mano gyvenimas — mintyse. Geriau jau ji būtų numirusi toje savo Amerikoje. Esu beveik tikras, ji nužudė savo vyrą.

— Bredli. Žinote, visa tai netiesa, — na, tai, ko aš vakar prišnekėjau apie Arnoldą.

— Taip, aš žinau.

— Vedę žmonės kartais iš tiesų kalba visokius dalykus, na, taip, lyg užsukti, bet tie žodžiai ne iš širdies.

— Ne iš ko?

— Bredli, na, nebūkite toks...

— Man ant širdies taip sunku, lyg didžiulis akmuo būtų užgulęs. Kartais pajunti, jog virš tavęs pakibo likimo grėsmė.

— Na, susiimkit nors kiek, dėl Dievo meilės!

— O jūs ar nepykstate ant manęs už tai, kad mačiau... na, kaip jūs vakar su Arnoldu...

— Ne. Jūs tik pasidarėte dar artimesnis.

— Na, kam, na, kam jai reikėjo susipažinti su Arnoldu?

— Jūs labai prisirišęs prie Arnoldo, tiesa?

— Tiesa.

— Jums juk ne vis tiek, ką jis galvoja?

— Taip.

— Keista. Jis toks atžarus su jumis. Dažnai jus įžeidžia. Bet jūs labai daug jam reiškiate, aš žinau, labai daug.

— Gal pamažu keičiam temą, gerai?

— Jūs toks juokingas, Bredli. Kažkoks nežemiškas. Ir drovus lyg mokinukas.

— Mane pribloškė tos moters sugrįžimas. Lyg perkūnas iš giedro dangaus. Ir ji jau spėjo suleisti nagus į Arnoldą. Ir į Priscilą.

— O žinote, ji graži.

— Ir į jus.

— Ne. Bet aš ją deramai įvertinau. Jūs apie ją visai ne taip pasakojote.

— Ji labai pasikeitė.

— Arnoldas mano, kad jūs vis dar mylite ją.

— Jeigu jis taip mano, tai tikriausiai todėl, kad pats ją įsimylėjo.

— O jūs neįsimylėjęs?

— Reičele, jūs gal norit, kad aš imčiau rėkti?

— Viešpatie, jūs iš tiesų lyg vaikas!

— Tik per ją aš patyriau, kas yra neapykanta.

— O jūs kartais ne mazochistas, Bredli?

— Nešnekėkit nesąmonių.

— Man kartais atrodo, kad jums patinka, kai Arnoldas jus užsipuola.

— Arnoldas ją įsimylėjęs?

— Kaip jūs manote, kur jis nuėjo, kai atsisveikino su mumis?

— Į biblio... Nejaugi atgal pas ją?

— Žinoma.

— Velnias! Juk jis matėsi su ja vos porą trejetą kartų...

— O jūs netikite meile iš pirmo žvilgsnio?

— Tai jūs manote, kad jis...

— Tada alinėje jis ilgai ir meiliai su ja šnekėjosi. Ir paskui vakar, kai ji...

— Nepasakokit. Tai jis...

— Galvos jis nepames. Jis žmogus žemiškas, bet šaltas. O jūs lyg ne šio pasaulio, bet šiltas. Jis dievina visokius sąmyšius, pats jums taip sakė, dievina svetimas dramas. Jis baisiausiai smalsus, jam reikia viską žinoti, visur kišti nosį, klausytis kiekvieno išpažinčių. Iš jo tikrai išeitų neblogas nuodėmklausys, jis sugeba padėti žmogui, kai pats to nori. Mikliai išpešė iš Kristianos visą jūsų vedybų istoriją.

— Dieve mano!

— Dar tada, alinėje. O vakar, aš manau, ji... Na, gerai, gerai, nepasakosiu! Tik norėjau pasakyti, kad esu jūsų pusėje. Jei norite, atvežkim Priscilą čionai?

— Jau vėlu. O Viešpatie, Reičele, man kažkaip nei šis, nei tas.

— Na, kas jūs per žmogus, Bredli! Štai. Paimkit mane už rankos. Paimkit.

Už matinių verandos stiklų pasidarė nežmoniškai tvanku ir karšta. Žemė ir žolė pakvipo kažkaip egzotiškai, lyg smilkalai, ir daugiau jau nebedvelkė gaivuma ir lietum. Reičelė prisitraukė savo šezlongą prie pat manojo. Jos arti susmukusio kūno svoris slėgė mane, lyg būtų manojo. Ji pakišo ranką man po alkūne, ir gana nevikriai jos pirštai susipynė su manaisiais. Taip būtų galėję pasisveikinti du lavonai prisikėlimo iš numirusių dieną. Paskui ji lėtai pasivertė ant šono į mano pusę ir padėjo galvą man ant peties. Pajutau jos prakaito kvapą ir šviežią ką tik išplautų plaukų aromatą.

Šezlonge žmogus jautiesi visai bejėgis. Aš tuščiai laužiau galvą, ką turėtų reikšti šis pirštų susipynimas, kaip man į jį atsakyti ir ar ilgai laikytis susikabinus. O kai ji staiga tįstelėjo kaklą ir nevikriai, nesidrovėdama pasitrynė skruostu man į petį, aš nelauktai patyriau gana malonų visiško bejėgiškumo jausmą. Ir tuo pat metu pasakiau:

— Reičele, stokitės, prašau jus, eime į vidų.

Ji pašoko ant kojų. Aš irgi atsistojau, bet daug lėčiau. Nukarusi drobė buvo menka atrama — nuostabu, kaip ji taip greit pakilo. Aš nusekiau paskui ją į apytamsę svetainę.

— Atsiprašau, Bredli. — Ji jau buvo beatverianti duris į holą. Trūkčiojantis balsas ir ryžtinga išvaizda nedviprasmiškai rodė, ką ji galvoja. Supratau — jeigu tuoj pat jos neapkabinsiu, įvyks kažkas „nepataisomo“. Todėl uždariau duris į holą ir apkabinau. Ir visai mielai. Delnais pajutau karštus putnius jos pečius ir vėl — glamonėjantį, spaudžiantį skruostą.

— Atsisėskim, Reičele.

Mes atsisėdom ant sofos, ir tuoj pat jos lūpos prisispaudė prie manųjų.

Suprantama, aš ne pirmą sykį prisiliečiau prie Reičelės. Pasitaikydavo draugiškai pakštelėti į skruostą, patapšnoti per pečius, bet šie įprasti gestai daugiausia gali pasitarnauti nebent kaip skiepai prieš stiprų jausmą. Tiesiog keista, kokių grandiozinių barjerų esama kelyje į žmonių suartėjimą ir kaip jie subyra nuo vieno lengvo prisilietimo. Užtenka tam tikru būdu paimti kitą už rankos, tam tikru būdu pažvelgti jam į akis, ir pasaulis aplink amžinai pasikeičia.

Tačiau aš, kaip ir didžiai gerbiamas Arnoldas, stengiausi nepamesti galvos. Neatitraukiau lūpų nuo Reičelės lūpų, ir mes taip ilgai likom nustėrę ir nejudėdami, jog tai jau darėsi absurdiška. Aš kaip ir pirma viena ranka negrabiai laikiau apglėbęs ją per pečius, o kita spaudžiau jos pirštus. Buvo dvejopas jausmas, jog aš ją ir laikau, ir kartu sulaikau. Bet pagaliau, mes atšlijome vienas nuo kito ir klausiamai pažvelgėm vienas kitam į akis — matyt, norėdami susivokti, kas gi atsitiko.

Veidas žmogaus, ką tik atsivėrusio savo jausmams, visada atrodo jaudinantis ir daug sakantis. Reičelės veidas buvo nušvitęs, švelnus, susigraudinęs, klausiantis. Aš jaučiausi puikiai. Norėjosi išreikšti savo pasitenkinimą, dėkingumą.

— Reičele, brangioji, ačiū jums.

— Aš juk ne tik todėl, kad norėjau jus padrąsinti.

— Žinau.

— Čia esama kažko tikro.

— Žinau. Aš taip džiaugiuosi.

— Man ir anksčiau norėdavosi... jus apkabinti. Bet būdavo gėda. Man ir dabar gėda.

— Ir man. Bet... Ačiū, ačiū jums.

Valandėlę tylėjome, susijaudinę, beveik išsigandę.

Paskui aš pasakiau:

— Reičele, manau, man reikia eiti.

— Viešpatie, koks jūs juokingas, — tarė ji. — Na gerai, gerai. Mokinukas sprunka. Eikite. Ačiū už bučinį.

— Tai ne dėl to. Viskas buvo puiku. Man baisu ką nors sugadinti.

— Taip, taip, eikite. Aš jau pati, ko gero, daug sugadinau.

— Nieko jūs nesugadinot. Reičele, kvailiuke! Tai nuostabu! Mes dabar daug artimesni, ar ne?

Mudu pasikėlėme nuo sofos ir stovėjome laikydamiesi už rankų. Staiga pasijutau toks laimingas ir nusijuokiau.

— Aš atrodau jums juokinga?

— Ne, Reičele. Jūs padovanojote man truputėlį laimės.

— Tai ir laikykitės jos, jeigu taip. Nes ji ir mano.

Nubraukiau šiurkščius neklusnius rudus plaukus nuo jos švelnaus išblyškusio strazdanoto veido ir suėmęs jį abiem rankomis pabučiavau į kaktą. Išėjome į holą. Abu jautėmės nepatogiai, abu buvome maloniai susijausminę ir abiem norėjosi gražiai atsisveikinti, kad nesusigadintume nuotaikos. Norėjosi kuo greičiau likti vieniems ir pamąstyti.

Ant stalelio prie laukujų durų gulėjo naujausias Arnoldo romanas „Liūdnoji giria“. Aš krūptelėjau ir ranka pati atsidūrė kišenėje. Ten keturlinkai sulankstyta vis dar gulėjo šios knygos recenzija. Ištraukiau ją ir padaviau Reičelei. Pasakiau:

— Padarykite man paslaugą. Perskaitykite tai ir pasakykite, spausdinti ar ne. Kaip jūs pasakysite, taip ir padarysiu.

— Kas čia?

— Parašiau Arnoldo knygos recenziją.

— Aišku, spausdinkite, nėra ko nė klausti.

— Ne, jūs perskaitykite. Ne tuojau pat. Padarysiu, kaip pasakysite.

— Gerai. Palydėsiu jus iki vartelių.

Išėjome į sodą. Čia viskas pasikeitė. Nusileido sutemos. Blankioje, grėsmingoje šviesoje visi daiktai atrodė neryškūs, negalėjai nustatyti jų nuotolio. Artimiausi dar maudėsi padūmavusioje auksinėje saulės šviesoje, o toliau dangus buvo juodas nuo debesų ir artėjančios nakties, nors iš tiesų dar nebuvo labai vėlu. Širdį suspaudė liūdesys, nerimas, bet jaučiausi pakiliai, tik labai troškau kuo greičiau likti vienas.

Sodas priešais namą buvo gana ilgas, pievelėje augo kažkokie krūmeliai, rožių kerai, dar kažkas, o per vidurį ėjo akmenimis grįstas takelis. Prieblandoje takelis bolavo, išmargintas tamsiais raštais — akmenų tarpuose žėlė samanos.

Reičelė palietė mano delną. Suspaudžiau jos pirštus, bet tuojau pat paleidau. Ji nuėjo takeliu pirma manęs. Pusiaukelėje iki vartelių privertė atsigręžti nuojauta, jog man už nugaros kažkas yra.

Viršutiniame aukšte ant palangės kažkas sėdėjo. Neatskirdamas sutemose boluojančio veido, vis dėlto atpažinau Džulianą ir mane ėmė graužti sąžinė: juk bučiavau motiną vos ne dukters akivaizdoje. Tačiau mano dėmesį patraukė kas kita. Langas buvo atidarytas iki galo ir tamsiame jo kvadrate, nugara atsirėmusi į medinį rėmą, sustačiusi kelius sėdėjo baltai, turbūt chalatu apsirengusi mergaitė. Kairiąją ranką buvo iškišusi lauk. Pamačiau, kad ji skraidina aitvarą.

Tačiau aitvaras buvo ne paprastas, o stebuklingas. Virvutės nesimatė, ir gal per trisdešimt pėdų virš namo stogo ore nejudėdamas kabojo didžiulis balsvas balionas su ilga nusvirusia žemyn uodega. Keistoje vakaro prieblandoje atrodė, jog balionas švyti iš vidaus pieno baltumo šviesa. Uodega, matyt, pririšta ilga palaidai kabaliuojančia virve, nes nuo menkiausio vėjelio pūstelėjimo balionas pakeisdavo vertikalią padėtį, buvo sudaryta iš virtinės baltų kokardų arba, kaip iš tolo atrodė, kuokštų, nusidriekusių nuo pagrindinio apvalaus kūno. O virš baliono, kurio dydį buvo sunku nustatyti (jo diametras, jeigu šį terminą galima vartoti kalbant apie rutulį, siekė, ko gero, keturias pėdas), violetinėmis spalvomis tviskėjo saulėlydžio dangus — gal tik lengvas debesėlis, o gal tiesiog naktinis skliautas.

Reičelė irgi atsigręžė, mes abu stovėjome ir žiūrėjome aukštyn. Figūra lange buvo tokia keista ir svetima, lyg statula ant kapo, ir man net į galvą neatėjo mintis ją užkalbinti. Ir kol aš spoksojau į blankų veidą, mergina lėtai pakėlė kitą ranką ir pasiekė įtemptą nematomą virvę. Kažkas blykstelėjo, pasigirdo čekštelėjimas, ir baltasis kamuolys danguje, dailiai linktelėjęs, staiga lyg susigriebė ir pradėjo didingai dalykiškai kilti aukštyn ir lėtai nuslinko į šalį. Džuliana perkirpo virvutę.

Šis veiksmas, toks pabrėžtinai demonstratyvus, taip akivaizdžiai nutaikytas netikėtai atsiradusiems žiūrovams, padarė fizinio smūgio, savotiško smurto įspūdį. Skausmas ir sielvartas suspaudė man širdį. Reičelė aiktelėjo: „Ak!“ ir greit nuėjo prie vartelių. Aš nusekiau ją. Prie vartelių ji nesustojo, bet išėjo į gatvę ir nelėtindama žingsnių patraukė šaligatviu. Nuskubėjau jai iš paskos ir pasivijau ją už kampo po senu bukmedžiu, kur nuo namų mūsų nebesimatė. Beveik sutemo.

— Kas ten buvo?

— Oro balionas. Kažkoks vyrukas jai padovanojo.

— Bet nuo ko jis skrenda?

— Pripūstas vandenilio ar dar kažko.

— Kodėl ji nukirpo virvutę?

— Neįsivaizduoju. Dar vienas iššūkis. Dabar ji pilna keisčiausių užgaidų.

— Prastos nuotaikos?

— Jos metų merginos amžinai prastos nuotaikos.

— Gal įsimylėjo?

— Nemanau, kad ji jau būtų patyrusi šį jausmą. Tiesiog jaučiasi esanti ypatinga asmenybė, o čia, pasirodo, jokių didelių talentų neturi.

— Tokia jau žmogaus dalia.

— Ji labai išpaikinta, kaip ir visi dabar, gauna viską, ko užsimano, ne taip kaip mano karta. Jie baisiai bijo būti paprasti. Jai būtų visai smagu pasibastyti su čigonais ar vėl ką iškrėsti. Antraip jai nuobodu. Arnoldas ja nusivylė, ir ji tą jaučia.

— Vargšas vaikas.

— Nieko sau vargšas, jai tik paukščio pieno trūksta. Jūs juk pats sakote — tokia jau žmogaus dalia. Na, tiek to, labanakt, Bredli. Suprantu, kad jums norisi greičiau manęs atsikratyti.

— Ne, ne...

— Ne blogąja prasme! Jūs toks drovuolis. Man tai patinka. Pabučiuokit mane.

Tamsoje po medžiu pabučiavau ją greit, bet jausmingai.

— Aš gal jums parašysiu, — tarė ji.

— Taip, parašykite.

— Ir nesijaudinkit. Jaudintis nėra dėl ko.

— Žinau. Labanakt. Ir ačiū.

Reičelė paslaptingai nusijuokė ir pradingo tamsoje. Aš greitai nužingsniavau gatve metro kryptimi.

Pajutau, jog mano širdis plaka gana smarkiai. Niekaip nesusigaudžiau, ar man nutiko kas didžiai svarbaus, ar ne. Rytoj, pagalvojau, viskas bus aišku. O dabar neverta sukti galvos, reikia verčiau atsigulti miego ir išsaugoti širdyje šiuos naujus įspūdžius. Vis dar jaučiau Reičelės artumą, tarytum kvepalus. Ir tuo pat metu mintyse ryškiai regėjau Arnoldą, tartum žiūrintį į mane iš kito apšviesto koridoriaus galo. Tai, kas nutiko man, nutiko ir jam.

Ir štai tada aš vėl išvydau oro balioną. Jis lėtai plaukė virš namų stogų man priešais. Jau buvo ganėtinai nustojęs aukščio ir vis dar pamažu leidosi žemyn. Gatvėje užsidegė žibintai, jie skleidė blankią artimą šviesą po dar tebežioruojančiu, bet jau aptemusiu dangumi, kurio fone tas balsvas apvalus daiktas atrodė beveik nepastebimas. Gatvėmis vaikščiojo žmonės, bet niekas, išskyrus mane, to keistojo keleivio, atrodė, nemato. Ėmiau skubėti, stengdamasis nuspėti jo kryptį. Apatiniuose užmiesčio vilų aukštuose nušvito neuždangstytų langų kvadratai. Pro juos buvo matyti nykūs, blankūs interjerai, žydrai mirgėjo televizorių ekranai. O aukštai, virš griežtų stogų ir iškilių kuplių medžių siluetų, per melsvai juodą dangų yrėsi vos įžiūrimas balsvas rutulys, vilkdamas veik nematomą uodegą. Aš pradėjau bėgti.

Bėgdamas įsukau į kažkokį pustuštį skersgatvį, kur namai buvo kuklesni. Balionas atsidūrė už nugaros, jis slinko labai lėtai ir beveik vertikaliai krito žemyn. Laukiau jo, žiūrėdamas, kaip jis artėja, nelyginant klajojantis mėnulis, slėpiningas visiems, išskyrus mane, nematomas nesuvokiamos likimo grėsmės pranašas. Turėjau jį sugauti. Ką su juo veiksiu sugavęs, dar negalvojau. Svarbiau buvo suvokti, ką jis veiks su manim. Žingsniavau skersgatviu, visu kūnu jausdamas jo judėjimo kryptį ir kritimo greitį.

Trumpam jis dingo už medžio. Paskui, pagautas vakaro vėjelio, staiga perlėkė į kitą gatvės pusę ir atsidūrė žibinto šviesos rate. Keletą akimirkų jis stūksojo priešais mane didžiulis, geltonas, niršiai mataruodamas baltų kaspinų uodegą. Aš net mačiau virvutę. Nulėkiau prie jo. Kažkas lengvai brūkštelėjo man per veidą. Akinančioje žibinto šviesoje karštligiškai graibsčiau orą sau virš galvos. Ir staiga viskas dingo. Balionas išnyko, matyt, nusileidęs kur nors toliau, priemiesčio sodų labirintuose. Dar kurį laiką pasisukiojau klaidžiomis tamsiomis gatvelėmis, bet taip ir nebeišvydau to klajojančio pranašo.

Metro stotyje pamačiau Arnoldą, jis ėjo pro turniketą ir paslaptingai vienas sau šypsojosi. Pasitraukiau į šalį, ir jis manęs nepastebėjo. Prie mano buto durų laukė Frensis Mario. Apstulbinau jį pakviesdamas užeiti. Apie tai, kas nutiko tarp mūsų, papasakosiu vėliau.

Vienas iš daugybės gyvenimo ir meno skirtumų, mielas mano bičiuli, yra tas, kad mene personažai visada išlaiko savo orumą, o žmonės gyvenime — ne. Ir vis dėlto gyvenimas šiuo požiūriu, kaip ir kitais, atkakliai, nors nevaisingai siekia prilygti menui. Elementarus rūpinimasis savo orumu, formos, stiliaus pajautimas pastūmėja mus prie niekingų poelgių dažniau, negu galima įsivaizduoti nagrinėjant įprastinę nuodėmės sąvoką. Doras žmogus kartais atrodo kvailas tik todėl, kad nepaiso daugybės smulkių galimybių atrodyti stilingas. Teikdamas pirmenybę tiesai, o ne formai, jis negalvoja, kaip iš šalies atrodys jo poelgiai.

Padorus teisingas žmogus (koks aš nesu) pačiu niekingiausiu būdu būtų sprukęs nuo Reičelės greičiau, nei kas nors „nutiko“. Aš, aišku, nenorėjau jos įžeisti. Tačiau man daug labiau rūpėjo tai, kad tik pats atrodyčiau „padėties viešpats“. Man buvo įdomu pabučiuoti Reičelę, kai tai įvyko, pasidarė dar įdomiau. Taip viskas ir prasideda. Rimtas pabučiavimas gali pakeisti pasaulį, nevalia to daryti paprasčiausiai stiliaus sumetimais, dėl išsamesnio vaizdo. Šiame teiginyje jaunuoliai, be abejonės, įžiūrės skrupulus ir veidmainystę. Tačiau dėl savo jaunumo jie ir neįstengia suvokti, jog kiekvienas įvykis turi savo pasekmes. (Šis įvykis taip pat turėjo pasekmių, ir gana netikėtų.) Gyvenime nebūna atskirų tuščių, nežymėtų momentų, kai žmogus gali elgtis bet kaip, o paskui lyg niekur nieko gyventi toliau nuo tos vietos, kur sustojo. Nedori žmonės mano, kad laikas trūkinėja, jie tyčia prislopina natūralaus priežastingumo suvokimą. Dorieji suvokia būtį kaip tankiausią tarpusavio ryšių sampyną. Bet koks mano įgeidis gali paveikti pasaulio ateitį. Nuo to, kad aš dabar rūkau cigaretę ir šypsaus iš nederamų savo minčių, kitas žmogus gal mirs didžiausiose kančiose. Aš pabučiavau Reičelę, pasislėpiau nuo Arnoldo ir nusigėriau su Frensiu. Be to, aš visiškai pakeičiau savo „gyvenimo nuostatą“, kas turėjo gana rimtų ir netikėtų pasekmių. Suprantama, brangusis drauge, aš negaliu — ir kaip galėčiau? — gailėtis to, kas įvyko. Tačiau apie praeitį reikia spręsti teisingai, nesvarbu, kokių stebuklų sulauktumei iš savo klaidų per nežinomą likimo malonę. Felix culpa8 negali būti pateisinimas.

Menininkui viskas susiję su jo kūryba, viskas būna jos penas. Man turbūt vertėtų nuodugniau paaiškinti tuometinį savo sąmonės būvį. Rytojaus dieną po vakarykščio nuotykio su balionu pabudau apimtas kankinančio nerimo. Klausiau savęs, gal man tuojau pat vykti į „Patarą“ ir pasiimti drauge Priscilą? Taip išsispręstų išsyk keletas problemų. Ir seserį galėčiau prižiūrėti. Ši elementari ir sunki pareiga liko su manimi, nelyginant rakštis vingriame egoizmo kūne. Be to, išsivežčiau ją iš Kristianos ir išvažiuočiau nuo jos pats. Jau vien fizinis nuotolis gelbsti, manyčiau, beveik visada gelbsti primityvaus užkerėjimo atvejais. Žiūrėjau į Kristianą kaip į raganą, kaip į niekšingą savo gyvenimo demoną, nors jokiu būdu neteisinau ir savęs. Būna žmonių, kurie tiesiog savaime žadina mums įkyrų egoistinį nerimą, neatsikratomą apmaudą. Nuo tokio žmogaus reikia gelbėtis bėgimu arba atsitverti nuo jo kurčia siena. (Arba būti „šventuoju“, bet apie tai čia nekalbėsime.) Žinojau, jog likęs Londone neišvengsiu susitikimų su Kristiana. Jau vien dėl Arnoldo, norėdamas išsiaiškinti, kas ten tarp jų vyksta. Ir apskritai tektų matytis, todėl, kad tai neišvengiama. Kas yra patyręs šitokią kankynę, tas mane supras.

Kai pasakysiu, jog maniau, kad reikia išvažiuoti iš Londono dar ir dėl to, kas įvyko tarp manęs ir Reičelės, nesupraskite, jog turėjau tam tikrų delikačių skrupulų, nors iš tiesų jaučiau sąžinės graužimą. Dar daugiau, jaučiau savotišką abstraktų pasitenkinimą, susidedantį iš daugelio ingredientų. Vienas iš jų buvo gana žemas, šiurkštus ir primityvus suvokimas, jog atsilyginau Arnoldui. Ar, ko gero, čia iš tiesų per šiurkščiai pasakyta? Aš tiesiog jaučiausi dabar galįs apsiginti nuo Arnoldo. Buvo kai kas labai jam svarbaus, ką aš žinojau, o jis ne. (Tik daug vėliau man atėjo į galvą, jog Reičelė galėjo papasakoti jam apie mudviejų bučinius.) Toks žinojimas visuomet suteikia žmogui pasitikėjimo savimi. Nors, pasakysiu tiesą, neturėjau nė menkiausio ketinimo šia prasme eiti toliau. Nuostabu, kad tiek toli mudu jau spėjom nueiti. Akivaizdu, kaip vėliau pasakė pati Reičelė, jog ir jos, ir mano sieloje tam jau buvo paruošta dirva. Tokie dialektiniai šuoliai — iš kiekybės į kokybę — žmonių santykiuose nėra retenybė. Ir tai buvo dar viena priežastis išvykti. Man reikėjo daug ką apgalvoti, ir tai norėjau daryti be tolesnio išorinių įvykių įsikišimo. Iki šiol viskas ėjosi gerai, orumas ir protas nenukentėjo. Atsirado tam tikra pilnatvė. Reičelės poelgis man suteikė didžiulį džiaugsmą. Kaltės nejaučiau. Ir norėjau ramiai šildytis šio džiaugsmo spinduliuose.

Tačiau vos man spėjus į viską pažvelgti praktiškai, pasidarė akivaizdu, kad šitaip visų savo problemų neišspręsiu. Priscila ir aš „Pataroje“ — tai neįmanoma. Aš negalėsiu dirbti po vienu stogu su seseria. Ir ne tik isteriškas jos buvimas neleis man susikaupti kūrybai. Žinojau, kad labai greit ji privarys mane iki pasiutimo. Be to, kiek rimtai ji iš tiesų serga? Ar jai reikia medicinos pagalbos, psichiatrinio gydymo, elektros šoko terapijos? Ir ką man daryti su Rodžeriu ir Merigold, su krištoliniu vėriniu ir lazuritais, su audinių palantinu? Kol visi tie dalykai susitvarkys, Priscila turi likti Londone, vadinasi, aš taip pat.

Visų šių netikėtų kliūčių našta tiesiog išvedė mane iš pusiausvyros. Troškimas kuo greičiau išvažiuoti iš miesto ir imtis rašymo pasiekė viršūnę. Jaučiausi kaip visi menininkai laimingą minutę — „pašauktas, įkvėptas“. Sau nebepriklausiau. Galios, kurioms taip ilgai ir nesavanaudiškai, su tokiu atsidavimu tarnavau, dabar jau buvo beapdovanojančios mane už viską. Pagaliau sukursiu didingą knygą. Tai buvo svarbių svarbiausias ir kuo skubiausias reikalas. Man reikėjo tamsos, tyrumo, vienatvės. Negalėjau švaistyti brangaus laiko tuščioms kasdienybės reikmėms, neplanuotoms gelbėjimo operacijoms ir nemalonioms šnekoms. Tačiau pirmiausia reikėjo išvaduoti Priscilą iš Kristianos — juk toji taip ir pasakė, jog laiko ją įkaite. Ar tai įmanoma padaryti be konfrontacijos? Ar man vis dėlto teks prašyti pagalbos Reičelę ir sudrumsti šio tyro šaltinio vandenis?

Aš įsileidau į namus Frensį, nes mane pabučiavo Reičelė. Šį vakarą užplūdęs begalinis pasitikėjimas savimi vis dar buvo pripildęs sielą stiprybės ir geranoriškumo. Taigi nustebinau Frensį pakviesdamas į svečius. Be to, man reikėjo sugėrovo, norėjau nors kartą pasėdėti ir paplepėti — aišku, ne apie tai, kas nutiko, o visai apie kitus dalykus. Kai žmogus turi slaptą džiaugsmą, jam malonu pasikalbėti apie viską pasaulyje, tik ne apie tai. Ir dar man reikėjo pasijusti nepalyginamai pranašesniam už Frensį. Kažkoks išmintingas rašytojas (tikriausiai prancūzas) yra pasakęs: negana to, kad tau sekasi, dar reikia, kad kitam nepasisektų. Todėl tą vakarą buvau dėkingas Frensiui, kad jis yra toks, koks yra, o aš toks, koks esu. Mes abu daug išgėrėme, ir aš leidau jam linksminti mane vaidinant juokdarį. Svarstėme, kokiais būdais priversti jo sesutę, kad atvertų jam piniginę, — ši tema jam buvo smagiausia. Jis pasakė: „Arnoldui, aišku, baisiai norisi vėl suvesti judu su Kristiana.“ Kvatojau iš to kaip beprotis. Dar jis pasakė: „Kodėl man nepasilikus pas jus slaugyti Priscilos?“ Aš vėl nusikvatojau. Išgrūdau jį jau gerokai po pusiaunakčio.

Kitą rytą skaudėjo galvą ir atrodė, jog visą naktį nesumerkiau akių, jausmas, taip gerai pažįstamas kamuojamiems nemigos. Matyt, reikėjo paskambinti savo gydytojui ir paprašyti migdomųjų tablečių. Baisiausiai iškankino rūpesčiai dėl Priscilos ir pašėlęs troškimas kuo greičiau išvažiuoti ir sėstis prie knygos. Ir dar, be viso šito, jaučiau švelnų dėkingumą Reičelei, net panorau parašyti jai miglotą nieko nereiškiantį laišką. Beje, kaip paaiškėjo, šiuo požiūriu ji mane aplenkė. Po pusryčių, tiksliau po arbatos, nes paprastai aš nepusryčiauju, išėjęs į prieškambarį ant kilimėlio prie durų išvydau pailgą voką, užrašytą jos ranka, matyt, ką tik pakištą po durimis. Laiške buvo rašoma:

„Mano brangiausias Bredli, prašau atleisti, kad aš taip iš karto sėdau rašyti Jums laiško. (Arnoldas miega. Svetainėje aš vena. Dabar pirma valanda nakties. Ūbauja pelėda.) Jūs taip greit pabėgote, aš nespėjau nė pusės pasakyti Jums to, ką norėjau. Koks Jūs vis dėlto dar vaikas! Ar žinote, kaip žavingai paraudote? Aš jau begalę metų nebuvau mačiusi vyro šitaip raustant. Ir jau begalę metų nieko iš tikrųjų nebučiavau. Juk tai buvo tikrai svarbus bučinys, tiesa? (Du iš tiesų svarbūs bučiniai!) Brangusis, aš jau seniai norėjau Jus taip pabučiuoti. Bredli, man reikia Jūsų meilės. Kalbu ne apie romaną. Man reikia meilės. Vakar aš pasakiau, kad prišnekėjau Jums netiesos apie Arnoldą, kai Jūs matėte mane miegamajame aną siaubingą dieną. Bet tai ne visai taip. Tai, ko aš Jums tada prišnekėjau, perpus teisybė. Žinoma, aš myliu Arnoldą, bet ir nekenčiu jo, galima mylėti žmogų, bet kai kurių dalykų jam neatleisti. Iš pradžių kurį laiką maniau, kad ir Jums niekada neatleisiu, jog matėte mane tą nežmonišką pralaimėjimo akimirką, — žmona viršuje rauda, o vyras gūžčioja pečiais ir samprotauja apie „moteris“ su kitu vyriškiu (toks ir yra pragaras). Bet išėjo kitaip. Užuot supykusi, pabučiavau. Man dabar būtinai reikia turėti Jus kaip savo sąjungininką. Ne, ne „kare“ prieš vyrą. Su juo negaliu kariauti. Tiesiog todėl, kad esu vieniša senstanti moteris, o Jūs senas mano bičiulis ir man taip norisi rankomis apkabinti Jums kaklą. Labai svarbu ir tai, kad Jūs taip mylite ir vertinate Arnoldą. Bredli, Jūs klausėte, ar, mano nuomone, Arnoldas įsimylėjo Kristianą, ir aš Jums neatsakiau. Tačiau po šios dienos vakaro, aš pradedu galvoti, kad įsimylėjo. Jis tiek juokėsi ir atrodė toks laimingas. (Įtariu, kad visą dieną praleido su ja.) Visą laiką kalbėjo apie Jus, bet galvojo tik apie ją. Negaliu išreikšti, kaip man dėl to skaudu. Ir tai, mano mielas, dar viena priežastis, kodėl man taip reikia Jūsų. Bredli, mes turim sudaryti sąjungą, dabar ir amžinai. Niekas kita manęs netenkina ir niekas kitas tam netinka. Aš privalau kaip galėdama toliau gyventi su savo vyru, taikytis su jo neištikimybe ir įniršio priepuoliais, apie kuriuos niekas iš šalies, net ir Jūs, nieko nežino, o jei papasakočiau, — nepatikėtų, taikytis ir su savo neapykanta, kuri mano meilės dalis. Aš negaliu, neįstengiu atleisti. Kai anądien gulėjau, užsitraukusi paklodę ant sumušto veido, sudariau sutartį su pragaru. Ir vis dėlto aš jį myliu. Argi tai ne keista? Ir kur čia žmogus išlaikysi sveiką protą? Jūs turite man padėti. Jūs vienintelis žinote tiesą, bent jau dalį jos, ir aš Jus myliu, ta meilė tokia ypatinga, jog negalite į ją neatsiliepti. Mus dabar sieja nesutraukomi ryšiai, o be to, dar ir priesaika tylėti. Aš niekad neprasitarsiu apie mūsų „sąjungą“ Arnoldui, ir žinau, kad ir Jūs nieko nesakysit. Bredli, aš turiu Jus pamatyti, ir kaip galima greičiau, turiu dažnai Jus matyti. Reikia, kad Jūs išvežtumėt Priscilą iš Kristianos ir įkurdintumėt pas mus, tada galėsite ją čia lankyti, o aš ja rūpinsiuos. Paskambinkite man šįryt, gerai? Aš tik nulėksiu palikti Jums šio laiško ir tuoj pat vėl sugrįšiu namo. Jeigu Arnoldas bus namie, kai Jūs paskambinsite, aš kalbėsiu kaip paprastai, Jūs iškart viską suprasite ir paskambinsite dar sykį vėliau. Ak, Bredli, man taip reikia Jūsų meilės, ir aš visiškai pasikliauju Jumis dabar ir visados.

Labai labai Jus mylinti R.

P. S. Recenziją perskaičiau ir įdedu į šį patį voką. Manau, jos spausdinti nereikia. Arnoldui tai būtų labai skaudu. Judu turite mylėti vienas kitą. Tai labai svarbu. Padėkite man išsaugoti blaivų protą.“

Šis emocingas ir padrikas laiškas mane suneramino, sujaudino, suerzino, nudžiugino ir pagaliau išgąsdino. Koks didus ir naujas dalykas man nutiko ir kokių pasekmių dabar reikia laukti? Kodėl tos moterys visada nori aiškumo? Kodėl ji negali palikti visko, kaip yra, tokioje malonioje nežinomybėje? Aš ir pats miglotai mąsčiau apie ją kaip apie „sąjungininkę“ prieš (prieš?) Arnoldą. Bet ji išreiškė šią baisią mintį žodžiais. Ir jeigu tarp Arnoldo ir Kristianos kažko esama, o aš dėl to privalau eiti iš proto, tai negi man bus lengviau, jeigu ir Reičelė eis iš proto. Jos nuolat kartojami žodžiai „man reikia“ mane gąsdino. Panorau kuo greičiau pasimatyti su Arnoldu, pasikalbėti su juo iš širdies, gal net parėkauti vienam ant kito. Tačiau nuoširdus pokalbis su Arnoldu kuo toliau, tuo labiau atrodė neįmanomas. Visiškai sutrikęs, atsisėdau ant kėdės ten, kur buvau, prieškambaryje, ir susimąsčiau. Ir čia suskambo telefonas.

— Alio, Pirsonai! Čia Hartbornas. Ketinu surengti bendradarbiams mažą vakarėlį.

— Ką tokį?

— Mažą vakarėlį bendradarbiams. Manau pakviesti Binglį ir Metsoną, ir Heidlį Smitą, ir Koldikotą, ir Daisoną, suprantama, su žmonomis, ir ponią Velington, ir ponią Sirl, ir ponią Bredšou...

— Puiku.

— Bet aš noriu būti tikras, kad jūs galėsit ateiti. Matote, jūs būtumėt mūsų garbės svečias!

— Jūs labai malonus.

— Taigi pasakykite, kurią dieną jums būtų patogu, ir aš išsiuntinėsiu kvietimus. Prisiminsime senus laikus. Apie jus čia tiek visi klausinėja, tai pamaniau...

— Man patogu bet kada.

— Pirmadienis tiks?

— Žinoma.

— Puiku. Vadinasi, aštuntą pas mane. Beje, ar man pakviesti Grei Pelhemą? Jis ateis be žmonos, taigi viskas bus gerai.

— Taip, taip.

— Ir dar aš noriu su jumis susitarti dėl priešpiečių.

— Aš jums paskambinsiu. Dabar neturiu po ranka užrašų knygelės.

— Gerai, tai ar nepamiršite — pirmadienį vakarėlis?

— Tuojau užsirašysiu. Labai ačiū.

Dar nespėjau padėti ragelio, kai kažkas paskambino į duris. Nuėjau atidaryti. Tai buvo Priscila. Ji praėjo pro mane į svetainę ir tuoj pat ėmė verkti.

— Viešpatie, Priscila, liaukis gi verkti.

— Tau tik tiek ir reikia, — kad liaučiausi verkti.

— Na gerai, man tik tiek ir reikia. Liaukis verkti.

Ji atsilošė didžiajame „Hartborno“ fotelyje ir iš tiesų nustojo verkti. Jos plaukai bjauriai nesutvarkyti, patamsėjęs sklastymas ėjo zigzagais per visą galvą. Ji drybsojo fotelyje negražiai suglebusi, išskėtusi kelius, prasižiojusi. Viena kojinė buvo praplyšusi ir pro skylę pūpsojo rožinis šlakuotas kelis.

— Ak, Priscila, man taip gaila...

— Taip, Bredli, gailėk. Žinai, aš manau, tu buvai teisus. Aš geriau grįšiu pas Rodžerį.

— Priscila, tai neįmanoma...

— Kodėl? Ar tu jau pakeitei savo nuomonę? Juk tiek sykių tikinai, kad turėčiau grįžti. Sakei, kad jis nelaimingas ir kad namai apleisti. Aš manau, jam esu reikalinga. Ir ten mano namai. Tenai, ir niekur kitur. Gal dabar jis geriau su manim elgsis. Bredli, man regis, aš baigiu išeiti iš proto. Kaip būna, kai žmonės eina iš proto, — ar jie patys tai žino?

— Niekai. Visai tu neini iš proto.

— Gal aš verčiau gulsiu į lovą, jeigu tu neprieštarauji.

— Atsiprašau, bet aš taip ir neįsitaisiau atsarginės lovos.

— Bredli, tavo spintelėje kažkas ne taip, kažkokio daikto trūksta. Kur tu perkėlei moterį ant buivolo?

— Moterį ant buivolo? — Nesusigaudydamas įsižiūrėjau į tarpą lentynėlėje. — Ak taip. Aš ją padovanojau. Džulianai Bafin.

— Oi, Bredli, kaip tu galėjai. Juk ji mano, ji mano! — suaimanavo Priscila ir iš akių jai vėl pasipylė ašaros. Ji pradėjo aklai naršyti po rankinę ieškodama nosinės.

Prisiminiau, jog formaliai ji teisi, — buvau padovanojęs prieš daugelį metų statulėlę Priscilai per jos gimtadienį, bet vėliau sykį radau tą žavų daiktelį komodos stalčiuje ir pasisavinau.

— Dieve tu mano!

Pajutau, jog raustu — visai taip, kaip pavaizdavo Reičelė.

— Tu net neišsaugojai jos man.

— Aš ją atsiimsiu.

— Aš juk atidaviau ją tau, nes galvojau, kad visuomet galėsiu ją čia pamatyti. Ji čia labai tiko.

— Man baisiai nepatogu...

— Aš niekad nebeatgausiu savo brangenybių, o dabar praradau net ir ją, paskutinį man brangų daiktelį.

— Prašau tave, Priscila, aš juk pasakiau...

— Tu atidavei ją tai bjauriai mergiūkštei.

— Ji paprašė. Būk gera, nesijaudink, aš ją atgausiu. O tu dabar verčiau prigulk ir pailsėk.

— Juk ji buvo mano, tu pats ją man padovanojai.

— Žinau, žinau, aš tau ją sugrąžinsiu, o dabar nusiramink. Gali atsigulti į mano lovą.

Priscila nuslinko į miegamąjį. Ir tuoj pat atsigulė po antklode.

— Ar nenusirengsi?

— Kokia prasmė. Ir apskritai niekas neturi prasmės. Geriau jau numirčiau.

— Priscila, nesuskysk šitaip, suimk save į rankas. Džiaugiuosi, kad sugrįžai. O kodėl tu iš ten išėjai?

— Prie manęs ėmė kibti Arnoldas.

— Ką?

— Aš jį atstūmiau, ir jis įširdo. Turbūt papasakojo apie tai Kristianai. Ir jie ten apačioj juokėsi, juokėsi, be perstojo. Tikriausiai juokėsi iš manęs.

— Nemanau, kad iš tavęs. Tiesiog jiems buvo linksma.

— Na, bet aš negalėjau to ištverti. Negalėjau.

— Arnoldas ten buvo ir popiet?

— O taip. Jis grįžo iškart, kai tu išėjai, ir išbuvo beveik visą dieną, jie ten pasitaisė gerus priešpiečius, iki manęs atsklido kvapai, bet aš nieko nenorėjau, tik girdėjau, kaip jie visą laiką juokiasi. Manęs jiems nereikėjo, jie visą dieną paliko mane vieną.

— Vargše Priscila.

— Aš negaliu jo pakęsti. Ir jos taip pat. Aš ten buvau visai nereikalinga, aš jiems visai nerūpėjau, jie man nė kiek nepadėjo, jiems visa tai tik žaidimas, tik pokštas.

— Čia tai tu teisi.

— Jie tik naudojosi manimi savo žaidimams, džiūgavo ir stengėsi pasirodyti vienas prieš kitą. Nekenčiu jų. Jaučiuosi lyg pusiau numirusi. Atrodo, viduje visa plūstu krauju. Kaip tu manai, aš neišeisiu iš proto?

— Neišeisi, ne.

— Ji sakė, kad turi ateiti daktaras, bet joks daktaras neatėjo. Jaučiuosi baisiai, man turbūt vėžys. Visi mane niekina, visi žino, kas man atsitiko. Bredli, ar tu negalėtum paskambinti Rodžeriui?

— Ne, ne, nereikia...

— Aš vis tiek turėsiu pas jį grįžti. Namie galėsiu išsikviesti daktarą Meisį. Arba man verčiau nusižudyti. Taip, verčiau jau nusižudysiu. Niekas nė nepastebės.

— Priscila, nusirenk kaip reikiant. Arba kelkis ir žmoniškai susišukuok. Negaliu žiūrėti, kaip tu guli lovoje su visais drabužiais.

— Viešpatie, koks skirtumas. Koks skirtumas.

Prie durų vėl pasigirdo skambutis. Nubėgau atidaryti. Lauke stovėjo Frensis Mario nuolankiai ir pataikūniškai primerkęs savo mažytes lokiškas akutes.

— Bredai, prašau kilniaširdiškai man atleisti, aš tik...

— Įeikit, — pasakiau. — Jūs siūlėtės slaugyti mano seserį. Tai štai, ji čia ir jūs pasamdytas.

— Tikrai? Puikumėlis, puikumėlis!

— Galite eiti į vidų ir imtis savo pareigų. Ji ten. Gal galėtumėt duoti jai kokių raminamųjų?

— Aš visada nešiojuosi jų su savim...

— Tai ir gerai, pradėkit. — Aš pakėliau telefono ragelį ir surinkau numerį. — Alio, Reičele!

— O... Bredli...

Iš jos balso aš iškart supratau, kad ji viena. Moterys sugeba tiek daug pasakyti jau vien tuo, kaip jos ištaria tavo vardą.

— Reičele! Dėkoju jums už tokį mielą laišką.

— Bredli... ar galiu jus pamatyti... kuo greičiau... tuojau pat?..

— Reičele, paklausykite. Sugrįžo Priscila, ir čia yra Frensis Mario. Klausykit. Aš padovanojau Džulianai buivolą, ant kurio raita sėdi dama.

— Kas?

— Tokia bronzinė figūrėlė.

— A, padovanojote Džulianai?

— Taip. Ji paprašė, kai čia buvo, prisimenate?

— Ak, taip.

— Tai štai, pasirodo, iš tiesų ta figūrėlė Priscilos, tik aš užmiršau, ir ji nori ją susigrąžinti. Ar jūs negalėtumėt paimti jos iš Džulianos ir atvežti čionai, arba tegu ji pati atveža. Pasakykite jai, kad labai atsiprašau...

— Jos nėra namie, bet aš paieškosiu. Ir tuoj pat atvešiu.

— Čia pilna žmonių. Mums nebus kur...

— Taip, taip. Tuojau atvažiuosiu.

— Jis nukirto mano magnoliją, — skundėsi Priscila. — Mat ji metė šešėlį ant gėlių lysvės. Sodas jam visada būdavo — „mano sodas“, namai — „mano namai“. Net virtuvė, ir ta buvo „mano virtuvė“. Atidaviau tam žmogui visą gyvenimą. Ir man nieko daugiau nebeliko.

— Žmogaus likimas liūdnas ir baisus, — murmėjo Frensis. — Mes visi — demonai vienas kitam. Taip, demonai. — Jis atrodė patenkintas, raudonos lūpos suspaustos, lokio akutės žvilgčiojo į mane kukliai ir maloniai.

— Priscila, leisk, sušukuosiu tau plaukus.

— Ne, nesilieskit prie manęs, aš jaučiuosi raupsuota, man atrodo, aš gyva supūsiu, esu tikra, nuo manęs sklinda dvokas...

— Priscila, būk gera, nusivilk sijoną, jis tikriausiai labai susiglamžęs.

— Na ir kas, kokią tai turi reikšmę? O, aš tokia nelaiminga.

— Bent jau batelius nusiauk.

— Liūdna ir baisu. Liūdna ir baisu. Demonai. Demonai. Taip.

— Priscila, nebūk tokia įsitempusi. Tu visa lyg medinė, lyg negyva.

— Aš ir norėčiau būti negyva.

— Na, nors pasistenk patogiau atsigulti!

— Atidaviau jam visą gyvenimą. Daugiau nieko nebeturiu. Kas man belieka?

— Baisu ir beviltiška. Baisu ir beviltiška.

— Ak, aš taip bijau...

— Priscila, tau visai nėra ko bijoti. O Viešpatie, kaip tu mane kankini!

— Aš bijau.

— Prašau tave, nusiauk batus.

Prie durų vėl paskambino. Atidariau duris ir išvydau Reičelę. Jau norėjau susikrimtęs skėstelėti rankomis, kai staiga pastebėjau jai už nugaros stovint Džulianą.

Reičelė buvo apsivilkusi šviesiai žalią, panašų į karišką apsiaustą. Rankas laikė susikišusi į kišenes, o jos veide, atgręžtame į mane, atsispindėjo slaptas džiugesys. Vieno žvilgsnio, kai susitiko mudviejų akys, pakako suvokti, kaip toli jau buvome nuėję nuo paskutinio mūsų pasimatymo. Paprastai žmonės nelinkę giliai žvelgti vienas kitam į akis. Tai man buvo malonus sukrėtimas. Džuliana vilkėjo kreminiu velveto švarku ir kelnėmis, ant kaklo plonytė rudos ir auksinės spalvos indiška šerpė. Atrodė puošni, bet veide ir visoje išvaizdoje atsispindėjo drovumas ir kuklumas, ji tarsi kalbėjo: „Žinau, aš čia pati jauniausia, nežymi ir nepatyrusi, bet padarysiu viską, kad tik būčiau jums naudinga, ir labai jums ačiū, kad jūs iš viso kreipiate į mane dėmesį.“ Visa tai, žinoma, buvo tik tuščia poza. Iš tikrųjų jauni žmonės būna savimylos ir negailestingi. Rankose ji laikė moterį ant buivolo ir didelę puokštę vilkdalgių.

Reičelė paskubėjo paaiškinti.

— Džuliana kaip tik parėjo namo ir panoro būtinai pati jums atvežti figūrą.

Džuliana tarė:

— Aš taip džiaugiuosi, kad galiu grąžinti ją Priscilai. Žinoma, jeigu daiktas jos, reikia jį tuoj pat atiduoti. Ir aš labai tikiuosi, jog tai ją nors kiek pradžiugins.

Aš pakviečiau jas į vidų ir nuvedžiau į miegamąjį, kur Priscila vis dar guodėsi Frensiui:

— Jis neturėjo nė menkiausio supratimo apie vyrų ir moterų lygybę, vyrai to išvis nesupranta, jie niekina moteris... Vyrai tokie baisūs...

— Priscila, pas tave atėjo viešnios!

Priscila sėdėjo lovoje, apkrauta išpurentomis pagalvėmis, iš po antklodės kyšojo batų nosys. Akys buvo paraudusios ir karščiavo nuo ašarų, burna buvo sielvartingai ištįsusi, lyg pašto dėžutės plyšelis.

Džuliana išėjo į priekį ir atsisėdo ant lovos krašto. Ji pagarbiai padėjo vilkdalgius ant antklodės Priscilai prie šono ir tartum žaidindama vaiką ėmė pamažu stumti artyn prie jos bronzinį buivolą, kol šis įsirėmė Priscilai į krūtinę ir atsidūrė tarp krūtų. Priscila nesusivokė, kas tai, ir išsigandusi su pasibjaurėjimu suriko. O Džuliana tuo tarpu sugalvojo ją pabučiuoti ir visu kūnu pasidavusi į priekį lūpomis prigludo prie skruosto. Net buvo girdėti, kaip jos susikalė smakrais.

Švelniai pasakiau:

— Žiūrėk, Priscila, štai tavo moteris ant buivolo. Matai, ji sugrįžo pas tave.

Džuliana atsitraukė į lovos kojūgalį. Ji žiūrėjo į Priscilą su skausmingu, kiek droviu gailesčiu, vos pravėrusi lūpas ir lyg maldai sudėjusi rankas. Regėjos, ji prašo Priscilos atleidimo už tai, kad yra jauna, graži, tyra ir nesugadinta ir kad tebeturi ateitį, kai Priscila jau sena, bjauri, nuodėminga, suvargusi ir ateities nebeturi. Tas kontrastas tarp jų nuvėrė lyg skausmo spazmas.

Aš pajutau tą skausmą, drauge išgyvenau sesers kančią. Pasakiau:

— Kokių nuostabių gėlių tau atnešė, Priscila. Argi tu ne laiminga mergaitė?

Priscila sumurmėjo:

— Aš ne maža. Ir nėra ko jums... taip manęs gailėti. Ir nėra ko į mane taip spoksoti. Ir elgtis su manim taip, lyg aš būčiau...

Ji sugraibė ant antklodės bronzinį buivolą, ir atrodė, jog nori jį palaikyti. Tačiau užsimojusi sviedė jį per visą kambarį, kol jis atsitrenkė į priešingą sieną. Iš akių vėl pasipylė ašaros, ir ji įsikniaubė veidu į pagalvę. Vilkdalgiai pabiro ant grindų. Frensis pakėlė bronzinę figūrėlę ir šypsodamasis paslėpė saujoje. Aš linktelėjau Reičelei ir Džulianai, ir mes išėjome iš miegamojo.

Svetainėje Džuliana tarė:

— Man taip siaubingai gaila.

— Tu čia nekalta, — atsakiau jai.

— Turbūt klaiku, kai tu... štai tokia.

— Tu negali įsivaizduoti, kaip būna, kai esi tokia, — pasakiau. — Taigi nė nesistenk.

— Man taip baisiai jos gaila.

— Bėk dabar savo reikalais, — tarė Reičelė.

— Aš norėčiau... — neryžtingai pratarė Džuliana. — Na, tiek to... — Ji nuėjo prie durų, bet atsigręžė į mane. — Bredli, ar galėčiau su tavim pasišnekėti? Palydėk mane iki kampo, gerai? Ilgai tavęs neužlaikysiu.

Lyg susimokėlis mostelėjau Reičelei ir išėjau paskui mergaitę lauk. Ji nesidairydama tvirtai nužingsniavo per kiemą ir pasuko į Šarlotės gatvę. Skaisčiai švietė šalta saulė, ir man ūmai labai palengvėjo atsidūrus gatvėje, tarp skubančių, svetimų, abejingų žmonių, po giedru mėlynu dangum.

Mes paėjome dar keletą žingsnių ir sustojome priešais raudoną telefono būdelę. Džuliana vėl pagyvėjo ir atgavo berniukišką nerūpestingumą. Jai irgi akivaizdžiai palengvėjo. Virš jos, jai už nugaros, stūksojo Ryšių bokštas, ir aš tartum pats buvau jo aukštumo — taip ryškiai ir taip arti buvo matyti visos blizgančios metalinės jo dalys. Jaučiausi aukštas ir tiesus — taip gera buvo staiga ištrūkti iš namų, toliau nuo paraudusių Priscilos akių ir išblukusių plaukų, ir nors trumpam atsidurti šalia kažko, kas jaunas, gražus, tyras ir nesugadintas ir kas turi ateitį.

Džuliana susirūpinusi tarė:

— Bredli, man labai gaila, kad taip nevykusiai viskas išėjo.

— Niekam nebūtų geriau išėję. Tikra kančia atkerta prie savęs visus kelius.

— Kaip gražiai tu pasakei! Bet šventas žmogus galėtų ją paguosti.

— Šventų žmonių nebūna, Džuliana. Šiaip ar taip, tu dar per jauna, kad būtum šventoji.

— Žinau, aš tiesiog idiotiškai jauna. O Viešpatie, senatvė tokia siaubinga, vargšė Priscila. Klausyk, Bredli, aš tik norėjau padėkoti tau už tą laišką. Tokio nuostabaus laiško man dar niekas nėra parašęs.

— Kokį laišką?

— Na, tą laišką. Apie meną. Apie meną ir tiesą.

— A, na taip.

— Aš laikau tave savo mokytoju.

— Labai malonu, bet...

— Ir prašau sudaryti man skaitytinos literatūros sąrašą. Išsamesnį.

— Ačiū, kad atnešei atgal moterį ant buivolo. Reikės tau ką nors duoti mainais.

— Tikrai? Ak, labai prašau! Ką nors, kokį mažuliuką daiktelį. Man taip norėtųsi turėti nuo tavęs prisiminimą, mane tai įkvėptų, kokį mažą daiktelį, kurį tu turi jau seniai, kurį daug sykių laikei savo rankose.

Mane tai sujaudino.

— Aš paieškosiu, — pažadėjau. — O dabar man jau metas...

— Bredli, dar palūkėk. Mes visiškai nepasikalbam. Na, taip, suprantu, dabar nėra kaip, bet gal susitinkam netrukus kurią nors dieną, norėčiau pasikalbėti su tavim apie „Hamletą“.

— Apie „Hamletą“? Ak, taip, bet...

— Norėčiau paruošti jį egzaminui. Ir, Bredli, aš visiškai sutinku su tavo recenzija, kur parašei apie tėčio knygą.

— Kur tu matei tą recenziją?

— Pastebėjau, kaip mama slėpė ją su tokia paslaptinga veido išraiška...

— Nelabai garbinga iš tavo pusės...

— Žinau. Aš niekuomet netapsiu šventąja, net jei sulauksiu tokios senatvės kaip tavo sesuo. Bet aš manau, jog tėtis privalo bent kartą gyvenime išgirsti apie save tiesą, visi taip priprato jį girti, net nebegalvodami — pripažintas rašytojas, literatūros šulas ir panašiai, ir niekas nebando įvertinti jo kūrybos kritiškai, kaip vertinami niekam nežinomi autoriai, atrodo, visi lyg susimokę...

— Žinau. Bet aš vis tiek jos nespausdinsiu.

— Kodėl? Jis turi žinoti tiesą apie save. Kaip ir kiekvienas žmogus.

— Taip mano tik jauni.

— Ir dar dėl Kristianos. Tėtis sako, jog vargsta su ja tavo labui...

— Ką?

— Ką jis ten veikia, aš nežinau, bet, manau, tu turėtum nueiti pas jį ir paklausti. Ir aš, tavim dėta, išvažiuočiau, kaip tu tada ketinai. Galbūt aš galėčiau tave aplankyti Italijoje, tai būtų puiku! O Priscilą prižiūrėtų Frensis Mario, man jis patiko. Klausyk, ar tu manai, kad Priscila grįš pas savo vyrą? Jos vietoje aš jau geriau mirčiau.

Tiek aiškumo iš karto — tai gana sunku buvo atlaikyti. Jaunuoliai visada tokie tiesmuki. Atsakiau:

— Į paskutinį tavo klausimą galiu atsakyti, jog nežinau. Ir ačiū už samprotavimus, kuriuos išgirdau prieš jį.

— Man labai patinka, kaip tu kalbi, visada taip tiksliai, ne taip kaip tėtis. Jis gyvena lyg rožiniam rūke, o aplink jį suka ratelį Jėzus ir Marija, ir Buda, ir Šiva, ir Karalius Žvejys, apsirengę lyg žmonės iš Čelsio.

Ji taip puikiai apibūdino Arnoldo kūrinius, jog mane paėmė juokas.

— Dėkoju tau už patarimus, Džuliana.

— Laikau tave savo guru.

— Ir ačiū, kad elgiesi su manim kaip su lygiu.

Ji pažvelgė man į akis, lyg būgštaudama, ar aš nesišaipau.

— Bredli, mes juk būsim draugai, tiesa? Tikri draugai?

— Ką reiškė tas oro balionas? — paklausiau.

— Ak, tai tik toks parodomasis veiksmas.

— Aš bandžiau jį sugauti.

— Kaip nuostabu!

— Bet jis ištrūko.

— Na ir gerai, kad jis dingo. Jis man labai daug reiškė.

— Tai irgi auka dievams?

— Taip. Iš kur tu sužinojai?

— Tau jį padovanojo ponas Belingas?

— Bet iš kur tu...

— Aš juk aiškiaregys.

— Man iš tiesų labai brangus tas balionas. Kartais, žinoma, knietėdavo jį paleisti. Bet aš niekad nesitikėjau, jog perkirpsiu virvutę...

— Kol nepamatei sode motinos?

— Kol nepamačiau sode tavęs.

— Na gerai, Džuliana, dabar aš turiu tave paleisti, perkirpti virvutę, tavo mama laukia...

— Tai kada mes pasikalbėsim apie „Hamletą“?

— Aš paskambinsiu...

— Neužmiršk, kad esi mano guru.

Aš pasukau atgal į kiemą. Svetainėje Reičelė pakilo manęs pasitikti ir vienu spontanišku, bet tikslingu judesiu suspaudė mane glėbyje. Mudu susvyravome ir vos nesugriuvome ant grindų, kur mėtėsi jos nusivilktas apsiaustas, ir galų gale susmukome į „Hartborno“ fotelį. Reičelė keliu bandė pastumti mane giliau į fotelį, bet aš ištiesęs kojas sėdėjau ant paties kraštelio ir laikiau ją pastatęs priešais save lyg didelę lėlę.

— Ak, Reičele, nereikia dar labiau visko supainioti.

— Jūs išviliojote iš manęs tiek minučių! Sakykit, ką norit, bet mes jau susipainiojom. Skambino Kristiana.

— Dėl Priscilos?

— Taip. Aš pasakiau, jog Priscila liks čia. O ji pasakė...

— Nieko nenoriu girdėti.

— Bredli, turiu jums pasakyti vieną dalyką, ir norėčiau, kad apie tai gerai pagalvotumėt. Aš tai supratau, kai jau buvau parašiusi jums laišką. Iš tiesų aš nebesijaudinu dėl to, kas vyksta tarp Kristianos ir Arnoldo. Staiga pasijutau visiškai laisva. Ar suprantate, Bredli? Ar suprantate, ką tai reiškia?

— Reičele, aš nenoriu jokios painiavos. Aš turiu dirbti, turiu būti vienas, rengiuosi rašyti knygą, to aš laukiau visą gyvenimą...

— Dievuli mano, jūs dabar atrodote taip bredliškai, jog man norisi verkti. Mudu jau nebe jauni ir abu ne kvaili. Jokios painiavos nebus, nebent toji, į kurią įsivėlė Arnoldas. Tačiau atsirado naujas pasaulis, kuris priklauso tik jums ir man. Dabar mudu visuomet turėsime užuobėgą. Man reikia meilės, man reikia žmonių, kuriuos galėčiau mylėti, man reikia jūsų, kad galėčiau mylėti jus. Be abejo, aš noriu, kad ir jūs mane mylėtumėt, bet ir tai ne tiek jau svarbu, o ką mudu darysim, išvis neturi reikšmės. Paprasčiausiai palaikyti jus už rankos — kaip tai nuostabu, kraujas gyslomis ima greičiau tekėti. Galų gale mano gyvenime kažkas vyksta, pagaliau aš gyvenu, judu pirmyn, keičiuosi, tik pagalvok, kiek daug visko nutiko nuo vakar dienos. Aš šitiek metų buvau lyg numirusi, buvau nelaiminga ir baisiausiai užsidariusi. Atrodė, būsiu jam ištikima iki dienų galo, ir, žinoma, taip ir bus, aš jį myliu, tai savaime aišku. Tačiau jį mylėdama jaučiausi lyg kokioje dėžėje, o dabar iš jos išlindau. Žinote, man atrodo, jog mudu visiškai atsitiktinai suradome tikros laimės paslaptį. Ko gero, iki keturiasdešimties metų išvis neįmanoma būti laimingam. Pamatysit, jokių dramų nebus. Viskas liks kaip buvę, išskyrus giluminius dalykus. Aš amžinai būsiu Arnoldo žmona. Jūs irgi galite važiuoti ir būti vienas, rašyti savo knygą ir ką tik norit. Tačiau mudu turėsim slaptą priebėgą, mudu turėsim vienas kitą, tai bus amžinas ryšys, lyg religinė priesaika, ir tai bus mūsų išsigelbėjimas, jeigu tik jūs leisit man jus mylėti.

— Bet, Reičele... tai bus paslaptis?..

— Ne. Ak, viskas staiga taip pasikeitė, tiesiog per keletą akimirkų. Mes galėsim gyventi atvirai, nesislapstydami. Aš jaučiuosi tokia laisva lyg tas Džulianos oro balionas, plaukiu aukštai viršum pasaulio ir pagaliau matau jį iš aukštybių. Tiesiog mistinis išgyvenimas. Mums nereikės nieko slėpti. Tai dėl Arnoldo dabar viskas pasikeitė. Pagaliau aš turėsiu savo draugų, tikrų draugų, galėsiu pakeliauti po pasaulį, būsite jūs. Ir Arnoldui teks su tuo susitaikyti, jam nieko kito nebeliks, gal jis net išmoks paklusnumo, Bredli, ir bus mūsų vergas. O, pagaliau aš atgausiu savo valią. Mes dabar lyg dievai. Argi jūs nesuprantate?

— Ne visai.

— Juk jūs trupučiuką mylite mane, taip?

— Taip, žinoma, ir visada mylėjau, bet man sunku tiksliai nusakyti...

— Ir nereikia nusakyti! Čia ir visa esmė!

— Reičele, aš nenoriu jaustis kaltas, tai trukdys man dirbti.

— Ak, Bredli, Bredli!.. — Ir ji bejėgiškai nusijuokė. Paskui vėl palenkė kelius ir užvirto ant manęs visu savo kūno svoriu. Ir mes prasmegom į tą fotelį, aš apačioj, ji viršuj. Jaučiau jos sunkumą ir mačiau priešais save jos veidą, godų ir atsipalaidavusį nuo užplūdusių jausmų, nepažįstamą, beginklį ir jaudinantį, ir aš nustojau priešintis, o ji nustojo spausti, jos kūnas suglebo ir lyg sunkus skystis nutekėjo per mane visą, skverbdamasis į tarpelius tarytum medus. Drėgnos lūpos nuslinko per mano skruostą ir sustojo ant lūpų, tarytum dangiška sraigė, užvėrusi didingus vartus. Vieną akimirką, kol tamsa neužtemdė akių, aš išvydau, kaip pro langą į mane šnairomis pažvelgė Ryšių bokštas, gaubiamas mėlyno dangaus aureolės. (Tai buvo tiesiog neįmanoma, nes jį visiškai užstojo namas priešais.)

Į kambarį įėjo Frensis Mario, sumurmėjo: „Ak, atsiprašau!“ — ir vėl dingo. Pamažu išsilaisvinau iš Reičelės, — bet ne dėl Frensio, jo buvimas mane varžė ne daugiau kaip šuns, o todėl, kad apėmė geismas ir atitinkamai — nerimas. Kaltė ir baimė, slypinčios mano kraujyje, smigtelėjo tuo momentu neatskiriamos nuo geismo, bet jau pranašingai primenančios apie save. Ir kartu mane giliai sujaudino tas begalinis Reičelės pasitikėjimas manimi. Gal ir iš tiesų esama to naujo pasaulio, apie kurį ji kalbėjo? Ar galėčiau tenai patekti, neįvykdęs išdavystės? Be kita ko, šiuo metu labiausiai nerimavau ne dėl to, kad išduočiau Arnoldą. Man reikėjo pagalvoti. Tad pasakiau:

— Man reikia pagalvoti.

— Na, žinoma, jums reikia pagalvoti. Jūs iš tokių.

— Reičele...

— Žinau. Jūs tuoj pasakysit, kad eičiau.

— Taip.

— Išeinu. Matote, kokia aš klusni. Ir nebijokit dėl to, ką pasakiau. Jums nieko nereikės daryti.

— Neveikiantis veikėjas.

— Bėgu. Ar pasimatysime rytoj?

— Reičele, aš klaikiai bijau kaip tik dabar kam nors įsipareigoti. Jūs tikriausiai pagalvosite, kad aš niekingas ir beširdis žmogus, bet iš tikrųjų aš labai dėkingas ir branginu... Tiktai man reikia rašyti knygą, būtinai reikia, ir aš turiu būti vertas pagarbos...

— Aš gerbiu jus, Bredli, ir žaviuosi jumis. Tai vis prie to paties. Jūs tiek rimčiau žiūrite į kūrybą negu Arnoldas. Nesirūpinkite dėl rytdienos, dėl nieko nesirūpinkite. Aš jums paskambinsiu. Nesistokite. Noriu palikti jus sėdintį šiame fotelyje, tokį aukštą, sausą ir rimtą. Kaip... na, kaip... mokesčių inspektorius. Tik nepamirškite — laisvė, naujas pasaulis. Galbūt kaip tik šito ir trūko jūsų knygai, gal kaip tik to ji ir laukė. Ak, ir koks gi jūs vaikas, koks puritonas! Metas pagaliau suaugti ir būti laisvam. Sudie, Bredli. Telaimina jus jūsų Dievas.

Ji išbėgo iš kambario. Aš likau sėdėti, kaip ji ir norėjo. Mane pribloškė paskutiniai jos žodžiai apie knygą. Susimąsčiau apie juos. Gal iš tiesų Reičelė — man atsiųstas angelas. Kaip visa tai keista, koks sklidinas aš buvau geismo ir kaip viskas atrodė neįprasta.

Atsipeikėjęs susivokiau spoksąs į Frensio Mario veidą. Supratau, kad jo būta kambaryje jau kuris laikas. Jis darė kažkokias keistas grimasas — merkė akis ir nuo to raukėsi jo nosis ir plėtėsi šnervės. Darė viską natūraliai ir nesąmoningai lyg gyvūnas zoologijos sode. Galbūt jis buvo trumparegis ir norėjo geriau į mane įsižiūrėti.

— Ar gerai jaučiatės, Bredai?

— Taip, žinoma.

— Labai keistai atrodote.

— Ko jums reikia?

— Ar neprieštarausite, jeigu aš kur nors nubėgsiu priešpiečių?

— Priešpiečių? Aš maniau, kad jau vakaras.

— Pradžia pirmos. O virtuvėje yra tik konservuotų pupelių. Tai galiu eiti?..

— Taip, taip. Eikite.

— Parnešiu ko nors lengvo ir Priscilai.

— Kaip ji?

— Ji užmigo, Bredai...

— Ką?

— Ar negalėtumėt duoti man svaro?

— Štai.

— Ačiū. Ir dar, Bredai...

— Kas dar?

— Bijau, kad tas bronzinis daiktelis sugadintas. Jo nebegalima pastatyti.

Jis įdėjo man į delną šiltą bronzinę figūrėlę, ir aš pabandžiau pastatyti ją ant stalo. Viena buivolo koja buvo sulenkta, ir jis bejėgiškai virto į šoną. Įsižiūrėjau. Moteris šypsojosi. Ji atrodė panaši į Reičelę. Kai pakėliau akis, Frensio jau nebebuvo.

Pirštų galais įsėlinau į miegamąjį. Priscila miegojo aukštai ant pagalvių, burną pravėrusi, palaidinukės apykaklė veržė gerklę. Miegas šiek tiek atpalaidavo, sušvelnino gaižią nevilties kaukę, ir veidas atrodė truputį jaunesnis. Ji alsavo tyliai, lygiai švilptelėdama: „Ešiu, ešiu...“ Kojos vis dar buvo apautos bateliais.

Labai atsargiai atsegiau viršutinę palaidinės sagą. Atsilapojus apykaklė iš vidaus buvo išsitepusi iki juodumo. Paskui, paėmęs už aukštų plonų kulniukų, numoviau batus ir tyliai užklojau išpurtusias pėdas su drėgnomis prakaituotomis kojinėmis. Ji nustojo švilpčioti iškvėpdama, bet nepabudo. Aš išėjau.

Įėjęs į gretimą kambarį atsiguliau ant nepaklotos lovos. Nedavė ramybės mintys apie du pastaruosius netikėtus susitikimus su Reičele, apie tai, kaip ramu ir malonu buvo širdyje po pirmojo ir kaip suaudrino ir sutrikdė antrasis. Gal aš iš tiesų ketinu „įsimylėti“ Reičelę? Kažin, ar net mintyse tai dera sau leisti? Ar tik man negresia baisi katastrofiško masto sumaištis, rimta nelaimė? O galbūt atvirkščiai — priešais mane netikėtai atsivėrė ilgai lauktas kelias į kitokį pasaulį, į akistatą su dievybe? Arba gal tai tik tuščias, efemeriškas senstančios, nelaimingai ištekėjusios moters jausmų protrūkis, trumpas pagyvenusio puritono sutrikimas, nes taip ilgai jo gyvenime nebūta anei jokio nuotykio? Iš tiesų, sakiau sau, iš tiesų mano gyvenime jau senų seniausiai nebuvo jokių nuotykių. Pabandžiau blaiviai pagalvoti apie Arnoldą. Bet labai greit nebeįstengiau suvaikyti minčių, mane užplūdo ugninės migloto nekryptingo geismo bangos.

Mūsų laikais visą beribį ir nesuvokiamą tarpusavio priežastinių ryšių pasaulį įprasta aiškinti „seksualiniais potraukiais“. Šios tamsios jėgos kartais laikomos tiesioginiais istorinės pažangos varikliais, kartais, bendresne prasme, atrodo kaip visagaliai lemties dėsniai ir jiems primetama galia daryti iš mūsų nusikaltėlius, neurotikus, bepročius, fanatikus, kankinius, herojus, šventuosius arba, rečiau, atsidavusius tėvus, motinas, radusias savo pašaukimą motinystėje, romius gyvuliažmogius ir panašiai. Truputis vieno, truputis kito, ir pasaulyje beveik nebeliks nieko, ko nebūtų galima paaiškinti „seksu“, tą ir daro tokie cinikai ir pseudomokslininkai kaip Frensis Mario, su kurio pažiūromis šiuo klausimu netrukus nuodugniai susipažinsime. Tačiau aš pats jokiu atžvilgiu nepriklausau prie froidistų ir manau, jog svarbu, kad nekiltų nesusipratimų, šitai pabrėžti dabar, šioje mano „išpažinties“ ar „apologijos“, ar kaip dar būtų galima pavadinti šį padriką pasakojimą, stadijoje. Aš bjauriuosi šiomis pigiomis nesąmonėmis. Mano paties „iracionalumo“ supratimas yra visai kitokio pobūdžio ir neturi nieko bendro su „moksliškumu“.

Tvirtinu tai ypač karštai, nes visai sutinku, kad ribotas žmogus mano samprotavimuose gali įžiūrėti kaip tik kažką panašaus. Juk aš ką tik mąsčiau apie tai, ar tas netikėtas Reičelės dovanotas švelnumas neišlaisvins manyje slypinčio talento, kuriuo aš taip ilgai ir uoliai tikėjau, kurį taip kantriai ugdžiau ir puoselėjau. Kokią nuomonę apie mane gali susidaryti skaitytojas? Ko gero, ji bus sunkiai nusakoma, kadangi aš ir pats niekad nemokėjau aiškiai savęs suvokti, o kaip galima tiksliai apibūdinti tai, kas tau pačiam atrodo miglota? Vis dėlto mano kuklumas negali apginti manęs nuo teismo, atvirkščiai, gali išprovokuoti tokius teiginius: „Žmogus nebejaunas, gyvenime nesulaukęs sėkmės, nepasitikintis savo vyriškumu, suprantama, viliasi, jog užvaldęs moterį, pasijus visai kitu žmogumi, leis pasireikšti savo talentams, kurių, ko gero, nė neturėjo. Jis apsimeta, jog galvoja apie savo knygą, nors iš tiesų galvoje tik moters krūtys. Dedasi, jog rūpinasi savo dora ir sąžiningumu, bet iš tikrųjų jam kelia nerimą visai kitoks tiesumas.“

Taigi turiu pažymėti, jog tokie ir panašūs svarstymai ne tik viską suprimityvina ir subanalina, bet ir šauna pro šalį.

Net ir leisdamas sau mintyse galimybę pasimylėti su Reičele (apie tai šiuo metu aš jau pagalvodavau, bet tik atsargiai ir miglotai), aš nebuvau tiek lėkštas ir kvailas, kad įsivaizduočiau, jog paprastas seksualinis atsipalaidavimas gali suteikti man tą didžiąją laisvę, kurios troškau, aš anaiptol nepainiojau gyvuliško instinkto su dieviškuoju pradu. Tačiau mūsų sąmonės sąranga tokia sudėtinga, taip giliai susipynę jos sluoksniai, jog viena kuri permaina dažnai pranašauja, tartum atspindi, atrodytų, visai kitokio pobūdžio permainas. Staiga pajunti kažkokią slaptą tėkmę, valdingą lemties ranką, prasideda keisčiausi sutapimai ir pasaulis prisipildo ženklų. Ir tai tikrai nėra tuščios nesąmonės ir ne paranojiko kliedesiai. Tokie jutimai iš tiesų gali reikšti tikras, nors dar ir neįsisąmonintas metamorfozes. Būsimi įvykiai juk meta iš ateities savo šešėlius. Rašytojai žino, kad jų knygos dažnai būna pranašingos. Tiesiog rašytojo vaizduotė nupiešia jiems prieš akis tai, kas dar turi įvykti. Vis dėlto iš šių pranašysčių senovės orakulai tik pasijuoktų — jos dažniausiai išsipildo netikėčiausiais būdais, visai ne taip, kaip išpranašauta. Taip atsitiko ir šiuo atveju.

Nebuvo nieko juokingo, kad, nujausdamas didžius atradimus, aš labai jaudinausi dėl savo darbo. Jeigu gyvenime ir galėjau tikėtis permainų, jos neišengiamai turėjo būti susijusios su mano kūrybiniu augimu, nes kūrybinis mano augimas tolygus mano kaip žmogaus augimui. Labai galimas daiktas, jog Reičelė — Dievo pasiuntinė. Juk tai ji metė man iššūkį, ir dabar reikėjo į jį atsakyti, jei tik užteks drąsos. Kai giliau susimąstydavau, man dažnai ateidavo į galvą, jog esu blogas menininkas todėl, kad aš bailys. Ar neatėjo metas parodyti drąsą gyvenime ir taip įgyti drąsos mene?

Tačiau egzistavo ir kita šios problemos pusė: didingas mąstytojas, kuriam priklauso čia išdėstyti samprotavimai, manyje sugyveno su apdairiu ir sąžiningu miesčioniu, kaupinu moralinių skrupulų ir visuotinai pripažįstamų baimių. Šioje istorijoje negalėjai nesiskaityti su Arnoldu. Jeigu prieisim prie reikalo, ar užteks man ryžto nesusivyruoti ir atsilaikyti prieš teisėtą Arnoldo pyktį? O be jo, dar buvo Kristiana. Dėl jos aš dar nieko nebuvau nusprendęs. Ji nėjo man iš galvos, šmižinėjo po visus mano sąmonės kampelius. Norėjau vėl ją pamatyti. O dėl jos naujai užsimezgusios draugystės su Arnoldu netgi jaučiau kažką labai panašaus į pavydą. Iš smalsumo pagyvėjęs jos raukšlėtas veidas man sapnavosi. Ar užteks Reičelei stiprybės, kad apgintų mane nuo tokio pavojaus? Galbūt čia ir buvo visa esmė: aš ieškojau jos apgynimo?

Dabar, kai prisiminiau, mane pribloškė Reičelės šūksnis: „Jis mūsų vergas!“ Kaip ji galėjo šitaip kalbėti apie vyrą? O juk tada man pasirodė, kad ją suprantu. Ir vis dėlto, ką iš tiesų šitie žodžiai reiškia? Jeigu tai tiesa, tai tiesa ir visi kiti tie baisūs dalykai, kurių prikalbėjome. Ar nederėtų prisipažinti, jog tai viso labo tik paprastas banalus „romaniūkštis“? Argi šie mano svarstymai jau savaime nėra nuodėmingi? „Valdinga lemties ranka“ lengvai mus gali atvesti prie apgailėtinos vergystės. Dramatiška savijauta — tai savybė, kurios geriau neturėti, šventieji jos, aišku, neturi. Tačiau jeigu tu ne šventasis, naudos iš tokių išvadų ne kažin kiek. Daugiausia, ką galėjau padaryti, stojęs į atgailos kelią, tai vėl pagalvoti apie Arnoldą, bet net ir šiose mintyse svarbiausias asmuo likau aš pats. Nusprendžiau, jog turiu kuo greičiau susitikti su Arnoldu ir būtinai (tik kaip?) atvirai su juo pasikalbėti. Argi ne jis čia svarbiausia figūra? Ir ką aš iš tikrųjų jam jaučiu? Įdomus klausimas. Ir iš karto truputį nusiraminau nusprendęs, jog pirma nuoširdžiai pasikalbėsiu su Arnoldu, o tik tada vėl pasimatysiu su Reičele.

Taip mąsčiau stengdamasis atgauti ramybę. Bet net ir penktą tos pačios dienos valandą aš ir vėl blaškiausi pagautas nesuvokiamo keisto įsiūčio: kas gi tai buvo — meilė, seksas, menas? Kankinausi jausdamas, jog reikia kažką daryti, kažko griebtis — įprasta dalia žmogaus, nežinančio kaip pasielgti. Regis, žengsi kokį nors žingsnį, išvažiuosi, sugrįši, išsiusi laišką ir gal išsivaduosi iš to nerimo, kuris iš tikrųjų yra ne kas kita, kaip būgštavimas dėl ateities, virstantis dabartinių nedorų savo troškimų baime; tai ir yra ta pati baimė, apie kurią kalba filosofai, ji atsiranda ne tiek iš tuštumos pojūčio, kiek iš stingdančio kraują jausmo, jog esi atsidūręs galingų, bet vis dar neapsireiškiančių jėgų valioje. Čia aprašyto nerimo kamuojamas aš paėmiau Arnoldo knygos recenziją, įdėjau į voką ir išsiunčiau tiesiai jam pačiam. Bet pirma dar atidžiai ją perskaičiau.

„Naujoji Arnoldo Bafino knyga sužavės jo gerbėjus. Ji pagaminta pagal tą patį receptą, atsižvelgiant į geranoriškos publikos pageidavimus. Joje pasakojama apie biržos maklerį, kuris sulaukęs penkiasdešimties metų nusprendžia stoti į vienuolyną. Jam nori sukliudyti jo busimojo abato sesuo, didžiai religinga dama, kuri neseniai parsirado iš Rytų ir tikisi atversti mūsų herojų į budizmą. Abu jie įsitraukia į karštus nepabaigiamus religinius disputus. Kulminacija ateina tada, kai abatas (Kristaus variantas) laiko mišias ir tuo metu atsitiktinai (o gal neatsitikinai?) nuo sienos nukrinta masyvus bronzinis krucifiksas ir užmuša jį vietoje.

Toks romanas būdingas Arnoldo Bafino kūrybai. Ketvirtame viršelio puslapyje parašyta: „Naujoji Bafino knyga tuo pat metu ir rimta, ir juokinga. Joje rasime ir gilią lyginamąją religijų analizę, ir patrauklų lyg trilerio siužetą.“ Prie reklamos kibti neverta. Tai, kas ten pasakyta, iš dalies tiesa. Knyga iš tikrųjų gana rimta ir gana juokinga. (Kaip ir daugelis romanų.) Religijos čia lyginamos paviršutiniškai ir miglotai, ir, mano manymu, gana nuobodžiai, autoriui akivaizdžiai trūksta palyginimų taiklumo, minties įžvalgumo, o į moksliškumą jis net nepretenduoja (painioja mahajaną su theravada, o sufizmą, matyt, laiko budizmo atmaina!). Siužetas, nors iki jo nelengva prisikasti, be abejonės, melodramatiškas, tiesa, aš nesuprantu, kodėl viršelyje rašoma, jog ši knyga — „lyg trileris“, mano nuomone, ji ir yra trileris. Ta vieta, kur herojė įeina į transo būseną, kad ištvertų lūžusios kulkšnies skausmą, o tuo metu prisipildo sklidinas vandens rezervuaras ir ji vos nenuskęsta, — beveik prilygsta filmams apie „indėnus ir kaubojus“. Savaime aišku, teisės ekranizuoti romaną jau nupirktos. Vis dėlto paklauskim savęs ne to, ar ši knyga įdomi, ar smagu ją skaityti, — paklauskim savęs, ar ji yra meno kūrinys? Atsakymas ir šiuo atveju — ir, ko gero, visais kitais atvejais, kai kalba pasisuks apie pono Bafino šedevrus, — deja, bus tik neigiamas.

Ponas Bafinas rašo greitai ir laisvai. Tai produktyvus rašytojas. Tačiau kaip tik šis lengvumas ir yra didžiausias jo priešas. Kiekybę taip nesunku klaidingai palaikyti vaizduotės galia. Ir jeigu taip klysti pradeda pats autorius, jis žlugęs. Norint tapti tikru menininku, rašytojui, rašančiam tokia lengva ranka, labiausiai reikia vieno — drąsos, jis privalo turėti drąsos sunaikinti ką parašęs, išlaukti. Ponas Bafinas, sprendžiant iš jo produkcijos apimties, nesugeba nei laukti, nei naikinti. Tik genijui leistina rašyti „neišbraukiant nė eilutės“, o ponas Bafinas ne genijus. Vaizduotės galia dovanojama tik nedaugeliui, tik tam, kas pasiruošęs dirbti, o dirbti dažnai reiškia tik viena: atmesti sakinį po sakinio, kol bus pasiekta tokia gelmė, tokia įtampa, kokia ir žymi tikrąjį meną...“

Ir taip toliau, dar kokie du tūkstančiai žodžių. Kai sulankstęs rašinį įdėjau į voką ir įmečiau į pašto dėžutę, jaučiau didžiulį, bet kaip ir pirma gana mįslingą pasitenkinimą. Dabar bent jau mūsų santykiai, seniai atsidūrę stagnacijoje, turės pereiti į naują fazę. Aš net pagalvojau, kad mano kruopšti analizė iš tiesų Arnoldui gali duoti naudos.

Tą vakarą Priscilai pasidarė lyg ir truputį geriau. Ji išmiegojo visą popietę, o pabudusi panoro valgyti. Ir pavalgė, tiesa, visai nedaug, Frensio išvirto vištienos sultinio. Frensis, apie kurį aš pamažu ėmiau keisti nuomonę, prisiėmė visus virtuvės rūpesčius. Jis neparnešė grąžos iš mano duoto svaro, bet pateikė visiškai tikėtiną ataskaitą, kam jį išleido. Iš savo buto jis atsinešė miegmaišį ir pasakė miegosiąs svetainėje. Jis buvo įsikūnijęs romumas ir dėkingumas. Aš stengiausi nuslopinti širdyje visus su juo susijusius būgštavimus. Mat jau nusprendžiau, tik dar nepasakiau Priscilai, artimiausiu metu išvykti į „Patarą“, o namus palikti Frensio globai. Taigi dėl ateities jau pasidarė aiškiau. Tik dar liko neaišku, kaip ton ateitin įpinti Reičelę. Įsivaizdavau, kaip kursiu jai ilgus, jausmingus laiškus. Be to, susirengiau ilgą raminamąjį pokalbį telefonu su savo gydytoju (apie save).

Bet kol kas aš sėdėjau namie Priscilos ir Frensio draugijoje. Taikioje šeimyninėje aplinkoje. Buvo dešimta valanda vakaro, užuolaidos užtrauktos.

Priscila vėl vilkėjo mano pižamą, aukštai pasiraitojusi rankoves. Ji gurkšnojo Frensio paruoštą karštą šokoladą. Mudu su Frensiu gėrėme cheresą.

Frensis kalbėjo:

— Vaikystės prisiminimai visada tokie fantastiški. Bet man viskas atrodo tamsu.

— Kaip įdomu, — tarė Priscila. — Man taip pat. Tarytum visada būtų vakaras ir lytų — tik tokia šviesa.

Aš pasakiau:

— Matyt, praeitis mums atrodo lyg tunelis. Šiandien šviesu, o kuo giliau į praeitį, tuo tamsiau.

— Tačiau būna, — pasakė Frensis, — kad kokia nors tolimos praeities atkarpa mums atrodo labai ryški. Aš prisimenu, kaip mudu su Kristiana ėjom į sinagogą...

— Į sinagogą? — nustebau aš.

Frensis sukryžiavęs kojas sėdėjo ant mažos kėdutės, užpildydamas kūnu ją visą, lyg šventojo skulptūra nišoje. Suskretę nuo nešvarumo jo dukslių klešnių atvartai stirksojo nuo kulkšnių. Ties keliais pro išdilusį nublizgintą audinį švietėsi rožinė oda. Rankas, putnias ir taip pat labai nešvarias, susinėręs ant pilvo, ir visa ši taiki rami poza atrodė šiek tiek rytietiška. Raudonos lūpos atsiprašomai šypsojosi.

— Na, taip. Mes žydai. Tiksliau, pusiau žydai.

— Man tai netrukdo. Tik keista, kad man niekas niekad to nepasakė!

— Kristiana, na, nepasakysi, kad labai, bet truputį to gėdijosi. Mūsų seneliai iš motinos pusės buvo žydai. Kiti seneliai buvo gojai.

— Ir tai ne per daug derinasi su Kristianos vardu, ar ne?

— Taip. Mūsų motina buvo pakrikštyta. Bet kuriuo atveju ji buvo tėvo, baisaus despoto, vergė. Jūs juk nebuvot pažįstamas su mūsų tėvais? Tėvas nenorėjo nė girdėti apie savo giminaičius žydus. Privertė motiną nutraukti visus santykius. Kristianos vardas buvo tos kampanijos dalis.

— Ir vis dėlto jūs eidavote į sinagogą?

— Tik vieną kartą, kai dar buvome visai maži. Tėvas susirgo, ir mus nuvedė pas senelius. Jie labai norėjo, kad mes nueitume. Tikriau, kad aš nueičiau. Dėl Kristianos jie taip nesirūpino. Pirmiausia, ji mergaitė? O be to, juos piktino jos vardas, todėl seneliai ją šaukdavo kitu vardu.

— Taip, Zojė. Pamenu, ji sykį liepė ant labai brangaus lagamino įrašyti savo inicialus: „K. Z. P.“ Po galais...

— Man regis, jis užmušė motiną.

— Kas?

— Tėvas. Visi sakė, kad ji užsimušė nukritusi nuo laiptų. Jo ranka buvo sunki. Mušdavo mane užmuštinai.

— Kodėl aš nieko nežinojau?.. A, dievai jo nematę. Ko tik nebūna vedusiems žmonėms — vienas užmuša savo žmoną, kitas nežino, kad jo žmona žydė...

— Amerikoje Kristiana daug bendravo su žydais. Turbūt tuo galima paaiškinti permainas...

Aš žiūrėjau į Frensį. Kai paaiškėja, kad žmogus yra žydas, tuoj pat imi pastebėti, kad jis atrodo kitaip. Aš tik neseniai po ilgų pažinties metų sužinojau, jog Hartbornas — žydas. Ir iškart jis man ėmė atrodyti daug protingesnis negu anksčiau.

Priscilą, paliktą nuošaly nuo pokalbio, vėl kamavo nerimas. Jos rankos be perstojo krutėjo, klostydamos iš paklodės kampo smulkias vėduokles. Papurtusį veidą dengė tirštas netolygus pudros sluoksnis. Plaukus ji pagaliau susišukavo. Ji nuolat dūsavo, apatinė jos lūpa gailiai virpėjo.

— Ar tu pameni, kaip mes slėpdavomės krautuvėje? — kreipėsi ji į mane. — Nulįsdavome po prekystaliu, atsiguldavome ant lentynų ir įsivaizduodavome, jog miegame ant gultų, o laivas plaukia per jūrą. Būdavo, mama mus šaukia, o mes pasislepiam ir gulim tyliai tyliai... Taip smagu būdavo...

— Ir dar ten ant durų kabojo portjeros, mes užlįsdavome už jų. Kas nors atidaro duris, o mes tik šmurkšt už portjerų ir tylime lyg pelytės.

— O kokių ten daiktų būdavo ant viršutinių lentynų! Užsigulėjusių metų metais. Senų išdžiūvusio rašalo butelių, įskilusių lėkščių.

— Aš dažnai sapnuoju mūsų krautuvę.

— Ir aš. Vos ne kas savaitę.

— Ir kas keisčiausia, tai visada būna košmarai, ir aš bijau.

— Kai aš sapnuoju krautuvę, — pasakė Priscila, — ten visada būna tuščia, didžiulė patalpa, viskas iš medžio — lentynos, prekystaliai, dėžės. Ir viskas tuščia.

— Jūs, aišku, žinote, ką reiškia toks sapnas? — įsiterpė Frensis. — Motinos įsčias.

— Tuščios motinos įsčios, — pakartojo Priscila ir vėl kuktelėjo ir pravirko, prisidengusi veidą plačia, nukarusia mano pižamos rankove.

— Kokie niekai, — pasakiau aš.

— Ne, netuščios. Jūs jose. Tai jūs prisimenate, kaip buvote motinos įsčiose.

— Kvailystės! Kaip galima tai prisiminti? Ir kas gali tai įrodyti ar patikrinti? Na gerai, Priscila, gana, metas tau eiti miegoti.

— Kad aš visą dieną miegojau... Dabar neužmigsiu...

— Užmigsite, — tarė Frensis. — Į šokoladą aš įdėjau migdomąją tabletę.

— Jūs mane apkvaišinsite. Rodžeris norėjo nunuodyti...

Aš linktelėjau Frensiui, ir jis tyliai išėjo murmėdamas sau po nosimi:

— Atsiprašau, atsiprašau...

— Ak, ką man dabar daryti...

— Gultis miegoti.

— Bredli, tu juk neleisi jiems pripažinti manęs pamišėle? Rodžeris sykį pasakė, kad aš sergu psichine liga ir kad jam teks tai paliudyti ir uždaryti mane į beprotnamį.

— Jį patį reikėtų tenai uždaryti.

— Bredli, kur man dabar dėtis? Belieka tik nusižudyti, kitos išeities nėra. Pas Rodžerį grįžti aš negaliu, jis marina man sielą, jis varo mane iš proto. Sudaužo ką nors ir sako, kad aš, — tiesiog netekau atminties ir nebeprisimenu.

— Jis labai blogas žmogus.

— Ne, tai aš bloga, labai bloga, aš prišnekėjau jam baisių dalykų. Esu tikra, kad jis parsivesdavo moterų. Sykį radau paliktą nosinę. Aš naudojuosi tik kosmetinėmis servetėlėmis.

— Įsitaisyk patogiau, Priscila. Leisk, aš pakelsiu pagalves.

— Palaikyk mane už rankos, Bredli.

— Aš jau laikau!

— Ar kai nori nusižudyti, tai jau ženklas, kad eini iš proto?

— Ne. Ir tu visai nenori nusižudyti. Tau tik depresija.

— Depresija! Kad tu žinotum, ką reiškia — būti mano vietoje! Toks jausmas, lyg būčiau padaryta iš senų skudurų — skudurinis lavonas. O Bredli, nepalik manęs, tamsoje aš tikrai išprotėsiu.

— Pameni, kai mes buvom visai maži, prašydavom mamos, kad ji pasiliktų per visą naktį ir mus saugotų? Ji prižadėdavo, ir mes tuoj pat užmigdavome, o ji patyliukais išeidavo.

— O naktinė lempelė. Bredli, gal galėčiau pasistatyti naktinę lempelę?

— Aš jos neturiu, ir dabar jau vėlu. Rytoj aš tau ją parūpinsiu. Čia prie lovos yra lempa, gali ją užsidegti, kai panorėsi.

— Kristianos namuose virš durų toks pusapvalis langas, ir pro jį iš koridoriaus krinta šviesa.

— Aš paliksiu duris praviras, ir tu matysi šviesą iš laiptų.

— Tamsoje aš paprasčiausiai numirsiu iš siaubo, mane pribaigs mano mintys.

— Klausyk, Priscila, poryt aš išvažiuoju iš miesto padirbėti. Tave pavesiu Frensio globai...

— Ne, ne, ne! Bredli, neišvažiuok, nepalik manęs, gali ateiti Rodžeris...

— Jis negali ateiti, tą aš tikrai žinau...

— Jeigu jis ateis, aš numirsiu iš gėdos ir baimės... O, mano gyvenimas toks siaubingas, mano būtis tokia klaiki, tu neįsivaizduoji, ką reiškia kas rytą pabusti ir kas rytą įsitikinti, jog viskas kaip buvę, jog tu esi tu, ir nuo to siaubo niekur nepabėgsi. Bredli, tu negali išvažiuoti, juk neišvažiuosi, tiesa? Be tavęs, aš nieko daugiau neturiu.

— Gerai, gerai...

— Pažadėk, kad neišvažiuosi. Pažadi?

— Neišvažiuosiu... Bent kol kas...

— Ne, tu pažadėk. Pasakyk tą žodį: „Pažadu.“

— Pažadu.

— Man galvoje kažkoks rūkas.

— Tu nori miego. Na, labanakt, ir būk protinga. Palieku duris praviras. Mudu su Frensiu būsim čia pat.

Ji dar bandė protestuoti, bet aš ją palikau ir grįžau į svetainę. Čia degė tik viena lempa, mesdama aplinkui raudoną šešėlį. Kurį laiką iš miegamojo dar girdėjosi murmėjimas, paskui pasidarė tylu. Jaučiausi nežmoniškai išvargęs. Tokia ilga buvo ši diena.

— Koks čia šlykštus kvapas?

— Tai dujos, Bredai. Aš niekaip neradau degtukų.

Frensis sėdėjo ant grindų, žiūrėjo į dujų liepsną ir laikė rankose butelį chereso. Skystis jame buvo gerokai nusekęs.

— Negali žmogus prisiminti savo buvimo motinos įsčiose, — pasakiau jam. — Tai neįmanoma.

— Ne, tai įmanoma. Ir būna gana dažnai.

— Nesąmonė.

— Mes netgi prisimenam, kaip mūsų tėvai mylėdavosi, kai buvome įsčiose.

— Na, jeigu jūs galit tuo patikėti, tai galit patikėti bet kuo.

— Man labai gaila, kad sugadinau nuotaiką Priscilai.

— Ji vis šneka apie savižudybę. Girdėjau, kad jeigu žmogus daug šneka apie savižudybę, vadinasi, jis to nepadarys.

— Taip nėra. Ji gali ir padaryti.

— Ar jūs prižiūrėsite ją, jeigu aš išvažiuosiu?

— Žinoma. Tik norėčiau gero valgio, kambario ir trupučio smulkių...

— Vis tiek aš negaliu išvažiuoti. O Viešpatie! — Aš atsilošiau į vienos iš kėdžių atkaltę ir užmerkiau akis. Vaizduotėje lyg atogrąžų mėnulis iškilo ramus Reičelės paveikslas. Panorau su Frensiu pasikalbėti apie save, tačiau būčiau galėjęs kalbėti tiktai užuominomis. Pasakiau: — Priscilos vyras įsimylėjęs jaunutę mergaitę. Jinai jau daug metų yra jo meilužė. Dabar jis laimingas, kad atsikratė Priscilos. Rengiasi tą merginą vesti. Suprantama, Priscilai aš nieko nepasakiau. Argi ne keista, kaip staiga žmogus įsimyli? Tai gali nutikti kiekvienam ir bet kuriuo metu.

— Tai šit kaip, — atsakė Frensis. — Vadinasi, Priscila pragare. Na, ką gi, visi mes pragare. Gyvenimas — tai kančia, kurią pats suvoki. Ir visos mažos mūsų gudrybės — tai tik dozė morfijaus, kad nerėktum.

— Ne, ne! — paprieštaravau. — Gyvenime būna ir puikių dalykų. Na, kad ir, pavyzdžiui, meilė.

— Kiekvienas iš mūsų rėkia ir plėšosi savoje, veltiniu apmuštoje kameroje.

— Nesutinku. Kai myli iš tikrųjų...

— Tai, vadinasi, jūs įsimylėjęs, — nustatė Frensis.

— Visiškai ne!

— Ir ką gi? Beje, aš žinau ir pats galiu jums pasakyti.

— Tai, ką jūs matėte šįryt...

— O, aš turiu galvoje ne ją.

— Tada ką gi?

— Arnoldą Bafiną.

— Jūs norite pasakyti, kad aš įsimylėjęs... Kokie nešvankūs kliedesiai!

— O jis įsimylėjęs jus. Antraip, kam gi jis meilintųsi Kristianai, kam gi jūs meilintumėtės Reičelei?

— Aš ne...

— Ogi tam, kad priverstumėt kitą pavyduliauti. Jūs abu nesąmoningai siekiate savo santykių persilaužimo. Kodėl gi jums sapnuojasi košmarai, tos tuščios krautuvės, kodėl persekioja Ryšių bokšto vaizdas, kodėl jūs toks jautrus kvapams...

— Tai Priscila sapnuoja tuščias krautuves, o manosios tiesiog užgriozdintos...

— Aha! Matote?

— O Ryšių bokšto vaizdas persekioja kiekvieną londonietį ir...

— Nejaugi jūs niekada nesuvokėte savo užslopinto homoseksualumo?

— Klausykit, — atsakiau. — Aš jums labai dėkingas, kad padedate man rūpintis Priscila. Nesupraskit manęs klaidingai, esu žmogus tolerantiškas. Ir neturiu nieko prieš homoseksualizmą. Dėl manęs, tegu žmonės elgiasi, kaip nori. Bet taip jau yra, kad aš pats esu visiškai normalus ir heteroseksualus...

— Reikia išmokti priimti savo kūną tokį, koks jis yra. Ir nekovoti su juo. Tas jautrumas kvapams tai nuo tipiško kaltės jausmo dėl slopinamų polinkių, jūs nenorite susitaikyti su savo kūnu, tai gerai ištirta neurozė...

— Aš nesu neurotikas!

— Jūs vieni nervai, vienas jautrumas...

— O kaip kitaip? Juk aš menininkas!

— Jūs vaizduojatės esąs menininkas dėl Arnoldo, jūs tapatinatės su juo...

— Bet juk tai aš jį atradau! — surikau. — Aš jau buvau rašytojas, ir žinomas rašytojas, kai jis dar gulėjo lopšyje!

— Ša, prižadinsit Priscilą. Savo jausmus jūs išliejate moterims, tačiau jų šaltinis — tai jūs ir Arnoldas, judu pamišę vienas dėl kito...

— Sakau jums, aš nei homoseksualus, nei neurotikas, save aš pažįstu...

— Na, tiek to, — taikiai tarė Frensis ir atsisuko nugara į ugnį. — Gerai, tegu būna, kaip jūs sakote.

— Jūs tiesiog sugalvojote tai man ant pykčio...

— Taip, aš tiesiog sugalvojau. Tai aš homoseksualus ir neurotikas, ir negaliu apsakyti, kaip dėl to kenčiu. Jūs laimingas, jūs nepažįstat savęs. O aš save velniškai gerai pažįstu... — Ir jis pravirko.

Man retai pasitaiko regėti vyrą verkiant, šis vaizdas man atrodo baisus ir pasibjaurėtinas. Frensis raudojo balsu, nelauktai tiesiog apsipylęs ašaromis. Jo riebios, raudonos rankos šlapiai blizgėjo dujų šviesoje.

— Ak, liaukitės!

— Atleiskit man, Bredai. Aš vargšas, niekingas iškrypėlis... Visą gyvenimą esu nelaimingas... Kai buvau išbrauktas iš registro, kai atėmė man diplomą, maniau, numirsiu iš sielvarto... Aš niekad su niekuo nesu turėjęs gerų santykių. Man taip reikia meilės, kiekvienam reikia, tai natūralus poreikis, panašiai kaip šlapintis, tačiau per visą gyvenimą nesulaukiau nė menko trupinėlio... O kaip aš pats mylėjau žmones, aš juk moku mylėti, ir kai myliu, širdį įmanyčiau atiduoti — tekit, turėkit... Bet manęs niekas niekada nemylėjo, net mano brangieji tėvai... Ir namų neturiu, ir niekada neturėsiu, visi anksčiau ar vėliau išgrūda mane lauk, dažniausiai anksčiau. Taip ir valkiojuos po žemelę. Tikėjausi, jog Kristiana priglaus, Viešpatie, būčiau galėjęs miegoti ir prieškambaryje, aš tik noriu kam nors tarnauti, padėti, kuo nors rūpintis, bet kažkodėl man nieko iš to neišeina... Aš nuolat galvoju apie savižudybę, kiekvieną mielą dienelę, sakau sau — reikia sykį numirti, kad baigtųsi ta kankynė, o pats ir toliau šliaužioju po tą mėšlą, draskomas baimės ir skausmo... Aš toks beviltiškai, siaubingai vienišas, jog noriu kaukti, kol ateis galas...

— Liaukitės tauškęs šias kvailas nesąmones!

— Gerai, gerai. Atsiprašau, Bredai. Dėl Dievo meilės, atleiskite man. Matyt, aš pats trokštu kentėti. Esu mazochistas. Turbūt man patinka kankintis, antraip jau seniai būčiau baigęs tokį gyvenimą, išgėręs buteliuką migdomųjų tablečių, juk kiek sykių man tai ateidavo į galvą. Dieve mano, dabar jūs pagalvosite, jog netinku rūpintis Priscila, ir išspirsite mane lauk...

— Tuoj pat nutilkit. Nebegaliu to ištverti.

— Atleiskite, Bredai. Tiesiog aš...

— Susiimkit, būkite vyras...

— Kad negaliu... Dieve, Dieve, koks skausmas... Aš ne toks, kaip visi žmonės, mano gyvenimas eina niekais, man niekur nesiseka... Štai dabar ir jūs mane išvysite, o Dieve mano, kad jūs žinotumėt...

— Aš einu gulti, — pasakiau. — Jūs miegmaišį atsinešėt?

— Taip...

— Na, tai lįskit į jį ir nebešnekėkit.

— Man dar reikia nusišlapinti.

— Labanakt!

Nusisukau ir išėjau iš kambario. Koridoriuje sustojau prie Priscilos durų ir pasiklausiau. Iš pradžių man pasivaideno, kad ji irgi verkia. Bet ne, ji knarkė. Netrukus tas knarkimas pasidarė panašus ne į verksmą, o į priešmirtinį kriokimą. Nuėjau į gretimą svečių kambarį, kur taip ir neprisiruošiau pasikloti sau lovos, ir atsiguliau nenusirengęs ir neužgesinęs šviesos. Namas tyliai girgždėjo nuo kaimyno iš viršaus žingsnių, įtartino jaunuolio, pavarde Rigbis, kuris prekiavo kaklaraiščiais Džermino gatvėje. Paskui jį aukštyn nusekė dar kažkieno atsargūs sunkūs žingsniai. Kad ir ką jie ten viršuje veikė, laimei, veikė tyliai. Dar girdėjosi kažkoks garsas, panašus į prislopintą tuksėjimą. Tai buvo mano širdis. Nusprendžiau rytoj iš pat ryto važiuoti pas Reičelę.

— Kur Arnoldas?

— Išėjo į biblioteką. Taip jis pasakė. O Džuliana išvažiavo į popmuzikos festivalį.

— Aš nusiunčiau Arnoldui tą recenziją. Ar jis nieko tau nesakė?

— Jis niekad neskaito savo laiškų man esant. O sakyti nieko nesakė. Ak, Bredli, ačiū Dievui, jūs atvažiavote!

Hole aš trumpam apkabinau Reičelę ir pro rusvų jos plaukų debesį silpnoje, pro stiklines duris krintančioje šviesoje įžiūrėjau spalvotą ponios Sidons graviūrą, kuri kabojo ant sienos netoli kabyklos. Mano akyse vis dar stovėjo platus išblyškęs Reičelės veidas, kuris staiga neatpažįstamai pasikeitė iš džiaugsmo ir palengvėjimo, kai atidariusi duris ji išvydo mane. Tai taip daug reiškia, kai tave šitaip sutinka. Yra žmonių, kurių per visą gyvenimą niekas taip nesutiko. Savotiškai jaudino dar ir tai, kad Reičelė jau nebejauna, kad tokia suvargusi.

— Eime į viršų.

— Reičele, mums reikia pasikalbėti...

— Galėsim pasikalbėti ir viršuj, juk aš jūsų nesuėsiu.

Ji paėmė mane už rankos, nusivedė laiptais aukštyn, ir mudu atsidūrėme tame pačiame miegamajame, kur neseniai regėjau Reičelę, gulinčią tarsi numirėlė, užsitraukusią ant veido paklodę. Kai tik įėjome, ji užtraukė užuolaidas ir nuklojo nuo lovos žalią šilkinį užklotą.

— Bredli, atsisėskite čionai, šalia manęs.

Mudu nejaukiai susėdome šalia ir pažvelgėme vienas į kitą. Delnu jaučiau šiurkštų antklodės plauką. Džiugiai mane pasitikusios Reičelės vaizdas pradingo iš akių, sėdėjau sumišęs, susikaustęs, apimtas nerimo.

— Aš tik noriu prisiliesti prie jūsų, — pasakė Reičelė. Ir iš tikrųjų vos liesdamasi pirštų galiukais, perbraukė man per veidą, kaklą, plaukus, lyg tai būčiau ne aš, o šventas paveikslas.

— Reičele, mes turim suvokti, ką darom, aš nenoriu elgtis blogai.

— Kaltės jausmas gali pakenkti jūsų darbui. — Ji pirštais švelniai užspaudė man vokus.

Aš atšlijau.

— Reičele, jūs visa tai darote iš pykčio Arnoldui?

— Ne. Iš pradžių gal ir taip, kai man tai atėjo į galvą, dėl savigynos, bet paskui, tą baisią dieną, na, tą, žinote, kai jūs atsidūrėte čia, šiame kambaryje, buvote lyg ir toje pačioje barjero pusėje, ir aš taip seniai jus pažįstu, jums, atrodė, paskirtas ypatingas vaidmuo — riterio vaidmuo, kaip senovėje, manojo riterio, ir tai buvo taip nepaprasta ir taip brangu, jūs visada man atrodėte lyg koks išminčius, atsiskyrėlis ar asketas...

— O damoms visada ypač malonu gundyti asketus.

— Galbūt. Ar aš jus gundau? Šiaip ar taip, turiu parodyti savo valią. Antraip numirčiau nuo pažeminimo ar dar ko nors. Atėjo dieviška akimirka.

— O ar tokios mintys nėra bedieviškos?

— Bet tai ir jūsų mintys, Bredli. Pažiūrėkite, kur jūs esate!

— Mes abu dori, pagyvenę žmonės.

— Aš ne.

— Bet aš esu iš griežtų papročių amžiaus. O jūs — mano geriausio draugo žmona. Su savo geriausio draugo žmona nevalia...

— Ko?

— Nieko.

— Bet tai jau nutiko, mums tai jau nutiko, vienintelis klausimas — ką mes su tuo darysim? Bredli, man labai gaila, bet jaučiu didelį malonumą ginčytis su jumis.

— Jūs juk žinote, kuo baigiasi tokie ginčai.

— Lova.

— Dievaži, mudu lyg aštuoniolikmečiai.

— Nepanašu.

— Reičele, ar visa tai ne dėl Arnoldo romano su Kristiana? Ar iš tiesų tarp jų romanas?

— Nežinau, ir tai jau nebesvarbu.

— Bet juk jūs vis dar mylite Arnoldą?

— Taip, taip. Bet ir tai nesvarbu. Jis per ilgai vaidino mano tironą. Man reikia naujos meilės, privalau ištrūkti iš Arnoldo narvo.

— Matyt, jūsų amžiaus moterims...

— Ak, Bredli, jūs vėl pradedate.

— Aš tik norėjau pasakyti, jog permainų poreikis visai natūralus, bet nedarykim nieko, kas...

— Bredli, filosofuokit, kiek norit, bet jūs juk suprantate: kad ir ką mes darysim, iš tiesų neturi reikšmės.

— Turi. Jūs pati sakėte, kad mes neapgaudinėsime Arnoldo. Svarbu, ar tai darysim, ar nedarysim.

— Tai jūs bijotės Arnoldo?

Aš pasvarsčiau.

— Taip.

— Na, tai liaukitės bijoti. Drauguži mielas, nejau nesuprantate, jog čia ir visa esmė? Turiu jus matyti bebaimį. Mano riteris privalo būti drąsus. Tik tada aš atgausiu laisvę. O jums tai irgi bus ryžtingas gyvenimo žingsnis. Kodėl jūs negalite rašyti? Todėl, kad esate baikštus, prislėgtas, susikaustęs. Žinoma, dvasiškai.

Jos žodžiai beveik sutapo su mano paties mintimis.

— Vadinasi, mes mylėsim vienas kitą dvasiškai?

— Ak, Bredli, gana tų išvedžiojimų. Renkitės.

Visą šį laiką mudu sėdėjome pusiau pasisukę vienas į kitą, nesiliesdami, tik jos pirštų galiukai lengvai patekšnojo man skruostą, švarko atlapus, petį ir rankovę, tartum užleisdami kokius kerus.

Paskui Reičelė staiga nusisuko ir išsilenkusi vienu trūktelėjimu nusimetė palaidinukę ir liemenėlę. Iki pusės nuoga ji vėl pažvelgė į mane. Tai buvo jau visai kitas reikalas.

Ji paraudo, ir jos veidas netikėtai įgijo nedrąsią, klausiamą išraišką. Jos krūtys buvo didžiulės, apvalios su plačiais rudais apskritimais aplink spenelius. Kai kūnas apnuogintas, galva atrodo visai kitaip negu apsirengus. Raudonis išplito per kaklą ir susiliejo su giliu, šlakuotu, įdegusiu trikampiu tarp krūtų. Jos kūnas alsavo tikru, neparodomuoju skaistumu. Buvo aiškiai matyti, jog taip elgtis ji nepratusi. Be to, aš jau dievai žino kiek laiko nebuvau matęs nuogos moters krūtinės. Tad žiūrėjau, bet nejudėjau iš vietos.

— Reičele, — pasakiau, — esu labai sujaudintas, tiesiog sugraudintas, bet man iš tiesų atrodo, jog tai neprotinga.

— Ak, liaukitės! — Ji staiga apkabino mane už kaklo ir pargriovė ant lovos. Toliau sekė kažkoks krutėjimas, keli trūktelėjimai, ir netrukus ji jau gulėjo greta manęs visiškai nuoga. Kūnas degė karščiu. Tankus alsavimas ir lūpos kaitino man skruostą. Ji ištarė: — O Dieve!

Gulėti apsirengusiam ir su batais greta audringai alsuojančios nuogos moters, sutikite, nėra labai džentelmeniška. Pasirėmęs alkūne pažvelgiau jai į veidą. Negalėjau leisti, kad mane nugramzdintų šis karščio škvalas. Jos veido grimasa priminė japonų paveikslus, džiaugsmas sumišęs su skausmu, akys susiaurėjusios, burna praverta. Paliečiau jos krūtis, švelniai perbraukiau delnu, lyg tyrinėdamas lietimu. Žvilgsniu nusileidau žemiau ir apžiūrėjau kūną. Jis buvo tuklus, padribęs. Delnu ėmiau glostyti pilvą, jausdamas, kaip jis trūkčioja nuo mano pirštų. Buvau susijaudinęs, netgi sukrėstas, tačiau dar neapimtas geismo. Regėjau save tarsi iš šalies, lyg paveiksle — pagyvenęs vyriškis tamsiu kostiumu su mėlynu kaklaraiščiu, gulintis šalia rožinės, nuogos, kriaušės formos damos.

— Bredli, nusirenkit.

— Reičele, — vėl pasakiau, — sakau jums, esu labai sujaudintas. Ir nuoširdžiai dėkingas. Bet aš negaliu su jumis mylėtis. Ne todėl, kad nenoriu. Aš negaliu. Man nieko neišeis.

— Ar jūs visuomet... turite sunkumų?

— O, apie „visuomet“ nėra ko kalbėti. Aš jau daugybę metų neturėjau moters. Jūs suteikėte tokią man neįprastą ir netikėtą garbę. O aš pasirodžiau nevertas jos.

— Nusirenkite. Aš tik noriu jus apkabinti.

Man buvo siaubingai šalta ir vis dar regėjau save iš šalies. Vis dėlto nusiaviau batus, nusimoviau puskojines, kelnes ir apatinukes, nusirišau kaklaraištį. Marškinių, paklusdamas savisaugos instinktui, nenusivilkau, bet netrukdžiau karštiems virpantiems Reičelės pirštams atsagstyti sagas. Gulėjau jos glėbyje sustingęs, drebėjau iš šalčio ir, drovių jos delnų glostomas, pro rusvų jos plaukų debesį, per užuolaidų tarpą staiga išvydau linguojančio po langu medžio lapiją ir pasijutau esąs pragare.

— Bredli, jūs sušalęs į ledą. Ir, regis, tuojau pravirksit. Nesigraužkit, brangusis, tai neturi reikšmės.

— Ne, turi.

— Kitą sykį viskas bus gerai.

Kito sykio nebus, pagalvojau. Ir staiga man pasidarė taip baisiai gaila Reičelės, jog aš apglėbiau ją ir prispaudžiau prie savęs. Ji susijaudinusi atsiduso.

Ir staiga:

— Reičele! Ei, Reičele, kur tu pradingai? — apačioje pasigirdo Arnoldo balsas.

Mes pašokome lyg nusidėjėlių sielos, pavertos ant kipšo šakių. Puoliau grabalioti ant grindų sumestų savo drabužių, susipainiojusių ir susisukusių į tikrą raizginį. Reičelė greit užsivilko sijoną ir palaidinę tiesiai ant nuogo kūno. Ir pasilenkusi prie manęs, kol aš krapščiausi su išvirkščiomis kelnėmis, savo alsavimu kutendama man ausį sušnibždėjo: „Aš nusivesiu jį į sodą.“ Ji išėjo ir uždarė duris. Apačioje išgirdau jų balsus.

Užtrukau gana ilgai, kol apsirengiau. Atrodė, jog kelnių klešnės užsinėrė mazgais ir kažkas drykstelėjo ir iširo, kai galų gale prakišau koją. Batus apsiaviau ant basų kojų, prisiminiau puskojines, norėjau jas apsimauti, bet persigalvojau. Petnešos susiraizgė ir niekaip negalėjau jų išnarplioti. Kaklaraištį, puskojines ir trumpikes susikišau į kišenes. Galų gale nutipenau prie lango ir pro užuolaidų tarpą pažiūrėjau žemyn. Sodo gilumoje, uždėjusi ranką Arnoldui ant peties, Reičelė rodė jam kažkokį augalą. Vaizdas lyg iš pastoralės.

Šmurkštelėjau iš miegamojo, nulipau laiptais ir pravėriau laukujas duris. Bandžiau kuo tyliau uždaryti, bet jos neužsidarė. Stumtelėjau smarkiau ir jos trinktelėjo. Puoliau bėgti takeliu, bet paslydau ant samanų ir išsitėškiau. Vargais negalais atsikėlęs, leidausi bėgti gatve.

Nubėgau iki kampo, pradėjau eiti greitu žingsniu, bet čia, įsukęs į kitą gatvę, kaktomuša susidūriau su kažkuo, kas ėjo man priešais. Tai buvo mergaitė trumpute dryžuota suknele ir basa. Tai buvo Džuliana.

— Labai atsiprašau. Oi, Bredli, kaip šaunu! Tu lankeisi pas tėvus. Kaip gaila, kad manęs ten nebuvo. Eini į metro? Ar galiu tave palydėti? — Ji apsisuko ir mes nužingsniavom drauge.

— Aš maniau, tu festivalyje, — dusdamas nuo slepiamo susijaudinimo pasakiau.

— Nepavyko įsėsti į traukinį. Žinoma, būčiau galėjusi įsėsti, bet nepakenčiu kamšaties, nuo jos man tiesiog klaustrofobija.

— Man irgi. Popmuzikos festivaliai — mums, klaustrofobams, ne vieta. — Aš jau kalbėjau gana ramiai, nors pats galvojau: „Ji pasakys Arnoldui, kad mane sutiko.“

— Turbūt. Aš dar nė sykio juose nebuvau. Dabar tu man dar išrėši paskaitą apie narkotikų žalą, taip?

— Ne. Argi tu norėtum klausytis paskaitos?

— Tavosios mielai. Bet geriau tegu ji būna ne apie narkotikus, o apie „Hamletą“. Bredli, kaip tu manai, ar Gertrūda buvo susimokiusi su Klaudijumi nužudyti karalių?

— Ne.

— O ar buvo tarp jų koks ryšys, kol jos vyras buvo gyvas?

— Ne.

— Kodėl?

— Nepadoru. Ir drąsos nebūtų užtekę. Tokiems dalykams reikia pašėlusios drąsos.

— Klaudijus galėjo ją įkalbėti, jis tvirto būdo.

— Karalius irgi.

— Mes matome jį tiktai Hamleto akimis.

— Ne. Šmėkla buvo tikra.

— Iš kur tu žinai?

— Žinau.

— Vadinasi, tada karalius buvo baisus nuobodybė.

— Tai kitas klausimas.

— Man rodos, kai kurioms moterims atsiranda psichologinis poreikis laužyti ištikimybę savo vyrams, ypač kai jos sulaukia tam tikro amžiaus.

— Galimas daiktas.

— O kaip tu manai, karalius ir Klaudijus iš pradžių patiko vienas kitam?

— Egzistuoja teorija, kad juodu buvo meilužiai. Gertrūda nunuodijo vyrą todėl, kad šis mylėjo Klaudijų. Hamletas, aišku, tai žinojo. Nieko nuostabaus, kad jis buvo neurotikas. Tekste daug užšifruotų nuorodų į vyrų meilę. „Varpa, pažeista pagedimo, sugadina ir sveikąją.“ Varpa — tai falo įvaizdis, čia žodžių žaismas...

— Nieko sau! Kur galėčiau apie tai pasiskaityti?

— Aš juokauju. Iki šitų dalykų dar niekas neprisikasė, net Oksforde.

Žingsniavau greitai ir Džuliana gaudavo kartkartėmis pasišokinėdama vis pabėgėti, kad neatsiliktų. Ir dar įsigudrindavo visą laiką išbūti atsigręžusi į mane, tarsi šokdama greta kažkokį išmoningą šokį. O aš žiūrėjau žemyn, į jos nuogas, įdegusias ir labai purvinas kojas, liuoksinčias, straksinčias ir šokinėjančias.

Mes jau beveik priėjome tą vietą, kur aną vakarą prieblandoje mačiau ją plėšančią savo meilės laiškus ir iš pirmo žvilgsnio palaikiau berniuku. Paklausiau:

— Kaip gyvuoja ponas Belingas?

— Bredli, nereikia...

— Atleisk.

— Ne, tu gali man sakyti viską, ką tik nori. Bet šitai, ačiū Dievui, jau baigta ir užmiršta.

— Ir balionas nebeatskrido atgal? Neradai pabudusi rytą jo pririšto prie savo lango?

— Ne!

Jos atgręžtas į mane veidas per mirguliuojančius saulės blyksnius ir šešėlius atrodė labai jaunas, beveik vaikiškas ir lyg vaiko susikaupęs ir rimtas. Kokią tyrą ir nesuteptą tuo momentu ją mačiau su tomis purvinomis basomis kojomis ir su savo tais naiviais rūpesčiais dėl „užduotos“ perskaityti knygos. Ir pajutau apgailestavimą, kuris iš esmės buvo gėda prieš ją. Ką aš ką tik dariau ir kam? Žmogaus gyvenimas turi būti paprastas ir atviras. Melas, net ir hedonistiniais tikslais, daug rečiau pateisinamas, negu manoma išsilavinusių žmonių aplinkoje. Suvokiau, jog esu susipainiojęs, ir man dėl to pasidarė ir gėda, ir baisu. Ir kartu vis tiek jaučiau Reičelei švelnumą ir gailestį, sumišusį su prisiminimais apie jos šilto, tuknaus kūno kvapą. Ne, savaime aišku, aš jos nepaliksiu be nieko. Reikės sugalvoti kokį priimtiną būdą. Tačiau kaip velniškai man nepasisekė, kad susidūriau su Džuliana. Gal įmanoma tiesiog paprašyti jos, kad nesakytų tėvui, jog mane susitiko? Gal sugalvoti kokią įtikimą tokio prašymo priežastį, kad neatrodyčiau beviltiškai apgailėtinas? Paprasčiausiai paprašyti ir palikti viską pačiai susivokti negalėjau. Niekingi žodžiai amžinai supurvins mane jos akyse. Beje, argi aš ir taip jau labai švarus ir argi taip jau svarbu, ką pagalvos Džuliana? Daug svarbiau, ką žinos Arnoldas.

Tuo momentu Džuliana sustojo prie tos pačios avalynės parduotuvės, prie kurios mudu anąsyk atsisveikinom.

— Kaip man patinka ana tie aulinukai, šviesiai violetiniai, matai? Tik jų kaina žvėriška.

Pagautas impulso pasakiau:

— Aš tau juos nupirksiu. — Reikėjo laimėti laiko, kol sugalvosiu tinkamą priežastį paprašyti, kad ji patylėtų.

— Ak, Bredli, tai neįmanoma, jie siaubingai brangūs, tai baisiai miela iš tavo pusės, bet aš negaliu.

— Kodėl gi? Aš jau šimtą metų tau nieko nepadovanojau. Ko gero, nuo to laiko, kai tu užaugai. Eime, drąsiau.

— Ak, Bredli, aš džiaugiuosi, tu toks malonus, tai man net brangiau už batus, bet aš negaliu...

— Bet kodėl?

— Aš be kojinių. Negalėsiu pasimatuoti. Kaip juos autis, kai tokios kojos...

— Štai kas. Aš, tiesą sakant, manau, kad tas basų kojų kultas idiotiškas. O jei užminsi ant stiklo?

— Žinau. Man irgi atrodo, kad tai idiotiška. Aš daugiau taip nevaikščiosiu, aš tik į festivalį. Tai baisiai nepatogu, padai dega, nebegaliu. Ir velnias, kaip apmaudu.

— Ar negalima nusipirkti kojinių?

— Arti nėra tokios parduotuvės.

Įkišau ranką kišenėn ieškodamas piniginės ir traukiant ją lauk iškrito ant šaligatvio sumurkšlintas gniutulas: puskojinės, trumpikės ir kaklaraištis. Degančiu iš gėdos veidu greit pasilenkiau jų paimti.

— Žiūrėk, kaip pasisekė! Aš galiu apsimauti tavo puskojines. Toks karštis, nesistebiu, kad jas nusimovei. Ar galima, tu leisi?

— Žinoma, prašom. Rytą jos buvo švarios, bet dabar jau...

— Niekai. Va čia tai tik formalumas, ne taip, kaip basų kojų kultas. Ak, Bredli, kaip aš noriu tų batų, bet jie šitiek kainuoja. Gal aš tau grąžinsiu, kai...

— Ne. Ir gana derėtis. Imk puskojines.

Ji tuoj pat jas apsimovė, stovėdama pirma ant vienos kojos, paskui ant kitos ir laikydamasi už mano rankovės. Mudu įėjome į parduotuvę.

Ji buvo vėsi ir apytamsė. Ir visai nepanaši į tą košmarų krautuvę, kurią sapnuodavome su seseria, nei į motinos įsčių prisiminimą. Greičiau atrodė lyg kokios senovinės, beaistrės, netgi asketiškos religijos šventykla. Eilės baltų saugyklų (kur galbūt laikomos relikvijos ar įžadų dovanos), tylūs patarnautojai tamsiais apdarais, prislopinti balsai, sėdynės meditacijoms, kažkokie keisti suoliukai. Šaukštai batams įauti.

Susėdome ant gretimų kėdžių, ir Džuliana paprašė savo dydžio. Mergaitė tamsiu apdaru padėjo jai užsimauti aulinuką ant pilkos nailoninės mano kojinės. Aukštas šviesiai violetinis aulas dailiai apgaubė koją, žybtelėjo aukštyn užtrauktukas.

— Kaip tik. Ar galėčiau apsiauti ir kitą? — Slystelėjo ant kojos ir kitas aulinukas.

Džuliana atsistojo prieš veidrodį, ir aš pažiūrėjau į jos atspindį. Aulinukai atrodė stulbinančiai. Aukščiau kelių nuogos, menkai teįdegusios kojos, o toliau trumputė balta suknelė, mėlynais ir žaliais dryžiukais.

Džlianos džiaugsmas tikra to žodžio prasme buvo neapsakomas. Ji tirpo iš laimės, veidas spindėjo, užsimiršusi ji plojo delnais, puldinėjo prie manęs, purtė už pečių ir vėl šokdavo prie veidrodžio. Toks vaikiškas džiaugsmas kitu metu mane būtų tiesiog sugraudinęs. Kodėl aš tada išvydau joje tuštybės įsikūnijimą? Ne, šis jauno gyvulėlio džiaugsmas pats savaime buvo gražus ir tyras. Nesusilaikęs nusišypsojau.

— Bredli, ar tau patinka? Ar jie neatrodo kvailai?

— Jie atrodo pritrenkiančiai.

— Oi, aš taip džiaugiuosi, tu toks geras... Ačiū tau, ačiū!

— Tai tau ačiū. Teikdami dovanas mes nuolaidžiaujame savo silpnybėms. — Aš paprašiau čekio.

Džuliana vis dar aikčiodama iš susižavėjimo nusitraukė batus. Likusi su mano puskojinėmis, kurias nusiraitė ligi kulkšnių, ji užsimetė koją ant kojos ir sėdėjo gėrėdamasi savo laimikiu. Aš pažvelgiau į gulinčius ant grindų violetinius batus, paskui į nuogas žemiau kelių lengvai įdegusias Džulianos kojas su auksiniais plaukeliais, ir čia man nutiko kai kas nelaukta ir neįtikėtina. Patyriau tai, ko veltui siekiau, laikydamas glėbyje nuogą Reičelę: mane lyg žaibas pervėrė geismas su visais savo juokingais, gąsdinančiais, nedviprasmiškais simptomais, su antigravitaciniu lytinio organo šoktelėjimu, ta nuostabiausia ir ypač gluminančia gamtos išmone. Aš taip sumišau, jog tai ir sumišimu sunku pavadinti. Ir kartu mane užplūdo kažkoks paikas, nepaaiškinamas džiugesys. Paprastas malonumas, kurį turėjau pajusti, pirkdamas mergaitei dovaną, staiga išsiliejo per kraštus ir akimirką pasijutau visiškai laimingas. Pakėliau akis. Džuliana spindėjo dėkingumo šypsena. Ėmiau juoktis iš to fizinio pojūčio, kurį man sužadino jos nuogos kojos ir apie kurį ji ničnieko nežinojo. Slėpti savo jausmus kartais būna skausminga, bet tai teikia tam tikrą pranašumą prieš aplinkinius ir kelia juoką. Aš juokiausi, ir Džuliana, vis dar vaikiškai džiaugdamasi savo aulinukais, juokėsi drauge.

— Ne, dabar aš jų nesiausiu, labai karšta, — paaiškino ji pardavėjai. — Bredli, tu angelas. Ar galėsiu šiomis dienomis ateiti pas tave pasikalbėti apie Šekspyrą? Aš visada laisva — pirmadienį, antradienį, — na, kad ir antradienį, vienuoliktą ryto, pas tave? Arba kada tau patogiau?

— Gerai, gerai.

— Ir mes rimtai pasikalbėsim, ir smulkiai išsinagrinėsim tekstą?

— Taip, taip.

— Oi, kaip aš džiaugiuosi tais batais!

Kai mudu atsisveikinome prie metro ir aš pažvelgiau į jos tyras, skaisčiai mėlynas akis, man neužteko drąsos sudrumsti jos džiaugsmo savo prašymu, kad pameluotų, nors iki to laiko jau buvau spėjęs sukurpti paaiškinimą — kažkokią beveik panašią į tiesą nesąmonę.

Ir tik daug vėliau susizgribau, kad ji taip ir nuėjo mūvėdama mano puskojines.

Šiaip ar taip, buvo jau dvylikta valanda. Eidamas namo, pamažėle atvėsau ir netrukus ėmiau gailėtis, kad taip išdidžiai atsisakiau galimybės užsitikrinti Džulianos tylėjimą. Iš kažkokios kvailai suprantamos puikybės nepasirūpinau elementariausiu atsargumu. Kai Džuliana išplepės apie mudviejų susitikimą, ką pagalvos Arnoldas, kaip išsisuks Reičelė, ką ji prisipažins? Veltui stengdamasis viską aiškiai įsivaizduoti, jaučiausi kaltas ir buvau taip keistai, skausmingai, beveik seksualiai susijaudinęs. Džuliana jau tikriausiai namie. Kas ten dabar darosi? Galbūt nieko. Nežmoniškai panorau tuoj pat paskambinti Reičelei, bet supratau, jog iš to nebus jokios naudos. Kol „sužinosiu blogiausia“, dar teks palūkėti.

Iš Šarlotės gatvės išėjau apie pusę dešimtos. Dabar, atidaręs duris į savo butą, staiga pajutau slogų nerimą dėl Priscilos ir įėjęs iškart supratau, jog atsitiko kažkas negero. Durys į Priscilos kambarį buvo atdaros. Įbėgau vidun — Priscilos nebuvo. Ant lovos gulėjo Kristiana ir skaitė detektyvą.

— Kur Priscila?

— Nesinervink, Bredai. Ji pas mane.

Kristiana buvo nusiavusi batelius, jie gulėjo čia pat ant lovos, dailiai sukryžiavusi savo gražias pilkomis šilkinėmis kojinėmis aptemptas kojas. Kojos nesensta.

— Kaip tu drįsti kištis?

— Aš nesikišu. Aš tik užėjau jos aplankyti ir radau ją apsipylusią ašaromis, baisiausiai prislėgtą, ji pasakė, kad tu nori išvažiuoti ir palikti ją vieną, na, aš ir pasiūliau: „Kodėl tau nesugrįžus atgal pas mane?“ Ji atsakė, kad norėtų, tai aš ir išsiunčiau juos abu su Frensiu taksi.

— Mano sesuo ne stalo teniso kamuoliukas.

— Neširsk, Bredai. Dabar tu gali išvažiuoti ramia sąžine.

— Aš nesirengiu išvažiuoti.

— Na, Priscila manė, kad rengiesi.

— Aš rengiuosi tuoj pat važiuoti ir parsivežti ją atgal.

— Bredai, na, nekvailiok. Noting Hile jai bus daug geriau. Aš jau pakviečiau jai daktarą, popiet jis ateis. Duok tu jai nors trumpam ramybę.

— Pas tave šįryt buvo Arnoldas?

— Taip, užsuko aplankyti. Kodėl tu sakai „pas tave“ tokiu reikšmingu tonu? Jis labai susikrimtęs dėl tos tavo piktos ir kandžios recenzijos. Kodėl tu jam nusiuntei ją? Kam žmogų skaudinti be jokio reikalo? Kažin ar tau pačiam patiktų, jei kas nors su tavim taip pasielgtų.

— Tai jis atėjo išsiverkti tau ant peties?

— Ne. Jis atėjo apsvarstyti verslo projekto.

— Verslo projekto?

— Taip. Mudu ketiname kartu pradėti verslą. Aš turiu nemažai atliekamų pinigų, jis taip pat. Ilinojuje aš ne visą laiką praleisdavau Moterų klube. Aš padėdavau Evansui tvarkyti reikalus. Galiausiai visai teko perimti jo verslą. Ir čia aš neketinu sėdėti rankas sudėjus. Imsiu prekiauti galanterija. Arnoldas prisidės.

— Kodėl tu niekad man nesakei, kad esi žydė?

— Tu niekad neklausei.

— Vadinasi, abu su Arnoldu ketinate daryti pinigus. O ar nepagalvojote, kaip į tai pažiūrės Reičelė?

— Aš nesivaikau Arnoldo meilės. Be to, kas jau kas, o tu mažiausiai turėtum apie tai kalbėti.

— Kodėl?

— Argi tu nerėži sparno apie Reičelę?

— Iš kur tu ištraukei?

— Reičelė pasakė Arnoldui.

— Reičelė pasakė Arnoldui, kad aš rėžiu sparną?

— Taip. Jiedu juokėsi ligi iškritimo.

— Tu meluoji, — pasakiau ir išėjau iš kambario.

Kristiana šūktelėjo man pavymui.

— Bredai, prašau tavęs, būkim draugai.

Nuėjau prie laukujų durų, lyg ketindamas tuoj pat važiuoti Priscilos, lyg norėdamas kuo greičiau pabėgti nuo Kristianos, kai suskambėjo skambutis. Iškart atlapojau duris. Tai buvo Arnoldas.

Jis nusišypsojo iš anksto nutaisyta šypsena, atsiprašoma, ironiška, gailia. Aš pasakiau:

— Jūsų verslo partnerė čia.

— Tai ji jums pasakė?

— Taip. Judu pradedate prekybą galanterija. Įeikite.

— Labas, drauguži! — šūktelėjo Arnoldui už mano nugaros Kristiana. Jie smagiai nudrožė į svetainę, kiek pasvyravęs, aš nusekiau jiems iš paskos. Kristiana, stovėdama vidury kambario, avėsi batelius. Ji buvo su labai gražia, sodriai žalios spalvos medvilnine suknele. Dabar aš, žinoma, pastebėjau, kad ji žydė: ta išlenkta protinga burna, ta apvali gudri nosis, paslaptingos gyvatiškos akys. Ji buvo tokia pat graži, kaip ir jos suknelė — Izraelio karalienė. Paklausiau Arnoldą:

— Jūs žinote, kad ji žydė?

— Kas? Kristiana? Aišku, žinau. Nuo pat mūsų pažinties pradžios.

— Iš kur?

— Paklausiau.

— Bredas mano, kad tarp mudviejų romanas, — tarė Kristiana.

— Klausykite, — kreipėsi į mane Arnoldas, — tarp mudviejų su Krise nieko nėra. Mes tik draugai. Juk esate girdėjęs apie tokį dalyką, tiesa?

— Vyro ir moters draugystė neįmanoma, — atsakiau. Aš tai ką tik, staiga praregėjęs, aiškiai suvokiau.

— Įmanoma, jeigu jie pakankamai protingi, — įsiterpė Kristiana.

— Vedę žmonės negali leistis į tokias draugystes, — tvirtinau savo. — Tai būtų neištikimybė.

— Dėl Reičelės jūs nesijaudinkit, — tarė Arnoldas.

— Bet aš jaudinuosi. Ir net labai. Ypač kai anądien pamačiau ją su pamušta akimi.

— Aš jai akies nepamušiau. Taip išėjo netyčia. Juk jums paaiškinau.

— Prieš mums kalbantis toliau, — pasakiau, — būkite malonus, paprašykite savo partnerės, kuri ką tik antrąsyk pagrobė mano seserį, palikti šiuos namus.

— Aš išeisiu, — atsakė Kristiana, — bet pirma leisk man pasakyti trumputę kalbą. Dievaži, man labai gaila, kad viskas taip išėjo. Bet, garbės žodis, Bredai, tu gyveni fantazijų pasaulyje. Aš buvau pilna susijaudinimo, kai grįžau į Angliją, ir atėjau tiesiai pas tave. Kito vyro savimeilė būtų paglostyta. Man nors ir per penkiasdešimt, bet aš dar nesu sugriuvusi. Laive aš sulaukiau trijų pasiūlymų tekėti, ir visi jie buvo iš vyrų, kurie nežinojo, kad esu turtinga. O ir kas čia blogo, jei esi turtinga? Tai patrauklus dalykas. Turtingi žmonės būna malonesni, ramesni, santūresni. Aš visai nebloga partija. Bet atėjau tiesiai pas tave. Ir atsitiko taip, kad pas tave susitikau Arnoldą, mudu įsišnekom, jis daug manęs klausinėjo, aš pasirodžiau jam įdomi. Tai draugystės laidas, ir mudu susidraugavome. Bet tai iš tiesų draugystė, o ne romanas. Kam jis mums? Mudu per daug protingi. Aš ne mergytė trumpu sijonėliu, ieškanti susižavėjimų. Aš velniškai protinga moteris, kuri nori jai likusį gyvenimą pagyventi savo malonumui, nori laimės ir malonumų, o ne tos niekingos jausmų sumaišties. Savo poreikius aš žinau. Ten, Ilinojuje, daug metų lankiausi pas psichoanalitikus. Su vyrais aš noriu tik draugiškų santykių. Mėgstu žmonėms padėti. Ar žinai, kad padėti žmonėms — tai vienas didžiausių smagumų? Ir esu smalsi. Man norėtųsi pažinti kuo daugiau žmonių, susigaudyti, kuo jie gyvena. Ir visai nenoriu lįsti į slaptas, negarbingas dramas. Ketinu gyventi atvirai. Ir mudu su Arnoldu viską darom atvirai. Tu tiesiog nieko nesupratai. Aš noriu, kad ir mudu būtume draugai, Bredai. Noriu, kad šia draugyste išpirktume praeitį, panašiai kaip atpirkimas meile...

Aš suaimanavau.

— Nesityčiok iš manęs, aš kalbu rimtai, suprantu, kad atrodau juokingai...

— Visai ne, — pasakiau.

— Mano amžiaus moterys beveik visuomet atrodo kvailai, kai kalba iš tikrųjų rimtai, tačiau tam tikra prasme, kadangi mums nebėra ko prarasti, mes, atvirkščiai, būname protingesnės. Ir kadangi mes moterys, mūsų pareiga — padėti žmonėms, skleisti šilumą, rūpintis. Aš nebandau tavęs pagauti ar įvaryti į kampą, tik paprasčiausiai noriu, kad mudu dar kartą pabandytume geriau pažinti vienas kitą, tada galbūt pasikeistų į gera ir mudviejų santykiai. Aš daug vargo patyriau tame Ilinojuje, kasdien vis labiau toldama nuo vargšo Evanso, ir visą laiką prisimindavau, kiek skriaudų tau prisikaupė ir kaip tau vis atrodydavo, kad aš ant tavęs užsisėdau, gal taip ir buvo, nesiginu. Tiktai nuo to laiko aš pasidariau protingesnė ir, galimas daiktas, — bent jau tikiuosi, — mažumėlę geresnė. Na, kodėl gi mes negalėtume susėdę pasišnekėti apie senus laikus, apie mūsų bendrą gyvenimą...

— Kurį, kaip aš suprantu, tu jau apsvarstei su Arnoldu.

— Na ir kas? Suprantama, jis pasidomėjo, o aš nieko neslėpiau. Tai nėra uždrausta tema, kodėl negalėčiau jos svarstyti? Mano nuomone, mudviem reikėtų pasišnekėti atvirai, nuoširdžiai ir vienąkart palengvinti širdį? Žinau, kad man tikrai tai išeitų į gera. Sakyk, ar tu kada nors esi buvęs pas psichoanalitiką?

— Pas psichoanalitiką!? Žinoma, ne!

— Na, nebūk toks tikras, jog tau to nereikia. Man regis, tu visai susipainiojai.

— Paprašykite savo bičiulę išeiti, gerai? — kreipiausi į Arnoldą.

Jis nusišypsojo.

— Aš einu, Bredai, jau einu. Žinai ką? Tu dabar man nieko neatsakyk, bet pagalvok apie tai. Aš tave prašau, nusižeminusi maldauju — girdi, nusižeminusi! — rasti laiko ir su manimi pasikalbėti, pasikalbėti rimtai, iš širdies apie mudviejų praeitį, apie tai, kas mums buvo ne taip. Ir ne tiek dėl savęs paties, kiek dėl manęs. Štai ir viskas. Pagalvok, gerai? Iki.

Ji pasuko prie durų. Aš pasakiau:

— Luktelėk. Tam, kas daug metų lankėsi pas psichoanalitikus, gal pasirodys ir per šiurkštu, bet tu man atgrasi ir aš nenoriu tavęs matyti.

— Aš suprantu, tau baisu...

— Man nebaisu. Tiesiog tu man nepatinki. Tu priklausai prie tų įteiklių pavergėjų, kurių aš nepakenčiu. Atleisti aš tau negaliu ir nebenoriu tavęs matyti.

— Turbūt tai klasikinis meilės — neapykantos atvejis...

— Meilės nėra. Tik neapykanta. Būk tiek garbinga, kad tai suprastum, jeigu jau esi tokia protinga. Ir štai dar kas. Dabar aš šnektelėsiu su Arnoldu, o paskui atvažiuosiu pasiimti sesers, ir tuo bet kokie santykiai tarp mudviejų baigti.

— Klausyk, Bredai, yra dar vienas dalykas, kurį turiu tau pasakyti. Manau, aš tave supratau...

— Nešdinkis lauk. O gal nori, kad išgrūsčiau tave jėga?

Ji linksmai nusikvatojo parodydama baltus dantis ir raudoną liežuvį.

— Oho! Įdomu, ką tai galėtų reikšti? Tik, žiūrėk, atsargiau, tame Moterų klube aš išmokau ir karatė. Na gerai, išeinu. Bet vis dėlto tu pagalvok apie tai, ką sakiau. Kam sąmoningai rinktis neapykantą? Kodėl įvairumo dėlei nepasirinkti malonumo ir gerų santykių? Na gerai, gerai, išeinu. Iki!

Ji iškaukšėjo kulniukais ir išgirdau ją juokiantis, kai uždarė duris.

Aš atsigręžiau į Arnoldą:

— Nežinau, ką jūs galvojate apie Reičelę ir...

— Bredli, aš juk ne tyčia užgavau Reičelę, žinau, aš kaltas, bet taip išėjo atsitiktinai. Jūs manim netikite.

— Ne. — Aš vėl pajutau Reičelei švelnų gailestį, ne tą nesąmonę dėl kojų, o tikrą tikrą gailestį.

— Paklausykit, luktelėkit valandėlę. Reičelė jau seniai nusiramino, o jūs vis dar karščiuojatės dėl manęs ir Kristianos. Suprantu, jūs laikote Kristianą savo nuosavybe...

— Nieko panašaus!

— Bet tarp mudviejų iš tikrųjų tik draugiški santykiai — daugiau nieko. Reičelė tai supranta. Tiktai jūs sukūrėt mitą apie mane ir savo buvusią žmoną. Ir jeigu neklystu, tuo naudojatės kaip dingstim suktis apie Reičelę, kad galėčiau jus apkaltinti, jeigu būčiau senamadiškas. Dar laimė, kad Reičelė į tai žiūri su humoru. Ji man pasakojo, kaip jūs šįryt atlėkėte pas ją kaltindamas mane ir čia pat pasisiūlėte jai į guodėjus! Aišku, aš žinau, ir visi tai žino, kad jūs jaučiate silpnybę Reičelei. Tai vienas iš mūsų draugystės aspektų. Jaučiate silpnybę mums abiem. Ir nesupraskit manęs klaidingai: Reičelei tai neatrodo tik juokai, ji labai sujaudinta. Kiekviena moteris džiaugiasi įgijusi gerbėją. Tačiau, kai įkyrite jai savo dėmesiu ir tuo pat metu vaizduojate mane kaip neištikimą jai, to jau per daug, su tuo ji nenori taikstytis. Nejau jūs iš tiesų manote, jog mudu su Krise meilužiai, ar tik vaizduojate, jog tikite, kad padarytumėt įspūdį Reičelei, tačiau ji, kiek žinau, tuo nė trupučio netiki.

Arnoldas sėdėjo ištiesęs kojas užkulniais remdamasis į grindis. Charakteringa poza. Jo veide buvo ta geraširdė, atlaidžiai pašaipi, ironiška išraiška, kuri kitados man taip patikdavo.

Aš pasakiau:

— Gal išgeriam?

Ir nuėjau prie kabančios spintelės.

Aš nepagalvojau, kad Reičelė griebsis tokio savigynos būdo ir paaukos mane. Demaskavimo atveju mintyse vaizdavausi audringą barnį, abipusius kaltinimus, Reičelės ašaras. Tiksliau, jeigu jau kalbėčiau dorai, aš nieko konkretaus neįsivaizdavau. Padarę ką negero mes stengiamės nuskausminti savo vaizduotę. Be jokios abejonės, daugeliui tai būtina blogo poelgio sąlyga, netgi viena iš jo pusių. Supratau, jog gali būti nemalonumų, tačiau išoriškai tiek susitaikiau su tokia galimybe, jog net nepasistengiau ko nors pameluoti Džulianai, pasakyti ką nors paprasčiausio, pavyzdžiui, kad aš apskritai nebuvau pas juos. („Rengiausi užeiti, bet staiga pasidarė negera“, — vis būtų buvę geriau negu nieko.) Tačiau, kokie bus tie nemalonumai, aš nesiryžau net pagalvoti. Taip visada būna tiems, kurie sukinėjasi aplink svetimą santuoką, nei nepasivargindami perprasti tikrosios prigimties tos nematomos dramos, kuri vyksta už šventų, neprieinamų santuokos sienų.

Žinoma, man turėjo palengvėti — ir iš tiesų labai palengvėjo — dėl to, kad viskas baigėsi taip ramiai ir paprastai. Bet, antra vertus, man buvo liūdna ir skaudu ir taip ir knietėjo sugriauti Arnoldo nusiraminimą parodžius jam Reičelės laišką. Beje, tas laiškas gulėjo čia pat ant stalelio, ir jo kamputis kyšojo iš po kitų popierių. Aišku, apie tokią išdavystę rimtai negalėjo būti nė kalbos. Tai moterų privilegija — gelbėtis vyro sąskaita. Ir nors tai, kas įvyko — nesvarbu, kas tai buvo, — tada atrodė Reičelės užgaida, ne mano, vis tiek visą atsakomybę privalėjau prisiimti sau. Ir aš nusprendžiau nepaneigti Arnoldo išsakytos versijos ir jos nesvarstyti, bet kaip galėdamas ramiau pakeisti pokalbio temą. Bet paskui man atėjo į galvą mintis: o jeigu Arnoldas meluoja? Juk jis galėjo pameluoti apie Kristianą. Vadinasi, galėjo pameluoti ir apie Reičelę. Kas gi iš tiesų nutiko tarp jo ir žmonos, ar kada nors apie tai sužinosiu?

Aš pažvelgiau į Arnoldą — jis žiūrėjo į mane. Regėjos, tuoj tuoj ims kvatotis. Atrodė puikiai: sveikas, jaunas, liesu, įdegusiu, meilikaujančiu veidu, panašus į smalsiaprotį studentą. Į gabų studentą, apšovusį savo dėstytoją.

— Bredli, tai tikra teisybė, ką sakiau apie save ir Krisę. Aš per daug branginu savo darbą, kad įsileisčiau į painius santykius. Ir Kristiana pernelyg protinga, kad tai darytų. Protingesnės moters gyvenime nebuvau sutikęs. Kaip ji kabinasi į gyvenimą, Dieve mano!

— Tas kabinimasis į gyvenimą, kiek suprantu, jai netrukdo užmegzti su jumis romaniūkštį. Beje, kaip jūs teikėtės pastebėti, tai ne mano reikalas. Labai gailiuosi, kad įžeidžiau Reičelę. Iš tiesų nė minties tokios neturėjau įkyrėti jai savo dėmesiu. Aš buvau baisiai prislėgtas, o ji man parodė užuojautą. Pasistengsiu ateityje būti santūresnis. Ir gana apie tai, gerai?

— Aš gana susidomėjęs perskaičiau vadinamąją jūsų recenziją.

— Kodėl vadinamąją? Tai ir yra recenzija. Bet aš neketinu jos spausdinti.

— Nereikėjo jos siųsti man.

— Teisybė. Ir jeigu tai jus nors kiek patenkins, aš pasakysiu, jog labai dėl to gailiuosi. Ar jūs negalėtumėt jos suplėšyti ir pamiršti?

— Aš ir taip ją suplėšiau. Bijojau, kad nesusigundyčiau dar sykį jos perskaityti. O užmiršti negaliu. Bredli, nejau jūs nežinote, kokie mes, menininkai, esame jautrūs ir pažeidžiami?

— Žinau, ir pats toks esu.

— Aš jūsų ir neišskyriau, ką jūs, dievaži. Mes — tai ir jūs. Kai smūgis taikomas mūsų kūrybai, jis siekia net pačią širdį. Aš nekalbu apie žurnalistus, dievai jų visų nematę, bet kartais labai artimi žmonės įsivaizduoja, jog gali niekinti knygą, bet likti draugai jos autoriui. Tai neįmanoma. Tokios nuoskaudos negalima atleisti.

— Vadinasi, mūsų draugystei atėjo galas.

— Ne. Retais atvejais skriaudą pasiseka pamiršti įsileidus į glaudesnius santykius su savo skriaudėju. Manau, tai pavyks ir mudviem. Bet kai ką vis dėlto privalau jums pasakyti.

— Aš klausau.

— Jūs — ir ne jūs vienas, tai būdinga kiekvienam kritikui, — įsivaizduojate, jog kreipiatės į žmogų, be galo savimi patenkintą, jūs kalbatės su menininku taip, lyg jis pats visiškai nematytų savo trūkumų. O iš tiesų menininkas savo silpnybes paprastai žino geriau nei bet kuris kritikas. Tik, savaime suprantama, jis neparodo to žinojimo publikai, tai daryti nedera. Jeigu jis knygą išleido, tegu ji kalba pati. Nei šis, nei tas būtų trepsėti greta ir verkšlenti: „Taip, taip, aš suprantu, ji niekam tikusi!“ Čia jau tenka patylėti.

— Taigi kad.

— Aš žinau, kad esu antrarūšis rašytojas.

— Uhu.

— Tiesa, manau, jog mano darbe esama šiokių tokių privalumų, antraip jo neskelbčiau. Tačiau aš gyvenu, kasdien, kas valandą suvokdamas savo nesėkmę. Man amžinai nieko neišeina taip, kaip norėčiau. Kiekviena knyga — tai sužlugęs sumanymas. Metai bėga, o gyvenimas juk vienas. Jeigu jau pradėjai, tai turi dirbti, dirbti, dirbti, daryti savo darbą vis geriau ir geriau. Ir kiekvienas sau turi nuspręsti, kokiu tempu privalo dirbti. Netikiu, jog būčiau daugiau pasiekęs, jeigu mažiau rašyčiau. Mažiau ir būčiau parašęs, tai ir viskas. Gal aš ir klystu, bet tokia mano nuomonė, ir aš jos laikausi. Jūs suprantate?

— Taip.

— Be to, man tai patinka. Rašymas man — natūralus būdas, teikiantis joie de vivre9. O kodėl gi ne? Kodėl neturėčiau būti laimingas, jeigu galiu?

— Iš tiesų, kodėl?

— Žinoma, būtų galima elgtis taip, kaip jūs. Nieko neužbaigti, nieko nespausdinti, gyventi amžinai nirštant ant viso pasaulio, širdyje puoselėti nepasiekiamos tobulybės idėją ir todėl riesti nosį prieš visus, kurie deda pastangas ir patiria nesėkmę.

— Kaip taikliai pasakyta!

— Jūs nesupykote ant manęs?

— Ne.

— Bredli, nepykit, mūsų draugystė nukenčia dėl to, kad man, kaip rašytojui, sekasi, o jums ne — visiems suprantama prasme. Skaudu, bet juk taip yra, tiesa?

— Na, taip.

— Patikėkit, nenoriu jūsų supykinti. Kalbu, vedamas vidinio poreikio apsiginti prieš jus. Juk jeigu man tai nepavyks, aš jums niekada to nedovanosiu, o aš nenoriu su jumis susipykti. Argi psichologiniu požiūriu tai neįtikinama?

— Be jokios abejonės.

— Bredli, mes tiesiog neturime teisės būti priešais. Ir ne tik todėl, kad draugystė visada malonesnė, bet ir todėl, kad nesantaika pražūtinga. Mes galime sunaikinti vienas kitą. Bredli, na, pasakykite ką nors, dėl Dievo meilės.

— Kaip jums patinka melodramos! — pasakiau aš. — Nieko aš negalėčiau sunaikinti. Esu senas ir bukas. Viena, kas man gyvenime dar rūpi, tai knyga, kurią turiu parašyti. Tik tai man svarbu, visa kita — niekai. Labai gailiuosi, kad sugadinau nuotaiką Reičelei. Tikriausiai kuriam laikui išvyksiu iš Londono. Man reikia pakeisti aplinką.

— O Viešpatie! Iš kur tokia ramybė, toks egocentrizmas? Aprėkite mane, skeryčiokitės rankomis! Plūskitės, klausinėkite. Mes turime suartėti, antraip mes pražuvę. Draugystė dažnai pasirodo iš tikrųjų esanti tik sustingusi, įšaldyta pusiau nesantaika. Mudu privalome pyktis, kovoti, jeigu norime mylėti. Nebūkite man toks šaltas.

Aš pasakiau:

— Aš netikiu jumis ir tuo, ką jūs sakėt apie save ir Kristianą.

— Jūs pavyduliaujate.

— Jūs norite mane priversti rėkti ir skeryčiotis, bet aš vis tiek to nedarysiu. Net jeigu jūs ir neužmezgėt ryšio su Kristiana, jūsų „draugystė“, kaip jūs tai vadinate, vis tiek skaudina Reičelę.

— Mūsų santuoka — labai gyvybingas organizmas. Kiekvieną žmoną tarpais ištinka pavydo priepuoliai. Bet Reičelė žino, kad ji man vienintelė. Kai begalę metų iš eilės tu miegi šalia moters, ji tampa dalim tavęs ir persiskirti nebeįmanoma. Pašaliniai, kuriems norėtųsi galvoti priešingai, neįvertina santuokos patvarumo.

— Labai galimas daiktas.

— Bredli, verčiau susitinkam šiomis dienomis ir dorai pasišnekam ne apie visus tuos erzinančius dalykus, o apie literatūrą, kaip seniau. Aš rengiuosi parašyti apie Meredito kūrybą, kritiškai ją įvertinti. Norėčiau žinoti, ką jūs apie tai manote.

— Apie Mereditą? Taip, žinoma.

— Ir aš norėčiau, kad jūs susitiktumėt ir žmoniškai pasikalbėtumėt su Kristiana. Jai reikia tokio pokalbio, ne veltui ji kalbėjo apie kaltės išpirkimą. Būtų gerai, jeigu jūs su ja susitiktumėt. Prašau jūsų.

— Jūsų, kaip Kristiana mėgsta sakyti, motyvai man nesuprantami.

— Nesislapstykite už ironijos. Dieve mano, aš tik tai ir darau, kad visą laiką stengiuosi jus išjudinti ir pamaloninti. Atsibuskit, jūs gyvenate tarsi sapne. O mums reikia šiose grumtynėse išsikovoti garbingą abipusį tiesumą. Argi šis tikslas nėra vertas mūsų pastangų?

— Vertas. Arnoldai, ar negalėtumėt dabar išeiti? Jūs neįsižeiskite. Galbūt kalta senatvė, bet aš jau nebeįstengiu ilgai atlaikyti tokių audringų pokalbių.

— Tuomet parašykite man. Anksčiau juk susirašinėjome. Negalime taip kvailai vienas kito netekti.

— Gerai, gerai. Labai atsiprašau.

— Ir aš labai atsiprašau.

— Ar išsinešdinsit jūs kada nors, velniai jus griebtų?

— Štai šitaip jau daug geriau, Bredli, senas drauguži! Na tai sudie. Iki greito.

Aš palaukiau, kol Arnoldo žingsniai iškaukšėjo iš kiemo, tada surinkau Bafinų numerį. Atsiliepė Džuliana. Aš iškart padėjau ragelį.

Įdomu, ką jie pasakė Džulianai?

— Jis žino, kad jūs su manim?

— Jis mane ir pasiuntė pas jus.

Tai buvo kitą rytą, ir mudu su Reičele sėdėjome ant suolelio Soho aikštėje. Švietė saulė, Londono ore tvyrojo dulkėtas nykus vidurvasario kvapas — benzino, smalkių, aitrus, liūdnas ir senas. Aplinkui smėlyje tupinėjo keletas pasišiaušusių jau pagyvenusių balandžių, žvilgčiojančių į mus bejausmėmis negyvomis akimis. Ant gretimų suolelių nusivylę sėdėjo nelaimėliai. Dangus virš Oksfordo gatvės negailestingai plieskė mėlyna kaitra. Nors buvo gana ankstyvas rytas, mane jau išpylė prakaitas.

Reičelė sėdėjo nuleidusi galvą ir nuolatos trynėsi akis. Atrodė panaši į ligonę. Abejinga veido išraiška, paburkę vokai priminė Priscilą. Žvilgsnis bėgiojo, ir ji vengė žiūrėti man į akis. Buvo apsivilkusi vasarinę kreminę suknelę be rankovių. Ant nugaros ištrūkęs kabliukas ir atsisegęs užtrauktukas apnuogino išsišovusius apvalius slankstelius, apaugusius rusvais pūkeliais. Pro iškirptę ant blyškios putlios rankos išslydo atlasinė nelabai švari petnešėlė ir lyg kilpa pakibo ties stambiais skiepų nuo raupų randais. Suknelės medžiaga ties rankovių prakarpomis giliai įsirėžė į kūno minkštimą. Susitaršę rudi plaukai karojo per kaktą, ir ji visą laiką juos pašė ir tampė žemyn lyg norėdama už jų pasislėpti. Tame jos netvarkingume, susivėlime, apsileidime man atrodė esama kažkokio fizinio patrauklumo. Kažkokio intymumo, kurio dėka aš dabar jaučiausi kur kas artimesnis jai nei tada, kai mudu gulėjome lovoje. Tai man dabar atrodė lyg slogus sapnas. Ir dar pajutau jai kažkokį painų gailestį, kurį jau buvau pastebėjęs ir pripažinęs anksčiau. Iš esmės juk netiesa, kad gailestis — prastas meilės pakaitalas, nors dauguma tų, kuriems jis skiriamas, jį taip ir suvokia. Labai dažnai tai ir būna meilė.

Nepagalvojęs aš pasakiau:

— Vargšė Reičelė, ak, vargšelė Reičelė!

Ji nusijuokė, tarsi suniurnėjo ir vėl patampė plaukus.

— Taigi. Vargšė senikė Reičelė!

— Atleiskit, aš... Ak, velniai griebtų... Nejau jis taip ir pasakė jums: „Nueik aplankyti Bredlio?“

— Taip.

— Ir tiksliai tokiais žodžiais? Jeigu žmogus nėra rašytojas, jis niekad nieko nenusako tiksliai.

— Na, nežinau. Neprisimenu.

— Reičele, jūs privalote prisiminti. Juk praėjo ne daugiau kaip pora valandų...

— Ak, Bredli, nekankinkite manęs. Aš ir taip jaučiuosi lyg nučaižyta, apdraskyta, pervažiuota. Lyg kas būtų perėjęs plūgu.

— Pažįstu šį jausmą.

— Kažin. Jūsų gyvenime viskas savo vietoje. Esate laisvas. Turite pinigų. Nervinatės dėl savo darbo, bet juk visada galite išvykti iš miesto arba į užsienį ir atsiduoti apmąstymams kokiame nors viešbutyje. Dieve, kaip aš norėčiau pagyventi viena viešbutyje! Man tai būtų tikras rojus!

— „Nervinimasis dėl savo darbo“ — gali reikšti ir tikrą pragarą.

— Visa tai tik tariama ir, kaip čia pasakius, paviršutiniška. Tai vis... pamiršau žodį...

— Nereikalinga.

— Tai nėra gyvybiškai būtina, nėra privaloma. O mano gyvenime viskas privaloma, viskas įpareigoja. Vaikas, vyras — niekur nuo jų nepabėgsi. Aš uždaryta į narvą.

— Man irgi būtų ne pro šalį gyvenime kam nors įsipareigoti.

— Bredli, jūs pats nežinote, ką kalbate. Jūs turite savigarbos jausmą, savo vertės pajautimą. Vieniši žmonės išlaiko savigarbą. O ištekėjusi moteris ją praranda, nebeturi nė savo atskirų minčių. Ji tik šiaip, toks vyro priedėlis, ir vyras kada užsimanęs gali šliūkštelėti jai į sąmonę nevisavertiškumo, lyg lašą rašalo į skaidrų vandenį.

— Reičele, jūs svaičiojate. Tai labai ryškus palyginimas, bet aš niekad nesu girdėjęs panašių nesąmonių.

— Na, galbūt tai tinka tik mudviem su Arnoldu. Aš viso labo esu tik atauga ant jo kūno. Ir negaliu egzistuoti savarankiškai. Ir niekaip negaliu jo paveikti. Ničniekaip — net jeigu nusižudyčiau. Jis, aišku, tuo gyvai susidomėtų, net sugalvotų kokią nors teoriją. Ir greit susirastų kitą moterį, su kuria jam būtų dar lengviau sutarti, ir dviese aptarinėtų mano atvejį.

— Reičele, kokios žemos mintys.

— Ak, Bredli, jūsų naivumas mane graudina. Nejau manote, kad aš dar galiu suprasti tokias sąvokas? Juk jūs šnekatės su rupūže, su perkirstu pusiau besirangančiu slieku.

— Liaukitės, Reičele, jūs mane skaudinate.

— O jūs, tas jautrus augalas, ar ne taip? Kai pagalvoju, kad įžiūrėjau jumyse riterį!

— Tokiame gyvenimo aplamdytame...

— Bet jūs buvote man lyg atskira vieta, argi nesuprantate?

— Plati lyguma, kur gali pasistatyti vienišą palapinę? Ar gal šis palyginimas visai niekam tikęs?

— Jūs iš visko tik juokiatės.

— Nesijuokiu. Tokia mano kalbos maniera. Galėtumėt geriau mane pažinti.

— Taip, taip, žinau. Dieve mano, aš viską sugadinau. Net ir jūs nebe taip su manim šnekatės. Arnoldas perviliojo jus į savo pusę. Jūs jam reiškiate daug daugiau negu aš. O, jis viską iš manęs atima.

— Reičele! Paklausykit. Mano santykiai su jumis visiškai nepriklauso nuo mano santykių su Arnoldu.

— Geranoriški žodžiai. Bet iš tiesų jau taip nėra.

— Prašau, pasistenkite prisiminti, ką iš tiesų jis pasakė jums šįryt, na, tada, kai pasiuntė jus...

— Ak, kaip jūs mane kankinate ir erzinate! Na, pasakė maždaug taip: „Nepamanyk, kad tau dabar nevalia matytis su Bredliu. Atvirkščiai, aš tau patarčiau tuoj pat pas jį nuvažiuoti. Jis ten dega nekantrumu aptarti su tavimi mudviejų paskutinį pokalbį. Nuvažiuotum, pasišnekėtum su juo nuoširdžiai, atvirai. Tau jis daugiau pasakytų nei man. Jis dabar truputį įsižeidęs, ir jam bus naudinga palengvinti sielą. Taigi keliauk.“

— Viešpatie! Ir jis tikisi, kad jam atraportuosite viską apie mudviejų pokalbį?

— Galbūt.

— O jūs išpasakosite?

— Galbūt.

— Aš nesuprantu tokių dalykų.

— Cha cha!

— Ar tiesa, kad Arnoldas prasidėjo su Kristiana?

— Jūs įsimylėjęs tą savo Kristianą.

— Nešnekėkit kvailysčių. Ar tiesa, kad Arnoldas...

— Nežinau. Nebenoriu daugiau apie tai kalbėti, nusibodo. Nors gal ir ne griežta šio žodžio prasme. Man tai nerūpi. Jis elgiasi kaip visiškai laisvas žmogus, visada taip elgdavosi. Jeigu nori matytis su Kristiana, tai ir matosi. Jiedu rengiasi kartu pradėti kažkokį verslą. Ir man visai neįdomu, ar jie kartu ir miega.

— Reičele, na, susiimkit ir pasistenkit atsakyti aiškiau. Ar Arnoldas iš tiesų mano, kad aš meilinuosi jums prieš jūsų valią? Ar jis tik nori viską užglostyti?

— Nežinau, ką jis mano, ir man tai nerūpi.

— Prašau, pasistenkit man atsakyti. Tiesa svarbi. Kas įvyko vakar vakare, kai sugrįžo Arnoldas, o mes buvome... Prašau, papasakokite viską smulkiai. Pradėkite kad ir nuo to momento, kai jūs nubėgote laiptais žemyn.

— Aš nubėgau laiptais žemyn. Arnoldas buvo išėjęs į verandą. Aš koridoriumi prasmukau į virtuvę, iš ten pro užpakalines duris — į sodą ir iš ten priėjau prie verandos, lyg tik dabar būčiau jį pastebėjusi. Tada nusivedžiau jį į sodą kažko parodyti ir kuo ilgiau ten užlaikiau, ir viskas buvo gerai. Bet po pusvalandžio parsirado Džuliana ir pasakė, kad susitikusi su jumis ir kad jūs buvęs pas mus.

— Aš to nesakiau. Ji pati taip pamanė, o aš nepaneigiau.

— Na, tai tas pats. Paskui Džuliana papasakojo, kokius batus jai nupirkote. Prisipažinsiu, tai mane nustebino. Ir užteko jums šaltakraujiškumo! Arnoldas tik kilstelėjo antakius — žinote, kaip jis moka. Bet Džulianos akivaizdoje nepasakė nė žodžio.

— Palūkėkit. O ar pastebėjo Arnoldas, kad Džuliana su mano puskojinėmis?

— Hm! Tai kitas klausimas. Man regis, nepastebėjo. Džuliana užlipo aukštyn tiesiai į savo kambarį matuotis batų. Ir daugiau nebepasirodė, kol Arnoldas išvažiavo pas jus. Tik tada ji man papasakojo apie puskojines. Jai tai pasirodė baisiai juokinga.

— Aš juk viską tada sugniaužiau ir kyštelėjau į kišenę ir...

— Taip, taip, aš viską taip ir įsivaizdavau. Beje, štai jos. Aš jas išskalbiau. Dar drėgnokos. Džulianai pasakiau, kad ji kurį laiką neminėtų jūsų tėvo akyse. Pasakiau, kad jį supykdė jūsų recenzija. Taigi incidentas su puskojinėmis baigtas.

Paslėpiau toliau iš akių tuos drėgnus gniutulus, tas nepadorias užuominas.

— O toliau? Ką pasakė Arnoldas, kai Džuliana užlipo į viršų?

— Paklausė, kodėl aš nepasakiau, kad jūs buvot atėjęs.

— O ką jūs atsakėt?

— Ką aš galėjau atsakyti? Aš visiškai sutrikau iš to netikėtumo. Nusijuokiau ir pasakiau, kad esu įširdusi ant jūsų. Kad jūs elgėtės gana nesantūriai ir man teko jus išprašyti, na, o jam nenorėjau sakyti — pagailėjau jūsų.

— Negi negalėjote sugalvoti ko nors tinkamesnio?

— Ne, negalėjau. Džulianai esant aš visai nepajėgiau galvoti, o paskui iškart turėjau ką nors pasakyti. Galvoje man buvo tik viena — teisybė. Ir daugiausia, ką galėjau padaryti, tai pasakyti pusiau teisybę.

— Galėjote pasakyti ir visą neteisybę.

— Jūs irgi. Kam jūs leidote Džulianai suprasti, jog lankėtės pas mus?

— Taip, suprantu. Ir Arnoldas jumis patikėjo?

— Nesu tikra. Jis žino, kad aš melagė, gana dažnai sugaudavo mane meluojant. O aš jį. Mes abu žinom, kad esame melagiai, ir taikstomės su tuo kaip visi vedę žmonės.

— Ak, Reičele, Reičele...

— Jūs sielojatės dėl pasaulio netobulumo, tiesa? Šiaip ar taip, Arnoldui tai nesvarbu. Jeigu aš kuo nors ir prasikaltau, jam tik geriau, tai duoda jam moralinę teisę elgtis dar laisviau. Ir kol jis padėties šeimininkas ir gali kartkartėmis jums įgelti, jam net smagu. Iš jūsų pusės jis nemato rimtos grėsmės savo santuokai.

— Suprantu.

— Ir jis, be abejonės, teisus. Kokia jau čia grėsmė.

— Jokios grėsmės?

— Jokios. Jūs paprasčiausiai prisitaikėte prie manęs iš savo gerumo ir gailesčio. Prašau neprieštarauti, aš tai žinau. O kad Arnoldas rimtai nežiūri į jus kaip į lovelasą, kas gi čia nuostabaus. Ir kas juokingiausia, kad jūs iš tiesų jam labai daug reiškiate.

— Taip, — pasakiau aš. — O dar juokingiau, kad, nors ir laikau jį tam tikra prasme nepakenčiamu, jis man taip pat labai daug reiškia.

— Taigi, kaip matote, drama plėtojasi tarp judviejų. O aš kaip visada — šalutinė aplinkybė.

— Ne, ne.

— Kai vyrai kalbasi tarpusavyje, jie, suprantama, išduoda moterį, tai jiems išeina savaime. Tai, kad Arnoldas jums apsimetė, jog patikėjo mano pasakojimu, rodo ir kažkokią panieką man. Panieką ir man, ir jums. Tačiau jums jis vis tiek merkia akį.

— Akies jis man niekad nemerkia.

— Sakau perkeltine prasme, žioplas jūs žmogau. Na, ką gi, tiek to, mano skrydis į laisvę, kaip matote, buvo labai trumpas. Ir baigėsi tik apgailėtina audra vandens stiklinėje, o aš vėl kapstausi purve ir menkystėje. Vėl viskas atiteko Arnoldui. O Viešpatie! Santuoka — tai toks keistas meilės ir neapykantos raizginys. Aš neapkenčiu Arnoldo ir bijau jo, būna akimirkų, kai, rodos, galėčiau jį užmušti. Tačiau jį ir myliu. Jeigu jo nemylėčiau, jis neturėtų tos klaikios galios mane valdyti. Ir aš žaviuosi juo, žaviuosi jo knygomis, mano nuomone, jos puikios.

— Ką jūs, Reičele!

— O jūsų recenziją laikau kvaila ir pikta.

— Nieko sau.

— Jus paprasčiausiai graužia pavydas.

— Nebekalbėkim apie tai, Reičele, labai prašau.

— Atsiprašau. Jaučiuosi tokia sugniuždyta. Ir pikta ant jūsų, jog kažko jums pritrūko — drąsos ar sėkmės? — kad išgelbėtumėt mane ar apgintumėt, ar dar ką padarytumėt. Matote, aš net nemoku pasakyti, ko laukiau. Palikti Arnoldo neketinau, tai neįmanoma — aš numirčiau. Man tik norėjosi bent truputėlio asmeninio gyvenimo, savų paslapčių, turėt ką nors, kas nebūtų kiaurai persmelkta Arnoldo. Bet, atrodo, ir tai neįmanoma. Judu viską vėl pradėsite iš naujo...

— Kas per pasakymas!

— Vėl abu varinėsit savo intelektualias šnekas, o aš likusi nuošaly plausiu indus ir klausysiuos, kaip judu dudenat, dudenat, dudenat... Viskas vėl bus kaip buvo.

— Reičele, brangioji, — pasakiau aš, — paklausykit. Kodėl gi jums iš tikrųjų neturėti asmeninio gyvenimo? Kalbu ne apie meilės ryšį — nei jums, nei man neužtektų tam temperamento. Aš turbūt iš tiesų baisiai sukaustytas normų, bet manęs tai nevargina. Ryšys priverstų mus meluoti, išsisukinėti, ir apskritai tai negerai...

— Kaip tiksliai jūs tai nusakėte!

— Nenorėčiau įteigti jums mintį sulaužyti ištikimybę vyrui...

— O jūsų niekas ir neprašo!

— Mudu daug metų buvome pažįstami, bet laikėmės atokiai vienas nuo kito. Dabar mes staiga susidūrėme ir viskas nuėjo šleivai kreivai. Aišku, galime vėl sugrįžti į buvusią padėtį. Ir net dar labiau atsitolinti. Bet aš siūlyčiau ką kita. Tapkime draugais. Antai Arnoldas man visas ausis išūžė, kad jiedu su Kristiana draugai...

— Tikrai?

— Ir aš jums siūlau: nusistatykim tikrus draugiškus santykius, nieko slapto ir nelegalaus, viskas atvira, viskas džiugu...

— Džiugu?

— Kodėl gi ne? Kodėl gyvenimas turi būti liūdnas?

— Aš irgi nuolat galvoju — kodėl?

— Argi mes negalime trupučiuką mylėti vienas kito. Sušildyti viens kitam sielos.

— Man patinka tas jūsų „trupučiuką“. Jūs toks svorio ir saiko žinovas.

— Imkim ir pabandykim. Man reikia jūsų.

— Tai geriausia iš to, ką ligi šiol pasakėte.

— Arnoldas vargu ar prieštaraus, jeigu...

— Aišku, neprieštaraus. Tas ir yra. Kartais aš imu abejoti, Bredli, ar jūs iš viso galite būti rašytojas. Jūs taip naiviai suvokiate žmogaus prigimtį.

— Kai nori ko nors aiškaus, paprastos formuluotės būna geriausios. Be to, juk moralė labai paprasta.

— Ir mudu privalom būti moralūs, tiesa?

— Galiausiai taip.

— Galiausiai. Puiku. Ar jūs ketinate palikti Priscilą pas Kristianą?

To aš nesitikėjau. Atsakiau:

— Kol kas — taip. — Aš dar nebuvau nusprendęs, ką daryti su Priscila.

— Iš Priscilos jau nieko nebeliko. Tai jūsų kryželis ligi dienų galo. Beje, aš apsigalvojau dėl pažado ją prižiūrėti. Ji mane išvarytų iš proto. Šiaip ar taip, jūs vis tiek paliksite ją pas Kristianą. Ir ten ją lankysit. Pradėsite kalbėtis su Kristiana, aiškintis, kodėl nenusisekė jūsų santuoka, kaip jums ir patarė Arnoldas. Jūs neįsivaizduojate, koks jis tikras tuo, kad yra visatos centras. Tokie menki žmogeliai kaip jūs ar aš gali jam tik pavydėti, gerintis, tarnauti. Arnoldas taip įsitikėjęs į save, jog net pasidarė kilnus, ir tai iš esmės jau dorybė. Taigi galiausiai jūs ateisite pas Kristianą. Tokia ir bus pabaiga. Nugalės jėga, ne moralė. Ji labai stipri moteris. Galingas magnetas. Jinai — jūsų likimas. Ir kas juokingiausia, Arnoldas viską palaikys savo nuopelnu. Mes visi tik žaisliukai jo rankose. Na, pats pamatysit. Kristiana — jūsų likimas.

— Niekuomet!

— Jūs sakote: „Niekuomet!“ — o pats jau slapčia šypsotės. Jūs taip pat jau esate apžavėtas. Taigi, kaip matote, Bredli, mūsų draugystei nelemta gyvuoti. Aš viso labo tik priedėlis, jūs neįstengsit manęs išskirti, jums bus labai sunku sutelkti į mane dėmesį ir jūs to nedarysite. Jūsų mintys bus tik apie Kristianą, jums rūpės tik tai, kas tenai dedasi. Net ir į tai, kas buvo tarp mūsų, jus iš esmės pastūmėjo pavyduliavimas Arnoldui...

— Reičele, jūs pati žinote, kad taip kalbėti negražu, žiauru ir kad tai visiški niekai. Neturėjau šalto išskaičiavimo, paprasčiausiai aš susipainiojau ir tikiuosi atlaidumo, kaip ir jūs.

— „Susipainiojau ir tikiuosi atlaidumo.“ Skamba nuolankiai ir jaudinančiai. Gal tai būtų pavykusi vieta kurioje nors iš jūsų knygų. Bet aš savo menkystėje akla ir kurčia. Jūs to nesuprasit. Jūs gyvenate plačiai ir atvirai. O mane įtraukė mašinon. Net jei pasakyčiau, jog pati kalta, — kas iš to. Tiek to, jūs per daug nesirūpinkit manimi. Manau, visiems vedusiems žmonėms taip būna. Tai man netrukdo kasdien gardžiuotis arbata.

— Reičele, mudu būsim draugai, jūs nepabėgsit, nenutolsite nuo manęs? Prieš mane jums nėra reikalo laikytis išdidžiai.

— Jūs toks teisuolis, Bredli. Tai jūsų būdo bruožai — griežtumas ir padorumas. Ir jūs linkite man gero, žinau, jūs toks malonus. Gal kada vėliau aš džiaugsiuos, kad jūs dabar tai pasakėte.

— Vadinasi, sutarta.

— Gerai. — Paskui ji pridūrė: — O žinokit, aš dar turiu parako. Aš nesu žlugęs žmogus, kaip vargšė Priscila. Dar turiu daug parako ir ugnies. Ot!

— Žinoma...

— Jūs nesuprantate. Aš kalbu ne apie atviraširdiškumą ar meilę. Ir netgi ne apie valią gyventi. Turiu galvoje ugnį. Ugnį! Kuri sudegina. Kuri nužudo. A, tiek to...

— Reičele, apsižvalgykit aplink. Šviečia saulė.

— Tik neišskyskit.

Ji atmetė galvą, staiga pašoko ir nužingsniavo per aikštę, lyg užvesta mašina. Pasivijau ją ir paėmiau už rankos. Ranka karojo be gyvybės, bet veidą, kurį Reičelė atgręžė į mane, buvo iškreipusi grimasa — šypsena, kaip šypsosi moterys, bijodamos, kad nepravirktų. Mes išėjome į Oksfordo gatvę, iš už stogų į dangų iškilo Ryšių bokštas, ryškus ir aiškus, blizgantis, grėsmingas, karingas ir rafinuotas.

— O, pažiūrėkit, Reičele.

— Į ką?

— Į bokštą.

— Ak, į bokštą. Neikit toliau, Bredli. Aš eisiu į metro.

— Kada aš jus pamatysiu?

— Niekada, tikriausiai. Ne, ne. Paskambinkit man. Tik ne rytoj.

— Reičele, ar jūs tikra, kad Džuliana nieko nežino?

— Taip, visiškai. Kas gi jai ką pasakys? Kaip jums šovė į galvą pirkti jai tokius brangius batus?

— Norėjau laimėti laiko, kad spėčiau sugalvoti įtikinamą paaiškinimą, kodėl man rėkia, kad ji nesakytų apie mudviejų susitikimą.

— Ir, rodos, nelabai sėkmingai išnaudojot tą laiką.

— Taip, nelabai.

— Sudie, Bredli. Ir ačiū.

Ir Reičelė nuėjo. Aš žiūrėjau jai įkandin, kol ji pradingo minioje, mojuodama nutrintu mėlynu krepšiu, jos baltos išvešėjusios rankos aukščiau alkūnių virpčiojo, plaukai išsitaršė, veidas atrodė sutrikęs ir pavargęs. Nesąmoningai trūktelėjo išlindusią iš po suknelės petnešėlę. Paskui pamačiau ją dar sykį — ir dar, ir dar. Visa Oksfordo gatvė buvo pilna pavargusių senstančių moterų sutrikusiais veidais, jos aklai stumdydamosi kažkur vis ėjo ir ėjo — lyg gyvulių banda. Aš perbėgau gatvę ir patraukiau namų link.

Aš turiu išvažiuoti, galvojau, kuo greičiau išvažiuoti, išvažiuoti. Kaip gerai, galvojau, kad Džuliana nieko apie tai nežino. Galbūt, galvojau aš, Priscilai iš tiesų bus geriau Noting Hile. Ko gero, pagalvojau, iš tiesų reikėtų nueiti pas Kristianą.

Čia, priartėjęs prie pirmos savo knygos kulminacijos, aš norėčiau sustoti, mano mielas bičiuli, ir dar sykį atsigaivinti tiesiogiai pasišnekėjęs su jumis.

Iš dabartinės tylos ir atsiskyrėlio ramybės visi tų kelių dienų įvykiai nuo Frensio Mario pasirodymo ir mano pokalbio su Reičele Soho aikštėje atrodo ištisas absurdų kratinys. Gyvenime neabejotinai pilna atsitiktinumų. Bet mums jis atrodo dar absurdiškesnis todėl, kad mes žiūrim į jį su nerimu ir baime. Tas nerimas būdingiausias gyvūnui, vardu žmogus. Jis reiškia ir bendrą visų ydų pavadinimą, ženklina jų veikimo vidurkį. Tai ir godulys, ir baimė, ir pavydas, ir neapykanta. Dabar, būdamas išrinktasis ir atsiskyrėlis, jau galiu, tam nerimui tolstant, kaip dera įvertinti ir savo turimą laisvę, ir buvusią vergovę. Laimingas, kas visa tai suvokia bent tiek, kad gali nors minimaliai pasipriešinti tam kvaišinančiam žmogų susirūpinimui. Tikriausiai tas, kieno gyvenimas nėra tarnystė, daugiau nei minimaliai ir negali pasipriešinti.

Natūrali žmogaus sielos tendencija — apginti savąjį „aš“. Kiekvienas, pažvelgęs į savo vidų, gali išvysti šios tendencijos griaunamą galią, o to rezultatai akivaizdūs visiems. Mes norim būti turtingesni, gražesni, protingesni, stipresni, labiau mylimi ir turbūt geresni negu kas kitas. Sakau „turbūt“, nes vidutinis žmogus, nors ir nori realaus turto, paprastai siekia tik matomų gėrybių. Jis instinktyviai jaučia, kad tikras gėris yra pernelyg sunki našta ir kad jo troškimas gali užgožti paprastus norus, kuriais žmogus gyvena. Žinoma, retais atvejais ir tik trumpą akimirką net ir blogiausias žmogus gali palinkti prie gėrio. Gėrio trauką pažįsta kiekvienas menininkas. Vartoju čia žodį „gėris“ nelyginant šydą. Kas po juo slypi, mes gal ir žinome, bet negalime įvardyti. Bet nuo pragaišties tame pražūtingame vaikiško egoizmo chaose mus gelbsti ne šios paslapties magnetizmas, o tai, ką mes pompastiškai vadiname „pareiga“, o tiksliau — „įpratimu“. Laiminga ta civilizacija, kuri iš mažens išmoko žmones bent kai kurias egoistiškos prigimties ypatybes laikyti neįsivaizduojamomis ir neleistinomis. Tačiau tas įpratimas, kurio palankiomis aplinkybėmis gali pakakti visam gyvenimui, pasirodo esąs tik paviršutiniškas, kai ištinka neganda: kare, koncentracijos stovykloje, įkalintam šeimoje ir santuokoje.

Šias pastabas aš norėjau pateikti kaip įžangą, nuo jos pradėsiu nagrinėti savo pastaruosius (taip sakant) poelgius, kuriuos aš dabar, mielas bičiuli, ketinu jums išdėstyti. Nuotykyje su Reičele aš vadovavausi painiais ir nelabai kilniais motyvais. Posūkio taškas, aš manau, buvo jos emocingas laiškas. Kokie pavojingi ginklai gali būti laiškai! Gal ir gerai, kad jie baigia išeiti iš mados. Laišką galima skaityti daugybę kartų, visaip jį interpretuoti, jis žadina vaizduotę ir fantaziją, persekioja, būna net įkaltis. Aš jau begalę metų nesu gavęs nieko panašaus, kas bent iš tolo primintų meilės laišką. Ir ta aplinkybė, kad tai buvo būtent laiškas, o ne pasakyta viva voce10 suteikė jam kažkokią abstrakčią galią mane valdyti. Mes dažnai gyvenime žengiame svarbų žingsnį nuasmeninančiomis sąlygomis. Staiga imame įsivaizduoti, jog kažką įkūnijame. Tai gali būti mums įkvėpimo šaltinis, taip pat ir dingstis pasiteisinti. Aistringas Reičelės laiško tonas leido man pajusti savo reikšmę, suteikė energijos, svarų vaidmenį.

Be to, kaip jau sakiau, mane kurstė mintis atsiskaityti su Arnoldu, įgijus nuo jo paslaptį. Tokie norai irgi paprastai prie gero neveda. Išbraukdami ką nors iš „žinančiųjų“ paslaptį, mes tuo jį pažeminame. Mano pyktis ant Arnoldo neapsiribojo mudviejų amžinu asmeniniu rungtyniavimu. Jis kilo ir iš to sukrėtimo, kurį patyriau, kai pamačiau Reičelę užtemdytame kambaryje ant lovos, užsidengusią veidą paklode. Tą akimirką pajutau jai gilią užuojautą — vienintelį, tiesa, kaip visada suterštą pasipūtimo, bet vis dėlto palyginti tyrą jausmą amalgamoje. Ar patikėjau Arnoldu, jog tai buvo „nelaimingas atsitikimas“? Galbūt. Gal per savo egoistinio gailesčio tamsą aš jau ėmiau žiūrėti į Reičelę Arnoldo akimis — kaip į truputį isterišką, ne visada teisingą pagyvenusią moterį. Bendraudamas su sutuoktiniais negali išlikti neutralus. Jųdviejų santykių jėga traukia trečiojo asmens simpatijas tai į vieną, tai į kitą pusę. Be to, aš širdau ant Reičelės už tai, kad per jos malonę atsidūriau juokingoje padėtyje. Tam, dėl kurio kaltės kenčia mūsų puikybė, ypač sunku atleisti.

Mane su Reičele siejo tuštybė ir nerimas ir dar — pavydas (Arnoldui), gailestis, kažkas panašaus į meilę ir, be abejonės, besikaitaliojančio fizinio geismo žaismė. Kaip jau esu aiškinęs, aš tada jau buvau visiškai abejingas kūnui — suprantama, čia joks mano nuopelnas. Tekdavo liestis su kūnais ne savo valia, bet ir be didelio pasidygėjimo, ankštuose metro vagonuose. Bet apskritai neteikdavau ypatingos reikšmės tiems sielos kiautams. Man egzistavo tik draugų veidai, o visa kita galėjo būti ir kokia nors ektoplazma. Aš iš prigimimo nemėgstu nei spoksoti, nei čiupinėti. Štai kodėl man pačiam pasidarė įdomu, kai pajutau, jog noriu pabučiuoti Reičelę, kad po tokios ilgos pertraukos noriu pabučiuoti kažkokią moterį. Tai buvo viliojanti mano naujojo vaidmens dalis. Tačiau bučiuodamasis aš nė minties neturėjau eiti toliau. Tai, kas įvyko vėliau, buvo nenuspėjama ir surizgę. Suprantama, aš nemaniau vengti atsakomybės ir tikėjausi rimtų pasekmių. Ir sulaukiau.

Bijau, kad iki šiol aš taip ir nesugebėjau nusakyti, kuo ypatingi mano santykiai su Arnoldu. Galbūt pabandysiu dar sykį. Kaip jau sakiau, aš jį atradau ir iš pradžių buvau jo globėjas. O jis buvo dėkingas mano protežė! Prisimenu, tada elgiausi su juo lyg su mylimu šuneliu (Arnoldo veidas panašus į terjero). Mudu net svaidydavomės „šuniškais“ juokeliais, — kai kurie iš jų jau pražuvę istorijai. Ir tik vėliau pamažu į mūsų draugystę ėmė skverbtis nuodas, kurio įlašino daugiausia jo (žemiškoji) sėkmė ir mano (žemiškasis) nepasisekimas. (Kaip sunku net geriausiems iš mūsų išlikti abejingiems pasauliui!) Bet ir tada mudu vienas su kitu elgėmės džentelmeniškai. Tai yra aš rodžiau prielankumą, o jis — pagarbą, kuriuos mudu iš dalies vienas kitam tikrai jautėme. Toks apsimetinėjimas šiame netobulame pasaulyje vaidina svarbų vaidmenį. Mūsų draugystėje nebuvo abejingumo. Mes nuolatos galvodavome vienas apie kitą. Jis buvo man (suprantama, ne ta prasme, kurią turi galvoje Mario) svarbiausias žmogus gyvenime. O tai jau daug reiškia, juk aš turėjau daug pažįstamų vyrų — bendradarbių kaip Hartbornas ir Grei Pelhemas, literatų ir žurnalistų, teisėjų ir dėstytojų, kurių čia neminėsiu, nes jie nėra šios dramos veikėjai. Turbūt neperdėsiu sakydamas, jog Arnoldas buvo mane apžavėjęs. Mūsų draugystė nebuvo paprasta ir sklandi, ji teikė man tikro gyvenimo pojūtį. Pokalbiai su juo visada sužadindavo naujų minčių. Ir paradoksalu, bet tuo pat metu kartais jis man atrodydavo lyg mano paties asmenybės emanacija, kaip mano svetimas, kažkur nuklydęs alter ego. Jis juokino mane iki širdies gelmių. Man patiko jo linksmas šuniškas meilikaujantis veidas ir blausios ironiškos akys. Laikydavosi visada dygiai — truputį erzindamas, truputį ieškodamas kliaučių, truputį (negaliu išvengti šito žodžio) flirtuodamas su manimi. Jis suvokė, jog iš mudviejų abiejų jis įkūnija sūnaus pradą, keliantį nusivylimą ir tam tikrą grėsmę. Šį vaidmenį jis vaidino linksmai, sąmojingai ir beveik geraširdiškai. Tik pastaraisiais metais, po kelių atvirų susikirtimų, pradėjau į jį žvelgti lyg į skausmo šaltinį ir turėjau šiek tiek atsitolinti. Kiekviena jo pastaba man atrodė kandi ir dygi. Ir kadangi metai slinko po metų, o didžioji mano gyvenimo valanda vis neateidavo, mane vis labiau ir labiau ėmė erzinti lengvas Arnoldo pasisekimas.

Ar teisingas aš jam kaip rašytojui? Gal ir ne. Kažkas yra pasakęs, jog „visi šiuolaikiniai rašytojai yra arba mūsų draugai, arba priešai“; ir iš tiesų sunku objektyviai vertinti dar tebegyvenančius kūrėjus. Tas apmaudas, kurio apimtas aš, prisipažįstu, skaitydavau kiekvieną palankią recenziją apie Arnoldo knygas, be abejonės, kildavo iš žemų šaltinių. Tačiau kartais aš bandydavau protingai suvokti jo kūrybos vertę. Man rodos, labiausiai man nepatikdavo jo pliurpimas. Jis rašė labai nerūpestingai. Tačiau tie pliurpalai atsirasdavo ne iš aplaidumo, tai buvo viena iš jo „metafizikos“ ypatybių! Arnoldas visą laiką stengėsi užvaldyti pasaulį užliedamas jį lyg vanduo, pliūptelėjęs iš perpildytos vonios per kraštus. Toks visa aprėpiantis imperializmas buvo visiškai svetimas mano paties gerokai griežtesniam meno supratimui — kaip vaizdo sutirštinimui, koncentravimui, suvedimui bemaž į vieną tašką. Aš visada jaučiau, jog menas yra vienas iš doro gyvenimo aspektų ir todėl jis sunkus, tuo tarpu Arnoldas, mano apgailestavimui, laikė meną „pramoga“. Būtent pramoga, nors dėl tam tikros „mitologinės“ pompastikos kai kas iš kritikų buvo linkęs laikyti jį rimtu „mąstytoju“. Arnoldas nesuko galvos dėl savo simbolikos. Jam viskas atrodė reikšminga, viskas tilpo į jo „mitologiją“. Jis viską mėgo ir viską priimdavo. Ir nors „gyvenime“ tai buvo protingas, inteligentiškas žmogus ir kietas ginčininkas, „mene“ jis darydavosi skystas ir net nesugebėdavo skaidyti sąvokų. (O juk sąvokų skaidymas yra meno, kaip ir filosofijos, centre.) To priežastis, bent jau iš dalies, slypėjo jo savotiškame plepiame religingume. Jis tam tikra pinklia maniera buvo Jungo sekėjas. (Nenoriu pasakyti nieko blogo apie šį teoretiką, kurio veikalus aš laikau sunkiai paskaitomais.) Arnoldui menininkui visas gyvenimas regėjosi kaip viena begalinė metafora. Bet čia man, matyt, derėtų sustoti, nes jau imu jausti, kaip mano tonas darosi vis kandesnis. Esu daug girdėjęs iš savo bičiulio F. apie absoliučią dvasinę tylėjimo vertę. Kaip menininkas aš jau ir anksčiau savo kuklia maniera instinktyviai šitai supratau, ir tai davė man teisę niekinti Arnoldą.

Mano santykiai su seserimi buvo gerokai paprastesni, bet kartu ir gerokai sudėtingesni. Brolių ir seserų ryšiai apskritai labai painūs, nors visų suvokiami kaip duotybė, ir atviraširdžiai žmonės kartais nė neįtaria, į kokį meilės ir neapykantos, atsidavimo ir rungtyniavimo voratinklį jie įsipynę. Kaip jau esu aiškinęs, aš tapatinau save su Priscila. Sukrėtimas, kurį patyriau išvydęs Rodžerio laimę, buvo savigynos reakcija. Tai, kad jis sugebėjo nebaudžiamas pakeisti seną žmoną į jauną, kėlė man pasipiktinimą. Nesiginčysiu, tai kiekvieno vyro svajonė, bet šiuo atveju ta sena žmona buvau aš. Aš net manau, jog tam tikra prasme savo užuojautą Reičelei galiu kildinti iš užuojautos Priscilai, nors Reičelė, aišku, buvo visai kas kita — daug tvirtesnio būdo, protingesnė, įdomesnė ir patrauklesnė. Antra vertus, Priscila erzino mane iki pasiutimo. Aš iš viso nepakenčiu ašarų ir zyzimo. (Buvau labai sujaudintas, kai Reičelė pasakė apie „ugnį“. Sielvartas turi skelti kibirkštis, o ne varvinti ašaras.) Mano taip didžiai vertinamas tylėjimas, be kita ko, reiškia ir mokėjimą sukąsti dantis, kai tave muša. Nemėgstu ir ašaringų išpažinčių. Skaitytojai turbūt pastebėjo, kaip aš pasiskubinau nutildyti Frensį Mario. Tuo irgi skiriuosi nuo Arnoldo. Arnoldas nesirinkdamas klausosi kiekvieno skundų ir atsivėrimų, netgi tikina, jog tai jo, kaip rašytojo, „pareiga“. (Taip jis išbandė šį savo talentą su Kristiana jau per pirmą jų susitikimą.) Žinoma, jis tai daro daugiau iš piktdžiugiško smalsumo negu iš užuojautos, ir dėl to paskui kyla visokiausių piktumų ir nesusipratimų. Arnoldas meistriškai reiškia suvaidintą užuojautą tiek moterims, tiek vyrams. Aš to nepakenčiu. Grįždamas prie Priscilos turiu pasakyti, jog buvau labai susirūpinęs dėl jos bėdų, bet labai nenorėjau į jas įsivelti. Mano manymu, jei imiesi padėti artimam žmogui, turi pirma blaiviai įvertinti savo galimybes, tokia yra gerumo sąlyga. (Arnoldas niekada to nesugebėdavo.) Aš nesirengiu leisti, kad dėl Priscilos nukentėtų mano darbas. Ir neketinu jos laikyti, kaip sakė Reičelė, „žlugusiu žmogumi“. Taip lengvai žmogaus nesužlugdysi.

Tai, kad Priscilą išsivežė Kristiana, aišku, buvo „nepadoru“, bet greičiau tai uždavė man galvosūkį, negu papiktino. Jau buvau linkęs palikti viską kaip yra. Išpirkos už savo įkaitę Kristiana negaus. Bet aš nemaniau, kad ji tai supratusi pames Priscilą. Galbūt aš ir vėl atsidūriau Arnoldo įtakoje. Yra žmonių, kuriems valios jėga pakeičia moralę. „Kibumas“, kaip pasakytų Arnoldas. Būdama mano žmona, Kristiana šią valios jėgą naudojo tam, kad pavergtų ir pranoktų mane. Menkesnio masto žmogus, ko gero, būtų pasidavęs ir mainais gavęs vedybinį gyvenimą, gal netgi laimingą. Galima visur matyti nemažai gyvenimu patenkintų vyrų, kuriuos valdo, tiksliau vairuoja (iš tiesų vairuoja lyg laivą) geležinės valios moterys. Nuo Kristianos mane išgelbėjo menas. Menininko siela sukilo manyje prieš tą masinį įsiveržimą (panašų į virusų invaziją į organizmą). Neapykanta Kristianai, kurią puoselėjau savo širdyje visus šiuos metus, buvo natūralus mano kovos, kad išlikčiau, produktas ir savotiškas ginklas. Kad galėtum nuversti tironą tiek visuomenėje, tiek asmeniniame gyvenime, reikia išmokti neapkęsti. Tačiau dabar, kai pavojus iš esmės jau praėjo ir aš pradėjau linkti į didesnį objektyvumą, man pasidarė akivaizdu, kaip teisingai, kaip protingai Kristiana tvarkėsi ir kūrė save. Gal mane paveikė tas, kad sužinojau, jog ji žydė. Jau buvau beveik nusiteikęs naujoms varžyboms su ja, žadančioms man lengvą pergalę. Galutinis mano triumfas galėjo būti jai rodomas šaltas ir net linksmas abejingumas. Bet visa tai atrodė miglota. Svarbiausia buvo tai, jog galėjau pasitikėti Kristiana kaip dalykišku ir patikimu žmogumi, koks aš pats nebuvau, todėl nusprendžiau palikti Priscilą pas ją.

Vėlesnių įvykių šviesoje iš pradžių buvau linkęs smerkti save už viską, ką tada dariau. Nesiginčysiu, kartais bjauriai elgiesi iš sąmoningų nedorų paskatų. (Tokių nedorų paskatų aš įtariau turint Kristianą, nors, kaip vėliau pasirodė, perdėjau.) Bet dažniausiai taip elgiamasi iš kažkokio pusiau sąmoningo nedėmesingumo, savotiškos apatijos, kai nebejauti laiko tėkmės. Kaip jau pradžioje minėjau, kiekvienas menininkas žino, jog tarpelis tarp vienos kūrybos stadijos, kai sumanymas dar nėra tiek subrendęs, kad galėtum jį įgyvendinti, ir kitos, — kai jau per vėlu jį tobulinti, dažnai būna plonytis lyg adata. Genijų galbūt ir sudaro gebėjimas ištempti tą siaurą tarpelį visam darbo periodui. Dauguma menininkų dėl tingumo, nuovargio, nemokėjimo susikaupti, žiūrėk, ir peršoka tiesiai iš pirmosios stadijos į antrąją, nepaisydami visų vilčių ir gerų ketinimų, su kuriais naują darbą pradėjo. Ir tai iš esmės moralinė problema, nes kiekvienas menas tam tikra prasme veržiasi į gėrį. Panašus perėjimas egzistuoja ir kasdienėje moralinėje veikloje. Mes užmerkiam akis į tai, ką darom, kol paaiškėja, kad jau nieko nebeįmanoma pakeisti. Mes neleidžiam sau susitelkti ties lemiamu momentu, o juk jį taip sunku įžvelgti net ir specialiai jo ieškant. Mes atsiduodame drumstam egzistencijos srautui, aklai ieškome malonumų, vengiame skriaudų ir taip plaukiame, kol pasidaro akivaizdu, jog nieko nebegalima pataisyti. Iš čia tas amžinas prieštaravimas tarp savęs pažinimo, kuris pasiekiamas objektyviai, per savistabą, ir savo „aš“ suvokimo, įgyjamo subjektyviai; prieštaravimas, dėl kurio tikriausiai prieiti iki tiesos apskritai neįmanoma. Savęs pažinimas — pernelyg abstraktu, savęs suvokimas — pernelyg asmeniška, svaigu, įstabu. Gal kokia harmoninga vaizduotė, savotiškas moralės genijus, ir sugebėtų įnešti čionai aiškumo, sukurti jausmą ir jį valdyti kaip aukštesnės ir bendresnės sąmonės funkciją. Ar esama natūralaus, šekspyriško džiaugsmo moralinėje būtyje? O gal teisūs Rytų išminčiai keldami savo mokiniams tikslą laipsniškai, bet visiškai sunaikinti svajojantį „aš“?

Ši problema lieka neišaiškinta, nes nėra filosofo, ir kažin ar atsirastų bent vienas rašytojas, kuris mokėtų pasakyti, iš ko gi susideda toji mįslinga medžiaga — žmogaus sąmonė. Kūnas, išoriniai objektai, šmėkščiojantys prisiminimai, mielos fantazijos, kitos sielos, kaltės jausmas, baimė, abejonės, melas, džiaugsmai, skundai, širdį veriantis skausmas — tūkstantis dalykų, vos apčiuopiamų žodžiais, gyvuoja kartu, sulydyti į viena žmogaus sąmonės fenomeno. Kaip čia išvis įmanoma asmeninė atsakomybė — klausimas, galintis įvaryti į kampą kiekvieną užgalaktinį tyrinėtoją, sumaniusį perprasti judėjimo laike būdą. Ir kaip galima šią paslaptingą materiją liesti ar tobulinti, kaip galima sąmonę keisti? Ji srūva, teka aplink valią, kaip vanduo aplink akmenį. Gal išeitis — nuolatinė malda? Tokia malda į kiekvieną iš daugelio šitų skyrių įšvirkštų po vieną dozę antiegoizmo. (Tai, savaime aišku, neturi nieko bendro su Dievu.) Tačiau indo dugne tiek daug nuosėdų, beveik visi natūralūs mūsų rūpesčiai yra tokios žemos prigimties, jog sudriskusi mūsų sąmonė susilydo draugėn tik per didį meną ar karštą meilę. Nei vieno, nei kitos nebuvo mano painiuose, beveik nesąmoninguose veiksmuose.

Ko gero, iki šiol taip ir nesugebėjau aiškiai perteikti tos galingos nuojautos, jog mano gyvenime artinasi didingas meno kūrinys, nuojautos, kuri tuo metu mane visiškai buvo užvaldžiusi. Ji taip nušvietė kiekvieną mano sąmonės kampelį, jog aš, pavyzdžiui, klausydamasis Reičelės balso arba žiūrėdamas į Priscilos veidą, visą laiką galvodavau: „Atėjo metas.“ Ne žodžiais, aš iš viso apie tai negalvodavau žodžiais, tik jaučiau kažką nepaprasta, kas laukė manęs netolimoje ateityje ir buvo magnetiškai susiję su manimi, su mano siela ir kūnu, kuris tarpais tikra to žodžio prasme svyravo ir drebėjo, veikiamas baisios ir valdingos stebuklo jėgos. Kokią įsivaizdavau būsimą knygą? Negalėčiau pasakyti. Tik intuityviai jaučiau jos buvimą ir jos tobulybę. Menininkas, įgijęs galios, žvelgia į laiko tėkmę su dieviška ramybe. Vilčių išsipildymo reikia tik kantriai laukti. Tavo kūrinys apsireikš arba tiesiog atsiras užbaigtas, kai ateis jo valanda, — kad tik praeitų kaip dera tavo tarnystės ir mokymosi metai. (Taip išminčius visą gyvenimą žiūri į bambuko šaką, kad vėliau nesuklysdamas galėtų ją nupiešti vienu plunksnos brūkštelėjimu.) Man reikėjo tik vieno — vienatvės.

Kokie tos vienatvės vaisiai, aš dabar žinau, mano mielas bičiuli, kur kas geriau ir nuodugniau nei tada, — savo patirties ir jūsų išminties dėka. Tas žmogus, koks aš tada buvau, man atrodo aklas ir belaisvis. Nuojauta manęs neapgavo, ir kryptis buvo pasirinkta teisingai. Tiktai kelias pasirodė kur kas ilgesnis, negu tikėjausi.

Kitą rytą, praėjus dienai po slogaus mano pokalbio su Reičele, aš vėl ėmiausi krautis lagaminus. Praleidau neramią naktį, lova tarytum degė po manimi. Ir nusprendžiau išvykti. Be to, ketinau nuvažiuoti į Noting Hilą — aplankyti Priscilos ir šaltai, dalykiškai pasikalbėti su Kristiana. Susitikti prieš išvažiuodamas su Reičele arba Arnoldu nenorėjau. Verčiau iš savo vienatvės abiem parašysiu po ilgą laišką. Iš anksto džiaugiausi, su kokiu malonumu rašysiu tuos laiškus: jausmingą ir padrąsinantį — Reičelei, ironišką ir atgailaujamą — Arnoldui. Man tik reikėjo truputį pagalvoti, ir, be jokios abejonės, tuoj būčiau susigaudęs situacijoje, radęs būdą kaip apsiginti ir patenkinti juos abu. Reičelei — amitie amoureuse11, Arnoldui — mūšis.

Protas, amžinai susirūpinęs savimi, jautriai reaguoja į viską, kas kenkia jo savigarbai (tuštybei). Ir kartu nepavargdamas ieško būdų, kaip atsimokėti už padarytus jam nuostolius. Aš buvau susigraužęs ir sugėdintas dėl to, kad Reičelė laiko mane tuščiakalbiu ir nevykėliu, o Arnoldas visą šį reikalą vaizduoja taip, lyg būtų mane „demaskavęs“. (Ir, kas dar blogiau, man „atleidęs“!) Mintyse aš jau perpiešiau visą paveikslą. Juk jie abu dabar mano rankose, Reičelę aš dar paguosiu, o su Arnoldu atsiskaitysiu. Atsakydamas į šį iššūkį mano nukentėjęs išdidumas vėl pakėlė galvą.

Aš paguosiu Reičelę nekalta meile. Šis sprendimas ir jau vien pats šio „teisingo“ žodžio skambesys tą neužmirštamą rytą vėl sugrąžino man pasitikėjimą — vėl pasijutau doras žmogus. Tačiau mintyse jau sukosi kitas dalykas — Kristianos paveikslas. Būtent paveikslas, o ne kokie nors su ja susiję sumetimai. Šie paveikslai, praplaukiantys tamsioje mūsų sąmonės oloje (nes, kad ir ką sakytų filosofai, mūsų sąmonė iš tiesų tamsi ola, pilna plaukiojančių šešėlių), savaime aišku, nėra neutralūs, jie jau persmelkti mūsų santykio, peršviesti jo. Aš vis dar kartkartėmis jausdavau savo engėjai mirtiną neapykantą. Taip pat jaučiau jau minėtą abejotiną poreikį atitaisyti tą apgailėtiną įspūdį, kurį padariau, rodydamas abejingumą. Aš atskleidžiau per daug emocijų. Dabar žiūrėsiu į ją su šaltu smalsumu. Mintyse įdėmiai žiūrėdamas į jos švytintį paveikslą aš staiga išvydau, kaip jis keičiasi man tiesiog akyse. Ar tik negrįžta prisiminimai apie tai, jog kitados ją mylėjau?

Krestelėjau galvą, uždariau lagaminą ir spragtelėjau. Kad tik galėčiau pradėti darbą! Diena vienatvės, ir jau galėčiau kai ką parašyti: keletą vertingų, brandžių žodžių, krintančių lyg sėkla dirvon. O jau tada susitvarkyčiau ir santykius su praeitim. Su niekuo nesitaikyčiau, nieko neišpirkčiau, o paprasčiausiai nusimesčiau karčios atgailos naštą, kurią visą gyvenimą vilkau.

Suskambėjo telefonas.

— Čia Hartbornas.

— O, sveiki.

— Kodėl jūsų nebuvo?

— Kur?

— Mūsų vakare. Mes juk specialiai išrinkome jums patogią dieną.

— Ak, Dieve mano! Atleiskit.

— Visi buvo taip nusivylę.

— Man siaubingai gaila.

— Mums irgi.

— Aš... aš tikiuosi, jog vakaras vis tiek pasisekė...

— Nors jūsų ir nebuvo, vakaras išties praėjo puikiai.

— Kas atėjo?

— Visa senoji kompanija. Binglis ir Grei Pelhemas, ir Daisonas, ir Rendolfas, ir Metsonas, ir Heidli Smitas, ir...

— O ponia Grei Pelhem ar buvo?

— Ne.

— Nuostabu. Hartbornai, man taip nepatogu.

— Nieko, Pirsonai. Gal pavalgom priešpiečių?

— Aš išvykstu.

— A, taip. Aš irgi mielai dingčiau iš miesto. Atsiųskite atviruką.

— Iš tiesų, aš labai atsiprašau...

— Na, ką jūs.

Aš padėjau ragelį. Pajutau ant savęs sunkią likimo ranką. Net oras aplinkui pasidarė tvankus, tartum būtų pilnas smilkalų ar žiedadulkių. Pažiūrėjau į laikrodį. Metas važiuoti į Noting Hilą. Sustojau priešais įstiklintą spintelę, kur pavirtęs ant šono gulėjo buivolas su savo raitininke. Aš taip ir neišdrįsau ištiesinti buivolo kojos, bijojau nulaužti trapią bronzą. Už lango įstriži saulės spinduliai it bekūnis kontraforsas rėmė pajuodusią sieną, nutvieksdami nėriniais išskydusį purvą ir plaišas tarp plytų. Viskas ir viduje, ir lauke virpėjo nuo aiškumo, atrodė, ir negyvasis pasaulis rengėsi tarti žodį.

Ir tada sutilindžiavo durų skambutis. Nuėjau atidaryti. Tai buvo Džuliana Bafin. Pažvelgiau į ją nustebęs.

— Bredli, tu užmiršai! Aš atėjau pokalbiui apie „Hamletą“.

— Aš neužmiršau, — atsakiau ir mintyse nusikeikiau. — Įeik.

Ji pirma manęs įžengė į svetainę ir prie inkrustuoto staliuko pritraukė dvi kėdes lyros pavidalo atlošais. Ant vienos iš jų atsisėdo ir atsivertė knygą. Buvo apsiavusi violetiniais aulinukais, apsimovusi rožinės spalvos pėdkelnes ir vilkėjo trumpą panašią į marškinius alyvų suknelę. Savo tankius rusvai auksinius plaukus buvo susišukavusi ar tiesiog atmetusi atgal, ir jie lyg plati vėduoklė skleidėsi jai už galvos. Veidas spindėjo vasara, saule ir sveikata.

— Tie patys aulinukai, — pasakiau.

— Taip. Truputį karštoka, bet aš taip norėjau tau su jais pasirodyti. Man jie baisiai patinka, labai tau ačiū. Ar tu tikrai neprieštarausi, jei mes pasikalbėsim apie Šekspyrą? Atrodo, lyg rengeisi kažkur eiti. Tu tikrai nebuvai užmiršęs, kad aš turiu ateiti?

— Ne, ne. Žinoma, neužmiršau.

— Ak, Bredli, tu taip ramini man nervus! Visi mane erzina, išskyrus tave. Aš neatsinešiau antro teksto. Manau, tu jį turi?

— Taip. Štai.

Aš atsisėdau jai priešais. Ji sėdėjo ant kėdės šonu, iškišusi iš po stalo kojas violetiniais aulinukais. Aš atsisėdau raitas, spausdamas kėdę keliais. Ir atsiverčiau gulintį ant stalo Šekspyro tomelį. Džuliana nusijuokė.

— Ko tu juokiesi?

— Tu atrodai toks dalykiškas. Esu tikra, kad tu manęs nelaukei. Užmiršai, kad aš egzistuoju. O dabar elgiesi lyg tikras mokytojas.

— Gal ir tu ramini man nervus.

— Bredli, kaip visa tai puiku!

— Dar nieko neįvyko. Gal ir nebus puiku. Ką veiksim?

— Aš klausinėsiu, o tu atsakyk.

— Ką gi, tuomet pradedam.

— Matai, aš turiu visą sąrašą klausimų.

— Į vieną aš jau atsakiau.

— Apie Gertrūdą ir... Taip, bet tu manęs neįtikinai.

— Tai ką, tu ketini gaišinti man laiką savo klausimais ir dar netikėti mano atsakymais?

— Na, tai galėtų būti atsparos taškas diskusijai.

— Ak, tai mes dar ir diskusijų užsimanėm?

— Jeigu turėsi laiko. Aš juk suprantu, koks tu užsiėmęs, tad turiu džiaugtis kiekviena valandėle, kurią man skiri.

— Neužsiėmęs. Man visai nėra kas veikti.

— Maniau, tu rašai knygą.

— Visa tai niekų kalbos.

— Žinau, tu ir vėl iš manęs šaipaisi.

— Gerai, pradedam. Juk nesėdėsim čia visą dieną.

— Kodėl Hamletas delsia nužudyti Klaudijų?

— Todėl kad jis drovus ir svajingas jaunas intelektualas ir nėra linkęs nei iš šio, nei iš to žudyti žmogų tik todėl, kad jam pasirodė šmėkla. Kitas klausimas.

— Bredli, bet juk tu pats sakei, kad šmėkla buvo tikra.

— Tai aš žinau, kad ji tikra, o Hamletas nežinojo.

— Ak, bet juk turi būti ir kita, daug gilesnė jo neryžtingumo priežastis, argi ne čia pjesės esmė?

— Aš nesakiau, kad nebuvo ir kitos priežasties.

— Kokios?

— Jis sutapatina Klaudijų su savo tėvu.

— Oi, tikrai? Vadinasi, jis todėl ir delsia, kad myli tėvą ir jam nekyla ranka prieš Klaudijų?

— Ne. Tėvo jis neapkenčia.

— Na, kodėl tada iš karto negalėtų nudėti Klaudijaus?

— Negali. Juk tėvo jis vis dėlto nenužudė.

— Na, tada aš nesuprantu, kodėl Klaudijaus sutapatinimas su tėvu Hamletui trukdo jį nužudyti.

— Neapkęsdamas tėvo jis kenčia. Jis jaučiasi kaltas.

— Vadinasi, jį paralyžiuoja kaltės jausmas? Bet jis niekur to nesako. Jis baisiausiai patenkintas savimi ir prie visų kimba. Pavyzdžiui, kaip nežmoniškai jis elgiasi su Ofelija.

— Tai vis dėl to paties.

— Ką jūs turite omenyje?

— Jis sutapatina Ofeliją su savo motina.

— Bet aš maniau, kad jis myli motiną.

— Būtent.

— Ką jūs turite galvoje sakydamas „būtent“?

— Jis negali atleisti motinai už sanguliavimą su tėvu.

— Palūkėkite, Bredli, aš susipainiojau.

— Klaudijus — tai brolio tęsinys sąmonės lygiu.

— Bet juk neįmanoma sanguliauti su savo vyru, tai nelogiška.

— Pasąmonė logikos nepripažįsta.

— Jūs norit pasakyti, kad Hamletas pavyduliauja? Kad jis įsimylėjęs savo motiną?

— Na, tai bendras teiginys. Sakyčiau, nuvalkiotas iki nuobodybės.

— Ak, tu apie tai.

— Taip, apie tai.

— Aišku. Bet aš vis tiek nesuprantu, kaip jis gali galvoti, kad Ofelija — tai Gertrūda, jos nė kiek nepanašios.

— Pasąmonė tik tai ir daro, kad sutapatina skirtingus žmones į vieną paveikslą. Tų paveikslų viso labo tik keletas.

— Ir todėl įvairūs aktoriai vaidina tą patį vaidmenį?

— Taip.

— Aš, regis, netikiu ta pasąmone.

— Protinga mergaitė.

— Bredli, tu ir vėl iš manęs šaipaisi?

— Nė kiek.

— Kodėl Ofelija neišgelbėjo Hamleto? Toks mano kitas klausimas.

— Todėl, mano miela Džuliana, kad skaisčios ir neišmanėlės jaunos mergaitės negali išgelbėti ne tokių jaunų ir labiau išsilavinusių neurotikų — vyrų, jos labai klysta manydamos priešingai.

— Aš žinau, kad esu neišmanėlė, ir negaliu paneigti, kad esu jauna, bet netapatinu savęs su Ofelija!

— Žinoma, ne. Tu tapatini save su Hamletu. Kaip ir visi.

— Turbūt visada įsivaizduoji esąs pagrindinis veikėjas.

— Didžiuosiuose kūriniuose nebūtinai. Argi tu tapatintumeis su Makbetu arba Lyrų?

— Ne, bet vis dėlto...

— Arba su Achilu, arba su Agamemnonu, su Enėjumi, su Raskolnikovu, su ponia Bovari, su Marseliu, su Fane Prais, su...

— Pala, pala. Aš juos ne visus pažįstu. Ir, man regis, aš tapatinu save su Achilu.

— Papasakok man apie jį.

— Oi, Bredli... Aš nežinau... Ar ne jis užmušė Hektorą?

— Tiek to, nesvarbu. Manau, tu mane supratai?

— Ne visai.

— „Hamletas“ savitas tuo, kad tai — didis kūrinys, kurio kiekvienas skaitytojas susitapatina su pagrindiniu veikėju.

— Aha, supratau. Todėl jis prastesnis negu kiti didieji Šekspyro kūriniai?

— Ne. „Hamletas“ — geriausia iš visų Šekspyro pjesių.

— Tada kažkaip keistai išeina.

— Taigi.

— Tai kaip čia yra, Bredli? Žinai, aš gal trumpai užsirašysiu visa tai, ką mudu kalbėjome apie Hamletą, — kad jis negalėjo atleisti motinai už sanguliavimą su tėvu ir visa kita? Velnias, kaip čia karšta. Gal atidarom langą, ką? Ir ar nieko, jeigu aš nusiausiu batus? Su jais aš gyva iškepiau.

— Draudžiu tau ką nors užsirašinėti. Neleidžiu atidaryti lango. Batus gali nusiauti.

— Ačiū ir už tai. — Ji trūktelėjo užtrauktukus per aulus žemyn ir pasirodė jos kojos su rožinėmis pėdkelnėmis. Pasigrožėjusi savo kojomis, pajudinusi pėdas, ji atsisegė dar vieną sagą prie apykaklės ir sukikeno.

Aš paklausiau:

— Ar leistum man nusivilkti švarką?

— Na, žinoma!

— Ar galėsi žiūrėti į mano petnešas?

— Kaip žavinga! Tu tikriausiai paskutinis vyriškis Londone, kuris jas nešioja. Tai dabar tokia pat retenybė, kaip ir keliaraiščiai.

Nusivilkau švarką ir likau su pilkais marškiniais juodais dryželiais ir pilkomis karinio pavyzdžio petnešomis.

— Gaila, bet nieko pikantiško. Jei būčiau žinojęs, būčiau užsisegęs raudonas.

— Vadinasi, tu iš tiesų manęs nelaukei?

— Kas per kvailystės. Tu neprieštarausi, jei aš nusirišiu kaklaraištį?

— Kas per kvailystės.

Nusirišau kaklaraištį ir atsisegiau dvi viršutines marškinių sagas. Vieną vėl užsisegiau. Plaukai man ant krūtinės tankūs ir žili (arba „juodi su priemaiša sidabro“, jei labiau patinka). Per smilkinius srovelėmis bėgo prakaitas, tekėjo per sprandą, vingiavo per apžėlusią krūtinę.

— O tu nė kiek neprakaituoji, — pasakiau Džulianai. — Kaip tau tai pavyksta?

— Kur neprakaituosiu. Žiūrėk. — Ji kyštelėjo pirštus į plaukus ir ištiesė per stalą ranką. Jos pirštai buvo ilgi, bet nelabai ploni. Pasirodė truputį drėgni. — Na, Bredli, tai kur mes sustojome? Tu sakei, jog „Hamletas“ — vienintelis...

— Gal tuo šiandien ir baikim, gerai?

— Ak, Bredli, aš taip ir žinojau, kad tau nusibosiu! Ir dabar tavęs nebematysiu ištisus mėnesius, pažįstu tave!

— Patylėk. Visą tą nuobodybę apie Hamletą ir jo tėtušėlius tu gali pasiskaityti knygoje. Aš tuoj pasakysiu kokioje.

— Vadinasi, tai netiesa?

— Tiesa, bet ne tai svarbiausia. Inteligentiškas skaitytojas tokius dalykus sugauna tarp eilučių. O tu juk inteligentiška skaitytoja in ovo12.

— Kokia, kokia?

— Be abejonės, Hamletas — tai pats Šekspyras.

— O Lyras, o Makbetas ir Otelas?..

— Ne Šekspyras.

— Bredli, Šekspyras buvo homoseksualus?

— Žinoma.

— A, suprantu. Vadinasi, Hamletas iš tiesų mylėjo Horacijų ir...

— Patylėk, mergyte. Vidutiniškuose kūriniuose pagrindinis veikėjas visada būna autorius.

— Tėtis — visų savo romanų pagrindinis veikėjas.

— Todėl ir skaitytojas linkęs juos sutapatinti. Tačiau, jeigu didžiausias genijus leidžia sau tapti vienos savo pjesės herojumi, ar tai atsitiktinis dalykas?

— Ne.

— Ar galėjo jis tai padaryti nesąmoningai?

— Negalėjo.

— Teisingai. Ir, vadinasi, štai apie ką visa pjesė.

— O! Ir apie ką gi?

— Apie paties Šekspyro asmenybę. Apie jo poreikį įkūnyti save kaip romantiškiausią iš visų romantinių herojų. Kada Šekspyras mįslingiausias?

— Ką turi omeny?

— Kuri jo palikimo dalis slėpiningiausia ir yra begalinių ginčų objektas?

— Sonetai?

— Teisingai.

— Oi, Bredli, aš skaičiau nuostabią teoriją apie sonetus...

— Patylėk. Taigi Šekspyras yra mįslingiausias, kai kalba apie save. Kodėl tada „Hamletas“ — pati garsiausia ir pati prieinamiausia iš visų jo pjesių?

— Tačiau ir dėl to ginčijamasi.

— Taip, bet vis tiek „Hamletas“ — plačiausiai žinomas pasaulinės literatūros kūrinys. Indijos žemdirbiai, Australijos medkirčiai, Argentinos gyvulių augintojai, Norvegijos jūreiviai, Raudonosios armijos kariai, amerikiečiai — visi tamsiausi ir atkampiausi žmonijos atstovai yra girdėję apie „Hamletą“.

— Turbūt Kanados medkirčiai? Man regis, Australijoje...

— Kuo tai galėtum paaiškinti?

— Nežinau, Bredli. Tu pasakyk.

— Ogi tuo, kad Šekspyras mąstymo apie save patį galia sukūrė naują kalbą, ypatingą savivokos retoriką...

— Nesupratau...

— Visa Hamleto esybė — tai žodžiai. Kaip ir Šekspyro.

— „Žodžius, žodžius, žodžius.“13

— Iš kokio literatūros kūrinio tiek daug eilučių cituojama?

— „O, koks didingas protas sunaikintas!“

— „Visur ir viskas kaltina mane ir akstina nerangų mano kerštą.“

— „Taip meilė eina ten, kur krypsta laimė.“

— „O, koks aš mulkis, koks niekingas vergas!“

— „Nors žodžiai skrenda, — lieka čia mintis...“

— Ir taip be galo. Kaip aš ir sakiau, „Hamletas“ — tai monumentas iš žodžių, tai retoriškiausias Šekspyro kūrinys, pati ilgiausia jo pjesė, pats įmantriausias jo proto išradimas. Pažiūrėk, kaip lengvai, su kokiu skaidriu grakštumu jis deda čia visos šiuolaikinės anglų prozos pamatus...

— „Koksai nepaprastas kūrinys — žmogus!“

— „Hamlete“ Šekspyras ypač atviras, net atviresnis nei sonetuose. Ar Šekspyras nekentė savo tėvo? Žinoma. Ar jis mylėjo uždrausta meile savo motiną? Žinoma. Bet tai tik pradžia to, ką jis mums pasakoja apie save. Kaip jis ryžtasi tai daryti? Kaip jam ant galvos neužgriūva Dievo bausmė, tiek didesnė negu paprastiems rašytojams, kiek jojo garbinamas Dievas viršesnis negu jų. Jis įvykdė didžiausią kūrybinį žygdarbį — sukūrė mąstančią apie save, ir ne padrikai, o iš esmės, žodžių konstrukciją aukštumo sulig Babelio bokštu, meditaciją apie beribę proto apgaulę ir atperkamą žodžių vaidmenį gyvenime tų, kurie neturi identiteto, tai yra žmonių gyvenime. „Hamletas“ — tai žodžiai, toks pat ir Hamletas. Jis sąmojingas kaip Jėzus Kristus, bet Kristus kalba, o Hamletas yra pati kalba. Tai kenčianti, nuodėminga, tuščia žmogaus sąmonė, išdeginta šviesaus meno spindulio, kraugerio dievo, šokančio kūrimo šokį, auka. Skausmo riksmas prislopintas, juk jis neskirtas mūsų ausiai. Iškalbinga tiesioginė kalba, tai oratio recta, o ne oratio obliqua14. Bet ji adresuota ne mums. Šekspyras svaigdamas apsinuogina prieš žemę ir savo esybės Kūrėją. Jis, kaip galbūt joks kitas menininkas, kalba pirmuoju asmeniu, būdamas meno viršūnėje. Koks slėpiningas jo Dievas, koks rūstus ir nepasiekiamas, kaip pavojinga į jį kreiptis, Šekspyras žino kaip niekas kitas. „Hamletas“ — padūkusio narsumo aktas, tai apsivalymas, saviplaka Dievo akivaizdoje. Ar Šekspyras mazochistas? Žinoma. Jis mazochistų karalius, jo raštai tiesiog persmelkti šios ydos. Bet kadangi jo Dievas yra tikras Dievas, o ne eidolon, stabas, sukurtas fantazijos žaismo, ir kadangi meilė čia išranda savo kalbą, tartum kūrimo pradžioje, jis sugeba kančią paversti poezija ir orgazmą — tyros minties polėkiu...

— Bredli, palauk, sustok, prašau tave, aš visiškai nieko nesuprantu...

— Šekspyras čia savo asmenybės krizę paverčia svarbiausia meno materija. Įkyrius savo vaizdinius jis perdirba į visiems suprantamą retoriką, ją gali vapėti net vaikas. Jis įsijautęs vaidina kalbos gryninimą, bet tai tik pokštas, lyg fokusas, lyg kalambūras, lyg beprasmiškas sąmojis. Šekspyras rėkia iš skausmo, raitosi, šokinėja ir inkščia — ir mus verčia kvatoti ir klykti — mūsiškiam pragare. Būti — vadinasi, vaizduoti, vaidinti. Mes esam medžiaga daugybei personažų ir kartu mes — niekas. Vienintelis dalykas, kas mus gelbsti, tai dieviška kalba. Kokį vaidmenį trokšta suvaidinti kiekvienas aktorius? Hamleto.

— Aš sykį taip pat suvaidinau Hamletą, — pasakė Džuliana.

— Ką?

— Aš suvaidinau Hamletą dar mokykloje, kai man buvo šešiolika.

Aš sėdėjau, padėjęs abu delnus ant užverstos knygos. Dabar pakėliau galvą ir įdėmiai pažvelgiau į Džulianą. Ji nusišypsojo. Aš neatsakiau į jos šypseną, ir tada ji sukikeno, nuraudo, paskui sulenktu pirštu atmetė nuo kaktos plaukų sruogą.

— Nelabai kas išėjo. Sakyk, Bredli, mano kojos neatsiduoda?

— Taip, bet maloniai.

— Aš geriau apsiausiu batus: — Ji ištiesė rožinę koją ir ėmė tempti ant jos violetinį apvalkalą. — Atleisk, aš tave nutraukiau, prašau tęsti.

— Ne. Spektaklis baigtas.

— Labai prašau! Tu kalbėjai tokius nuostabius dalykus, aš, aišku, nelabai ką tesupratau. Gaila, kad neleidai man užsirašyti. Gal aš nors dabar užsirašysiu? — Ji užsitraukė batų užtrauktukus.

— Ne. Tai, ką aš kalbėjau, tau nepravers per egzaminą. Tai išmintis išrinktiesiems. Jeigu tu pabandysi ką nors panašaus leptelėti, būtinai susikirsi. Be to, tu nieko ir nesupranti. Bet nesvarbu. Tu verčiau išmok keletą paprastų dalykų. Aš atsiųsiu tau kelias pastabas ir vieną kitą knygą. Žinau, ko jie klausinėja ir už kokius atsakymus rašo geriausius pažymius.

— Bet aš nenoriu skaityti kas lengviau, aš noriu viską daryti rimtai, o be to, jeigu tai, ką tu šnekėjai, — tiesa...

— Tavo amžiaus žmogui nevalia švaistytis tuo žodžiu.

— Bet aš labai noriu suprasti. Aš maniau, Šekspyras buvo verslo žmogus, jam rūpėjo uždirbti pinigus...

— Jis toks ir buvo.

— Bet kaipgi jis tada...

— Gal ko nors išgeriam?

Aš atsistojau. Staiga pasijutau visai be jėgų, nuo galvos iki kojų permirkęs prakaitu, lyg būčiau plaukiojęs šiltame gyvsidabryje. Atidariau langą ir įleidau kambarin šiek tiek vėsesnio oro, užteršto, dulkėto, bet vis dėlto atnešusio iš tolimų parkų pusiau išsivadėjusį gėlių dvelksmą. Kambarį užplūdo baisus gatvės triukšmas — automobiliai, žmonių balsai, begalinis Londono gausmas. Atsisegiojau marškinius ligi juostos ir pasikasiau susiraičiusius žilus gaurus ant krūtinės. Paskui atsigręžiau į Džulianą. Ir priėjęs prie kabančios riešutmedžio spintelės išėmiau stiklus ir grafiną su cheresu. Pripyliau stiklus.

— Taigi tu vaidinai Hamletą. Papasakok, koks buvo tavo kostiumas.

— Na, paprastas kostiumas. Visi Hamletai juk rengiami vienodai, nebent spektaklis statomas šiuolaikiškai. Mūsų buvo įprastinis.

— Padaryk, ko tavęs prašiau, gerai?

— Ką?

— Papasakok apie savo kostiumą.

— Na, aš buvau su juodomis pėdkelnėmis ir juodais aksominiais bateliais su sidabro sagtimis, su tokia dailia juoda striukele, labai atvira, o po ja balti šilkiniai marškiniai su tokia stora aukso grandine ant kaklo, ir... Kas yra, Bredli?

— Nieko.

— Man regis, kostiumas buvo kaip Džono Gilgudo. Mačiau jį paveikslėlyje.

— Kas jis?

— Bredli, tai aktorius, kuris...

— Tu manęs nesupratai, vaikuti. Pasakok toliau.

— Tai ir viskas. Man labai patiko vaidinti. Ypač fechtuotis pabaigoje.

— Gal geriau uždarysiu langą, — pasakiau, — jeigu neprieštarauji.

Uždariau jį ir Londono gaudesys iškart tapo tolimas, sklido tartum iš vidaus, iš sąmonės, ir mudu likom akis į akį uždaroje, daiktų prikimštoje erdvėje. Aš žiūrėjau į ją. Ji susimąsčiusi ilgais pirštais šukavo žalsvai auksines savo plaukų sruogas, įsivaizduodama save kaip Hamletą su špaga rankoje.

— „Kraujomaiša, žudike vainikuotas, gerk savo gėralą!“

— Bredli, tu tiesiog skaitai mano mintis. Labai prašau, papasakok man dar apie tai, ką čia šnekėjai. Bent porą žodžių, a?

— „Hamletas“ — tai pjesė a clef15. Pjesė apie kažką, ką Šekspyras mylėjo.

— Bet, Bredli, tu šito nesakei, tu sakei...

— Užteks, gana. Kaip laikosi tėvai?

— Na va, tu ir vėl iš manęs šaipaisi. Gerai, kaip visada. Tėtis ištisomis dienomis sėdi bibliotekoje ir pliekia, pliekia, pliekia. Mama namuose, perstatinėja baldus ir baigia surūgti. Apmaudu, kad ji negavo išsilavinimo. Ji juk tokia gabi.

— Negražu taip iš aukšto kalbėti, — pasakiau aš. — Ir nereikia jiems, kad jų gailėtumeis. Tai puikūs žmonės, abu, ir jie abu turi tikrą asmeninį gyvenimą.

— Atleisk. Tai turbūt nuskambėjo siaubingai. Aš turbūt apskritai esu siaubinga. Manau, visi jauni yra siaubingi.

— „Paguodos apgaulingi tepalai.“ Ne visi.

— Atleisk, Bredli. Bet iš tiesų galėtum apsilankyti pas tėvus dažniau, man regis, tu darai jiems gerą įtaką.

Man buvo truputį gėda klausinėti jos apie Arnoldą ir Reičelę, bet aš norėjau įsitikinti, ir įsitikinau, kad apie mane jie nekalbėjo nieko blogo.

— Taigi tu nori būti rašytoja? — pasakiau. Aš vis dar sėdėjau atsilošęs į lango pusę, ir ji atgręžė į mane savo slapų, pagyvėjusį, siaurą veiduką. Tankūs karčiukai darė ją panašesnę į mielą šunytę nei į Danijos sosto įpėdinį. Ji užsimetė koją ant kojos ir atkišo apžiūrai šviesiai violetinius aulinukus ir kuo didžiausią atvirą plotą rožinių šlaunų. Jos ranka pašė apykaklę, atsegė dar vieną sagą, smuktelėjo užantin. Dvelkė jos prakaitu, jos kojomis, jos krūtimis.

— Taip, jaučiu, kad galiu rašyti. Bet aš nesiskubinu, galiu palūkėti. Noriu kurti sunkią, gilią, beveidę prozą, nepanašią į mane pačią.

— Protinga mergaitė.

— Aišku, aš nepasirašinėsiu Džuliana Bafin...

— Džuliana, — pasakiau aš, — gal dabar tu jau eik.

— O atleisk... Bredli, man buvo taip įdomu, taip malonu. Gal galėtume susitikti dar kartą, ir kuo greičiau? Žinau, kaip tu nemėgsti susisaistyti. Tai tu išvažiuoji ar ne?

— Ne.

— Tada, būk geras, duok man žinią, jeigu atsirastų galimybė mums vėl susitikti.

— Gerai.

— Na, man, matyt, reikia eiti...

— Aš tau skolingas vieną daiktą.

— Kokį?

— Kokį nors daiktelį. Mainais į moterį ant buivolo. Prisimeni?

— Taip. Tik nenorėjau tau priminti...

— Štai imk.

Žengiau porą žingsnių prie židinio ir nuėmiau nuo lentynos paauksuotą ovalią tabakinę, kurią labai mėgau. Įspraudžiau ją Džulianai į delną.

— Oi, Bredli, kaip baisiai miela iš tavo pusės, ji tokia daili ir turbūt brangi, ir žiūrėk, čia kažkas parašyta: „Draugo dovana“. O Dieve, kaip gražu! Mus juk draugai, tiesa?

— Tiesa.

— Bredli, aš taip tau dėkinga...

— Na, jau eik, eik.

— Ar tu manęs nepamirši?

— Eik.

Palydėjau ją ligi durų ir užrakinau jas, vos tik ji atsidūrė už slenksčio. Paskui sugrįžau į svetainę ir užsidariau duris. Kambarį buvo užliejusi tiršta dulkėta saulės šviesa. Jos kėdė tebestovėjo ten, kur ją buvo pristūmusi. Ant stalo ji paliko savo „Hamletą“.

Puoliau ant kelių priešais židinį, paskui visu ilgumu išsitiesiau kniūbsčias ant kilimo. Nes iš tiesų man ką tik atsitiko kažkas neįtikėtina.

ANTRA DALIS

Kas įvyko, įžvalgiam skaitytojui aiškinti nereikia. (Jis, be abejo, jau seniai tai numatė. Tik aš ne. Vienas dalykas — menas, visai kas kita — gyvenimas.) Aš įsimylėjau Džulianą. Sunku pasakyti, kuriuo mūsų pokalbio momentu aš tai supratau. Juk sąmonė nelyginant audėjo šaudyklė laksto laike pirmyn atgal ir slėpininga savikūra bei savikaupa gali užpildyti didžiulę dabarties erdvę. Galbūt supratau tada, kai savo skambiu balseliu ji pacitavo: „Taip meilė eina ten, kur krypsta laimė.“ O gal tada, kai ji pasakė: „Na, aš buvau su juodomis pėdkelnėmis ir juodais aksominiais bateliais su sidabro sagtimis...“ O gal tada, kai ji nusiavė aulinukus. Ne, tada dar ne. O kai mane nuvėrė keistas jausmas žiūrint į jos kojas avalynės parduotuvėje, ar tada nesupratau, pats gerai nesuvokdamas, jog įsimylėjau? Ko gero, ne. Nors iš dalies jau buvau arti to. Visą laiką buvau arti to. Šiaip ar taip, pažinojau tą mergaitę nuo pat gimimo. Mačiau ją lopšelyje, laikiau ant rankų, kai ji tebuvo vos dvidešimties colių didumo. O Viešpatie!

„Aš įsimylėjau Džulianą“, — kaip lengva parašyti šiuos žodžius. Bet kaip sunku perteikti pačią būseną. Keista, literatūroje taip dažnai sakoma, jog žmonės įsimyli, tačiau labai retai aprašoma, kaip tai įvyksta. Juk tai įstabus reiškinys, daugeliui žmonių — tai labiausiai sukrečiantis gyvenimo įvykis; jis daug labiau sukrečia negu visi pasaulio siaubai, nes tai nežemiškas jausmas. (Čia aš nekalbu apie paprastą seksą.) Liūdna, bet ir meilė, ir netekties skausmas paprastai užsimiršta lyg sapnas. Be to, žmogus niekada beprotiškai neįsimylėjęs to, kurį seniai pažįsta, gali suabejoti, ar išvis tai įmanoma. Leiskite man patikinti tokį, jog tikrai įmanoma. Man pačiam tai nutiko. Nejau ši meilė brendo šiltose laiko gelmėse, kol mergaitė užaugo ir pražydo? Aišku, ji visada man patiko, ypač kai buvo mažytė. Tačiau aš tikrai nebuvau pasiruošęs šitokiam smūgiui. O tai iš tiesų buvo smūgis — aš pajutau jį fiziškai. Lyg kas būtų šovęs man į pilvą ir dabar ten žiojėtų skylė. Man pakirto kojas, nebeįstengiau nustovėti, aš visas drebėjau, kalenau dantimis. Veidas pasidarė tarsi vaškinis ir įgavo didžiulės keistai besišypsančios kaukės pavidalą, pavirtau kažkokiu dievuku. Gulėjau įsikniaubęs nosimi į juodą vilnonį kilimą, batų galais braukydamas elipses, ir visas virpėjau nuo apėmusio jausmo. Žinoma, aš baisingai jos troškau, bet tai, ką jaučiau, tiek pranoko paprastą geismą, jog, nors iki skausmo jutau savo kūną, kartu jis man atrodė visiškai atsinaujinęs, pasikeitęs, beveik nesvarus.

Savaime suprantama, įsimylėjėlis pasipiktinęs atmeta bet kokį atsitiktinumą. „Tiesiog nesuprantu, ką mudu, tu ir aš, veikėme, kol dar nemylėjome vienas kito?“ — štai klausimas, kuris visuomet iškyla su nuostaba. Mano meilė Džulianai turbūt buvo nulemta dar prieš pasaulio pradžią. Astrologiją, be jokios abejonės, atrado įsimylėjėliai. Tiktai didingas žvaigždėtas skliautas pakankamai erdvus ir patikimas, kad galėtų sutalpinti, puoselėti ir saugoti tokį amžiną jausmą kaip meilė, tik ten jis ir gali gimti. Dabar suvokiau, jog viso gyvenimo kelias nuosekliai vedė į šitą akimirką. Ir josios gyvenimas, kol ji žaidė, skaitė vadovėlius, augo ir apžiūrinėjo prieš veidrodį savo krūtinę, ėjo link jos. Tai buvo nulemta. Bet viskas įvyko ne ką tik, o prieš visą amžinybę, kai buvo sukurti dangus ir žemė. Tada, kai Dievas pasakė: „Tebūna šviesa!“ — buvo sukurta ir ši meilė. Ji neturi istorijos. Tik bundanti mano sąmonė jau pradėjo kurti begalinio susižavėjimo istoriją. Kada, kaip aš ėmiau suvokti šios mergaitės žavesį? Meilė sukuria arba, tikriau, atranda tai, ką galima pavadinti absoliučiu žavesiu. Mylimosios viskas žavu. Kiekvienas galvos linktelėjimas, kiekviena balso moduliacija, juokas, aimana ar kosulys, net nosies šniurkštelėjimas — viskas neįkainojama ir kupina prasmės lyg mestas žvilgsnis į rojų. Ir iš tiesų, kol aš gulėjau visiškai suglebęs ir kartu visas įsitempęs lyg lanko templė, smilkiniu prisiglaudęs prie grindų ir užmerkęs akis, man ne tik atsivėrė rojus — aš jaučiausi jame. Kai įsimyli, kai iš tiesų įsimyli (aš nekalbu apie tai, kas kartais nepelnytai vadinama šiuo žodžiu), visa tavo esybė tuoj pat atsiduria ekstazėje.

Nežinau, kaip ilgai gulėjau ant grindų. Gal valandą, gal dvi, o gal ir visas tris valandas. Kai prisiverčiau atsisėsti, buvo jau po pusiaudienio. Be abejo, pasikeitė ir pasaulis, ir laikas. Apie valgį negalėjau nė pagalvoti — tuoj pat būtų supykinę. Sėdėdamas ant grindų prisitraukiau kėdę, ant kurios ji pirma sėdėjo, ir prisiglaudžiau prie jos. Ant stalo stovėjo mano taurelė su cheresu ir josios — pusiau nugerta. Joje plaukiojo musė. Labai norėjau išgerti tą cheresą, net su visa muse, bet žinojau, jog nieko nevaliosiu nuryti. Apglėbiau kėdę (tai buvo kėdė su tigrinėmis lelijomis) ir įsispoksojau į jos „Hamletą“. Paimti knygą į rankas, pavartyti, galbūt išvysti jos vardą, įrašytą antraštiniame puslapyje, — šis malonumas dar laukė po šimto metų, kai įstengsiu visiškai atsiduoti tokiam užsiėmimui. Skubėti nebuvo kur. Laikas pavirto amžinybe. Tai buvo tarsi milžiniškas šiltas suvoktos būties rutulys, kuriame lėtai lėtai sukausi ir kuriuo, galimas daiktas, buvau aš pats. Reikėjo tik įdėmiai įsistebėti ir lėtai ištiesti rankas — tarytum chameleonui liežuvį. Kur žiūrėti ir ką veikti — jau neturėjo reikšmės. Džuliana buvo visur.

Kai kuriems skaitytojams gali pasirodyti, jog aš aprašinėju beprotybės būseną, — tam tikra prasme jie bus teisūs. Jeigu tai nebūtų taip dažna, žmones, ištiktus tokių sąmonės pokyčių, reikėtų uždaryti. Tačiau kiekvienam mūsų planetos žmogui pasaulis gali taip staiga pasikeisti — tai viena įstabiausių sielos savybių, galbūt tai dangaus malonė. Ir kiekvienas gali tapti tokio pasikeitimo objektu. Kokia nors eilinė mergiūkštė, gali tarti skaitytojas, naivi, neišmanėlė, lengvabūdė, net nelabai graži. Arba gal jūs neteisingai ją pavaizdavote. Galiu pasakyti tik viena: iki šio momento aš jos tiesiog nemačiau. Kaip doras pasakotojas, stengiausi ją vaizduoti nelabai ryškiai, tokią, kokia ji atrodė aklam, prabėgomis mestam žvilgsniui žmogaus, koks aš buvau anksčiau. O dabar praregėjau. Ar bent vienas įsimylėjėlis abejoja, jog kaip tik dabar jam atsivėrė akys? Ir argi tas, kuris sugeba taip naujai pamatyti, nėra panašesnis į Dievą, o ne į beprotį?

Pagal visuotinį krikščionių supratimą Dievas sukūręs pasaulį ir gali jį teisti. Asmeniškesnė teologija, harmoningesnė su meilės, kaip mes ją suprantame, prigimtimi, teigia, jog begaliniame kūrimo procese dalyvauja antgamtinės jėgos. Aš jaučiau, jog kiekvieną akimirką kuriu Džulianą ir palaikau jos būtį savąja. Ir vis dėlto aš mačiau joje tą patį ką ir anksčiau. Supratau, kad ji ribota, nemokšiška, vaikiškai žiauri, mačiau neišvaizdų, susijaudinusį jos veiduką. Ji nepasižymėjo nei grožiu, nei guviu protu. Kaip neteisinga tvirtinti, kad meilė akla. Aš galėjau nešališkai spręsti apie ją, galėjau net ją pasmerkti, galėjau dėl kažkokio galaktinio minties posūkio net įsivaizduoti, jog priverčiau ją kentėti. Tačiau tai vis tiek buvo rojus; jaučiausi lyg dievas ir, kurdamas Džulianą, įsitraukiau į amžinąjį kūrimo procesą — kūriau unikalią ir absoliučios vertės būtį. Ir kartu su Džuliana aš kūriau ištisą pasaulį, nepamesdamas nieko — nė mažiausios smiltelės, nė vieno grūdelio, nes ji pati ir buvo tas pasaulis, ir aš visur su ja susiliesdavau.

Suprantama, šios pompastiškos mintys, kurias čia išsakiau, mano sąmonėje nebuvo tokios aiškios, kai sėdėjau ant grindų apsikabinęs jos kėdę. (Tuo taip pat buvau užsiėmęs gana ilgą laiką — vos ne iki vakaro.) Tada buvau pernelyg apstulbęs nuo mane ištikusios laimės — iš džiaugsmo, jog per stebuklą pavyko sulaukti tobulos meilės. Šioje spindulingoje šviesoje, žinoma, šmėkščiojo ir kur kas žemiškesnės svajonės, lyg mažyčiai paukšteliai, vos pastebimi tam, kurį, išeinantį iš olos, apžilpina saulės šviesa. Paminėsiu jų tik porą, nes jos tiesiogiai susijusios su tolesniais įvykiais. Turiu pabrėžti, jog šie apmąstymai man kilo ne tada, kai supratau, kad esu įsimylėjęs, — jie atsirado drauge su meile.

Šiuose savo samprotavimuose aš jau sakiau, jog visas mano gyvenimo kelias atvedė prie to, kas dabar atsitiko. Vargu ar galėčiau apkaltinti savo bičiulį, įžvalgų skaitytoją, jeigu jis šią mintį išsakytų kitaip: visos svajonės tapti didžiu menininku buvo tik didelės žmogiškos meilės ieškojimas. Taip būna, ir net gana dažnai, ypač tarp moterų. Meilė greit gali užgožti svajones apie meną, jos gali pasirodyti tik antraeilės, netgi klaida. Iš karto norėčiau pareikšti, jog mano atveju taip nėra. Aišku, kadangi dabar viskas buvo susiję su Džuliana, tai ir mano, kaip rašytojo, ambicijos buvo su ja susijusios. Tačiau dėl to jos neišnyko. Greičiau jau įvyko atvirkščiai. Ji suteikė man galių, apie kurias anksčiau negalėjau nė svajoti, ir aš žinojau, kad jos būtinai pasireikš mano kūryboje. Tai, kas priverčia judėti visatą, žvaigždes, tolimas galaktikas, elementariąsias materijos daleles, suvienijo ir šiuos du dalykus — mano meilę ir mano kūrybą — į nedalijamą vienovę. Aš žinojau, jog ir viena, ir kita iš to paties šaltinio. Ir dabar aš, atsinaujinęs žmogus, ir meilėje, ir kūryboje paklusau tiems patiems dėsniams, pripažinau tą pačią valdžią. Apie šį savo įsitikinimą aš dar pakalbėsiu ir paaiškinsiu viską išsamiau.

Antras dalykas, kuris man buvo visiškai aiškus ir kurį aš suvokiau pačią pirmą akimirką, buvo tai: aš niekad niekad niekad negalėsiu prisipažinti, jog myliu. Ši mintis sukėlė man tokį baisų skausmą, jog aš čia pat nuo jo nenumiriau tik todėl, kad, matyt, tokia pat stipri ir ipso facto16 tyra buvo mano meilė tai mergaitei. Jau vien ją mylėti buvo laimė. Malonumas, kurį būčiau patyręs, kalbėdamas jai apie savo meilę, atrodė niekingas, palyginti su tuo dievišku džiaugsmu, kuris apėmė vien nuo žinojimo, kad ji egzistuoja. Sukrėsta mano vaizduotė ne tik netroško tolesnių meilės džiaugsmų — negalėjo jų nė įsivaizduoti. Man net nebuvo svarbu, kada vėl ją išvysiu. Dėl to nekūriau jokių planų. Kas gi aš toks, kad galėčiau kurti planus? Žinoma, būčiau labai nusiminęs, jei kas būtų pasakęs, jog niekad daugiau jos nebematysiu, bet šis mano skausmas tuoj pat būtų išnykęs, ištirpęs didžio kūrybingumo antplūdyje, kylančiame iš begalinio jos dievinimo. Ir tai ne kliedesiai. Tas, kas mylėjo taip, kaip aš, mane supras. Sielą perpildė realybės jausmas, suvokimas, kad tu pagaliau esi realus ir matai realybę. Stalai, kėdės, stikliukai su cheresu, kilimo šereliai, dulkės — viskas buvo realu.

O štai kančių, kurios manęs laukė, nenumačiau. „Pereisiu per rikiuotę ir gausiu tūkstantį kirčių, bet lūpų nepraversiu.“ Ne. Tikram įsimylėjėliui, kurio mintys dar tyros, kančia atrodo vulgari — ji sugrąžina jį atgal prie savęs. Tai, ką jaučiau, greičiau panėšėjo į nuostabą ir dėkingumą. Nors protu aš aiškiai suvokiau, jog niekad negalėsiu pasakyti Džulianai, kad ją myliu. Šis tikrumas ir jo padariniai tapo dar aiškesni vėliau, bet suvokiau tai iš pat pradžių. Man buvo penkiasdešimt aštuoneri, jai — dvidešimt. Aš nebūčiau drįsęs sudrumsti, apsunkinti, užnuodyti jos jaunystės nė menkiausia užuomina į savo milžinišką baisią paslaptį. Kaip gąsdina mus tas juodas šešėlis, kai mes staiga išvystam jį kito žmogaus gyvenime! Nėra ko stebėtis, kad tas, į kurį nutaikyta ši juoda strėlė, dažniausiai puola bėgti. Kokia nepakeliama mums kartais būna kito žmogaus meilė. Ne, aš niekad neatskleisiu savo brangiausiai šios baisios paslapties. Dabar ir iki pasaulio pabaigos viskas liks kaip buvę, nors iš tiesų viskas neatpažįstamai pasikeitė.

Skaitytojas, ypač jeigu jam neteko nieko panašaus patirti, nekantraudamas numos ranka į tokį lyrinį nukrypimą. „Fe, — pasakys jisai, — vyrukas tiesiog svaigsta nuo savo gražbylystės. Jis prisipažįsta, jog yra jau pavargęs ir nebejaunas. O visas reikalas tik tas, kad jis ūmai pajuto stiprų seksualinį potraukį dvidešimtmetei merginai. Anokia čia naujiena.“ Negaišiu laiko, kad atsakyčiau tokiam skaitytojui, bet kuo teisingiau tęsiu toliau savo pasakojimą.

Naktį miegojau puikiai, o kai pabudau, sąmonėje tvykstelėjo suvokimas visko, kas atsitiko. Gulėjau patale ir plūduriavau slaptoje palaimoje — pirmoji mintis nubudus buvo: aš pašauktas slaptai tarnystei. Ir taip bus amžinai. Čia nėra jokių abejonių. Jeigu nustosiu tave mylėjęs, vėl prasidės chaosas. Kodėl žmogų džiugina net meilė be atsako? Todėl, kad ji amžina. Žmogaus siela veržiasi į amžinybę, ir tiktai meilė ir menas, neskaitant kai kurių religinių išgyvenimų, įgalina į ją pažvelgti. (Nesustosiu, kad atsakyčiau cinikui, galbūt net tam pačiam, kurį jau girdėjome, jeigu jis tars: „Ir kiekgi gali trukti toji romantiška tamstos amžinybė?“ Arba paprasčiausiai atsakysiu: „Tikroji meilė amžina. Tik ji pasitaiko retai, ir jūs, sere, matyt, neturėjote laimės jos patirti!“) Mylėdami mes beveik atsižadame savo egoizmo. Koks teisus buvo Platonas sakydamas, jog apglėbęs gražų jaunuolį, jis žengia Gėrio keliu. Pasakiau: beveik atsižadame, nes sugedusi žmogaus prigimtis lengvai gali suteršti net pačius tyriausius troškimus. Tačiau suvokti šią tiesą — tegu prabėgomis, tegu trumpam — didžiulė dovana, turinti amžiną vertę jau vien todėl, kad taip stipriai išgyvenama. Ak, kad bent kartą pamiltum kitą labiau nei save! Kodėl šis atradimas negalėtų tapti svertu, kuris kilstelėtų pasaulį? Kodėl gi savęs atsižadėjimas negalėtų būti tas atramos taškas, nuo kurio prasidėtų naujo pasaulio kūrimas, o mes tą pasaulį vis pieštume ir apgyvendintume, kol pamiltume visą labiau nei save pačius? Apie tai juk svajojo Platonas. Jo svajonė nėra utopija.

Aš netvirtinu, kad visos šios išmintingos mintys man atėjo į galvą, kol gulėjau lovoje tą pirmą naujojo pasaulio rytą. Nebent kai kurios iš jų. Jaučiausi lyg iš naujo gimęs, atrodė, kūną gaubia aureolė — tokią romią nuostabą žmogus gal jaustų prisikėlęs iš numirusiųjų. Mano kūnas atrodė tartum iš sviesto, lyg iš lelijų, o gal iš blyškaus vaško ar manos, ar dar iš kažko. Žinoma, šiuos palaimingus tyrus vaizdinius sušildė ir įkvėpė aistros liepsna, tačiau ji nebuvo kažkas atskira, aš apskritai viską suvokiau kaip visumą. Kai fizinis geismas ir meilė neatskiriami, tai susieja mus su visu pasauliu ir mes įgyjame naują patyrimą. Seksualinis potraukis tada tampa tuo didžiuoju pradu, kuris įgalina įveikti dualizmą, jis virsta ta jėga, kuri tai, kas atskira, sujungia į viena, kai Dievas suteikia mums savo malonę. Kamavausi iš geismo ir kartu jaučiausi toks atsipalaidavęs kaip niekad gyvenime. Gulėdamas įsivaizdavau Džulianos kojas — čia nuogas, rusvas lyg kiaušinio lukštas, čia aptemptas pėdkelnėmis, rožinėmis, alyvinėmis, juodomis. Įsivaizdavau jos plaukus, sausus ir blizgančius, balsvai auksinio atspalvio, augančius žemai už nugaros beveik ant kaklo. Įsivaizdavau jos nosį, kurią taip magėjo paglostyti, papūstas lūpas, visą jos susikaupusį lyg žvėrelio snukutį. Įsivaizdavau jos dangiškai žydras lyg angliška akvarelė akis. Įsivaizdavau jos krūtis. Gulėjau ir jaučiausi toks laimingas ir doras (noriu pasakyti, skaistus).

Atsikėliau ir nusiskutau. Koks malonumas skustis, kai esi laimingas! Apžiūrėjau veidrodyje savo veidą. Jis buvo gaivus ir jaunas. Dar matėsi išlikę anos vaškinės kaukės pėdsakai. Iš tikrųjų atrodžiau visai kitas žmogus. Spinduliuojanti energija, kuri liejosi per kraštus, išlygino skruostus ir nubraukė raukšleles aplink akis. Rūpestingai apsirengiau, neskubėdamas išsirinkau kaklaraištį. Apie valgį vis dar negalėjau nė pagalvoti. Atrodė, niekada nebegalėsiu valgyti ir būsiu gyvas vien oru. Atsigėriau vandens. Išspaudžiau apelsiną, vadovaudamasis greičiau teoriniais sumetimais, jog turiu kuo nors maitintis, o ne dėl to, kad būčiau atgavęs apetitą, bet sultys buvo tokios tirštos ir šleikščios, jog nevaliojau nuryti nė gurkšnelio. Paskui nuėjau į svetainę ir nušluosčiau dulkes. Bent jau nubraukiau nuo matomiausių paviršių. Kaip apsigimęs londonietis, esu labai pakantus dulkėms. Saulė dar nebuvo tiek pakilusi, kad apšviestų mūrinę sieną priešais, tačiau dangus švytėjo nuo ryškių spindulių ir visas kambarys buvo kupinas prislopintos šviesos. Atsisėdau ir susimąsčiau, ką man veikti su naujuoju savo gyvenimu.

Gal tai skamba juokingai, bet būti įsimylėjusiam — irgi užsiėmimas. Žmogus, pasišventęs Dievui, visu savo gyvenimu atlieka garbinimo ritualą, kaip rašo Herbertas: „Šluodamas kambarį, aš vykdau tavo įstatymą, Viešpatie.“ Panašiai daro ir įsimylėjėlis, tiktai atskiru atveju. Taip ir aš šluostydamas dulkes Džulianai, suprantama, nesvajojau, kad ji kada nors vėl čia ateis. Dabar jau leidau sau paimti į rankas jos „Hamletą“, kuris taip ir gulėjo ant inkrustuoto stalelio. Tai buvo mokyklinis leidimas. Buvusios savininkės Heizelės Bingli vardas buvo užbrauktas ir vaikiška ranka, matyt, jau seniai užrašyta: Džuliana Bafin. Koks Džulianos braižas dabar? Esu gavęs jos atvirukų, kai ji dar buvo maža. Kažin ar kada gausiu iš jos laišką? Įsivaizdavus tokią galimybę, man pakirto kojas. Įdėmiai peržvelgiau knygą. Tekstas buvo išmargintas visiškai kvailomis Heizelės pastabomis. Radau ir keletą Džulianos pastabėlių (turiu prisipažinti, tokių pat kvailų), rašytų, matyt, dar mokyklos laikais, o ne „antruoju pažinties su pjese periodu“. „Silpnai!“ — buvo parašyta prie Ofelijos žodžių: „O, koks didingas protas sunaikintas!“ — man pasirodė, tai ne visai teisinga. Ir „veidmainys“ toje vietoje, kur Klaudijus atgailaudamas bando melstis. (Aišku, jaunas žmogus negali suprasti Klaudijaus.)

Kurį laiką tyrinėjau knygą rankiodamas pabirusias iš jos gėles. Paskui prispaudęs ją prie krūtinės ėmiau galvoti. Kaip ir anksčiau man buvo aišku, jog naujasis „užsiėmimas“ jokiu būdu neturi atitraukti manęs nuo viso gyvenimo darbo. Ir vienas, ir kitas man buvo pasiųsta iš aukščiau. Ir ne tam, kad rungtyniautų, o kad papildytų vienas kitą. Labai greit aš pradėsiu rašyti, ir rašysiu gerai. Nenoriu pasakyti, jog man šovė į galvą tokia nedora mintis rašyti „apie“ Džulianą.

Jei veržiesi į tobulybę, gyvenimas ir kūryba neturi susikirsti. Bet aš jau pajutau pulsuojant galvoje ir daigčiojant pirštų galiukuose — ženklas, jog apima įkvėpimas. Tarp smegenų suknibždėjo mano fantazijos kūdikiai. Bet tuo tarpu manęs laukė lengvesnė užduotis — susitvarkyti gyvenimą. Ir tam jau atsirado jėgų. Turiu susitikti su Priscila, turiu susitikti su Rodžeriu, turiu susitikti su Kristiana, turiu susitikti su Reičele, turiu susitikti su Arnoldu. (Kaip lengva staiga visa tai pasirodė!) Nedrįsau pasakyti: „Turiu susitikti su Džuliana“, — aš žvelgiau ramiai, plačiai atvėręs akis per šią dievišką properšą į pasaulį, kur jau nebebuvo blogio. Apie tai, kad išvykčiau iš Londono, nebegalėjo būti nė kalbos. Aš įvykdysiu viską, ką esu užsibrėžęs, bet nė piršto nepajudinsiu tam, kad vėl pamatyčiau savo brangiausiąją. Galvodamas apie ją džiaugiausi, kad laiku atidaviau jai vieną iš didžiausių brangenybių — paauksuotą tabakinę „Draugo dovana“. Dabar jau nebegalėčiau jos padovanoti. Ji išsinešė su savim šį nekaltą daikčiuką, pasiėmė, pati to nežinodama, nebylios mano meilės laidą, skirtą tik jos vienos laimei. Nuo šiol iš to nebylumo aš semsiuos jėgų. Taip, tai buvo dar vienas atradimas, ir aš už jo nusitvėriau. Aš kursiu, rašysiu todėl, kad mokėsiu išlikt nebylus.

Kurį laiką palaimingai mąsčiau apie naująjį savo praregėjimą, ir vos širdis neiššoko iš krūtinės, kai suskambėjo telefonas, pagalvojau: „O jeigu tai ji?“

— Klausau.

— Čia Hartbornas.

— O, sveikas, bičiuli! — Man neapsakomai palengvėjo, nors iš susijaudinimo vos beatgavau kvapą. — Džiaugiuosi, kad paskambinot. Gal susitinkam? Ką jūs manot apie priešpiečius — gal pavalgom šiandien?

— Šiandien? Na, ką gi, aš lyg ir laisvas. Taigi pirmą valandą įprastoje vietoje?

— Puiku! Tiesa, aš tam tikra prasme laikausi dietos ir nedaug ką galiu valgyti, bet man bus malonu jus pamatyti. Iki greito pasimatymo! — Šypsodamasis padėjau ragelį. Tuo metu pasigirdo durų skambutis. Mano širdis vėl prasmego į tuštumą. Durų užraktas užstrigo, aš vos nesuaimanavau.

Ant slenksčio stovėjo Reičelė.

Kai ją pamačiau, aš šmurkštelėjau iš buto ir, uždaręs iš paskos duris, pasakiau:

— Ak, Reičele, kaip nuostabu jus matyti! Man reikia skubiai kai ką nusipirkti — gal paėjėtume drauge?

Aš nenorėjau jos leisti į vidų. Dar įeis į svetainę ir atsisės į Džulianos kėdę. Be to, bemeilijau su ja kalbėtis ne intymioje aplinkoje, o lauke. Tačiau man buvo malonu ją pamatyti.

— Gal galėčiau įeiti ir valandėlę prisėsti? — paklausė ji.

— Man tiesiog būtina įkvėpti šviežio oro. Tokia puiki diena. Geriau eime kartu.

Aš sparčiai nužingsniavau per kiemą, o paskui — Šarlotės gatve.

Reičelė buvo apsirengusi dailiau nei visada: raudona baltai marginta suknelė su gilia keturkampe iškirpte, atidengiančia jos šlakuotą krūtinę ir išsišovusius raktikaulius. Sausas, raukšlėtas kaklas truputį priminė roplio, veidas, glotnesnis nei visada, kruopščiau nugrimuotas, turėjo maussade17 išraišką, kaip sako prancūzai. Susiraitę ką tik išplauti plaukai papuro, ir galva atrodė lyg rutulys. Nepaisant visko, ji atrodė graži moteris, pavargusi, bet gyvenimo nesugniuždyta.

— Bredli, nelėkit taip greitai.

— Atsiprašau.

— Kol neužmiršau. Džuliana prašė paimti jos „Hamletą“, kurį pas jus paliko.

Aš neketinau skirtis su knyga. Ir pasakiau:

— Aš norėčiau dar truputį ją pasilaikyti. Tai neblogas leidimas. Noriu vieną kitą dalyką pasižymėti.

— Bet tai juk mokyklinis leidimas.

— Ir vis dėlto jis puikus. Dabar tokio negausi.

Vėliau apsimesiu, kad pamečiau ją.

— Kaip gražu, kad jūs vakar pasišnekėjot su Džuliana.

— Man buvo malonu.

— Tikiuosi, ji jums nelabai įkyrėjo?

— Nė kiek. Štai mes ir atėjome.

Mes užsukome į kanceliarinių prekių parduotuvę Retbouno aikštėje. Čia aš be galo mėgau ganytis; iš tikrųjų geroje rašymo reikmenų parduotuvėje man beveik nebūna dalykų, kurie nepatiktų. Čia viskas alsavo gaivumu ir švara! Bloknotai, rašomasis popierius, sąsiuviniai, vokai, atvirukai, plunksnakočiai, pieštukai, sąvaržėlės, sugeriamasis popierius, rašalas, aplankai, senamadiška smalka antspaudams ir naujoviškos lipnios juostelės.

Aš laksčiau nuo lentynos prie lentynos. Reičelė iš paskos.

— Man reikia nusipirkti sąsiuvinių, į kuriuos aš paprastai rašau. Netrukus sėsiu rimtai rašyti. Reičele, ar galėčiau ką nors nupirkti jums? Būkit gera, aš nusiteikęs dalyti dovanas.

— Kas jums yra, Bredli? Jūs kažkoks paklaikęs.

— Štai, leiskite padovanoti jums šiuos mielus daiktelius!

Man tiesiog reikėjo ką nors apipilti dovanomis. Išrinkau Reičelei kamuoliuką raudonos juostelės, mėlyną rašiklį, liniuoto popieriaus bloknotą, lupą, dailų portfeliuką, didelį medinį spaustuką, ant kurio auksinėmis raidėmis buvo užrašyta: „Skubu“, — ir šešis atvirukus su Ryšių bokštu. Užmokėjau už pirkinius ir įteikiau Reičelei portfelį su visu tuo geru.

— Regis, jūs iš tiesų geros nuotaikos! — pasakė ji akivaizdžiai pamaloninta, bet vis tiek dar truputį maussade. — O gal jau dabar grįžtam pas jus?

— Man labai gaila, bet aš susitariau su vienu bičiuliu gana anksti eiti priešpiečių, tad namo nebegrįšiu. — Man vis dar buvo neramu dėl tos kėdės, ir aš bijojau, kad ji vėl neužsimanytų išsinešti knygos. Tačiau tai nereiškė, kad aš nenoriu kalbėtis su Reičele, man tai net teikė malonumą.

— Tada gal kur nors pasėdėkim.

— Totenhem Korto gatvėje yra suolelis, kaip tik priešais Hilso parduotuvę.

— Bredli, aš neketinu sėdėti Totenhem Korto gatvėje ir spoksoti į Hilso parduotuvę. Negi alinės dar neatidarytos?

Jos jau buvo atidarytos. Mano rytiniai apmąstymai truko kur kas ilgiau, negu maniau. Mes užsukome į vieną iš jų.

Tai buvo šiuolaikiška, beveidė vieta, galutinai sugadinta aludarių: visa apdaila iš šviesaus plastiko (juk aludėje turėtų būti tamsu lyg oloje), ir pro atdaras duris iš gatvės plūstanti saulės šviesa teikė savotiško pietų žavesio. Mes priėjome pirma prie baro, o paskui atsisėdome prie plastikinio stalelio, jau aplaistyto alumi. Reičelė užsisakė sau dvigubą viskio, kurį mieliau gėrė neatskiestą. Aš pasiėmiau alaus ir limonado, man buvo vis vien ką gerti. Mudu pažvelgėme vienas į kitą.

Pagalvojau, jog nuo to laiko, kai buvau „parblokštas“, aš pirmąsyk žvelgiu kitam į akis. Tai buvo malonu. Aš džiugiai nusišypsojau. Jaučiausi taip, lyg dar truputis — ir imsiu visus aplink laiminti.

— Bredli, jūs iš tiesų kažkoks keistas.

— Ypatingas, ar ne?

— Labai mielas. Ir atrodote tiesiog puikiai. Jūs pajaunėjote.

— Reičele, brangioji! Man taip džiugu jus matyti. Papasakokit man viską. Pasikalbėkim apie Džulianą. Ji tokia protinga mergaitė.

— Džiaugiuosi, kad jūs taip manote. Nepasakyčiau, jog ir aš esu tos pačios nuomonės. Dėkoju, kad jūs pagaliau ja susidomėjote.

— Pagaliau?

— Ji sako daugybę metų bandanti atkreipti į save jūsų dėmesį. Aš perspėjau ją, kad per daug nesitikėtų.

— Padarysiu dėl jos viską, ką galėsiu. Iš tiesų ji man labai patinka. — Ir nusijuokiau lyg pamišėlis.

— Ji tokia, kokie jie dabar visi. Egoistiška. Pati nežino, ko nori. Daro viską, kas šauna į galvą. Ir viską tik niekina. Dievina tėvą, o pati tik ir stengiasi jam įgelti. Šįryt ji jam pasakė, kad jūs laikote jį sentimentaliu.

— Reičele, pastaruoju metu aš kaip tik mąsčiau, — pasakiau jai (iš tiesų man tai ką tik atėjo į galvą), — ko gero, esu neteisingas Arnoldui. Dievai žino, kada aš paskutinį kartą skaičiau jo kūrybą. Turėčiau perskaityti iš naujo visas jo knygas ir galbūt dabar pažiūrėčiau į jas visai kitaip. Jums juk patinka jo romanai, tiesa?

— Aš jo žmona. Ir visiškai neišsilavinusi moteris, kaip man nuolatos primena mano brangioji dukra. Bet aš visai nenoriu dabar apie tai kalbėti. Aš norėjau pasakyti... bet pirmiausia atleiskit man, kad vėl jums įkyriu. Dar pradėsit laikyti mane neurotike, kuriai ne visi namie.

— Ką jūs, Reičele! Aš taip džiaugiuosi jus matydamas. Kokia graži jūsų suknelė! Jūs atrodote tiesiog žavingai!

— Ačiū. Po visko, kas įvyko, aš tokia nelaiminga. Suprantu, gyvenimas visuomet beviltiškai painus, tačiau dabar aš visai susipainiojau. Žinote, kai viskas taip blogai ir kai niekaip negali atsikratyti savo minčių, darosi nebepakeliama. Štai kodėl aš atėjau pas jus. Arnoldas visada viską pasuka taip, kad aš lieku kalta, ir aš iš tikrųjų kalta...

— Aš irgi kaltas, — ištariau, — bet dabar jaučiu, jog viską galima ištaisyti. Kam gi kariauti, kai galima gyventi taikiai? Aš ateisiu pas Arnoldą ir mudu apie viską pasikalbėsim...

— Palūkėkite, Bredli. Nejaugi jūs apgirtote nuo šito nieko? Juk, rodos, alaus dar nė negurkštelėjote. Kodėl turėtumėt viską iškilmingai aptarinėti su Arnoldu? Tiesa, vyrai baisiai mėgsta viską išsiaiškinti ligi smulkmenų. Aš visai nesu tikra, jog man norėtųsi, kad judu su Arnoldu dabar susitiktumėt. Aš tik norėjau jums pasakyti... Bredli, jūs girdite mane?

— Taip, mano brangioji.

— Anąkart jūs labai gerai ir, ko gero, labai protingai kalbėjote apie draugystę. Žinau, aš buvau per daug atžari...

— Nė kiek.

— Aš noriu dabar pasakyti, jog priimu jūsų draugystę. Man reikia jos. Ir dar norėčiau pasakyti... kaip sunku rasti žodžių... man būtų baisu suvokti, jog aš jums tik persenusi gobšė, kuri iš nevilties ir keršto vyrui ryžosi įsitempti jus į savo lovą...

— Patikinu jus...

— Viskas visai ne taip, Bredli. Man regis, aš nepakankamai aiškiai pasakiau. Aš neieškojau vyriškio, kuris galėtų mane paguosti po šeimyninio skandalo...

— Tai buvo aišku...

— Man reikėjo tiktai jūsų. Mudu pažįstami jau begalę metų. Bet aš tik neseniai supratau, kiek daug jūs man reiškiate. Mano gyvenime jūs užimate ypatingą vietą. Aš jus gerbiu, jumis žaviuosi, pasitikiu ir... žodžiu, aš myliu jus. Štai ką norėjau pasakyti.

— Reičele, juk tai nuostabu! Aš tiesiog džiaugiuosi!

— Bredli, nors trumpam surimtėkit.

— Kalbu visiškai rimtai, brangioji. Žmonės turi mylėti vienas kitą, tai paprasčiau — visada šitai jausdavau. Kodėl negalėtume vienas kito nuraminti, padrąsinti? Žmonės nuolatos kankinasi, skaudinasi vien tik norėdami apsiginti. Reikia pakilti aukščiau, aukščiau viso šito ir mylėti laisvai, nieko nesibijant. Štai kur tiesa. Žinau, kad mano santykiuose su Arnoldu...

— Kuo čia dėti santykiai su Arnoldu? Aš kalbu apie save. Aš noriu... turbūt aš truputį išgėriau... pasakysiu tiesiai: aš noriu, kad tarp mudviejų būtų ypatingi santykiai.

— Bet jie tokie ir yra!

— Patylėkit. Aš kalbu ne apie romaną — ne todėl, kad to nenorėčiau, galbūt ir norėčiau, dabar tai nesvarbu, o todėl, kad tai būtų pernelyg keblu, kaip jūs ir sakėte. Šiaip ar taip, visa tai ne jums, ne toks temperamentas ar dar nežinau kas, bet, Bredli, man reikia jūsų.

— Aš ir taip jūsų!

— Ak, nustokit šaipytis, nebūkit toks lengvabūdis, jūs toks baisiausiai patenkintas savimi — kas jums yra?

— Reičele, nesijaudinkit. Kokio jūs panorėsite, toks ir būsiu. Viskas labai paprasta. Kaip truputį miglotai, bet su elan18 pasakė Džulianos bendravardė, viskas bus puiku, viskas bus puiku ir viskas apskritai bus puiku.

— Norėčiau, kad bent akimirką surimtėtumėt. Jūs visą laiką atsakinėjat tik juokais — tai nebepakenčiama. Bredli, supraskite, tai labai svarbu: ar jūs mylėsite mane, ar būsite man ištikimas?

— Taip!

— Ir amžinai liksite tikras, ištikimas mano draugas?

— Taip, taip!

— Aš nežinau... bet vis tiek... ačiū jums. Jūs žiūrite į laikrodį, jums metas eiti, nes susitarėt priešpiečių. Aš liksiu čia... dar pagalvosiu ir... išgersiu. Dar sykį ačiū.

Išeidamas į gatvę pro langą pamačiau, kaip ji sėdi įsistebeilijusi į stalo paviršių ir lėtai vedžioja pirštu po alaus balutę. Jos veide sustingusi, niūri, susimąsčiusi išraiška, atrodė, ji stengiasi kažką prisiminti, ir tai kažkaip graudino.

Hartbornas pasiteiravo apie Kristianą. Jis truputį ją pažinojo. Jį, matyt, buvo pasiekusi žinia apie jos sugrįžimą. Aš kalbėjau su juo apie ją atvirai ir paprastai. Taip, aš mačiau ją. Ji pasikeitusi į gerąją pusę — ir ne tik išvaizda. Mudu susitikome visai taikiai, kaip civilizuoti žmonės. O Priscila? Ji paliko vyro namus ir dabar gyvena pas Kristianą, kaip tik rengiuosi ją aplankyti. „Pas Kristianą? Kaip keista“, — nusistebėjo Hartbornas. Taip, bet tai tik rodo, kokie draugiški mūsų visų santykiai. Savo ruožtu aš paklausinėjau Hartborną apie darbą. Ar ta kvaila komisija vis dar posėdžiauja? Ar Meisonas jau sulaukė paaukštinimo? Ar pagaliau įrengti nauji tualetai? Ar toji juokinga moteriškė dar tebenešioja arbatą? Hartbornas pareiškė, jog aš atrodau „labai žvalus ir nerūpestingas“.

Aš iš tikrųjų ketinau apsilankyti Noting Hile, bet pirma nusprendžiau užeiti namo. Man reikėjo įgauti stiprybės nuo minčių apie Džulianą, pabūti tyloje ir vienatvėje. Taip šventieji atsiskyrėliai sugrįžta į šventyklas, taip kryžiaus žygių riteriai semiasi stiprybės iš švenčiausiojo sakramento. Mane traukė pareiti namo ir sėdėti niekur nebeišeinant tam atvejui, jeigu ji paskambintų, bet aš žinojau, jog tai gryniausia pagunda, ir įveikiau ją. Jeigu noriu, kad viskas eitųsi gerai, aš jokiu būdu neturiu keisti savo gyvenimo — tegu viskas lieka kaip buvę; tik reikia su visais susitaikyti, ir aš jaučiau, jog dabar tai padaryti nebus sunku. Pakeliui į namus užėjau į knygyną ir užsisakiau visas Arnoldo knygas. Jų pasirodė tokia daugybė, jog nevaliojau iškart parsinešti, be to, kai kurių jau trūko. Pardavėjas pažadėjo man jas artimiausiu metu atsiųsti. Peržiūrėdamas sąrašą pamačiau, jog daugelio jų visai nesu skaitęs, o kai kurias skaičiau taip seniai, jog nieko nebeprisimenu. Kaip tokiu atveju galima spręsti apie žmogų? Supratau, jog buvau tikrai neteisingas. Nusišypsojau pardavėjui: „Taip, prašom visas iki vienos.“ — „Ir eilėraščius, pone?“ — „Ir eilėraščius.“ Aš net neįtariau, kad Arnoldas rašo eiles. Koks buvau niekšas! Dar nusipirkau londoniškį šešiatomį Šekspyro leidimą, — kada nors padovanosiu jį Džulianai mainais už jos „Hamletą“, — ir vis dar šypsodamasis išėjau.

Vos įėjęs į kiemą, pamačiau Rigbį, savo kaimyną iš viršaus. Sustabdžiau jį ir buvau bepradedąs draugišką pokalbį apie orą, bet jis mane pertraukė:

— Ten prie durų jūsų kažkas laukia.

Man užgniaužė kvapą, aš atsiprašiau ir puoliau prie durų. Laukė vyriškis. Tai buvo Rodžeris. Iškart krito į akis geras kostiumas ir kariška laikysena.

Pamatęs mane Rodžeris greit pasakė:

— Pirma paklausykit, tada...

— Rodžeri, brangusis, užeikit, išgersim arbatos. O kur Merigold?

— Palikau ją tokioje kavinėje, čia netoliese.

— Na, tai nueikit ir atsiveskit, negaiškit — man bus malonu ją vėl pamatyti! O aš tuo tarpu užkaisiu arbatinuką ir padengsiu stalą.

Rodžeris tik išpūtė į mane akis ir pakraipė galvą — matyt, pagalvojo, kad netekau proto, bet vis dėlto nuėjo atsivesti Merigold.

Merigold buvo išsipuošusi: maža mėlyna drobinė kepuraitė, baltas drobinis sarafanas ir tamsiai mėlyna šilkinė bliuze ir gana brangi raudonai baltai ir mėlynai dryžuota šerpė. Ji truputį panėšėjo į mergaitę jūrininkę iš muzikinės komedijos. Tiktai buvo apvalesnė su nėščiosioms būdinga šiek tiek kaprizinga savim patenkinta veido išraiška. Įdegę skruostai tryško sveikos ir laimingos moters raudoniu. O akys visą laiką šypsojosi, ir tiesiog negalėjai ir jai nenusišypsoti. Jos laimė turbūt plaukė jai iš paskos gatve lyg debesėlis.

— Merigold, kaip žavingai jūs atrodote! — pasakiau.

— Kur jūs lenkiate? — paklausė Rodžeris.

— Sėskitės, sėskitės, atleiskit man, bet šiandien jūs abu tokie laimingi, jog negaliu susilaikyti. Merigold, ar jūs greit tapsit motina?

— Kam tie kvaili juokeliai?

— Ką jūs! Ką jūs! — Aš išdėliojau puodukus ant raudonmedžio stalelio. Džulianos kėdę suspėjau patraukti toliau.

— Po minutės vėl pradėsit širsti, kaip anąkart.

— Rodžeri, prašau nesijaudinti, kalbėkit su manim visiškai ramiai. Elkimės vienas su kitu švelniau ir protingiau. Man labai nemalonu, kad Bristolyje su jumis abiem elgiausi taip šiurkščiai. Aš labai susinervinau dėl Priscilos, aš ir dabar susinervinęs, bet nelaikau jūsų piktadariu. Suprantu, kaip nutinka tokie dalykai.

Rodžeris šyptelėjo žiūrėdamas į Merigold. Ši jam nuoširdžiai nusišypsojo.

— Aš noriu, kad jūs žinotumėt, — pasakė jis, — ir jeigu sutiksit, noriu, kad jūs dėl mūsų kai ką padarytumėt. Bet pirmiausia štai. — Ir jis pastatė šalia manęs didžiulį išsižiojusį krepšį.

Pažvelgiau į krepšį ir įkišau vidun ranką. Karoliai ir visokie niekniekiai. Emaliuotas paveikslėlis. Mažytė marmurinė ar galai žino iš ko padaryta statulėlė. Dvi sidabrinės taurės ir kitokie panašūs daiktai.

— Labai gražu iš jūsų pusės. Priscila labai apsidžiaugs. O kur audinė?

— Tuojau prieisim ir iki jos, — ištarė Rodžeris. — Tiesą pasakius, aš ją pardaviau. Kai tada kalbėjomės, aš jau buvau ją pardavęs. Kadaise susitarėme su Priscila, jog tai bus savotiška investicija. Ji gaus už ją pusę pinigų. Savo laiku.

— Tik tegu ji nesijaudina, — pasakė Merigold spausdama savo puošnų mėlyną lakuotą batelį su platforma prie Rodžerio bato. Ji visą laiką ritmingai lingavo ranka, ir jos bliuzės rankovė vis liesdavosi Rodžerio rankovės.

— Čia visi papuošalai, — aiškino Rodžeris, — ir visi tie daikteliai nuo jos tualetinio staliuko, o drabužius ir visa kita Merigold supakavo į tris lagaminus. Kur juos nusiųsti?

Aš užrašiau Noting Hilo adresą.

— Aš tik nebedėjau pasenusios kosmetikos, — pasakė Merigold, — ir dar ten buvo daugybė suplyšusių gumų kojinėms prilaikyti ir kitokių senienų...

— Gal pasakytumėt Priscilai, kad mes norime skyrybų, ir kuo greičiau? Savaime suprantama, išlaikymą ji gaus.

— Skursti mes neskursime, — pritarė Merigold, ir jos rankovė vėl palietė Rodžerio rankovę. — Kai tik mažylis gims, aš vėl pradėsiu dirbti.

— O ką jūs dirbate?

— Aš dantistė.

— Tai puiku! — Aš nusijuokiau tiesiog iš joie de vivre. Kas gali pagalvoti, kad ši žavinga mergaitė — dantistė!

— Jūs, žinoma, jau papasakojote Priscilai apie mus? — šaltai pasiteiravo Rodžeris.

— Taip, taip. Viskas bus gerai, kaip sakė Džuliana.

— Džuliana?

— Džuliana Bafin, mano bičiulio duktė.

— Ar ji Arnoldo Bafino duktė? — paklausė Merigold. — Aš tiesiog dievinu jo knygas. Tai mano mėgstamiausias rašytojas.

— Jums metas eiti, mano vaikai, — pasakiau stodamasis. Nekantravau likti vienas su savo mintimis. — Su Priscila aš viską suderinsiu. O jums abiem aš linkiu visokeriopos laimės.

— Prisipažinsiu, jūs mane nustebinote, — tarė Rodžeris.

— Priscilai nebus lengviau, jeigu aš jums prišnekėsiu bjaurių žodžių.

— Jūs toks mielas, — pasakė Merigold.

Maniau, ji mane pabučiuos, bet Rodžeris ryžtingai nusivedė ją prie durų.

— Sudie, žavingoji dantiste! — šūktelėjau jiems įkandin.

— Jis turbūt girtas, — išgirdau sakant Rodžerį uždarydamas duris.

Sugrįžau į svetainę ir atsiguliau veidu įsikniaubęs į šiurkštų juodą kilimą.

— Spėk, ką aš turiu šiame krepšyje! — pasakiau Priscilai.

Tai įvyko tą patį vakarą. Mane įleido Frensis. Kristianos nebuvo matyti.

Priscila vis dar buvo įsikūrusi viršuje, „naujame“, bet jau gerokai aptriušusiame miegamajame, apmuštame sintetiniu bambuku. Ant ovalinės lovos matėsi susiglamžiusios nešvarios paklodės, matyt, ji ką tik buvo atsikėlusi. Priscila užsimetusi baltą lyg ligoninėje vonios chalatą sėdėjo ant kėdutės priešais žemą blizgantį tualetinį staliuką. Kai įėjau, ji įdėmiai apžiūrinėjo save veidrodyje, man tik linktelėjo, bet nenusišypsojo ir vėl nusigręžė. Ji baltai nusipudravo veidą ir ryškiai nusidažė lūpas. Atrodė groteskiškai, lyg persenusi geiša.

Nieko man neatsakiusi, ji staiga stvėrė indelį su riebiu koldkremu ir ėmė temptis jo storą sluoksnį sau ant veido. Kremas susimaišė su lūpų dažais ir pasidarė rožinis. Priscila tepliojo šį rožinį tepalą ant viso veido ir vis dar godžiai stebeilijosi į save veidrodyje.

— Pažiūrėk, — paraginau, — pažiūrėk, kas čia!

Pastačiau baltą statulėlę ant stiklinio stalelio paviršiaus. Greta padėjau emalio paveikslėlį ir malachito dėžutę. Ištraukiau krūvą susipynusių karolių.

Priscila žvilgtelėjo į išdėliotus daiktus, bet jų nė nepalietė, o pasiėmė popierinę servetėlę ir ėmė valytis nuo veido tą rožinį jovalą.

— Tai Rodžeris tau viską atidavė. Ir žiūrėk, aš atnešiau ir tavo moterį ant buivolo. Tiesa, ji truputį šlubuoja, bet...

— O audinės palantinas? Ar matei Rodžerį?

— Taip, mačiau. Paklausyk, Priscila, aš noriu tau pasakyti...

Nusivalius kremą, Priscilos veidas atrodė šiurkštus ir dėmėtas. Prisigėrusi rausvo kremo servetėlė nukrito ant grindų.

— Bredli, aš nusprendžiau grįžti pas jį, — ištarė ji.

— Priscila...

— Padariau kvailystę. Man nereikėjo jo palikti. Jis to nenusipelnė. Man atrodo, aš be jo tikra to žodžio prasme einu iš proto. Aš jau niekad nebebūsiu laiminga. Likti vienai irgi tikras pragaras. O čia viskas taip beprasmiška, ir aš vis viena ir viena. Net toje neapykantoje Rodžeriui kažko buvo, kažkokia prasmė, ir nors per jį jaučiaus nelaiminga, jis vis tiek priklausė man. Aš ten prie visko buvau pripratusi ir visuomet atsirasdavo ką veikti — vaikščioti po parduotuves, tvarkyti namus, virti valgį, ir net jeigu jis nepareidavo namo vakarienės, aš vis tiek ją išvirdavau, padengdavau jam stalą, o jis nepareidavo, aš sėdėdavau ir verkdavau, ir žiūrėdavau televizorių. Vis dėlto tai buvo gyvenimas: guliu, būdavo, naktį lovoje, klausausi ir laukiu, kada pasisuks duryse raktas, bent jau turėjau ko laukti. Nelikdavau viena su savo mintimis. Ir kas, kad jis turėjo moterų — visokių ten sekretorių iš savo įstaigos, manau, jie visi jų turi. Dabar man tai nebe taip ir svarbu. Aš surišta su juo amžinai, „varge ir džiaugsme“, mums, tiesa, išėjo būti „varge“, bet kiekvienas ryšys yra geras, kai žmogus krinta bedugnėn. Tu negali rūpintis manimi, o ir kodėl turėtum tai daryti? Kristiana kol kas labai maloni, bet tik iš smalsumo, jai tik smagu pažaisti, bet greit nusibos. Žinau, aš baisi, baisi, — ir kaip jūs dar galit į mane žiūrėti? Ir man nereikia, kad apie mane šokinėtumėt. Jaučiu, kad gyva pūvu, nuo manęs jau sklinda lavono smarvė. Visą dieną išgulėjau lovoje. Nė nepasidariau makiažo, kol tu atėjai, ir atrodžiau tokia klaikybė... Aš nekenčiu Rodžerio, o pastaruosius porą metų net ėmiau jo bijoti. Bet kai pagalvoju, kad pas jį nebegrįšiu, — man amen, dūšia nuo kūno skiriasi, lyg nuteistam pakarti išvydus kartuves. Kad tu žinotum, kaip man dabar blogai.

— Ak, Priscila, nustok gi. Pažiūrėk, kokie gražūs daikčiukai. Tu juk džiaugiesi, kad vėl juos turi? Na, matai.

Ištraukiau iš daiktų krūvos ilgus karolius su žydrais ir persišviečiančiais karoliukais, krestelėjau, ištiesiau į didelę „O“ ir norėjau užkabinti Priscilai ant kaklo, bet ji šiurkščiai juos atstūmė.

— O audinę ar atsiuntė?

— Supranti...

— Aš vis tiek rengiuosi grįžti atgal, taigi nesvarbu. Labai malonu iš jo pusės, kad atnešė... Ką jis pasakė? Ar norėjo mane pamatyti? O gal pasakė, kad aš nepakenčiama? O, koks baisus buvo mano gyvenimas, bet, kai sugrįšiu, baisiau nei dabar jau nebus, nebegali būti. Būsiu rami ir klusni. Labai pasistengsiu. Dažniau eisiu į kiną. Nerėkausiu ir neverksiu. Jeigu būsiu rami, jis manęs nekankins, juk ne? Bredli, ar nenuvažiuotum su manim į Bristolį? Nors paaiškintum Rodžeriui...

— Priscila, — pasakiau, — paklausyk, mieloji. Apie tai, kad tu grįžtum dabar ar kada nors apskritai, negali būti nė kalbos. Rodžeris nori skirtis. Jis turi meilužę, ji jauna ir vardu Merigold. Jis gyvena su ja jau seniai, jau ne vienus metus, ir dabar nori ją vesti. Šiandien rytą buvau su jais susitikęs. Jie labai laimingi, jie myli vienas kitą ir nori susituokti, nes Merigold nėščia...

Priscila atsistojo ir lyg medinėmis kojomis žengė prie lovos. Įsiropštė į ją lyg numirėlis į karstą. Užsitraukė paklodes ir apklotą.

— Jis nori vesti... — vos pratarė ji drebančiomis lūpomis.

— Taip, Priscila...

— Ir gyvena su ja jau seniai...

— Taip.

— Ir ji nėščia...

— Taip.

— Todėl jis nori skyrybų...

— Taip. Priscila, brangioji, tu viską supratai ir privalai su tuo susitaikyti...

— Numirti, — sumurmėjo ji, — numirti, numirti, numirti...

— Laikykis, brangioji...

— Numirti.

— Tu greit pasijusi geriau. Ir gerai, kad atsikratei to niekšo. Patikėk. Tu pradėsi naują gyvenimą, o mes visi tave lepinsim, tau pagelbėsim, pamatysi. Pati sakai, jog reikėtų dažniau vaikščioti į kiną. Rodžeris duos pinigų pragyvenimui, o Merigold yra dantistė...

— O galbūt aš leisiu laiką megzdama kūdikio kraitelį!

— Na ir puiku! Svarbiausia — nenusimink!

— Bredli, kad tu žinotum, kaip aš nekenčiu netgi tavęs, suprastum, jog praradau bet kokią viltį. Na, o Rodžeriui... aš su malonumu... įkaitintu virbalu... persmeigčiau kepenis...

— Priscila!

— Aš skaičiau apie tai viename detektyve. Žmogus miršta ilgai, baisiose kančiose.

— Paklausyk...

— Tu nesupranti... kas yra kančia... Todėl ir nesugebi gerai rašyti... tu nematai... kančios...

— Aš žinau, kas yra kančia, — atsakiau. — Ir žinau, kas yra džiaugsmas. Gyvenime būna ir malonių netikėtumų, sėkmių, laimėjimų. Mes tave palaikysim, tau padėsim...

— Kas tie „mes“? Ak... man nieko pasaulyje nebeliko. Aš nusižudysiu. Taip bus geriausia. Kiekvienas pasakys, kad taip geriau, jai pačiai geriau. Nekenčiu tavęs, nekenčiu Kristianos, nekenčiu savęs, nekenčiu taip, jog galiu valandų valandas rėkti iš neapykantos. Tai nebepakeliama. Ak, Rodžeri, Rodžeri, Rodžeri, tai nebepakeliama...

Ji gulėjo pavirtusi ant šono ir beveik be garso, dusdama kūkčiojo, lūpos drebėjo, akys plūdo ašaromis. Aš dar niekad nebuvau matęs tokio nesuprantamai nelaimingo žmogaus. Staiga baisiausiai panorau ją užmigdyti — žinoma, ne amžinai, bet tik ko nors jai suleisti, kaip nors sustabdyti tas nežmoniškas ašaras, duoti nors trumpą atilsį iškankintai jos sąmonei.

Atsidarė durys ir įėjo Kristiana. Ji pažiūrėjo į Priscilą, o su manim išsiblaškiusi pasisveikino gestu, kuris man pasirodė intymumo viršūnė.

— Na, kas gi vėl? — griežtai paklausė Priscilos.

— Aš pasakiau jai apie Rodžerį ir Merigold, — paaiškinau.

— O Viešpatie, kam?

Priscila staiga ėmė tyliai kaukti. „Tyliai kaukti“ — atrodytų oksimoronas, bet taip aš nusakau tą ritmingą, kontroliuojamą rėkimą, kuris būdingas tam tikroms isterijos būsenoms. Isterija baugina tuo, kad ji kartu ir valinga, ir nevalinga. Visas jos siaubingumas, kad iš šalies atrodo, jog visa tai daroma tyčia, ir kartu tas nenutylantis, monotoniškas rėkimas yra kažkoks mechaniškas, lyg kas būtų paleidęs mašiną. Tą, ką ištiko isterija, beprasmiška prašyti, kad „suimtų save į rankas“, — jis to nesuvokia. Priscila dabar sėdėjo lovoje tiesi, mėšlungiškai kartodama „ū-ū-ū“, paskui surikdavo „a-a-a“, tada dusdama pratrūkdavo raudoti, po to vėl mėšlungiškai sukūkčiodavo, vėl surikdavo — ir taip be galo. Tas kaukimas buvo klaikus — kankinamas ir kartu žiaurus. Keturis kartus gyvenime esu girdėjęs moterį rėkiant isterijos ištiktą: sykį taip rėkavo mano motina, kai jai sudavė tėvas, kitąsyk Priscila, kai buvo nėščia, dar sykį kita moteris (kad galėčiau užmiršti tą atvejį), o dabar vėl Priscila. Atsigręžiau į Kristianą ir iš nevilties skėstelėjau rankomis.

Į kambarį šypsodamasis įėjo Frensis Mario.

— Išeik, Bredai, palauk apačioj, — pasakė Kristiana.

Puoliau žemyn laiptais, nulėkęs iki pirmos aikštelės ėmiau eiti lėčiau. Kol priėjau tamsiai rudų ir mėlynų tonų svetainės duris, namuose pasidarė tylu. Įėjau vidun ir sustojau sunkiai alsuodamas.

Pasirodė Kristiana.

— Nutilo? Ką tu jai padarei?

— Skėliau per žandą.

— Man tuoj pasidarys bloga, — pasakiau ir atsisėdau ant sofos ranka prisidengęs veidą.

— Nagi, Bredai, greičiau išgerk konjako...

— Gal atneštum sausainių ar dar ko nors? Aš visą dieną nevalgęs. O ir vakar, rodos, nevalgiau.

Iš tikrųjų vieną akimirką man susvaigo galva — keista, į nieką nepanaši būsena: lyg tau ant galvos kas nuleido juodą baldakimą ir tu jau nieko nebematai. O kai priešais mane atsirado brendžio, duonos, sausainių, sūrio, slyvų pyrago, supratau, jog tuoj pravirksiu. Jau daug metų nebuvau verkęs. Tas, kas nuolat verkia, vargu ar įsivaizduoja, koks įstabus reiškinys yra ašaros. Prisiminiau, kaip sukrėsti buvo vilkai „Džiunglių knygoje“, išvydę verkiantį Mauglį. Ne, regis, tai pats Mauglis buvo sukrėstas ir bijojo, kad miršta. Vilkai žinojo, kad nuo ašarų niekas nemiršta, jie žvelgė į Mauglio ašaras oriai ir šiek tiek bjaurėdamiesi. Aš laikiau abiem rankomis stiklą su brendžiu, žiūrėjau į Kristianą ir jaučiau, kaip akyse pamažu kaupiasi šilta drėgmė. Suvokiau, jog tai vyksta nepriklausomai nuo mano valios, ir man pasidarė geriau. Nusiraminau. Galbūt ašaros visada padeda nusiraminti. O, kokia brangi dovana!

— Bredai, mielasis, nereikia...

— Nepakenčiu prievartos, — pasakiau.

— Bet negalima jos taip palikti, ji visai nusibaigs, vakar ištisą pusvalandį taip kaukė...

— Taip, gerai gerai...

— Vargšelis! Aš juk stengiuosi, kiek įmanoma. Manai, labai malonu, kai namuose pamišėlė? Darau tai dėl tavęs, Bredai.

Vargais negalais nurijau kąsnelį sūrio — atrodė, lyg valgyčiau muilą. Tačiau nuo brendžio palengvėjo. Mane sukrėtė Priscilos išvaizda. Tokia neviltis. Bet ką gi reiškė mano brangiosios ašaros? Tai, be abejo, buvo tikro džiaugsmo ašaros, stebuklingas manyje įvykusios permainos ženklas. Viską manyje, ir kas kūniška, ir kas dvasiška, visą mano esybę, visas nuotaikas dabar kūrė meilės ekstazė. Žvelgiau priešais save pro šiltą sidabrinę ašarų uždangą ir regėjau Džulianos veidą: įdėmų, susikaupusį, lyg suklususio paukščio; jis kabojo erdvėje — panašiai kaip išbadėjusiam, pusiau pamišusiam dykumos atsiskyrėliui oloje pasirodo Išganytojo regėjimas, kad jį paguostų.

— Bredai, kas yra? Tu šiandien kažkoks keistas, tau kažkas atsitiko, tu gražus, tu panašus į šventąjį, lyg iš paveikslo, ir pajaunėjai...

— Juk tu nepaliksi Priscilos, ar ne Krise? — paklausiau aš ir ranka nusibraukiau ašaras.

— Ar tu nieko nepastebėjai, Bredai?

— Ne, o kas?

— Tu pavadinai mane Krise.

— Tikrai? Visai kaip seniau. Bet juk tu nepaliksi jos? Aš duosiu tau pinigų...

— Ak, apie tai nekalbėkim! Aš ją prižiūrėsiu. Jau suradau kitą daktarą. Jai reikia leisti vaistus.

— Tai gerai, Džuliana...

— Kaip tu pasakei?

Aš staiga garsiai ištariau Džulianos vardą.

— Krise, man metas. — Aš atsistojau. — Turiu svarbų reikalą. — Galvoti apie Džulianą.

— Bredai, prašau... Beje, tiek to, aš tavęs nelaikysiu. Tik pasakyk man vieną dalyką.

— Kokį?

— Na, kad tu man atleidai ar dar ką nors. Kad mudu susitaikėme. Juk aš tik mylėjau tave, Bredai. Tau atrodė, kad mano meilė — lyg griaunamoji jėga, kad aš noriu valdžios ar dar kažko, o aš tik norėjau tave sulaikyti. Juk iš tiesų aš sugrįžau pas tave ir dėl tavęs. Dažnai galvodavau apie tave tenai ir kokia aš buvau kvailė. Aš, aišku, nebe romantikė mergiščia... Žinoma, mums tada nieko negalėjo išeiti, mudu buvom tokie jauni ir, Dieve mano, kaip kvailai elgdavomės vienas su kitu. Bet aš pamačiau tavyje kažką tokio, ko negalėjau pamiršti. Tiek sykių sapnuodavau, kad mudu vėl drauge, tikrai sapnuodavau naktimis.

— Aš irgi, — pasakiau.

— O Dieve, kokie laimingi sapnai! O vėliau nubusdavau ir prisimindavau, su kokia neapykanta mudu išsiskyrėme, o šalia išvysdavau kvailą seną Evanso veidą — mes beveik iki pačios pabaigos miegojom vienoje lovoje. Taip, aš tau kalbu negražiai apie vargšą Evansą, ir kam aš taip elgiuosi — juk tuo tik darau blogą įspūdį. Iš tiesų taip nebuvo, kad aš niekinčiau Evansą ar jo neapkęsčiau, ar laukčiau jo mirties, — jis man tik baisiai nusibodo, o ir visa ta šalis nusibodo. Vienintelis dalykas, kas mane ten laikė, — pinigai. Ne piešimas, ne kvėpavimo pratimai ar psichoanalizė. Aš juk ten ir keramiką lipdžiau — Viešpatie, ko tik neišbandžiau! O svarbu buvo tik pinigai. Bet aš visada jaučiau, jog kažkur esama visai kitokio, dvasinio pasaulio. Ir kai grįžau čionai, aš tikėjaus, jog grįžtu namo, jog tavo širdy dar atsiras man vietos...

— Kokie niekai, brangioji Krise!

— Taip, žinoma, bet vis tiek, supranti, aš staiga pajutau, jog tavo širdis man atvira, ir aš galiu ten įeiti, o ant kilimėlio taip ir parašyta: „Sveiki atvykę!..“ Bredai, na, pasakyk tuos stebuklingus žodžius, pasakyk, kad tu man atleidai, kad mudu pagaliau susitaikėme, kad vėl esame draugai.

— Žinoma, aš tau atleidau, Krise, žinoma, mudu susitaikėm. Tu taip pat man atleisk, aš nebuvau iš kantriųjų...

— Na, žinoma, aš atleidau. Ačiū Dievui, pagaliau mes galim pasikalbėti. Pasikalbėti apie tai, kas buvo ir kokie mes buvom kvailiai, bet dabar mes viską ištaisysim, grąžinsim, „išpirksim“ kaip sakoma lombarde. Kai pamačiau tave verkiantį dėl Priscilos, supratau, jog tai įmanoma. Tu geras vyras, Bredli Pirsonai, ir viskas mums susitvarkys, jeigu tik mes atversim širdį...

— Krise, brangioji, dėl Dievo meilės!

— Bredai, žinai, tam tikra prasme tu visuomet likai mano vyras. Aš visada galvodavau apie tave kaip apie savo vyrą — juk mes sutuokti bažnyčioje, ir aš „siela ir kūnu privalau tau tarnauti“, žodžiu, visi tie šventi dalykai, ir mes buvom nekalti, mes norėjom viens kitam gero, ir mes tikrai mylėjome vienas kitą — juk tiesa, mylėjome?

— Galbūt, bet...

— Kai mums nepasisekė, aš maniau, jog visam gyvenimui pasidarysiu cinikė — juk ir už Evanso ištekėjau dėl pinigų. Na, bet tai buvo rimtas žingsnis, aš jo nepalikau — vargšas senas griuvena taip ir numirė laikydamasis už mano rankos. O dabar man atrodo taip, lyg praeitis būtų kažkur prasmegusi. Aš parvažiavau tau to pasakyti, Bredai, tuo įsitikinti. Juk dabar mudu vyresni, išmintingesni ir apgailestaujame dėl to, ką pridarėme, tad kodėl mums nepabandžius viską pradėti iš naujo?

— Krise, mieloji, tau galvoj negerai, — pasakiau aš, — bet esu labai sujaudintas.

— Ak, Bredai, tu atrodai toks jaunas. Tu toks gaivus, toks palaimingas, lyg ką tik atsivedusi kačiukų katė.

— Aš jau einu. Sudie.

— Ne, tu negali taip imti ir išeiti, kai mudu ką tik sudarėm sandėrį. Aš seniai norėjau tau visa tai pasakyti, bet negalėjau, nes tu buvai visai kitoks, kažkoks užsidaręs, aš negalėjau kaip reikiant tavęs įžiūrėti, o dabar tu prieš mane, visas atviras, aš taip pat, o tai jau ne juokas, Bredai, ir mudu turime pabandyti laimę, būtinai turim. Aišku, nereikia spręsti tuoj pat, pagalvok apie viską ramiai, neskubėdamas; galėtume apsigyventi, kur tu panorėtum, ir tu ramiai sau dirbtum, galime nusipirkti namą Prancūzijoje arba Italijoje — kur nori...

— Krise...

— Šveicarijoje.

— Ne, tik ne Šveicarijoje. Nepakenčiu kalnų.

— Gerai, tada...

— Klausyk, man reikia...

— Pabučiuok mane, Bredli.

Švelnumas moters veidą pakeičia taip, jog sunku atpažinti. Kristiana en tendresse19 atrodė vyresnė, veidas pasidarė juokingas lyg žvėrelio snukutis, bruožai ištįso lyg guminiai. Ji vilkėjo tamsiai raudoną medvilninę suknelę atviru kaklu, o ant kaklo aukso grandinėlę. Nuo ryškaus grandinėlės žibėjimo kaklas atrodė dėmėtas ir sausas. Dažyti plaukai žvilgėjo lyg žvėries kailis. Ji žiūrėjo į mane vėsioje savo šiaurinės mėlynos svetainės prieblandoje, ir jos akyse buvo tiek nuolankaus maldavimo, tiek drovaus, sielvartingo švelnumo; jos nuleistos rankos rytietiškai pasuktos delnais į mane reiškė tokį paklusnumą ir atsidavimą, jog aš žengiau žingsnį į priekį ir apglėbiau ją.

Ir tuoj pat ėmiau juoktis, laikiau apkabinęs, bet nebučiavau ir juokiausi. Už jos pečių regėjau visai kitą spinduliuojantį laimę veidą. Bet laikiau ją sąmoningai ir vis tiek juokiausi, ji taip pat nusijuokė ir įsikniaubė veidu man į petį.

Ir tada įėjo Arnoldas.

Aš lėtai nuleidau rankas, ir Kristiana, vis dar juokdamasi, bet truputį pavargusi, beveik palaimingai pažvelgė į Arnoldą.

— O Viešpatie...

— Aš tuoj išeinu, — pasakiau Arnoldui.

Jis įėjo ir kuo ramiausiai įsitaisė kėdėje, tartum laukiamajame. Kaip visada atrodė permirkęs (toks šlapias albinosas), lyg būtų užkluptas liūties, bespalviai plaukai patamsėję nuo riebalų, veidas blizgėjo, smaila nosis kyšojo lyg taukuotas smeigtukas. Blyškiai žydros akys, išblukusios beveik ligi baltumo, buvo šaltos lyg vanduo. Arnoldas stengėsi dėtis abejingas, bet aš spėjau pastebėti jo apmaudą ir nusivylimą išvydus šią sceną.

— Tu pagalvosi, Bredai, taip, mielasis?

— Apie ką?

— Tu nepakartojamas! Jau užmiršai? Aš ką tik Bredui pasipiršau, o jis jau nebeatsimena!

— Kristianai truputį pasimaišė protas, — labai švelniai pasakiau Arnoldui. — Aš ką tik užsisakiau visas jūsų knygas.

— Kam? — paklausė Arnoldas, dabar jau nutaisęs liūdną, draugišką ir kartu abejingą miną. Jis vis dar oriai sėdėjo ant kėdės, o Kristiana tyliai sau juokdamasi smulkiais žingsniukais tarsi šokdama sukosi po svetainę.

— Noriu pervertinti viską iš naujo. Tikriausiai buvau jums neteisingas, taip, aš buvau visai neteisus.

— Labai kilnu iš jūsų pusės.

— Nė kiek. Norėčiau su visais... susitaikyti... šiuo metu...

— Argi jau Kalėdos? — tarė Arnoldas.

— Ne, tiesiog... aš perskaitysiu visas jūsų knygas, Arnoldai, ir patikėkit — ramiai be išankstinio nusistatymo... Ir prašau... užmirškit visus mano nusižengimus... ir...

— Bredas tapo šventuoju.

— Bredli, jūs kartais nesergat?

— Jūs tik pažiūrėkit į jį! Tai gal transfigūracija?

— Man metas eiti, sudie, sudie... ir viso jums geriausio...

Ir gana nevėkšliškai pamojavęs jiems abiem, nepastebėjęs ištiestos Kristianos rankos, nuėjau prie durų ir per mažytį prieangį išnėriau į gatvę. Jau buvo vakaras. Kurgi dingo diena?

Nuėjęs ligi gatvės kampo išgirdau, jog man iš paskos kažkas bėga. Tai buvo Frensis.

— Bredai, aš tik norėjau pasakyti... Palaukit gi, palaukit... Aš norėjau pasakyti, jog pasiliksiu su ja, kad ir kas atsitiktų... aš...

— Su kuo?

— Su Priscila.

— Ak, taip. Kaip ji dabar?

— Užmigo.

— Ačiū, kad padedate vargšei Priscilai.

— Bredai, ar jūs ant manęs nepykstate?

— Kodėl turėčiau pykti?

— Jums ne šlykštu žiūrėti į mane, kai aš tiek visko jums prikalbėjau, kai jums išsiverkiau ir apskritai. Kai kurie žmonės tiesiog nepakenčia, kai jiems išlieji savo bėdas, ir bijau, kad aš...

— Užmirškit tai.

— Bredai, aš norėjau pasakyti dar vieną dalyką... Norėjau pasakyti... kad ir kas atsitiktų... aš jūsų pusėje...

Aš sustojau ir pažvelgiau į jį, o jis kvailai šypsojosi prikandęs storą apatinę lūpą ir klausiamai pakėlė į mane savo gudrias akutes.

— Būsimame... didžiajame... mūšyje... kad ir kaip jis... pakryptų... Ačiū jums, Frensi Mario, — pasakiau.

Jis trupučiuką nustebo. Kariškai atidaviau jam pagarbą ir nužingsniavau toliau. Jis vėl pasileido man iš paskos.

— Aš labai jus myliu, Bredai, jūs tai žinote.

— Eikit jūs velniop!

— Bredai, gal jūs duotumėt man dar truputį pinigų... gėda įkyrėti, bet Kristiana laiko mane ant bado dietos...

Daviau jam penkis svarus.

Tai, kad viena diena atsiskiria nuo kitos, — turbūt viena iš puikiausių gyvenimo šioje planetoje ypatybių. Čia galima įžiūrėti tikrą gailestingumą. Mes nebūname pasmerkti nesustodami kopti būties laiptais — trumpos atilsio valandėlės leidžia mums atsigauti ir pailsėti nuo savęs pačių. Mūsų gyvenimas eina protrūkiais — tai nuolat nukrinta iki pabaigos, tai vėl pakyla iki naujos pradžios. Mūsų greit nusikamuojanti sąmonė padalyta į dalis; ir ta tiesa, kad rytas protingesnis už vakarą, mūsų laimei, o gal nelaimei, pasitvirtina gyvenime. Ir kaip nuostabiai naktis derinasi su miegu, jos saldžiu vaizdiniu, taip būtinu mūsų atokvėpiui. Angelus turbūt stebina būtybės, kurios taip reguliariai iš būdravimo krinta į šmėklų knibždančią tamsą. Kaip trapi žmogaus prigimtis ir ištveria tokius perėjimus, jokiam filosofui kol kas nepavyko paaiškinti.

Kitą rytą — jis vėl buvo saulėtas — pabudau anksti ir vėl pasinėriau į vakarykštę būseną, bet tuoj supratau, jog kažkas pasikeitė. Buvau ne visai toks kaip vakar. Gulėjau ir tikrinau save, panašiai kaip žmogus čiupinėja save po avarijos ieškodamas lūžusių kaulų. Aš vis dar jaučiausi labai laimingas, ir mano veidas lyg vaškinė kaukė keistai tirpo iš laimės, ta palaima užplūdo akis. Geismas, toks pat kosminis kaip ir anksčiau, ko gero, dabar labiau panėšėjo į fizinį skausmą, nuo kurio gali tyliai numirti kur nors kamputyje. Tačiau aš nenusiminiau. Atsikėlęs nusiskutau, kruopščiai apsirengiau ir apžiūrėjau veidrodyje savo naująjį veidą. Atrodžiau neįtikėtinai jaunas, tiesiog stebuklingai. Paskui išgėriau arbatos ir atsisėdau svetainėje susinėręs rankas, žvelgdamas pro langą į sieną priešais. Sėdėjau nejudėdamas kaip Buda ir tyrinėjau save.

Kai praeina pirmasis nušvitimas, meilė reikalauja strategijos: atsisakyti jos neįmanoma, nors dažniausiai tai ir būna galo pradžia. Aš žinojau, kad šiandien ir, ko gero, visas ateinančias dienas būsiu užsiėmęs Džuliana. Vakar tai neatrodė taip būtina. Tai, kas įvyko vakar, reiškė tik tiek, kad, pats to nesuvokdamas, pasidariau kilnus. Ir vakar to buvo gana. Aš mylėjau, ir meilės džiaugsmas privertė save užmiršti. Aš apsivaliau nuo pykčio, nuo neapykantos, apsivaliau nuo visų niekingų rūpesčių ir baimių, kas sudaro nuodėmingą ego. Gana buvo vien to, kad ji egzistuoja ir kad ji niekad nebus mano. Aš gyvensiu ir mylėsiu vienatvėje, ir suvokdamas, jog tai įstengsiu, jaučiausi lyg dievas. Šiandieną aš buvau toks pat kilnus, toks pat apsvaigęs, net mano norai jau tapo neramesni ir rūpėjo veikti. Suprantama, aš jai niekad neprisipažinsiu, laimei, tylėjimas ir darbas pareikalaus iš manęs visų jėgų. Bet vis vien jaučiau poreikį veikti, o tos veiklos kryptis ir galutinis tikslas turėjo būti Džuliana.

Nežinau, kiek ilgai taip sėdėjau nekrutėdamas. Gal ir iš tiesų buvau netekęs nuovokos. Bet čia sučirškė telefonas ir mano širdyje staiga tvykstelėjo juoda liepsna, nes aš akimoju nusprendžiau, jog tai Džuliana. Pribėgau prie aparato, nevikriai sugriebiau ragelį ir dukart jį išmečiau, kol pavyko pakelti iki ausies. Tai buvo Grei Pelhemas: susirgo jo žmona, ir jis turįs atliekamą bilietą į Glindeburną, ar aš nenorėčiau nueiti? Aš nenorėjau! Tik Glindeburno man betrūko! Mandagiai atsisakęs paskambinau į Noting Hilą. Atsiliepė Frensis ir pasakė, jog šiandien Priscila ramesnė ir net sutiko, kad ją apžiūrėtų psichiatras. Paskui atsisėdau ir pagalvojau, ar nepaskambinus į Ilingą. Žinoma, ne pasikalbėti su Džuliana. Galbūt turėčiau paskambinti Reičelei? O gal staiga ragelį pakels Džuliana?

Kol mane tai pylė karštis, tai krėtė šaltis nuo tokios galimybės, telefonas sučirškė vėl ir vėl širdy tvykstelėjo liepsna. Šįkart skambino Reičelė. Štai mudviejų pokalbis:

— Labas, Bredli. Čia vėl ta sena įkyruolė.

— Reičele... brangioji... nuostabu... aš laimingas... tai jūs... aš taip džiaugiuosi...

— Nejau iš pat ankstaus ryto jūs jau pasigėrėte?

— O kiek dabar valandų?

— Pusė dvyliktos.

— Maniau, kad dar tik devynios.

— Galite nesijaudinti, aš nesiruošiu pas jus ateiti.

— Bet man būtų labai malonu jus matyti.

— Ne, reikia susilaikyti. Tai... kažkaip negražu... persekioti senus draugus.

— Mudu juk draugai, tiesa?

— Taip, taip, taip. Ak, Bredli, geriau nepradėsiu... Aš tokia laiminga, kad jus turiu. Pasistengsiu jums per daug neįkyrėti. Bredli, ar Arnoldas vakar buvo pas Kristianą?

— Ne.

— Buvo, aš žinau. Tiek to, nesvarbu. O Viešpatie, geriau nepradėsiu...

— Reičele...

— Klausau?

— Kaip... kaip... šiandien... Džuliana?

— Kaip visada.

— Ar ji... kartais... nesirengia užeiti „Hamleto“?

— Ne. Šiandien jai, atrodo, ne „Hamletas“ galvoje. Ji dabar svečiuose pas vieną jauną porą, jie savo sode kasa duobę pokalbiams.

— Ką taip?

— Duobę pokalbiams.

— O... Ak, taip. Aišku. Perduokit jai... Ne. Žodžiu...

— Bredli, jūs... jūs mane mylite... nesvarbu, kuria prasme... mylite, taip?

— Savaime aišku.

— Atleiskit, kad aš tokia... ištižėlė... Ačiū jums... Aš dar paskambinsiu... Iki...

Aš čia pat užmiršau Reičelę. Nusprendžiau nueiti ir nupirkti Džulianai dovaną. Vis dar jaučiausi sukiužęs. Svaigo galva, krėtė šaltis. Nuo minties, kad nupirksiu jai dovaną, per kūną perėjo šiurpuliai. Dovanų pirkimas yra pripažintas meilės simptomas. Tai tiesiog sine qua non20 (jeigu tau nesinori nešti dovanų, vadinasi, tu jos nemyli). Tai, ko gero, vienas iš būdų paliesti mylimąją.

Kai pasijutau jau galįs pasivaikščioti, išėjau iš namų ir patraukiau į Oksfordo gatvę. Meilė pakeičia pasaulį. Ji pakeitė didžiules Oksfordo gatvės parduotuves į dovanų Džulianai parodą. Nupirkau odinį krepšelį, dėžutę nosinaičių, emaliuotą apyrankę, dailią kosmetinę, puošnias pirštines, rinkinį tušinukų, žiedą raktams ir tris šalius. Tada suvalgiau sumuštinį, parėjau namo ir išdėliojau visas dovanas kartu su šešiatomiu Šekspyro kūrinių leidimu ant inkrustuoto stalelio ir ant naktinio raudonmedžio staliuko. Apžiūrinėjau jas ir galvojau, kad nederėtų jai dovanoti visko iš karto, — tai pasirodytų keista. Bet galėsiu dovanoti jai vieną daiktą po kito, o dabar jie visi yra jos. Apsivyniojau kaklą jos šalių, ir iš geismo net susvaigo galva. Atsidūriau lyg didžiulio bokšto viršūnėje, norėjau pulti žemyn, mane degino liepsna, dar truputis — ir prarasiu sąmonę, tokia baisi kančia.

Suskambėjo telefonas. Svirduliuodamas priėjau ir kažką sumurmėjau.

— Bredai, čia Krisė.

— O, Krisė... labas, brangioji.

— Džiaugiuosi, kad ir šiandien aš vis dar Krisė.

— Šiandien... taip...

— Ar pagalvojai apie mano pasiūlymą?

— Kokį pasiūlymą?

— Ei, Bredai, tu vėl šaipaisi! Klausyk, ar galiu dabar pas tave užeiti?

— Ne.

— Kodėl ne?

— Pas mane dabar renkasi draugai lošti bridžo.

— Bet juk tu nemoki lošti bridžo.

— Per trisdešimt ar kiek ten mūsų išsiskyrimo metų išmokau. Reikėjo gi kaip nors leisti laiką.

— Bredai, kada galiu tave pamatyti? Tai skubu.

— Aš užeisiu aplankyti Priscilos... galbūt šįvakar...

— Puiku, aš lauksiu. Žiūrėk, neužmiršk.

— Tegu tave laimina Dievas, Krise, tegu tave laimina Dievas, brangioji.

Sėdėjau hole šalia telefono ir glostinėjau Džulianos šalį. Tai jos šalis, bet kadangi kol kas jį pasilaikau, jis atrodo lyg jos dovana. Pro atviras svetainės duris žiūrėjau į Džulianos daiktus, išdėstytus ant stalelių. Įsiklausiau į namų tylą vidury Londono gaudesio. Laikas slinko. Aš laukiau. „Aš tavo tarnas. Aš budžiu prie durų, spėliodamas, kada pašauksi tu. Kad tik kaip nors prastumčiau laiką niūrų! Kad tik pamotum vėlei man pirštu.“21

Dabar aš tiesiog negalėjau suprasti, kaip man užteko drąsos šįryt išeiti iš namų. O gal ji paskambino, o gal buvo užėjusi, kai manęs nebuvo? Juk ne kiaurą dieną ji kasė tą duobę pokalbiams, — kad ir kas tai yra. Ji būtinai ateis „Hamleto“.

Kokia laimė, kad man liko šis užstatas. Netrukus sugrįžau į svetainę, paėmiau apdriskusią knygelę ir ją glostinėdamas įsitaisiau „Hartborno“ krėsle. Mano vokai nusileido ir materialusis pasaulis aptemo. Aš sėdėjau ir laukiau.

Aš nepamiršau, kad greit pradėsiu rašyti svarbiausią savo gyvenimo knygą. Žinojau, jog mane užklupęs juodasis Erotas sudaro vieną esybę su kitu, slėpiningesniu dievu. Jeigu įstengsiu tylėti ir laikytis santūriai, man bus atlyginta nepaprasta galia. Bet šiuo metu apie rašymą nebuvo ko nė galvoti. Dabar tebūčiau įstengęs pakeverzoti ant popieriaus tik pasąmonės draikalus.

Suskambėjo telefonas, aš puoliau prie jo, užkliuvau už stalelio, ir visi šeši Šekspyro tomai nulėkė ant grindų.

— Bredli, čia Arnoldas.

— O Viešpatie! Tai jūs!

— Kas atsitiko?

— Ne, nieko.

— Bredli, aš girdėjau...

— Kiek dabar laiko?

— Keturios. Girdėjau, kad vakare rengiatės ateiti pas Priscilą?

— Taip.

— Ar negalėtume po to mudu susitikti? Turiu jums pasakyti labai svarbų dalyką.

— Gerai. Puiku. Kas yra duobė pokalbiams?

— Kas?

— Duobė pokalbiams.

— Tai toks įdubimas kambaryje, kur galima pasidėti pagalves, susėsti ir šnekėtis.

— O kam?

— Šiaip sau.

— Ak, Arnoldai...

— Kas yra?

— Nieko. Aš perskaitysiu jūsų knygas. Jos man ims patikti. Viskas bus kitaip.

— Gal jums smegenys suminkštėjo?

— Sudie, sudie...

Sugrįžau į svetainę, surinkau nuo grindų Šekspyrą, atsisėdau į krėslą ir mintyse kreipiausi į ją: „Aš kentėsiu, tu ne... Mes nenuskriausim viens kito. Man bus skaudu, kitaip negali būti, bet tik ne tau. Ir aš gyvensiu tuo skausmu, kaip kitas gyvena bučiniais. (O Viešpatie!) Aš laimingas, kad tu esi, tu ir esi absoliuti laimė, aš didžiuojuosi, kad gyvenu su tavimi viename mieste, tuo pat laiku, kad nors retkarčiais, atsitiktinai tave sutinku...“

Bet ką reiškia retkarčiais, atsitiktinai? Kai ji panorės su manim pasikalbėti? Kai aš galėsiu pasikalbėti su ja. Nusprendžiau, kad, jeigu ji parašys ar paskambins, paskirsiu laiką susitikti tik po kelių dienų. Viskas turi būti kaip visada, ir nors pasaulis visiškai pasikeitė, tegu jis lieka, koks buvo, koks turėtų būti — kiekviena smulkmena. Nė mažiausio skubėjimo, jokio nekantravimo, jokių pasikeitimų — liksiu, koks buvau, ir pats. Taip, aš netgi nukelsiu tolyn mūsų susitikimą ir kaip koks šventas atsiskyrėlis paaukosiu tą brangų, nuvogtą nuo laimės laiką meditacijai; ir pasaulis bus tas pats, bet vis dėlto kitoks, lyg tam išminčiui, atrodančiam kaip valstietis ar mokesčių inspektorius, kuris nusileidęs iš kalnų gyvena kaime kaip ir visi, nors ir žvelgia į viską aiškiaregio akimis, — tada mes būsim išgelbėti.

Suskambėjo telefonas. Aš pakėliau ragelį. Šįsyk tai buvo Džuliana.

— Labas, Bredli, tai aš.

Išspaudžiau kažkokį garsą.

— Bredli... atsiprašau... tai aš, Džuliana Bafin.

Pasakiau:

— Palauk trupučiuką, gerai?

Pridengiau ragelį delnu, užsimerkiau ir gaudydamas orą, stengdamasis alsuoti lygiai, sugraibiau krėslą. Po kelių sekundžių kosčiodamas, kad nuslėpčiau drebantį balsą, pasakiau:

— Atsiprašau, man čia kaip tik užvirė arbatinukas.

— Man taip nepatogu tave trukdyti, Bredli. Pažadu per daug neįkyrėti, nuolatos neskambinti ir neateiti.

— Tu man nė kiek netrukdai.

— Aš tik norėjau paklausti, ar galiu pasiimti „Hamletą“, jeigu tau jo nebereikia?

— Žinoma, gali.

— Bet man neskubu. Galiu palaukti nors ir porą savaičių, man jo dabar nereikia. Ir dar aš turiu vieną kitą klausimą. Jeigu nori, galiu juos atsiųsti laišku, o knygą tu irgi gali man atsiųsti paštu. Nenoriu trukdyti tau darbo.

— Po poros... savaičių...

— Ar po mėnesio. Turbūt aš važiuosiu į užmiestį. Mano mokykloje vis dar tymai.

— O gal tu užsuktum kurią nors dieną kitą savaitę? — tariau.

— Gerai. Gal ketvirtadienį apie dešimtą?

— Puiku.

— Na, labai tau ačiū. Ilgiau netrukdysiu. Žinau, tu toks užsiėmęs. Sudie, Bredli, ačiū.

— Luktelėk, — paprašiau.

Stojo tyla.

— Džuliana, — paklausiau, — ar tu šįvakar laisva?

Restoranas Ryšių bokšto viršūnėje sukasi labai lėtai. Lėtai lyg laikrodžio rodyklė. Bukinančio laiko žingsniai, didingi it liūto.

Kokiu greičiu jis sukosi tą vakarą, kai Londonas už mylimosios pečių ėmė svirti ant jos? Gal jis nė nejudėjo, sustabdytas minties, — tik judesio iliuzija praradusiame trukmę pasaulyje? O gal lėkė ratu lyg vilkelis skriedamas už erdvės ribų, priplodamas mane prie išorinės sienos, nukryžiuodamas išcentrine jėga lyg kačiuką?

Meilė visuomet gyvai vaizduojasi išsiskyrimo kančią. Tema teikia galimybę išsamiai papasakoti apie liūdesį, nors, be abejonės, esama kankynės, kurios neapsakysi. Bet ar pakankamai apdainuotos tos akimirkos, kai mylimoji drauge? Ar tai įmanoma? Būnant su mylimąja mums visada neramu.

Kur angelai džiaugiasi, mirtingieji dreba. Bet lašas kartėlio pasimatymo nesugadina. Tik teikia tai palaimingai akimirkai aštrumo ir paverčia ją ekstaze.

Kalbant paprasčiau, tą vakarą Ryšių bokšte mane apakino džiaugsmas. Man prieš akis sproginėjo žvaigždės, ir aš tikra to žodžio prasme nieko nemačiau. Alsavau tankiai ir sunkiai, bet tai nebuvo nemalonu. Jaučiau net pasitenkinimą, jog vis dar galiu pripumpuoti plaučius deguonies. Mane vis dar krėtė silpnas, iš šalies gal nepastebimas drebulys. Rankos virpėjo, kojos gėlė ir tvinkčiojo, keliai buvo tokios būsenos, kurią aprašė graikų poetė22. Prie šito dereglement23 prisidėjo galvos svaigulys vien nuo minties, kad esu taip aukštai viršum žemės ir vis dėlto prie jos pririštas. Tas svaigulys bet kokiu atveju atsišaukia genitalijose.

Tai gryniausi fiziniai simptomai. Juos lengva nusakyti žodžiais. Bet kaip perteikti dvasios ekstazę, kai ji susilieja su kūnu, vėl atsiskiria nuo jo ir vėl susipina, tartum laukiniame, tačiau gracingame šokyje? Jausmą, kad esi visiškai teisus ir seniai lauktoje vietoje, sukuria ir laiduoja kiekvienas spindulys iš kosmoso. Panašiai turbūt jaustumei laimės viziją, jeigu ir būtumei tai, ką regi. (Gal iš tiesų tai reiškia laimės viziją?) Iš džiaugsmo ir dėkingumo kone prarasdamas sąmonę, tarp sproginėjančių žvaigždžių akylu žvilgsniu godžiai stebėjau kiekvieną mylimo atvaizdo bruoželį. Aš čia, tu čia, mes abu čia. Matydamas ją tarp kitų, tartum deivę tarp mirtingųjų, tu beveik alpsti, nes tau atsiveria didžioji paslaptis. Tu suvoki, jog šitos trumpos prabėgančios akimirkos — pati didžiausia, pati tobuliausia laimė, neišskiriant nei fizinio artumo, kuri suteikiama žmogui, ir tave apima tylus džiugesys.

Visa tai kartu su daugybe kitų palaimos atspalvių ir niuansų, kurių nemokėčiau net aprašyti, patyriau tą vakarą sėdėdamas su Džuliana Ryšių bokšto restorane. Mes kalbėjomės, ir mudviejų tarpusavio supratimas buvo toks puikus, kad vėliau aš tai galėjau paaiškinti nebent telepatija. Sutemo, vakaras tapo sodriai mėlynas, bet dar nepavirto naktim. Blausioje, mirgančioje smulkutėje ūkanoje plaukė Londono pastatų siluetai su jau geltona šviesa nušvitusiais langais ir reklamomis. Alberto koncertų salė, Gamtos muziejus, Centre Point, Londono Taueris, Šv. Pauliaus katedra, Koncertų rūmai, Parlamentas, Alberto paminklas. Įstabūs ir mylimi manosios Jeruzalės kontūrai nesustodami slinko už mielos ir mįslingos galvelės. Tiktai karališkieji parkai jau buvo nugrimzdę į tamsą, stūksojo nakties tyloje violetiniai tartum rašalas.

Ta mįslinga galvelė... O, kokia kankinanti svetimos sielos paslaptis, kokia paguoda, kad tavo paties siela — kitam paslaptis! Tą vakarą aš, ko gero, labiausiai jutau Džulianos šviesumą, beveik skaidrumą. Nesuteptą jaunystės tyrumą ir tiesumą, tokį nepanašų į apsauginį suaugusiųjų nenuoširdumą ir išsisukinėjimą. Šviesiom akim jį žvelgė į mane ir kalbėjo atvirai ir tiesiai — taip kalbant aš niekad nebuvau girdėjęs. Pasakyti, kad ji nekoketavo, būtų pernelyg tiesmuka. Mudu kalbėjomės, kaip būtų galėję kalbėtis du angelai, — ne pro drumstą stiklą, bet akis į akį. Ir vis dėlto — ne, būtų barbariška, jei sakyčiau, kad vaidinau savo vaidmenį. Mane tiesiog svilino manoji paslaptis. Akimis glamonėdamas ją ir mintyse ją turėdamas, aš šypsojausi atsakydamas į jos atvirą įdėmų žvilgsnį su tokia aistra ir švelnumu, kokių ji neįtarė, ir jaučiau, jog tuoj krisiu be sąmonės ir galbūt net numirsiu nuo tos didingos paslapties, kurią aš žinojau, o ji — ne.

— Bredli, man rodos, mes supamės!

— Kažin. Mano nuomone, nuo vėjo bokštas iš tiesų truputį svyruoja, bet šiandien vėjo nėra.

— O gal čia aukštai jis pučia?

— Ką gi, gal ir pučia. Taip, ko gero, mes supamės. — Ką aš galėjau pasakyti? Viskas iš tiesų suposi.

Žinoma, aš tik vaidinau, kad valgau... Beveik negėriau vyno. Alkoholis man atrodė visiškai nereikalingas. Svaigau vien nuo meilės. Džuliana, atvirkščiai, valgė ir gėrė gana daug ir viską iš eilės gyrė. Mudu aptarėme vaizdą nuo bokšto, jos koledžą, mokyklą su tymais, svarstėme, kaip nustatyti, ar tu jau poetas, ar dar ne, ir kada rašomas romanas, o kada pjesė. Aš niekad su niekuo taip laisvai nesikalbėjau. O, palaimintas nesvarume, o, palaimintas kosmose!

— Bredli, aš taip ir nesupratau, ką tu man anąsyk prikalbėjai apie „Hamletą“.

— Užmiršk. Visi tie pompastiški samprotavimai apie Šekspyrą nieko verti. Ir ne todėl, kad jis toks dieviškas, bet todėl, kad jis toks žmogiškas. Net ir genialaus meno niekas negali suprasti.

— Vadinasi, kritikai yra kvaili?

— Teorijų tam nereikia. Reikia tik stengtis kuo labiau pamėgti tuos kūrinius.

— Taip, kaip tu dabar stengiesi pamėgti tai, ką rašo mano tėvas?

— Ne, čia visai kas kita. Aš buvau jam neteisingas. Jo kūryboj matyti didžiulė meilė gyvenimui, ir jis moka pasakoti istorijas. Gerai papasakoti istoriją — irgi didelis menas.

— Riečia jas išradingai, bet visa tai baisiai negyva.

— „Tokia jauna — ir visiškai bejausmė!“

— „Tokia jauna — ir atvira, valdove.“24

Aš vos nenuvirtau nuo kėdės. Ir dar pagalvojau, — jeigu dar įstengiau galvoti, — kad ji, ko gero, teisi. Bet šį vakarą man nesinorėjo sakyti nieko nemalonaus. Aš jau supratau, jog netrukus turėsiu su ja skirtis, ir dabar sukau galvą, ar atsisveikinant ją pabučiuoti, ir jeigu taip, tai kaip tą padaryti. Mes neturėjom įpročio bučiuotis, net kai ji buvo maža. Trumpai tariant, aš dar niekad nesu jos bučiavęs. Niekada. O šįvakar galbūt pabučiuosiu.

— Bredli, tu nesiklausai.

Ji nuolatos kreipdavosi į mane vardu. Aš negalėjau ištarti jos vardo. Man ji neturėjo vardo.

— Atleisk, brangioji, ką tu pasakei? — Man lyg netyčia praslysdavo švelnus kreipinys. Visiškai saugiai. Argi ji pastebės? Žinoma, ne. O man tai didelis malonumas.

— Ar man vertėtų perskaityti Vitgenšteiną?

Man taip norėjosi pabučiuoti ją lifte, kai mes leisimės žemyn, jeigu mums pavyks atsidurti dviese tame laikiname meilės lizdelyje. Bet apie tai nebuvo ko nė galvoti. Jokiu būdu nevalia parodyti savo jausmų. Su jaunystei būdingu žaviu egoizmu ir meile netikėtumams ji ramiai priėmė kaip savaime aiškų dalyką, kad aš staiga užsimaniau papietauti Ryšių bokšte, ir kadangi ji atsitiktinai man paskambino, aš atsitiktinai pakviečiau ją kartu.

— Ne, nepatarčiau.

— Manai, jis man per sunkus?

— Taip.

— Manai, aš nieko nesuprasiu.

— Taip. Jis niekad negalvojo apie tave.

— Kas?

— Tai vėl tik citata. Nekreipk dėmesio.

— Mes šiandien tik ir žarstom citatas. Kai būnu su tavimi, jaučiuosi taip, lyg būčiau prikimšta anglų literatūros nelyginant maltos mėsos, ji taip ir lenda man iš ausų. Koks neskoningas palyginimas, tiesa? Ak, Bredli, kaip smagu, kad mes čia! Bredli, aš tokia laiminga!

— Labai džiaugiuosi. — Aš paprašiau sąskaitos. Man nesinorėjo ardyti šios laiko pilnatvės niekingomis pastangomis viską pratęsti. Užsitęsęs nuoširdumas būtų pavirtęs kankyne. Nenorėjau matyti, kaip ji žvilgčioja į laikrodį.

Ji pažiūrėjo į laikrodį.

— Oi, man jau metas.

— Aš palydėsiu tave iki metro.

Lifte mudu buvom vieni. Aš nepabučiavau jos. Nepakviečiau pas save. Kol ėjome Gudžo gatve, aš nė sykio nepaliečiau jos, net „atsitiktinai“. Ėjau ir galvojau, kaip aš išvis su ja atsiskirsiu.

Prie Gudžo gatvės metro stotelės aš sustojau ir lyg netyčia nustūmiau ją prie sienos. Bet neatsirėmiau rankomis į sieną abipus jos pečių, kaip man to norėjosi. Atmetusi liūtiškus savo karčius ir šypsodamasi ji žiūrėjo į mane iš apačios aukštyn taip atvirai, taip patikliai. Tą vakarą buvo apsivilkusi juodą drobinę geltonai mandalomis siuvinėtą suknelę — turbūt indišką. Atrodė panaši į rūmų pažą. Žibinto šviesa krito iš viršaus į jos švelnų ir dorą veidą, į trikampę iškirptę, kurią man taip nepakeliamai norėjosi paliesti per stalą vakarienės metu. Aš vis dar kankinausi niekaip nesiryždamas nuspręsti, ar ją pabučiuoti, ar ne.

— Na, štai... Na, tai štai...

— Bredli, tu labai mielas, ačiū. Man buvo taip malonu.

— Ak, tiesa, aš visai užmiršau atnešti tau „Hamletą“. — Tai buvo grynas melas.

— Nesvarbu. Pasiimsiu jį kitą sykį. Labanakt, Bredli, ir dar kartą ačiū.

— Taip, aš... palauk...

— Man jau reikia bėgti.

— Gal... mes susitarkim, kada tu užeisi... Tu sakei, kad tau... manęs taip dažnai nebūna namie... O gal man... gal tu...

— Aš paskambinsiu. Labanakt ir labai labai ačiū.

Dabar arba niekuomet. Lėtai, su tokiu jausmu, lyg atlikdamas kažkokią sudėtingą menueto figūrą, žengiau artyn prie Džulianos, kuri jau buvo bebėganti, švelniai paėmiau jos kairę ranką dešine ir, šitaip ją sulaikęs, praviromis lūpomis atsargiai prigludau prie jos skruosto. Rezultatas pranoko lūkesčius. Aš atšlijau ir valandėlę mes žiūrėjome vienas į kitą.

Džuliana tarė:

— Bredli, jeigu tavęs paprašysiu, ar eisi su manim į „Covent Gardeną“.

— Žinoma, eisiu. — Būčiau ėjęs su ja į patį pragarą, ne tik į „Covent Gardeną“.

— Į „Rožių kavalierių“. Ateinantį trečiadienį. Galime susitikti fojė pusę septynių. Turiu geras vietas. Septimus Ličas gavo du bilietus, o pats negali eiti.

— Kas tas Septimus Ličas?

— Mano naujasis draugas. Labanakt, Bredli.

Ji nuėjo. Aš stovėjau apakintas žibinto šviesos tarp skubančių vaiduoklių. Jaučiausi taip, kaip jaustųsi žmogus, kurį po sočių pietų nelauktai netikėtai suėmė slaptoji policija.

Kitą rytą, suprantama, pabudau kančiose. Koks nedovanotinas bukumas: nejaugi iš anksto nebuvo aišku, jog neįmanoma amžinai gyventi tokioje palaimoje? — pagalvos skaitytojas. Tačiau skaitytojas, jeigu šiuo metu, kai skaito šias eilutes, pats nėra beviltiškai įsimylėjęs, turbūt, savo laimei, pamiršo, — o gal niekada ir nežinojo, — ką reiškia atsidurti panašioje būsenoje. Tai yra, kaip aš jau sakiau, viena iš beprotybės formų. Argi ne beprotybė, kai visos mintys sutelktos tik į vieną vienintelį asmenį, kai visas likęs pasaulis tiesiog nustoja egzistavęs, kai visos tavo svajonės, jausmai, visas tavo gyvenimas priklauso nuo mylimosios, o kokia yra ta tavo mylimoji — visiškai nesvarbu. Būna, kad vienas žmogus eina iš proto, o kitas jo susižavėjimo objektą laiko niekam vertu. „Nejaugi nerado nieko geresnio?“ — amžinas klausimas. Kartais pasijunti priblokštas, kai tas, kurį esi įpratęs gerbti, garbina kokią nors šiurkščią ir lengvabūdę menkystę. Tačiau nors ir koks taurus ir protingas žmonių akyse būtų tavo meilės objektas, daryti iš jo dievuką, — o tai irgi būdinga įsimylėjusiam, — tokia pat beprotybė.

Paprastai, nors nebūtinai, ankstyviausią šio proto aptemimo stadiją, — kaip tik tą, kurioje aš dabar atsidūriau, — rodo tai, jog tu tiek prarandi savo „aš“, kad nebebijai skausmo, nebejauti laiko bėgsmo (o juk laiko tėkmė kelia ir nerimą, ir baimę). Jausti, kad myli, mintimis žvelgti į savo mylimąjį — daugiau nieko nereikia. Šitaip turbūt vaizduojasi rojų mistikas — kaip begalinę Dievo kontempliaciją. Vis dėlto Dievo ypatybės tokios (arba turėtų būti, jeigu jis tikrai egzistuotų), jog bent jau netrukdo mums tęsti garbinimo džiaugsmą. Būdamas „būties pagrindu“, jis tai, ko gero, net skatina. Pagaliau jis nesikeičia.

O amžinai lenktis prieš žmogišką būtybę kur kas sunkiau, net jei mylimoji ir nebūtų keturiasdešimčia metų jaunesnė už tave, o be to, švelniai tariant, nebūtų tau abejinga.

Per šias dvi trumpas dienas aš iš esmės išgyvenau beveik visus „įsimylėjimo“ etapus. (Sakau „beveik visus etapus“ todėl, kad man dar daug teks patirti.) Širdyje man teko suvaidinti veik visus šio spektaklio veiksmus. Pirmą dieną aš buvau vos ne šventasis. Dėkingumas taip mane šildė ir teikė tiek stiprybės, jog šiais sielos turtais norėjosi pasidalinti. Jaučiausi toks išskirtinis, toks privilegijuotas, jog man galvoje netilpo nei pyktis, nei net prisiminimai apie išgyventas skriaudas. Norėjosi vaikščioti, liesti žmones, laiminti juos, dalintis su jais savo laime, kalbėti apie gerąją naujieną, pasakoti apie paslaptį, pavertusią visatą džiugesio ir laisvės prieglobsčiu, pripildžiusią pasaulį kilniaširdiškumo ir nesavanaudiškumo. Tą dieną aš net nenorėjau matyti Džulianos. Man jos nereikėjo. Užteko žinoti, kad ji yra. Aš tartum užmiršau ją, kaip kad mistikas galbūt užmiršta Dievą, pats tapdamas dievu.

Kitą dieną pajutau, kad ji man reikalinga, nors „nerimas“ — pernelyg šiurkštus žodis pavadinti tai magnetinei šilko gijai (bent taip įsivaizdavau viską iš pradžių), kuri mane apsivijo. Mano „aš“ ėmė atgyti. Pirmą dieną Džuliana buvo visur. Kitą dieną ji užėmė nors ir miglotą, bet vis dėlto apibrėžtą vietą erdvėje ir buvo gal ir ne gyvybiškai būtina, bet reikalinga. Antrą dieną jau pajutau, kad jos trūksta. Taip atsirado nerimastingas poreikis kurti strategiją, troškimas rengti planus. Ateitis, kuri buvo bepaskęstanti ryškioje šviesoje, vėl atsivėrė akims. Pasirodė perspektyva, prielaidos, galimybės. Bet džiaugsmas ir dėkingumas vis dar buvo nutvieskę pasaulį, ir aš vis dar galėjau kilniai domėtis kitais žmonėmis ir daiktais. Įdomu, ar ilgai žmogus gali išlikti pirmojoje meilės stadijoje? Be abejonės, gerokai ilgiau negu aš, bet, savaime suprantama, ne neribotą laiką. Antroji stadija, esu tikras, palankiomis sąlygomis gali trukti gana ilgai, bet vėlgi ne iki begalybės. Meilė — istorija, meilė — dialektika, jai būdingas kitimas. Taigi aš per kelias valandas išgyvenau tiek, kiek kitas būtų išgyvenęs per keletą metų.

Kol tęsėsi ši antroji diena, savo palaimingos būsenos transformaciją galėjau išmatuoti grynai fizine įtampa — tarytum magnetiniai spinduliai, ar netgi virvės arba grandinės, iš pradžių būtų mane tik atsargiai timpčioję, paskui ėmę traukti ir galų gale vilkti iš visų jėgų. Geismas, žinoma, buvo apėmęs iš pat pradžių, bet anksčiau jis, nors ir buvo tam tikra prasme lokalizuotas, vis dėlto liko toks abstraktus, jog metafiziškai išsisklaidydavo visuotinėje ekstazėje. Seksas — tai grandis, siejanti mus su pasauliu, ir jeigu esi iš tikrųjų laimingas ir jauti dvasinę palaimą, jis tavęs nepavergia, atvirkščiai, viskam suteikia prasmę ir įgalina džiaugtis viskuo, prie ko tiktai prisiliesi, į ką tik pažvelgsi. Pasitaiko, žinoma, kad jis įsitaiso kūne lyg rupūžė. Tada tai sunkumas, našta, nors ne visuomet nepageidaujama. Galima mylėti ir savo grandines, ir pančius. Kai Džuliana paskambino, aš kamavaus ir ilgėjaus, bet tai dar nebuvo pragaro kančios. Neįstengiau laisva valia atidėti pasimatymo — per daug troškau ją pamatyti. Ir kai buvau su ja, dar mokėjau būti visiškai laimingas. Pragaro kančių tikrai nelaukiau.

Net ir tada, kai atsisveikinęs su ja aš pargrįžau namo, jau buvau sutrikęs, išsigandęs, įskaudintas, bet dar nesiraičiau iš skausmo, dar nerėkiau. Tačiau jau nebegalėjau taip išdidžiai apsieiti be alkoholio. Susiradau butelį viskio, kurį laikiau užslėpęs tik būtiniausiam atvejui, ir gana daug nugėriau neatskiedęs. Paskui dar išgėriau chereso. Pavalgiau vištienos troškinio tiesiai iš konservų dėžutės, jo, matyt, buvo atsinešęs Frensis. Ir pasijutau baisiausiai nelaimingas, kaip būdavau vaikystėje, kažkoks pažemintas, tačiau nusprendžiau apie tai nebegalvoti ir pasistengti užmigti. Žinojau, kad miegosiu kietai, taip ir buvo. Puoliau į užmarštį, kaip laivas kad lekia tiesiai į juodą audros debesį, užstojantį visą horizontą.

Pabudau šviesia galva, nors ir truputį skaudančia, ir aiškiai suvokdamas, jog pražuvau. Protas, kuris buvo — beje, kurgi jis buvo pastarąsias porą dienų? — atsidūręs antrame plane ar užsnūdęs, ar pasitraukęs, ar likęs nežinioje, dabar vėl atsistojo į savo postą. Šiaip ar taip, išgirdau jo balsą. Vis dėlto jo vaidmuo buvo gana savotiškas, jokiu būdu ne bičiulio guodėjo. Žinoma, nebuvo nusileista iki primityvių pastabų, tokių, kad Džuliana viso labo tik vidutiniška mergelė ir neverta dėl jos šitaip jaudintis. Man net nebuvo nurodyta tai, jog aš pats pasirinkau tokią padėtį, kurioje pavydo kančių neišvengsi. Iki pavyduliavimo dar nebuvo prieita. Tai irgi dar bus. Viena buvo aišku kaip dieną — mano padėtis tapo nebepakeliama. Aš troškau taip aistringai, su tokia jėga, nuo kurios gali žūti arba sudegti, — troškau to, ko paprasčiausiai negalėjau gauti.

Ašarų nebuvo. Gulėjau lovoje ir lyg elektros iškrovos mane sukrėsdavo geismas. Blaškiausi, dusau, dejavau, lyg kovodamas su apčiuopiamu demonu. Ta aplinkybė, kad aš prisiliečiau prie jos, pabučiavau, išaugo į milžinišką kalną (atsiprašau už tokias metaforas), kuris vis taikėsi mane užgriūti. Lūpomis jaučiau jos kūno skonį. Šis prisilietimas prišaukė begalę šmėklų. Jaučiausi šlykštus, prakeiktas, atstumtas pabaisa. Kaip galėjo atsitikti, kad ją pabučiavau, bet neįtraukiau jos į save, neištirpau joje? Kaip aš susilaikiau, kaip nepuoliau jai po kojų ir nepradėjau raudoti?

Atsikėliau, bet pasijutau taip blogai, jog vos ne vos apsirengiau. Norėjau užsiplikyti arbatos, bet vien nuo jos kvapo vos neapsivėmiau. Išgėriau lašelį vandeniu atskiesto viskio ir čia man pasidarė visai nekas. Neįstengdamas nustovėti vienoje vietoje, be tikslo pradėjau blaškytis po kambarį, kliūdamas už baldų, lyg tigras narve kad vis atsimuša į virbus. Dabar jau nebeaimanavau, o kriokiau. Reikėjo susitelkti ir pagalvoti, ką daryti toliau. Gal nusižudyti? O gal tuojau pat vykti į „Patarą“ užsidaryti tenai lyg tvirtovėje ir skandintis alkoholyje? Bėgti, bėgti, bėgti. Bet sutelkti minčių negalėjau. Man rūpėjo tik viena — kaip ištverti šitą kankynę.

Jau minėjau, kad pavydo kol kas dar nejaučiau. Pavydas galų gale tėra tiktai pratybos, proto žaismas. Buvau toks kupinas meilės, jog protui vietos neliko. Protas atsidūrė tarsi nuošaly, savo liepsna apšviesdamas šį savotišką monumentą. Į jo vidų dar neįsivogė. Ir tiktai kitą dieną, ne, jau ketvirtą (bet aš ją tuoj aprašysiu), pradėjau galvoti, kad Džulianai dvidešimt metų ir kad ji laisva kaip paukštė. Ar jau ryžausi iškelti sau pavydų klausimą, kur ji galėtų būti ir ar myli ką nors? Taip, aš jį iškėliau, tai buvo neišvengiama. Tiesą sakant, ir dabar ji gali būti kur nori ir su kuo nori. Žinoma, aš tai turėjau žinoti iš pat pradžių — buvo pernelyg akivaizdu. Tačiau atrodė, kad to šventojo, koks tada buvau, tai visai neliečia. Tada aš ją priėmiau lyg šventą Komuniją. Dabar staiga pasirodė, jog kažkas įsmeigė įkaitintą virbalą man į kepenis. (Ir iš kur aš iškasiau tokį nežmonišką palyginimą?)

Pavydas — pati baisiausia ir nevalingiausia iš visų didžiųjų nuodėmių. Be to, viena iš pačių šlykščiausių ir kartu dovanotinų. Dzeusas, kuris juokiasi iš įsimylėjėlių priesaikų, tikriausiai atleidžia jiems už tas kančias ir kartėlį, kurį jos sukelia. Kažkoks prancūzas yra pasakęs, jog pavydas drauge su meile gimsta, bet ne visuomet su meile miršta. Nesu tikras, ar tai tiesa. Aš labiau linkęs manyti, jog ten, kur pavydas, tenai ir meilė, ir jeigu jį dar jauti, kai meilė lyg ir praėjusi, greičiausiai ji dar nepraėjo (nemanau, kad tai tušti žodžiai). Kai kuriose stadijose — nors mano pavyzdys rodo, jog ne visose, — pavydas gali būti savotiškas meilės matas. Ir dar jis (ir tai, matyt, įteigė prancūzui tą mintį) panašus į svetimkūnį, į auglį — štai pats tiksliausias žodis. Pavydas — tai lyg vėžys, jis nužudo tai, kuo minta, nors žudo baisiai lėtai. (Tada jau žūsta ir pats!) Ir dar, jei pakeisim metaforą: pavydas — tai meilė, tai mylinti sąmonė, meilingas žvilgsnis, aptemdytas skausmo, o šiurpiausiomis formomis — iškreiptas neapykantos.

Klaikiausias šiuo atveju būna jausmas, jog esi atstumtas, negrąžinamai atimta dalis tavęs. Pamilęs Džulianą ėmiau tai suvokti, iš pradžių miglotai, paskui vis aiškiau. Aš ne tik beviltiškai troškau to, ko negalėjau gauti. Tai buvo tik tiesmuka ir buka kančios pusė. Baisiausia, kad buvau pasmerktas būti su ja, nors ir kaip ji mane stumtų šalin. Ir nors ir kaip ilgai, lėtai ir skausmingai ji tai darytų, vis tiek pagunda vers sekti, nesvarbu, kur ji eitų. Galiausiai, kad ir kam atsiduotų, aš būčiau su ja. Kaip begėdis naminis gyvūnas tupėčiau kampe miegamųjų, kur ji bučiuotųsi ir mylėtųsi. Ji susidėtų su mano priešais, ji žavėtųsi tais, kurie iš manęs šaiposi, iš svetimų lūpų gertų panieką man. O mano siela nematoma sekiotų ją ir be garso raudotų iš skausmo. Ir ši baisi ir beribė kančia mane sunaikintų, apnuodytų visą gyvenimą.

Kai myli, nelengva įsivaizduoti, jog nuo meilės galima išgyti. Tai prieštarauja pačiam meilės supratimui (bent jau manajam). Be to, ne kiekvienas ir gali išgyti. Suprantama, mano liepsnojantis protas nė vienai sekundei nematė tokios banalios paguodos galimybės. Kaip jau sakiau, aš supratau, jog esu pražuvęs. Nebuvo jokio šviesos spindulėlio, išvis jokio nusiraminimo. Nors čia turiu pasakyti ir tai, kas, tiesa, man atėjo į galvą vėliau. Žinoma, aš nė negalvojau rašyti, visa tai „sublimuoti“ (koks juokingas žodis). Tačiau žinojau, jog tai mano likimas... jog tai siunčia... toji pati aukštoji galia. Ir nors tu raitaisi iš skausmo, nes kepenys tau persmeigtos virbalo, būti prikaustytam šitos galios — vadinasi, būti savo vietoje.

Kalbant paprasčiau, reikėtų prisipažinti, jog aš, suprantama, tuoj pat nusprendžiau, kad bėgti negaliu. Negaliu išvažiuoti iš miesto. Turiu vėl pamatyti Džulianą, turiu išlaukti visas šias klaikias, tuščias dienas, kol susitiksime „Covent Gardene“. Aišku, man norėjosi tuojau pat jai paskambinti ir paprašyti ateiti. Bet kažkokiu stebuklu man pavyko įveikti pagundą. Negalėjau leisti, kad gyvenimas pavirstų beprotybe. Geriau likti vienam akis į akį su tamsos gaivalais ir kentėti, nei viską sunaikinti įstūmus į kaukiantį chaosą. Tylėti, nors dabar jau visai kitaip ir nepaguodžiamai, — štai vienintelis mano uždavinys.

Įpusėjus rytui, kurio nebebandysiu toliau aprašyti (tik pasakysiu, jog skambino Hartbornas, bet aš tuoj pat padėjau ragelį), pasirodė Frensis Mario.

Atidaręs duris sugrįžau į svetainę, jis nusekė man iš paskos, nenuleisdamas nustebusių akių. Atsisėdau ir sunkiai alsuodamas ėmiau trinti akis ir kaktą.

— Kas atsitiko, Bredai?

— Nieko.

— Žiūrėkite — viskis. Aš ir nežinojau, kad jo turite. Kurgi jūs jį slėpėte? Ar galima?

— Prašau.

— O jums įpilti?

— Taip.

Frensis padavė man stiklą.

— Jūs susirgote?

— Taip.

— Kas jums yra?

Gurkštelėjau viskio ir paspringau. Man buvo nežmoniškai bloga ir niekaip negalėjau atskirti fizinio skausmo nuo dvasinio.

— Bredai, mes laukėme jūsų visą vakarą.

— Kodėl? Kur?

— Jūs pasakėte, kad užsuksite pas Priscilą.

— Ak, taip. Pas Priscilą... — Aš visiškai buvau užmiršęs apie Priscilos egzistavimą.

— Mes jums skambinome.

— Buvau išėjęs pietauti.

— Jūs tiesiog užmiršot?

— Taip.

— Arnoldas išsėdėjo iki pradžios dvyliktos. Jam kažkodėl jūsų labai reikėjo. Atrodė lyg nesavas.

— O kaip Priscilą?

— Beveik tas pats. Kristiana klausia, ar jūs neprieštarautumėt, jeigu ją gydytų elektrošoku.

— Ką gi, labai gerai.

— Tai jūs neprieštaraujate? O ar žinote, kad tai ardo smegenų ląsteles?

— Tada geriau nereikia.

— Bet, antra vertus...

— Turiu pamatyti Priscilą, — ištariau, regis, garsiai. Bet žinojau, kad tiesiog negalėsiu. Man niekam kitam nebeliko nė lašo dvasinių jėgų. Negalėjau šitoks atsistoti prieš tą vargšę kenčiančią sielą.

— Priscila sakė, kad sutiks su viskuo, jeigu jūs to norite.

Elektrošokas. Tau trinkteli per kaukolę. Taip padaužomas sugedęs radijo imtuvas, kad vėl pradėtų veikti. Privalau suimti save į rankas. Priscila...

— Reikia dar... pagalvoti... — pasakiau.

— Bredai, kas atsitiko?

— Nieko. Yra smegenų ląstelės.

— Jūs sergate?

— Taip.

— Kas jums yra?

— Aš įsimylėjau.

— O, — tarė Frensis. — Ir ką?

— Džulianą Bafin.

Aš neketinau jam sakyti. Pasakiau todėl, kad čia buvo kažkas panašaus į Priscilą. Tokia pat beviltiška padėtis. Ir toks jausmas, jog esi taip sudaužytas, kad tau viskas vis tiek.

Frensis išklausė naujieną gana šaltai. Ką gi, turbūt taip ir reikia.

— Ir ką, jums labai bloga? Turiu galvoje jūsų ligą.

— Labai.

— Ar jai pasakėte?

— Neieškokit kvailių, — ištariau aš. — Man penkiasdešimt aštuoneri, o jai dvidešimt.

— Na ir kas? Meilė amžiaus nepaiso, tai žino kiekvienas. Ar galiu dar įsipilti viskio?

— Jūs nesuprantate, — pasakiau jam. — Aš negaliu... rodyti savo jausmų... šitai mergytei. Ji tiesiog išsigąs. Ir kiek aš galiu įsivaizduoti... jokie tokie santykiai su ja neįmanomi...

— O kodėl ne? — atsakė Frensis. — Tiktai ar to reikia — tai jau kitas klausimas.

— Nešnekėkit nesąmonių... Čia iškyla moralinis klausimas... Aš beveik senis, o ji... Jai būtų bjauru... Ji paprasčiausiai nebenorėtų manęs matyti...

— Na, dėl to dar labai abejoju. Moralinis klausimas? Galbūt. Nežinau. Dabar viskas taip keičiasi. Bet nejaugi jums bus malonu ir toliau su ja susitikinėti ir laikyti liežuvį už dantų?

— Ne, aišku, kad ne.

— Na, tokiu atveju, atleiskit už tiesumą, ar ne geriau pasitraukti?

— Jūs, matyt, niekada nebuvot įsimylėjęs.

— Buvau, ir dar kaip. Ir... visada beviltiškai... visada be atsako. Taigi nesakykit man...

— Aš negaliu pasitraukti. Aš ką tik įklimpau. Ir nežinau, ką daryti. Tiesiog kraustaus iš proto. Aš atsidūriau raizguose.

— Perkirskit juos ir bėkit. Važiuokit Ispanijon ar kur nors.

— Negaliu. Mes susitinkam trečiadienį. Einam į operą. O Viešpatie!

— Jeigu norite kankintis, jūsų reikalas, — pasakė Frensis ir vėl įsipylė viskio. — Bet jeigu norite išsikapstyti, aš, jumis dėtas, jai pasakyčiau. Įtampa kiek atslūgtų ir viskas pasidarytų paprasčiau. Taip būtų lengviau išgyti. Kamuotis patyliukais visada blogiau. Parašykit jai laišką. Juk jūs rašytojas, jums rašyti — vienas malonumas.

— Jai bus nemalonu.

— O jūs kalbėkit atsargiai, užuominomis...

— Tylėjime esama kilnumo ir jėgos.

— Tylėjime? — pasakė Frensis. — Bet juk jūs jį nutraukėte.

„O pranašinga mano siela!“ Tai buvo tiesa.

— Žinoma, aš niekam nieko nesakysiu, — kalbėjo Frensis. — Bet kam gi jūs man tai pasakėte? Juk to nenorėjote ir dabar imsit gailėtis. Gal net pradėsit manęs nekęsti. Prašau jus, nedarykite to. Pasakėte man tik todėl, kad esate paklaikęs. Tiesiog negalėjot susilaikyti. O anksčiau ar vėliau jūs ir jai pasakysite.

— Niekada.

— Nereikia visko taip komplikuoti. O dėl to, kad jai bus nemalonu, — tai kažin. Greičiausiai ji tik nusijuoks.

— Nusijuoks?

— Jaunimas į mūsų, senių, jausmus rimtai nežiūri. Ji gal bus net sujaudinta, bet nuspręs, jog tai absurdiškas susižavėjimas. Tai ją pralinksmins, suintriguos. Jai tai bus tikras įvykis.

— Nešdinkitės iš čia, — ištariau. — Nešdinkitės.

— Bredai, neširskit ant manęs. Aš juk nekaltas, jūs pats man pasakėt.

— Nešdinkitės.

— Bredai, o kaip dėl Priscilos?

— Darykit, kaip jums atrodys geriau. Palieku jūsų nuožiūrai.

— Ar nesirengiat jos aplankyti?

— Taip, taip. Vėliau. Perduokit jai nuoširdžiausių linkėjimų.

Frensis nuėjo ligi durų. Aš sėdėjau ir tryniausi akis. Juokingas lyg meškino Frensio veidas susiraukė iš nerimo ir nuoskaudos, ir staiga jis man priminė seserį, kai ji taip kvailai ir švelniai žiūrėjo į mane mėlynoje mūsų senosios svetainės prieblandoje.

— Bredai, kodėl jums nenusitvėrus už Priscilos?

— Ką norit tuo pasakyti?

— Nusitverkit už jos, kaip už gelbėjimosi rato. Galvokite vien apie tai, kaip jai padėti. Imkitės to iš rimtųjų. O visa kita meskite iš galvos.

— Jūs nieko nesuprantate.

— Na gerai. Tada pabandykite ją įkalbėti. Kas čia baisaus?

— Apie ją jūs čia?

— Kodėl jums neužmezgus romano su Džuliana Bafin? Jai tas nė kiek nepakenks.

— Jūs niekšas... O Viešpatie, kodėl aš jums pasakiau, kodėl būtent jums, man turbūt pasimaišė protas...

— Na gerai, aš tyliu. Gerai jau, gerai, išeinu.

Kai jis išėjo, aš kaip beprotis ėmiau blaškytis po kambarį. Kam, ak, kam aš nutraukiau tylą, kam išsiplepėjau. Paleidau iš rankų vienintelį savo lobį, atidaviau jį kvailiui. Aš nebijojau, kad Frensis mane išduos. Prie mano kančių prisidėjo naujos, dar baisesnės. Matyt, šachmatų partijoje su tamsos viešpačiu būsiu lemtingai suklydęs.

Po kurio laiko atsisėdau ir pradėjau galvoti apie tai, ką pasakė Frensis. Žinoma, tik apie kai ką. Apie Priscilą aš visai negalvojau.

„Mano brangusis Bredli!

Aš atsidūriau klaikiausioje kebeknėje ir jaučiu, jog privalau Jums viską iškloti. Galbūt Jūs per daug nė nenustebsite. Aš beviltiškai įsimylėjau Kristianą. Įsivaizduoju, su kokia šalta ironija Jūs sutiksite šitą žinią. „Įsimylėjote? Tokiame amžiuje? Na, žinote!“ Žinau, kaip Jūs niekinate visokias „romantikas“. Tai juk vienas iš senų mūsų nesutarimų. Leiskite Jus užtikrinti: tai, ką aš jaučiu, neturi nieko bendro su rožiniais sapnais ar sentimentais. Dar niekad gyvenime nebuvau atsidūręs tokioje tamsybėje ir niekad nesijaučiau toks realistas. Bijau, Bredli, kad tai rimta. Mane išvertė iš kojų uraganas, kurio buvimu, aš manau, Jūs tiesiog netikite! Kaip man įtikinti Jus, kad esu in extremis25. Pastaruoju metu aš keletą kartų norėjau susitikti su Jumis, pabandyti Jums viską paaiškinti, Jus įtikinti, bet gal laišku man geriau pasiseks. Šiaip ar taip, tai pirmas klausimas. Esu iš tikrųjų įsimylėjęs, ir tai baisi kankynė. Manau, nieko panašaus man dar nėra buvę. Aš tiesiog išvirkščias, gyvenu kažkokiame fantastiniame pasaulyje, nebegaliu būti savimi, mane lyg kas pakeitė. Be kita ko, esu tikras, jog aš visiškai pasikeičiau ir kaip rašytojas. Tie dalykai susiję, kitaip ir negali būti. Kad ir kas atsitiktų, mano knygos nuo šiol bus daug geresnės ir svaresnės. Dieve, kaip man sunku, sunku, sunku. Nežinau, ar mane Jūs suprasite.

Pereinu prie kito klausimo. Yra dvi moterys, vieną iš jų aš myliu, bet ir kitos neketinu pamesti. Savaime aišku, Reičelė man ne vis tiek. Bet, deja, pasitaiko, jog nuo žmogaus baisiai pavargsti. Mūsų santuoka dar laikosi, bet iš jos nelabai kas beliko, tik nuovargis ir tuštuma; ji nebeturi prasmės, ko gero, ir nebeturės. Dabar aš taip aiškiai viską matau. Tarp mudviejų su Reičele jau nebėra to gyvo ryšio. Aš buvau priverstas tikrosios meilės ieškoti kitur, o mano prisirišimas prie Reičelės virto įpratimu, panašiai kaip vaidmuo, į kurį įsigyvenai. Vis dėlto aš jos nepaliksiu, išlaikysiu jas abi — tai mano pareiga, palikti dabar katrą nors iš jų būtų lygu mirčiai, todėl visiškai aišku: kas bus, tas, ir jeigu tai reiškia turėti dvi šeimas, ką padarysi. Ne aš vienas toks. Ačiū Dievui, aš tai galiu sau leisti. Reičelė kažką įtaria (nieko panašaus į sukrečiančią tiesą), bet pats aš dar nieko jai nesakiau. Žinau, kad jausmų man užtektų abiem. (Kodėl žmonės mano, jog meilės atsargos ribotos ir jų nevalia dalinti?) Sunku bus tik iš pradžių, kol viskas susitvarkys, nusistovės. Laikas viską užglaisto. Aš jas sulaikysiu ir mylėsiu abi. Suprantu, tokios mano kalbos Jus piktina. (Juk Jus taip lengva papiktinti.) Bet patikėkit, aš viską įsivaizduoju labai aiškiai ir tyrai, čia nėra nei romantikos, nei „purvo“. Ir nemanau, kad tai lengva, manau, jog tai neišvengiama.

Trečias klausimas susijęs su Jumis. Kuo čia dėtas Jūs? Man labai gaila, bet Jūs, be jokios abejonės, čionai įpainiotas. Aš to nenorėčiau, bet reikalas tas, kad Jūs čia galite būti labai naudingas. Atleiskite už šaltą tiesumą. Gal Jūs dabar suprasite, ką aš turiu omeny vartodamas tokius žodžius kaip „švarus“, „tyras“ ir kt. Trumpiau tariant, man reikia Jūsų pagalbos. Žinau, kad praeity mudu vaidydavomės, bet vis tiek mylėjome vienas kitą. Mudu seni draugai ir seni priešai, bet labiau — draugai; tiksliau draugystė su peštynėmis, bet ne atvirkščiai. Suprantate. Jūs susijęs su abiem moterimis. Jeigu pasakysiu: paleiskite vieną ir paguoskite kitą, šiurkščiai ir primityviai išreikšiu tai, ko iš Jūsų norėčiau. Reičelė Jus labai myli, žinau. Aš neklausiu, „kas tarp judviejų buvo“ neseniai ar kada nors anksčiau. Aš apskritai nesu pavydus ir pripažįstu, kad vargšė Reičelė įvairiu metu, ir ypač dabar, gerokai nuo manęs prisikentėjo. Esu tikras, tame sielvarte, kuris jos laukia, Jūs būsite jai tvirta parama. Jai svarbu turėti bičiulį, kuriam galėtų skųstis manimi. Norėčiau, kad Jūs — tai ir bus konkretus mano prašymas — susitiktumėt su ja ir papasakotumėt apie mane ir Krisę. Manau, psichologiškai bus teisingiau, kad būtent Jūs jai pasakysite ir, be to, sugebėsite ją parengti tolesniems įvykiams. Pasakykite jai, jog tai „labai rimta“ — jog tai nėra tik trumpas susižavėjimas, kokių pasitaikydavo anksčiau. Pasakykite apie „dvi šeimas“ ir t.t. Atskleiskite jai viską, ir tegu ji suvokia ir patį blogiausią dalyką, ir tai, kad viskas gali visai neblogai susitvarkyti. Ant popieriaus tai atrodo siaubinga. Bet, man regis, meilė padarė iš manęs tokį negailestingą pabaisą. Aš tikiu, kad jeigu ji viską sužinos iš Jūsų (ir nedelsiant — šiandien arba rytoj), ji greičiau su tuo susitaikys. Tatai, savaime suprantama, susietų judu ypatingais ryšiais. Ar Jus džiugina tokia perspektyva, aš neklausiu.

Dabar apie Kristianą, ir tai taip pat susiję su Jumis. Apie jos jausmus, aš kol kas nieko nepasakiau, bet, regis, gana aiškiai užsiminiau. Taip, ji mane myli. Per pastarąsias keletą dienų įvyko be galo daug. Ko gero, daugiau nei per visą mano gyvenimą. Tai, ką Kristiana pasakė Jums paskutinį kartą, žinoma, buvo tik juokas — ji paprasčiausiai buvo pakilios nuotaikos, kaip Jūs, manau, pastebėjote. Ji tokia linksma ir jausminga. Vis dėlto Jūs jai rūpite, ir ji norėtų gauti iš Jūsų — gana sunku rasti tinkamą žodį — savotišką palaiminimą, norėtų baigti visus senus nesutarimus ir sudaryti taiką, norėtų, kad pažadėtumėt — tikiu, Jūs tai padarysite, — jog liksite jos draugas, kai ji gyvens su manimi. Galiu pridurti, kad Kristiana, būdama labai skrupulinga, pirmiausia susirūpinusi Reičelės interesais ir jaudinasi, kaip ši su viskuo „susidoros“. Tikiuosi, jog ir dėl šito Jūs ją nuraminsite. Reičelė irgi stipri moteris. Jos abi iš tiesų nepaprastos moterys. Bredli, Jūs mane suprantate? Manyje susimaišė ir džiaugsmas, ir baimė, ir tvirtas pasiryžimas — nežinau, ar aiškiai visa tai išreiškiau.

Aš užnešiu Jums šį laišką, bet nesistengsiu su Jumis susitikti. Bet netrukus, manau, dar šiandien arba rytoj, norėčiau su Jumis pasikalbėti. Jūs tikriausiai užeisite aplankyti Priscilos, tada ir pasimatysime. Bet nereikia atidėlioti pokalbio su Reičele iki to laiko, kol pasimatysime. Kuo greičiau su ja pasikalbėsite, tuo geriau. Tiktai norėčiau susitikti su Jumis iki to laiko, kai Jūs eisite pas Kristianą. Viešpatie, ar Jūs čia ką nors supratote? Aš šaukiuosi pagalbos — ir Jūsų savimeilė turėtų būti paglostyta. Pagaliau Jūs paėmėt viršų. Padėkit man. Prašau vardan mūsų draugystės.

Arnoldas

P. S. Jeigu Jums visa tai ne prie širdies, dėl Dievo meilės, būkite bent jau toks malonus ir nekankinkite manęs. Gal ir atrodau pernelyg racionalus, bet esu baisiai susikrimtęs ir einu iš proto. Man taip nesinori įskaudinti Reičelės. Ir, prašau, nelėkit pas Kristianą ir neliūdinkit jos — juk dabar viskas tik pradeda aiškėti. Ir pas Reičelę neikite, jeigu negalite pasikalbėti su ja ramiai ir taip, kaip aš prašiau. Atleiskit, atleiskit man.“

Aš gavau šį įdomų laišką kitą rytą. Jei taip anksčiau, jis būtų sukėlęs ištisą audrą prieštaringų jausmų. Tačiau meilė taip nuslopina susidomėjimą kitais dalykais, jog aš žiūrėjau į laišką lyg į skalbyklos sąskaitą. Perskaičiau jį, padėjau į šalį ir užmiršau. Dabar aš negaliu aplankyti Priscilos — štai vienintelė išvada, kurią padariau. Nuėjau į gėlių parduotuvę ir palikau ten čekį, kad jai kas dieną nusiųstų gėlių.

Nesiimu aprašyti, kaip praleidau tolesnes kelias dienas. Esama nevilties, kurią galima įsivaizduoti tik iš užuominų. Aš tarytum išgyvenau vilčių sudužimą ir su siaubu akyse žvelgiau į tas duženas. Ir vis dėlto artėjant trečiadieniui didėjo mano susijaudinimas, ir nuo minties, jog aš būsiu su ja, mane jau užplūdo niūrus džiaugsmas, — tai buvo tik demoniškas atšvaitas to džiugesio, kurį patyriau Ryšių bokšte.

Tada aš buvau skaistus. Dabar jaučiausi ir kaltas, ir pasmerktas. Ir dar — tiesa, tik pats sau — niršus, negailestingas, žiaurus ir nesutaikomas... O vis dėlto: būsiu su ja vėl. Trečiadienį.

Žinoma, aš prieidavau prie telefono, tam atvejui, jeigu tai būtų ji. Kiekvienas telefono skambutis mane nukrėsdavo lyg elektros srovė. Skambino Kristiana. Skambino Arnoldas. Aš padėdavau ragelį. Tegu galvoja, ką nori. Arnoldas ir Frensis buvo atėję ir skambino prie durų, bet aš pamačiau juos pro matinį stiklą ir neįsileidau. Nežinau, ar jie mane matė, ar ne, man buvo vis tiek. Frensis kyštelėjo raštelį pranešdamas, jog Priscilai pradėjo taikyti šoko terapiją ir jai, rodos, geriau. Buvo atėjusi Reičelė, bet aš pasislėpiau. Vėliau ji paskambino susijaudinusi, — aš kalbėjau trumpai ir pažadėjau paskambinti vėliau. Taip aš stūmiau laiką. Keletą kartų buvau pradėjęs rašyti Džulianai. „Mano brangioji Džuliana, aš atsidūriau bjauriausioje padėtyje ir jaučiu, jog privalau tau viską pasakyti.“ „Brangioji Džuliana, atleisk, bet turiu išvykti iš Londono ir trečiadienį negalėsiu su tavim susitikti.“ „Džuliana, mylimiausioji, aš myliu tave, ir kad tu žinotum, kokia tai kankynė, meile mano.“ Žinoma, suplėšiau visus tuos laiškus, rašiau juos tik dėl savęs. Pagaliau po ištisų šimtmečių ilgesio atėjo trečiadienis.

Džuliana laikė mane už parankės. Aš nebandžiau paimti jos po ranka. Ir dabar ji mėšlungiškai spaudė mano ranką, tikriausiai nesąmoningai, iš susijaudinimo. Iš temstančios gatvės mes atsidūrėme ryškios šviesos nutviekstoje Karališkosios operos fojė ir dabar skynėmės kelią pro triukšmingą minią. Džuliana vilkėjo gana ilgą raudono šilko suknią su mėlynomis tulpėmis art nouveau stiliaus. Jos plaukai, kuriuos ji vogčia kruopščiai šukavosi, kai ją pamačiau, priešingai negu visada, sudarė kažką panašus į šalmą — jie švelniai blizgėjo tartum ilgos metalo gijos. Veidas atrodė abejingas, džiugiai išsiblaškęs, švytėjo šypsniu. Pajutau palaimingą kankinantį geismą, lyg kas durklu būtų perskrodęs nuo kirkšnies lygi gerklų. Ir dar išsigandau. Aš bijau minios. Mes įėjom į salę — Džuliana jau beveik tempė mane — ir susiradom savo vietas vidury parterio. Žmonės stojosi mūsų praleisti. Nekenčiu viso šito. Nekenčiu teatrų. Buvo girdėti tolygus prislopintų balsų ūžesys — civilizuota publika laukė savo „reginio“ ir tuščiai plepėjosi tarpusavyje. Ir vis didėjo ta baisi, grėsminga ir nepamėgdžiojama derinamo orkestro instrumentų kakofonija.

Ką man reiškia muzika — ypatingas klausimas. Nepasakysi, kad neturiu muzikinės klausos, nors, ko gero, būtų geriau, jei neturėčiau. Muzika mane jaudina, veikia, netgi kankina. Kartais ji mane pasiekia kaip piktas murmėjimas kažkokia beveik nesuprantama kalba, ir su siaubu imi įtarti, jog murinama apie tave. Kai buvau jaunesnis, netgi mėgau klausytis muzikos; ji kurtindavo mane nežabotomis emocijomis, o aš įsivaizduodavau didžiulį dvasinį sukrėtimą. Tikras gėrėjimasis menu — šalta ugnis. Negalėčiau paneigti, jog esama žmonių — jų mažiau, negu pagalvotum, klausydamasis tariamų žinovų, — kuriems ta garsų maišalynė teikia gryną ir matematiškai aiškų malonumą. Bet man muzika — paprasčiausiai tik proga kurti savo fantazijas, sujauktų emocijų srautas, garsais išreikšta dvasios bjaurastis.

Džuliana paleido mano ranką, bet sėdėjo palinkusi į mane ir jos dešinioji ranka nuo peties iki alkūnės lengvai lietė mano kairiąją. Sėdėjau sulaikęs kvapą, visas atsidavęs šiam prisilietimui. Tiktai atsargiai paslinkau savo kairę koją prie jos dešinės, kad susiliestų mūsų batai. Taip slapčia pasiunčiamas tarnas, kad papirktų mylimosios tarnaitę. Kvėpavau beveik dusdamas ir meldžiau Dievą, kad nesigirdėtų švokštimo. Orkestras nesiliovė padrikai čirpinęs lyg pulkas išprotėjusių paukščių. Ten, kur turėjo būti mano pilvas, jaučiau didžiulę lyg visas operos teatras tuštumą, ir ją kirto pusiau geismo randas. Mane kankino baimė, tartum fizinė, tartum dvasinė, ir apėmė nuojauta, jog aš greit nebeįstengsiu susivaldyti, imsiu rėkti, prarasiu sąmonę ar apsivemsiu. Ir kartu palaimingai jaučiau lengvą, bet tvirtą Džulianos rankos prisilietimą. Įkvėpiau gaivų, aštrų jos šilko suknelės kvapą. Atsargiai lyg prie kiaušinio lukšto prisiglaudžiau batu prie jos batelio.

Nedarniai gaudžianti raudona ir auksinė salė subangavo man prieš akis, ėmė vos pastebimai suktis, primindama kažką iš Bleiko — didžiulį spalvotą kamuolį, milžinišką Kalėdų eglutės papuošalą, dulsvai rožinį, žėruojantį, raibuliuojantį ir čiauškantį rutulį, kurio viduje pakibę sukomės mudu su Džuliana, sujungti svaigulingo, netvaraus ir lengvo it plunksnelė prisilietimo. Kažkur virš mūsų švytėjo mėlynas, žvaigždėmis nusagstytas dangus, o aplinkui aukštai iškilusios laikė fakelus pusnuogės moterys. Mano ranka degė, koja degė, kelis drebėjo iš įtampos. Aš buvau raudonose ir auksinėse džiunglėse, apkurtintas beždžionių tarškėjimo ir paukščių švilpavimo. Kreivas saldžių garsų kardas perkirsdamas orą varstė kruviną žaizdą ir virsdavo skausmu. Aš pats buvau tas baudžiantis kalavijas, aš pats buvau ir tas skausmas. Atsidūriau arenoje, apsuptas tūkstančio besivaipančių, linksinčių veidų, ir jaučiausi pasmerktas mirti nuo triukšmo. Mane nužudys tas paukščių čiauškėjimas ir būsiu palaidotas aksominėje duobėje. Mane paauksuos, o paskui nuners odą.

— Bredli, kas tau?

— Nieko.

— Tu nesiklausai.

— Tu ką nors sakei?

— Aš klausiau, ar tu žinai turinį.

— Kieno?

— „Rožių kavalieriaus“.

— Aišku, nežinau.

— Na, tada greičiau skaityk programą...

— Ne, geriau tu man papasakok.

— O, viskas labai paprasta. Tai apie vieną jaunuolį, Oktavianą, jį myli feldmaršalo žmona, juodu meilužiai, bet ji daug vyresnė už jį ir bijo jį prarasti, nes jis gali pamilti savo bendraamžę...

— O kiek jam metų ir kiek metų jai?

— Jam, rodos, dvidešimt, o jai turbūt trisdešimt.

— Trisdešimt?

— Na, taip, žodžiu, visai sena ir supranta, kad jis žiūri į ją kaip į motiną ir kad jų santykiai negali ilgai tęstis. Operos pradžioje juodu abu lovoje, ir ji, aišku, labai laiminga, nes yra su juo, bet ir labai nelaiminga, nes žino, kad jį praras ir...

— Gana.

— Tu nenori žinoti, kas bus toliau?

— Ne.

Tą akimirką pasigirdo plojimai, pereinantys į griausmą, lyg nenutylantis išdžiūvusios jūros ošimas, lyg tarškančių kastanječių audra.

Žvaigždės užgeso, raudoni fakelai aptemo ir, kai dirigentas iškėlė batutą, stojo kraupi, sūdri tyla. Tyla. Tamsa. Paskui vėjo gūsis, ir per tamsią salę laisvai nusirito švelnaus pulsuojančio skausmo banga. Užmerkiau akis ir nulenkiau galvą. Ar mokėsiu ši besiliejantį išorinį švelnumą paversti tyros meilės upe? Arba jis mane pražudys, suterš, pasmaugs, suplėšys į gabalus? Ir staiga beveik iškart palengvėjo — iš akių pasipylė ašaros. Ašarų dovana, kuri buvo man duota ir vėl atimta, palaimingai sugrįžo. Verkiau ir man pasidarė neapsakomai lengva, atsipalaidavo ir ranka, ir koja. Galbūt, jeigu man iš akių be perstojo liesis ašaros, aš visa tai ir ištversiu. Aš nesiklausiau muzikos, aš jai atsidaviau, ir mano širdgėla liejosi iš akių drėkindama liemenę, o mudu su Džuliana dabar skriejom laisvi mojuodami sparnais tartum du sakalai, tartum du angelai, susilieję į vieną, juodoje tuštumoje, tarpais varpomoje ugnies tvyksnių. Būgštavau tik vieno, — kad neįstengsiu ilgai verkti tyliai ir pratrūksiu raudoti balsu.

Uždanga staiga pakilo, ir aš išvydau didžiulę dvigulę lovą klostėmis krintančių kraujo raudonumo užuolaidų kiaurymėje. Trumpam nusiraminau, prisiminęs Karpačo „Šventos Uršulės regėjimą“. Ir net sumurmėjau lyg užkeikimą: „Karpačas“. Tačiau tas vėsinantis palyginimas greit išsisklaidė, ir net Karpačas nebegalėjo išgelbėti manęs nuo to, kas įvyko toliau. Ne ant lovos, bet ant pagalvių avanscenoje gulėjo apsikabinusios dvi merginos. (Matyt, viena iš jų vaizdavo jaunuolį.) Paskui jos pradėjo dainuoti.

Dainuojančios moters balsas — vienas iš labiausiai slegiančių ir kerinčių garsų pasaulyje, tai pats jausmingiausias, baisiausiai reikšmingas ir kartu neturiningas garsas; o duetas dusyk blogiau nei solo. Blogiau už viską gal nebent berniukų dainavimas. Gerai nežinau. Dvi merginos kalbėjosi tyrais garsais, jų balsai sukosi, atsakinėjo vienas kitam, susiliedavo į vieną, pynė netvarų, beveik nepadoriai saldų sidabrinį narvelį. Nežinau, kuria kalba jos dainavo, žodžių negalėjau atskirti, jų ir nereikėjo, žodžiai — tos žmonių kalbos dailiausios kalybos monetos — lydėsi, virto tiesiog daina, nežmoniškai, beveik pragaištingai puikia. Nėra abejonės, ji apraudojo neišvengiamą savo jaunojo mylimojo netektį. Žavingasis jaunuolis jai prieštaravo, bet jos širdies tai nepalietė. Ir visa tai įkūnijo pompastiškų, įmantrių, širdį veriančių ir iki šleikštulio saldžių garsų kaskados. O Viešpatie, tai jau buvo nebepakeliama!

Susigriebiau, jog sudejavau, nes kaimynas iš dešinės, kurį tik dabar pastebėjau, atsisuko ir įsistebeilijo į mane. Tą akimirką mano skrandis smuktelėjo kažkur žemyn, paskui šoktelėjo atgal, ir aš pajutau burnoje netikėtą kartumą. Sumurmėjau: „Atsiprašau!“ — Džulianos pusėn ir nevikriai atsistojau. Nesmagiai sugirgždėjo kėdės eilės gale, kai šešetas žmonių skubiai atsistojo manęs praleisti. Aš prasispraudžiau pro juos, suklupau ant kažkokių laiptelių, o nepermaldaujamas saldus tremolo vis kibo nagais man į pečius. Pagaliau nusigavau ligi šviečiančio užrašo: „Išeiti“ ir netrukus atsidūriau ryškiai apšviestoje, visiškai tuščioje ir nelauktai tylioje fojė. Ėjau greitai. Jaučiau, jog tuoj susivemsiu.

Žmogaus orumui ne tas pats, kur jis susivems: netinkama vieta tik dar labiau sustiprina visą šio veiksmo siaubingumą ir gėdą. Tiktai ne ant kilimo, tiktai ne ant stalo ir ne ant suknelės namų šeimininkei. Aš norėjau, kad mane tai ištiktų už Karališkojo operos teatro ribų, — ir man tai pavyko. Išbėgau į tuščią purviną gatvę, aitriai ir pikantiškai kvepiančią ankstyvą prieblandą. Balsvu auksu blizgančios teatro kolonos atrodė šioje skurdžioje vietoje lyg sugriautų ar vaiduokliškų, ar per burtus iškilusių rūmų portikas, o prie jo šono buvo prilipusios žalios ir baltos užjūrio vaisių turgaus arkados — tarsi iš italų Renesanso. Aš pasukau už kampo ir išvydau priešais save dėžes su persikais, begalinėmis eilėmis išrikiuotas už grotelių su pinučiais. Atsargiai nusitvėriau pinučių, pasilenkiau ir susivėmiau.

Vėmimas gana įdomus reiškinys, labai sui generis26. Tiesiog stulbina, koks tai nevalingas veiksmas, kūnas staiga ima išdarinėti kažką visai neįprasta, ir dar nuostabiai greit, ir ryžtingai. Ir net nepasipriešinsi. Tave paprasčiausiai sugriebia. Vėmulys kyla aukštyn su tokiu pašėlusiu spaudimu, visiškai priešingu traukos jėgai, jog atrodo, kad tave stvėrusi ima purtyti kažkokia priešiška galia. Girdėjau, kad esama žmonių, kuriems vėmimas teikia malonumą, ir nors čia mano skonis su jų nesutampa, man regis, aš galiu juos tam tikra prasme suprasti. Tai toks jausmas, kad tu kažką atlieki. Ir jeigu nesipriešini skrandžio įsakymui, tai gal net jauti savotišką pasitenkinimą, kad esi tik bejėgis jo įrankis. Palengvėjimas, kuris ateina po šio veiksmo, žinoma, visai kas kita.

Aš stovėjau pasilenkęs ir žiūrėjau į tai, ką pridariau, ir jaučiau, kaip mano drėgną nuo ašarų veidą vėsina gaivus vėjas. Prisiminiau tą kančios karstą, tą cukrum apibarstytą plieną. Prisiminiau neišvengiamą mylimosios netektį. Ir aš pajutau Džulianą. Nemoku šito paaiškinti. Visiškai iškamuotas, priblokštas, įvarytas į kampą, aš paprasčiausiai suvokiau, kad ji yra. Dėl to nesidžiaugiau, man nepalengvėjo, tiktai aiškiai ir neginčijamai supratau pagavęs jos esmę.

Ūmai pajutau, jog kažkas stovi šalia.

— Na, kaip tu jautiesi, Bredli? — paklausė Džuliana.

Ėmiau eiti nuo jos tolyn, kišenėje graibydamasis nosinės. Kruopščiai nusišluosčiau burną ir pasistengiau prasiskalauti ją seilėmis.

Žingsniavau išilgai narvelių koridoriaus. Buvau lyg kalėjime. Lyg koncentracijos stovykloje. Tai buvo siena, sumūryta iš polietileninių maišų su ugninėmis morkomis. Jos spoksojo į mane kaip besišaipantys snukiai, kaip beždžionių užpakaliai. Stengiausi kvėpuoti atsargiai ir lygiai, vis įsiklausydamas į savo skrandį, ir švelniai glosčiau jį rankomis. Išėjau į apšviestą arkadą, ir čia mano skrandis patyrė naują išbandymą, nes įkvėpiau pūvančių salotų smarvės. Ėjau tolyn sekdamas savo kvėpavimą. Tik dabar pajutau silpnumą ir tuštumą. Supratau, jog tai jau riba. Kaip elnias, kuris nebeįstengia toliau bėgti, atsisuka ir nulenkia galvą priešais šunis, kaip Akteonas, deivės pykčio nubaustas ir šunimis užpjudytas.

Džuliana sekė paskui mane. Girdėjau kaukšint jos kulniukus į lipnų šaligatvį ir visu kūnu jaučiau jos buvimą.

— Bredli, gal išgertum kavos? Čia pat užkandinė.

— Ne.

— Gal kur nors atsisėskim.

— Čia nėra kur.

Mudu praėjome tarp dviejų sunkvežimių, prikrautų pieno baltumo dėžučių su vyšniomis, ir ištrukome iš labirinto. Temo. Žibintai jau apšvietė griežtus, elegantiškus, kariškus daržovių turgaus kontūrus, primenančius arsenalą, apšiurusias aštuonioliktojo amžiaus kareivines; šią valandą turgus buvo tylus ir niūrus lyg vienuolynas. Priešais matėsi yrantis rytietiškas Inigo Džonso bažnyčios portikas, pristatytas vežimėlių, o jo gale buvo įsikūrusi kavinukė, apie kurią kalbėjo Džuliana. Blausi žibintų šviesa, pati atrodanti murzina, išgriebdavo iš tamsos storas kolonas, besiilsinčius krovikus ir sargus, didžiulę krūvą daržovių atliekų ir suplyšusių kartono dėžių. Lyg Hogarto pavaizduotas nuskurdęs Italijos miestukas.

Džuliana atsisėdo ant vienos iš kolonų cokolio tamsiame portiko gale, ir aš atsisėdau greta arba, tiksliau, beveik greta, kiek leido kolonos iškilumas. Po savimi, po kojomis, už nugaros jaučiau riebų, lipnų Londono purvą. Iš šono blankioje šviesoje mačiau pasikėlusią šilkinę Džulianos suknelę, pilkšvai mėlynas pėdkelnes, pro kurias prasišvietė kūnas, jos batelius, irgi mėlynus, kurių taip atsargiai liečiausi teatre savo batais.

— Vargšas Bredlis, — tarė Džuliana.

— Atleisk man.

— Tai dėl muzikos, taip?

— Ne. Tai dėl tavęs. Atleisk.

Mudu tylėjome, kaip man pasirodė, visą amžinybę. Aš atsidusau, atsirėmiau į koloną ir pavėlavusios ašaros, tylios ir ramios, vėl ėmė plūsti į akis ir pasruvo per veidą. Apžiūrinėjau mėlynus Džulianos batelius.

Džuliana tarė:

— Kaip suprasti — dėl manęs?

— Aš tave beprotiškai įsimylėjau. Bet tu dėl to nesijaudink.

Džuliana švilptelėjo. Ne, ne visai taip. Ji tik iškvėpė orą, susimąsčiusi, susikaupusi.

Po kurio laiko pasakė:

— Apskritai tai aš numaniau.

— Kaip, iš kur tu sužinojai? — nustebau aš, pasitryniau ranka veidą ir įsikniaubiau lūpomis į savo drėgną delną.

— Iš to, kaip tu mane pabučiavai pereitą savaitę.

— A... Na, ką gi. Atleisk. O dabar, manau, man būtų geriausia eiti namo. Rytoj aš išvažiuosiu iš Londono. Atsiprašau, kad sugadinau tau vakarą. Tikiuosi, tu man atleisi, kad elgiausi kaip tikras galvijas. Tikiuosi, tu neišsipurvinai savo gražiosios suknelės. Labanakt.

Aš iš tiesų atsistojau. Jaučiausi tuščias ir lengvas, galėjau eiti. Pirmiausia kūnas, paskui dvasia. Nužingsniavau į Henrietos gatvę.

Džuliana atsidūrė priešais mane. Išvydau jos veidą — paukščio kaukę, lapės kaukę — įsitempusį ir šviesų.

— Bredli, nenueik. Pasėdėkim dar truputėlį. — Ji uždėjo delną man ant alkūnės.

Aš atšlijau.

— Tai ne žaidimas mažoms mergaitėms, — pasakiau.

Mudu žiūrėjome vienas į kitą.

— Atsisėskim. Prašau.

Aš sugrįžau prie kolonos. Atsisėdau ir užsidengiau veidą rankomis. Paskui pajutau, kad Džuliana stengiasi pakišti ranką man po alkūne. Atstūmiau ją. Ir taip ryžtingai, su tokiu įniršiu, lyg tą akimirką būčiau jos nekentęs ir galėjęs užmušti.

— Bredli, nereikia... taip... Pasakyk man ką nors.

— Neliesk manęs, — pasakiau.

— Gerai, neliesiu. Tik pasakyk ką nors.

— Nėra apie ką kalbėti. Aš padariau tai, ko prisiekiau niekada nedaryti, papasakojau, kas man nutiko. Sunku perdėti, manau, tu ir taip supratai, kaip tai rimta. Rytoj padarysiu tai, ką jau seniai turėjau padaryti, — išvažiuosiu. Bet nuolaidžiauti tavo mergiškai tuštybei ir išstatyti savo jausmų parodai neketinu.

— Klausyk, klausyk, Bredli. Aš nemoku aiškintis, nemoku ginčytis, bet suprask: negali viso to išversti ant manęs ir pabėgti. Tai negarbinga. Suprask.

— Kas čia begali būti garbinga, — atsakiau. — Man rūpi tik išgyventi. Suprantu tavo smalsumą ir natūralu, kad nori jį patenkinti. Turbūt paprasčiausias mandagumas reikalauja, kad nebūčiau tau toks šiurkštus. Bet man, dievaži, nerūpi, ar aš įžeisiu tavo jausmus, ar ne. Tai, ko gero, blogiausia, ką esu padaręs gyvenime. Tačiau kas padaryta, padaryta, tad nėra ko ilgai šnekėti ir narplioti savo išgyvenimus, net jeigu tau tas teikia malonumą.

— Ir tu nenori papasakoti man apie savo meilę?

Klausimas pribloškė savo paprastumu. Atsakymas į jį man buvo labai aiškus.

— Ne, viskas jau sugadinta. Aš šimtą kartų įsivaizdavau, kaip tau prisipažinsiu, bet tai buvo iš fantazijų pasaulio. Realiame pasaulyje to negali būti. Realiame pasaulyje tai neįmanoma. Nesakau, kad tai būtų nusikaltimas, tiesiog tai — absurdas. Aš šaltas kaip ledas, man viskas vis tiek. Na, ko gi tu nori? Kad aš apdainuočiau tavo akis?

— Tu pasakei, kad myli... nejau viskas iš karto... praėjo?

— Ne. Bet... žodžių jau nebėra... aš turiu tai nešioti savo širdyje, su tuo gyventi. Kol tylėjau, galėjau be galo vaizduotis sau, kaip tau tai sakau. Dabar... man nupjautas liežuvis.

— Aš... Bredli, nenueik... man reikia... ak, padėk man rasti žodžių... Tai labai svarbu... Juk tai liečia ir mane... Tu kalbi tiktai apie save.

— O apie ką gi dar kalbėti? — atsakiau aš. — Tu gyveni tik mano svajonėse.

— Netiesa. Aš gyva. Aš tave girdžiu. Aš gal kenčiu.

— Kenti? Tu? — Aš nusijuokiau ir atsistojau eiti.

Bet nespėjau nė žingsnio žengti, kai Džuliana, nė nepakilusi iš vietos, nutvėrė mane už rankos. Pažvelgiau žemyn jai į veidą. Norėjau ištraukti ranką, bet smegenų komanda pasimetė kažkur pusiaukelėje. Stovėjau ir žiūrėjau į jos atkaklų veidą, kuris staiga pasidarė griežtesnis ir senesnis. Ji žvelgė į mane be jokio švelnumo, paniurusi, akys susiaurėjusios tarsi du klausiantys stačiakampiai, lūpos prasivėrusios, nosis suraukta iš reiklaus nepatiklumo.

— Prašau atsisėsti, — tarė ji.

Aš atsisėdau, ir ji paleido mano ranką.

Mudu žiūrėjome vienas į kitą.

— Bredli, tu negali nueiti.

— Atrodo, taip. Žinai, tu labai žiauri panelė.

— Tai nėra žiaurumas. Man reikia suprasti. Tu sakai, kad galvoji tik apie save. Gerai. Aš irgi galvoju apie save. Tu pats pradėjai ir negali baigti, kada tik tau šaus į galvą. Aš lygiateisė partnerė šiame žaidime.

— Tikiuosi, šis žaidimas tau smagus. Turbūt malonu išvysti kraują ant nagučių. Bus apie ką pagalvoti atsigulus į lovytę prieš miegą.

— Nebūk storžievis, Bredli. Aš nekalta. Aš neprašiau, kad mane įsimylėtum. Man tai nė į galvą neatėjo. Kada tai įvyko? Kada tu pradėjai mane pastebėti?

— Klausyk, Džuliana, — atsakiau, — panašūs prisiminimai būna malonūs, kai du žmonės myli vienas kitą. Bet kai vienas myli, kitas — ne, jie netenka savo žavesio. Tai, kad aš turėjau nelaimę tave įsimylėti, visai nereiškia, jog aš nematau, kokia tu esi: tu labai jauna, labai neišsilavinusi, labai nepatyrusi ir daugeliu atžvilgiu labai kvaila mergaitė. Ir tu nesulauksi, kad aš imčiau glostyti tavo savimeilę pasakodamas savo meilės istoriją. Žinau, tave tai pralinksmintų. Gal net pradėtum džiūgauti. Tačiau pasistenk būti šiek tiek suaugesnė ir paprasčiausiai viską užmiršk. Tai tau ne žaislas. Tau nepasiseks patenkinti nei savo smalsumo, nei garbėtroškos. Viliuosi, kad, ne taip kaip aš, tu mokėsi laikyti liežuvį už dantų. Aš negaliu paliepti tau nesišnabždėti pakampėmis ir nesišaipyti iš manęs — aš tik prašau tavęs to nedaryti.

Kiek palūkėjusi, Džuliana pasakė:

— Man regis, tu manęs visai nepažįsti. Ar tu tikras, kad myli būtent mane?

— Gerai. Tarkim, aš galiu pasikliauti tavo diskretiškumu. Na, o dabar išvaduok mane nuo šio žiauraus ir neprideramo tardymo.

Dar truputį patylėjusi, Džuliana tarė:

— Vadinasi, rytoj tu išvažiuoji? O kur?

— Į užsienį.

— Na, o ką man, tavo nuomone, daryti? Perbraukti šį vakarą ir užmiršti?

— Taip.

— Ir tu manai, tai įmanoma.

— Tu puikiai supranti, ką aš turiu galvoje.

— Aišku. O kiek laiko prireiks tau, kol išsivaduosi nuo to, kaip tu sakai, nelaimingo susižavėjimo?

— Aš nevartojau žodžio „susižavėjimas“.

— Na, o jei aš pasakysiu, kad tu tik nori miegoti su manimi?

— Sakyk sau.

— Vadinasi, tau tas pats, ką aš manau?

— Dabar tas pats.

— Todėl, kad tu sugadinai visą savo meilės džiaugsmą, perkėlęs ją iš fantazijų į realų pasaulį?

Aš atsistojau ir sparčiai nužingsniavau šalin, šįkart nuėjau gana toli. Regėjau ją lyg sapne: ji bėgo kaip jauna spartietė, margavo mėlynomis tulpėmis jos raudona šilkinė suknelė, mirgėjo blizgantys mėlyni bateliai, rankos buvo ištiestos į priekį. Ji vėl pastojo man kelią, ir mudu sustojome prie sunkvežimio, prikrauto baltų dėžių. Padvelkė ypatingas nenusakomas kvapas, lyg bičių spiečius, nešdamas siaubingas asociacijas. Atsirėmiau į sunkvežimio bortą ir sudejavau.

— Bredli, ar galiu prie tavęs prisiliesti?

— Ne. Būk gera, eik. Jei nors truputį manęs gailiesi, eik.

— Bredli, tu mane taip sujaudinai, leisk dabar išsišnekėti, man irgi reikia susigaudyti savo jausmuose. Tau ir į galvą neateina, kaip...

— Žinau, tau šlykštu.

— Tu sakai, kad negalvoji apie mane. Tu iš tiesų negalvoji!

— Koks čia siaubingas kvapas? Kas tose dėžutėse?

— Braškės.

— Braškės! — Jaunystės iliuzijų ir trumpo ugningo džiaugsmo kvapas.

— Tu sakai, kad myli mane, bet aš tavęs visiškai nedominu.

— Nė kiek. Na, tai sudie, girdi?

— Tu, matyt, nė neįsivaizduoji, kad aš galiu tau atsakyti tuo pačiu jausmu.

— Ką?

— Kad aš galiu atsakyti tuo pačiu jausmu.

— Nekvailiok, — sudraudžiau, — tai vaikiška.

Prie mūsų kojų, nesusigaudydami, ar dabar diena, ar naktis, vaikštinėjo balandžiai. Pažvelgiau į juos.

— Tavo meilė... koks čia tas žodis... grynas solipsizmas, jeigu tu net nesusimąstai, ką aš galiu jausti.

— Taip, — pasakiau aš, — tai solipsizmas. Nieko nepadarysi. Tai žaidimas, kurį aš žaidžiu pats su savimi.

— Tada nereikėjo man apie tai sakyti.

— Sutinku, nereikėjo.

— Bet nejau tu nenori žinoti, ką aš jaučiu?

— Aš nesirengiu jaudintis dėl to, ką tu jauti. Tu tik kvaila maža mergaitė. Tu įsiaudrinusi ir tavo savimeilė paglostyta, kad nebejaunas žmogus prieš tave daro iš savęs kvailį. Galimas daiktas, tau tai nutiko pirmą kartą, bet, nėra abejonių, — ne paskutinį. Suprantama, tau norisi patyrinėti situaciją, pasiknaisioti savo išgyvenimuose, pažaisti jausmais. Man iš to jokios naudos. Aš, žinoma, suprantu, jog tu turėtum būti daug vyresnė, stipresnė ir šaltakraujiškesnė, kad galėtum paprasčiausiai nekreipti į tai jokio dėmesio. Vadinasi, tu, kaip ir aš, negali pasielgti taip, kaip reikėtų. O gaila. Na, eime šalin nuo tų prakeiktų braškių. Metas namo.

Ėmiau žingsniuoti, bet šįsyk ne taip sparčiai. Džuliana ėjo greta. Mes įsukome į Henrietos gatvę. Buvau baisiai susijaudinęs, bet nusprendžiau to neparodyti. Ir dar jaučiau, jog žengiau žingsnį, kuris gali būti lemtingas, bent jau nesusilaikiau. Pareiškiau, jog apie meilę nekalbėsiu, o pats kalbėjau tik apie meilę, ir apie nieką kitą daugiau. Ir tai teikė man didžiulį saldų malonumą, sumišusį su kartėliu. Pasiaiškinimai, ginčai, kova, kartą prasidėję, galėjo tęstis ir tęstis, ir pavirsti pragaištingu įpročiu. Jeigu ji nori kalbėti, argi man užteks jėgų atsisakyti? Jeigu nuo šio pokalbio mirčiau, juk būčiau laimingas. Ir buvau priblokštas, kai supratau, jog net per šias dvidešimt buvimo su Džuliana minučių mano meilė neišmatuojamai išaugo ir susikomplikavo. Ji ir pirma buvo didžiulė, bet jai stigo detalių. Dabar atsivėrė olos, labirintai. O juk greitai... Tapusi sudėtingesnė, ji pasidarys dar stipresnė, reikšmingesnė, nesunaikinama. Prisidėjo tiek daug peno apmąstymams, naujo peno. O Viešpatie!

— Bredli, kiek tau metų?

Klausimas užklupo mane netikėtai, bet atsakiau tučtuojau:

— Keturiasdešimt šešeri.

Kam man prireikė to melo, sunku paaiškinti. Iš dalies tai tik kartus juokas. Taip įsitraukęs skaičiavau šio vakaro nuostolius, įsivaizduodamas, kaip išaugs netekties, pavydo ir nevilties skausmas, jog klausimas, kiek man metų, buvo paskutinis lašas, paskutinis žiupsnelis druskos, užpiltas ant žaizdos. Liko tik atsikirsti juokais. Šiaip ar taip, ji žinojo, kiek man metų. Ir vis dėlto smegenų kamputyje krebždėjo mintis: na, ne, man nėra penkiasdešimt aštuonerių, negali tiek būti. Aš jaučiuosi jaunas, jaunai atrodau. Instinktas pakuždėjo, jog reikia nuslėpti tiesą. Ir aš norėjau pasakyti „keturiasdešimt aštuoneri“, bet nušokau į keturiasdešimt šešerius. Regis, tinkamas amžius, visai priimtinas.

Džuliana kurį laiką tylėjo. Ji, atrodo, nustebo. Mes pasukome į Bedfordo gatvę. Tada ji pasakė:

— O, vadinasi, tu truputį vyresnis už tėtį. Aš maniau, kad jaunesnis.

Aš bejėgiškai nusijuokiau, mintyse priekaištaudamas sau už tą nesąmonę, už tą rinktinę kvailystę. Juk jaunimas nesusigaudo, kam kiek metų, nejaučia amžiaus skirtumo. Jeigu kam per trisdešimt, tas jau senas. O čia dar ta apgaulinga jaunyvo žmogaus kaukė. Ak, kaip kvaila, kvaila, kvaila!

— Bredli, ko tu taip baisiai juokiesi, kas yra? Prašau, nustok ir pasišnekame. Turiu su tavim rimtai pasikalbėti.

— Na ką gi, pasišnekam.

— Kur mudu esam?

— Vis dar priešais svetingąjį Inigo Džonsą.

Įsmukę pro mažus vartelius ir praėję pro dvi audiniu apdengtas aukų dėžes, mes atsidūrėme vakarinėje bažnyčios pusėje, kur buvo įėjimas į vidų. Pasukau į tamsų kiemelį ir išėjau į sodą. Takelis rėmėsi į duris, vedančias į nusipelniusių teatro žmonių — Lėlio, Vičerlio, Grinlingo Gibonso, Arnės ir Elenos Teri — amžino poilsio vietą. Plytinis portikas buvo kupinas dailaus, jaukaus, grynai angliško grožio. Atsisėdau tamsiame sode ant suolelio. Tolėliau ant oranžinių rožių krito blausi žibinto šviesa, darydama jas vaškines. Šmėkštelėjo katė, tyliai ir greitai, lyg paukščio šešėlis. Kai Džuliana atsisėdo greta, pasislinkau į šalį. Aš niekad, niekad jos nepaliesiu. Tikra beprotybė tęsti toliau šį kivirčą. Ir aš jau nusilpau nuo savo pamišimo, nuo visų tų baisių nesąmonių, kurių pridariau. Kai pamelavau dėl savo amžiaus, visos savisaugos pastangos jau buvo beprasmės.

— Iki šiol dar niekam dėl manęs nebuvo pasidarę bloga, — pasakė Džuliana.

— Neturėk iliuzijų. Tai iš dalies Štrausas.

— Mielasis senasis Štrausas.

Sėdėjau lyg egiptietis, — tiesus, rankas pasidėjęs ant kelių, — ir žiūrėjau į tamsą, kur šmėkščiojo ir šėliojo katės šešėlis. Prie suspaustų mano krumplių švelniai ir klausiamai prisilietė šilta ranka.

— Nereikia, Džuliana. Aš iš tiesų jau eisiu. Nebekankink manęs.

Ji atitraukė ranką.

— Bredli, na, kodėl tu toks šaltas?

— Gal aš ir kvailys, bet tau koks reikalas elgtis kaip mergšei?

— „Stok į vienuolyną, kam tau perėti nusidėjėlius?“

— Suprantu, tau didžiai smagu. Bet gana, patylėk ir neliesk manęs.

— Ir netylėsiu, ir liesiu.

Jos ranka kankintoja vėl suspaudė manąją.

Aš pasakiau:

— Tu taip negražiai... elgiesi. Niekad... nebūčiau patikėjęs... kad tu gali būti... tokia lengvabūdė ir tokia... pikta.

Pasisukau į ją ir smarkiai suspaudžiau jos užsispyrusią ranką aukščiau riešo. Ir ūmai mane lyg kažkas trenkė — tą akimirką aš greičiau nuspėjau nei pamačiau jos susijaudinusį veidą, blankią šypseną. Tvirtai ir ramiai apkabinau ją abiem rankomis per pečius ir labai atsargiai pabučiavau į lūpas.

Būna rojaus palaimos akimirkų, kurios vertos tūkstančio metų pragaro, bent jau taip mes manom, bet ne visada tuo metu tai suvokiam. Aš suvokiau. Žinojau, jog net jei dabar sugriūtų pasaulis, aš nieko nebeprarasčiau. Aš įsivaizduodavau, kaip bučiuoju Džulianą, bet negalėjau įsivaizduoti to beribio ir tyro džiaugsmo, to staigaus įaudrinto žavesio, kai lūpomis lieti josios lūpas, visa savo esybe — josios esybę.

Buvau apimtas tokio netikėto džiugesio, kai bučiavau ją, jog ne iškart susivokiau, kad ir ji apkabino mane ir bučiuoja. Jos rankos apsivijo mano kaklą, lūpos degė, akys buvo užmerktos.

Aš nusigręžiau ir lengvai atstūmiau ją nuo savęs, ir ji tada nuleido rankas. Atsiplėšti nuo jos man padėjo natūralus nepatogumas bučiuotis sėdint. Mudu atšlijome vienas nuo kito.

Aš pasakiau:

— Kam tu tai padarei?

— Bredli, aš myliu tave.

— Neprasimanyk, nešnekėk kvailysčių.

— Ką gi man daryti? Tu net nesiklausai manęs. Tu manai, aš mažas vaikas, ir man tai tik žaidimas. Aišku, kad aš sutrikau. Aš taip seniai tave pažįstu, visą savo gyvenimą. Ir visuomet tave mylėjau. Prašau nepertraukti. Kad tu žinotum, kaip aš laukdavau tavęs ateinant, kaip man norėdavosi su tavim šnekėtis, viską išsipasakoti. Tu nieko nepastebėdavai, bet daugybė dalykų man tapdavo aiškūs tik tada, kai apie juos papasakodavau tau. Kad tu žinotum, kaip aš žavėdavausi tavimi. Kai buvau maža, sakydavau, jog noriu už tavęs ištekėti. Prisimeni? Žinoma, užmiršai. Tu visą gyvenimą esi mano idealas. Ir tai ne vaikiškos užgaidos, ir ne koks susižavėjimas, o tikra, gili meilė. Žinoma, anksčiau aš nieko savęs neklausdavau, apie nieką nesusimąstydavau, net nepavadindavau to jausmo meilės vardu, bet neseniai, kai pasijutau suaugusi, aš uždaviau sau šį klausimą, susimąsčiau ir viską supratau. Matai, mano meilė irgi suaugo, ir aš panorau daugiau būti su tavimi, panorau kaip reikiant tave pažinti nuo to laiko, kai tapau moterim. Manai, kam man prireikė nagrinėti pjesę? Man, žinoma, rūpėjo apie ją pakalbėti, bet dar labiau man reikėjo tavo meilės ir dėmesio. Viešpatie, aš norėjau tik žiūrėti į tave. Tu neįsivaizduoji, kaip visais šiais pastaraisiais metais aš trokšdavau prie tavęs prisiliesti, tave pabučiuoti, bet neišdrįsdavau ir jau maniau, kad niekada neišdrįsiu. O vėliau, nuo tos dienos, kai tu pamatei mane plėšančią laiškus, aš beveik visą laiką galvojau tik apie tave, o ypač šią paskutinę savaitę, kai... kai ėmiau įtarti tai... ką tu šįvakar man prisipažinai... Apie nieką daugiau negalvojau, tiktai apie tave.

— Na, o Septimus? — ištariau.

— Kas?

— Septimus. Septimus Ličas. Tavo gerbėjas. Nejau tu savo mintyse nepaskyrei kelių minučių jam?

— Ak, Septimus. Tai aš tik pasakiau. Turbūt tik tyčia, norėdama tave paerzinti. Jis nėra mano vaikinas, o tiktai draugas. Aš neturiu vaikino.

Aš žiūrėjau į ją. Ji sėdėjo ant suolo šonu, lyg moteriškam balne, vienas kelis buvo stangriai aptemptas šilku. Žiūrėjau į mėlynų sagučių eilę jai ant krūtinės. Išsitaršę plaukai, dabar jau panašūs nebe į šalmą, o į turbaną, pasišiaušė ant viršugalvio, kai ji nesąmoningai ir nervingai atmesdavo juos nuo kaktos. Veidas spinduliavo tą sudvasintą aistrą ir jausmą, kurio nedrįstu pavadinti. Ji buvo jau nebe vaikas. Ji įžengė į moteriškumo valdas suvokdama jo valdžią ir galią.

Aš pasakiau:

— Viskas aišku.

Paskui lengvai ir greit atsistojau ir nuėjau prie vartelių. Pasukau į Bedfordo gatvę, metro stoties Lesterio aikštėje kryptimi. Kai žengiau skersai Gariko gatvės, Džuliana, ėjusi man iš dešinės, paėmė mane už parankės. Kaire ranka aš atsargiai ją atkabinau ir ji vėl ją nuleido. Tylėdami mes nuėjome iki Sent Martino skersgatvio.

Tada Džuliana tarė:

— Matau, tu nusprendei manim netikėti ir nekreipti dėmesio į mano žodžius. Tau vis dar atrodo, kad man dvylika metų.

— Ne, ne, — atsakiau. — Aš labai įdėmiai klausiausi, ką tu sakai, visa tai labai įdomu ir net jaudina. Ir puikiai išreikšta, ypač turint galvoje, jog sukurta greitosiomis. Tačiau kažkaip nenuoseklu ir neaišku, ir man nesuprantamos tavo išvados, jeigu apskritai jų esama.

— Viešpatie, Bredli, aš myliu tave.

— Labai miela iš tavo pusės.

— Aš neprasimanau, tai tiesa.

— Aš nekaltinu tavęs nenuoširdumu. Tiesiog tu pati nesupranti, ką kalbi. Juk prisipažinai, kad esi sutrikusi.

— Argi?

— Tavo sutrikimo priežastis visiškai akivaizdi. Aš tau patikau arba, kaip tu maloniai pasakei, tu mane mylėjai, kai buvai mažas, nekaltas vaikelis, o aš, rašytojas, buvau įdomus tavo tėvo bičiulis ir svečias, ir panašiai. Dabar tu užaugai, o aš daug vyresnis už tave, bet mudu netikėtai atsidūrėme tame pačiame pasaulyje — suaugusiųjų pasaulyje. Net jei neminėtume nedidelio sukrėtimo, kurį šįvakar patyrei, tu, suprantama, nustebai ir, galimas daiktas, net apsidžiaugei, pamačiusi, jog tam tikra prasme mes dabar lygūs. Kas gi turėjo nutikti tavo buvusiam prisirišimui prie žmogaus, kuriuo tu pripratai žavėtis, kai buvai maža? Teisingas klausimas? O gal pats savaime ir ne. Tiktai nedovanotinas mano elgesys padarė jį pagrįstą, bent jau kuriam laikui. Idiotiškas mano prisipažinimas tave pribloškė, pralinksmino, sujaudino ir pastūmėjo atsakomajam prisipažinimui, kuris visiškai pakrikas ir neaiškus ir dėl kurio tu rytoj jau pasigailėsi. Štai ir viskas. Ačiū Dievui, jau metro.

Mes nulipom laipteliais į Lesterio aikštės stotį ir sustojome vienas prieš kitą ryškioje šviesoje netoli bilietų automatų, sustingę zujančių žmonių minioje. Matėme tik vienas kitą, nieko aplink nepastebėdami, lyg būtume atsidūrę tyliausiame parke arba ant milžiniškos Tibeto plynaukštės.

— Ar mano pabučiavimas irgi pakrikas ir neaiškus? — tarė Džuliana.

— Na, sėskis į traukinį, ir labos tau nakties.

— Bredli, tu supratai, ką pasakiau?

— Tu pati nežinai, ką kalbi. Rytoj tau viskas atrodys lyg blogas sapnas.

— Pažiūrėsim! Šiaip ar taip, tu su manim šnekėjais, tu ginčijais.

— Čia nėra apie ką šnekėti. Aš tik labai neatsakingai bandžiau pratęsti malonumą pabūti su tavimi.

— Vadinasi, man dar nereikia eiti.

— Ne, reikia. Viskas baigta.

— Ne, nebaigta. Tu juk neišvažiuosi iš Londono, taip?

— Aš... neišvažiuosiu iš Londono, — pasakiau.

— Ir mes rytoj pasimatysim?

— Galbūt.

— Aš paskambinsiu apie dešimtą.

— Labanakt.

Aš neapglėbiau jos, tik pasilenkiau ir lūpomis lengvai prisiliečiau prie jos lūpų. Paskui apsisukau ir laiptais užkopiau į Čering Kroso gatvę. Žingsniavau, nieko aplink nematydamas, ir iš laimės šypsojausi.

Regis, aš miegojau. Mane tai prižadindavo palaimos plūstelėjimas, tai vėl nugrimzdavau į miegą. Kūną maudė nuo saldaus ir kankinančio geismo ir nuo suvokimo, kad jis gali būti patenkintas. Tylutėliai dejavau iš laimės. Atrodė, jog esu ne iš kūno ir kraujo, o iš kažko kito, kažko įstabaus... Iš medaus, iš saldainių, iš marcipanų — ir kartu iš plieno. Buvau tarsi plieninė viela, tyliai virpanti mėlynoj tuštumoj, o šiltose slapčiausiose sąmonės gelmėse spurdėjo nuostaba dėl to, kas man nutiko. Suprantama, šiais žodžiais neperteiksi to, ką jaučiau, to neįmanoma apsakyti. Aš nemąsčiau. Paprasčiausiai buvau. Kai į mano rojų prasmukdavo padrikos mintys, vijau jas šalin.

Atsikėliau anksti, iškilmingai ir lėtai nusiskutau, kruopščiai su meile apsirengiau ir ilgai apžiūrinėjau save veidrodyje.

Atrodžiau lyg trisdešimt penkerių. Na, gal keturiasdešimties. Pastaruoju metu sulysau, ir tai man tiko. Išblukę šviesūs švelnūs kiek žilstelėję plaukai, lygūs ir tankūs, tiesi plona nosis su plačiomis šnervėmis, gana graži, šaltos pilkai žydros akys, išsišovę skruostikauliai, aukšta kakta, plonos lūpos — intelektualo veidas. Puritono veidas. Na ir kas?

Atsigėriau vandens. Apie valgį, savaime aišku, negalėjau nė pagalvoti. Mane pykino ir krėtė drebulys, bet naktį aš pabuvojau rojuje ir vis dar tebejaučiau dangišką palaimą. Nuėjau į svetainę ir dar sykį atsainiai nubraukiau dulkes nuo labiausiai krintančių į akis daiktų, kurie iki šio laiko vėl buvo spėję apdulkėti. Paskui atsisėdau ir vėl pasinėriau į apmąstymus.

Apskritai galėjau save pasveikinti: vakar vakare laikiausi gana santūriai. Teisybė, man pasidarė bloga jos akyse ir aš prisipažinau jai, kad myliu, tokiais žodžiais, jog ji iškart suprato, kaip tatai rimta, — aš tuojau pat šitai pastebėjau. Ir paskui elgiausi oriai. (Iš dalies, žinoma, dėl apgaulingo malonumo, kad ji čia.) Šiaip ar taip, aš jos neverčiau nieko daryti. Bet ką ji apie visa tai galvoja dabar? Staiga paskambins ir šaltai pasakys, kad sutinka su manimi ir kad iš tiesų geriau viską baigti? Aš juk pats ją įtikinėjau, jog ji jau tiek suaugusi, kad galėtų šitaip elgtis. Galbūt gerai pagalvojusi ji nusprendė paklausyti mano patarimo? Ką reiškė jos kalba „apie meilę“? Ar ji suvokė, apie ką kalba? Gal visa tai sukūrė tik todėl, kad mano prisipažinimas ją paveikė, paglostė, sujaudino? O jeigu ji staiga apsigalvos? O jeigu ji ir tikrai mane myli, kas bus toliau? Tačiau dabar ne per daug svarsčiau, kas bus toliau. Jeigu ji iš tiesų myli — kas bus, tas.

Pažiūrėjau į laikrodį, jis rodė aštuonias. Patikrinau, kiek laiko, telefonu, ir man taip pat atsakė, kad aštuonios. Išėjau į kiemą, bet toli nesitraukiau, kad girdėčiau telefoną, ir sustojau apmiręs. Pasirodė Rigbis su vienu iš savo įtartinų draugelių, ir aš taip lėtai ir keistai pakėliau ranką pasisveikinti, jog jie dar ilgai gręžiojosi per petį. Buvau bebėgąs iki gėlių parduotuvės, bet apsigalvojau. O jeigu ji nepaskambins? Vėl įėjau vidun ir vėl pažvelgiau į laikrodį, įnirtingai jį pakračiau. Praėjo begalė laiko, o jis teberodė ketvirtį po aštuonių. Persikrausčiau į svetainę ir pabandžiau įsikniaubti į kilimą, bet ir tai kažkodėl jau negelbėjo, man reikėjo krutėti, blaškytis. Sukinėjausi, laksčiau po kambarį kalendamas dantimis. Pabandžiau sušvilpti, bet nieko neišėjo. Stengiausi giliai kvėpuoti, tačiau tarp dviejų įkvėpimų savęs nebejausdavau ir karštligiškai gaudydavau orą.

Apie devintą kažkas paskambino į duris. Nutykinau prie jų ir pažiūrėjau pro matinį stiklą. Tai buvo Džuliana. Pabandžiau greit susitvardyti ir atidariau. Ji skriste įskrido vidun. Aš vos spėjau užtrenkti duris koja, kai ji įstūmė mane į svetainę. Rankomis apsivijo man apie kaklą, ir aš apglėbiau ją vaiskioje tamsoje, ir jau nebekalenau dantimis, o verkiau ir juokiausi, ji irgi juokėsi ir virpėjo, ir mudu susmukome ant grindų.

— Bredli, ačiū Dievui, aš taip bijojau, kad tu nepersigalvotum, nebegalėjau sulaukti dešimtos.

— Kvailute. O... tu atėjai... tu atėjai...

— Bredli, aš myliu tave, myliu, tai tikra. Aš supratau šitai labai aiškiai, kai mudu vakar išsiskyrėme. Aš negalėjau užmigti, dievai žino, kas man darėsi. Taip man dar nėra buvę. Tai meilė, tuo neįmanoma abejoti, tiesa?

— Ne, — atsakiau, — neįmanoma. Jeigu kyla abejonių, vadinasi, jau ne tai.

— Na, matai!

— O kaip ponas Belingas?

— Ak, Bredli, nebekankink manęs su tuo Belingu. Tai buvo tik įgeidis, vaikiškas kaprizas. Nebėra jokio Belingo, nieko nebėra, tik mano meilė tau, tikrai. Be to, jis manęs iš tiesų nė nemylėjo, niekada nemylėjo taip kaip tu...

— Suprantama, aš padariau tau įspūdį. Gal viskas tiktai dėl to?

— Aš myliu tave. Aš siaubingai jaudinuosi, bet kartu esu visiškai rami. Argi tai neįrodo, kad įvyko kažkas nepaprasta. Aš tarytum arkangelas. Galiu su tavim kalbėtis, galiu tave įtikinti, pamatysi. Juk mudu turim begalę laiko, ar ne, Bredli?

Nuo jos klausimo, tiksliau, tvirtinimo, į mane padvelkė išblaivinantis šaltukas. Laikas, planai, ateitis.

— Taip, mieloji, mudu turim begalę laiko.

Mudu kiūtojom ant grindų: aš sėdėjau parietęs kojas, ji klūpojo ant kelių, palinkusi virš manęs, ir glostė man plaukus ir kaklą. Paskui atrišo kaklaraištį. Aš nusijuokiau.

— Viskas gerai, Bredli, ko tu panikuoji, aš tik noriu pažiūrėti į tave. Aš apie nieką daugiau negalvoju — noriu tik žiūrėti į tave, liesti tave ir jausti, koks tai stebuklas...

— Kad A myli B, o B myli A. Tai iš tiesų retenybė.

— Tavo tokia graži galva!

— Kitados aš kyštelėjau ją pro tavo lopšio užuolaidėles.

— O aš pamilau tave iš pirmo žvilgsnio.

— Galėčiau pakišti ją po tavo automobilio ratais.

— Kad nors prisiminčiau, kada aš pirmąkart tave pamačiau!

Aš staiga pagalvojau, jog visus savo darbus ir reikalus galėčiau prisiminti, pavartęs kurią iš senų užrašų knygelių (jas visas tebeturiu). Viską, ką veikiau tą dieną, kai gimė Džuliana. Tikriausiai sprendžiau kokią nors mokesčių problemą arba valgiau priešpiečius su Grei Pelhemu.

— O kada tu mane pamilai? Juk dabar jau galime apie tai kalbėtis, ar ne?

— Dabar jau galime. Man regis, tai įvyko tada, kai nagrinėjome „Hamletą“.

— Tiktai tada! Bredli, tu mane gąsdini. Iš tiesų, gal tu dar kartą pagalvok. Gal tai tik trumpalaikis emocinis impulsas? Gal tu paprasčiausiai susipainiojai? Gal po savaitės tavo jausmai man visiškai pasikeis? O aš maniau...

— Džuliana, nejau tu kalbi rimtai? Ne, ne, juk tu matai, kas man darosi. Nebėra praeities, nebėra istorijos. Viskas pastatyta ant kortos.

— Žinau...

— Čia nieko nepasversi, neapskaičiuosi. Bet... ak, mano mylimoji... mums nebus lengva. Eikš pas mane. — Prisitraukiau ją prie savęs ir priglaudžiau jos liūtišką galvą sau prie krūtinės.

— Nematau čia jokių sunkumų, — ištarė ji į mano švarius melsvus su dryželiais marškinius ir atsagstė viršutines sagas. — Žinoma, nėra ko skubėti, reikia išlaikyti laiko patikrinimą... skubėti neverta....

— Gerai sakai, — pritariau jai, — skubėti neverta...

Lengva pasakyti, kai ji įkišo ranką man po marškiniais ir dūsaudama ėmė pašyti susivijusius žilus plaukus man ant krūtinės.

— Juk aš nieko blogo nedarau, tiesa? Juk nesielgiu begėdiškai?

— Ne, Džuliana, ne, mano širdele.

— Noriu tave paliesti. Kaip puiku, kad turiu tam teisę...

— Džuliana, tu pakvaišai... tu išprotėjai...

— Manau, mudu turime ramiai ir neskubėdami pažinti vienas kitą ir sakyti vienas kitam teisybę, sakyti viską ir žiūrėti vienas kitam į akis, kaip dabar... jaučiu, kad galėčiau metų metus taip žiūrėti tau į akis... tai lyg penas... tiktai žiūrėti, ir viskas... Ar ir tu taip jauti?

— Maža ką aš jaučiu, — atsakiau. — Kai kuriuos iš mano jausmų yra išreiškęs Marvelis. Bet svarbiausia aš jaučiu — ne, leisk man pasakyti, — štai ką. Aš visiškai nevertas tavo meilės. Nepradėsiu čia nuobodžiai dėstyti, kodėl... bet patikėk manim. Gerai, aš pasiruošęs pasiduoti lėtai tėkmei, kaip tu sakai, o tu stenkis įtikinti mane ir save, jog iš tiesų visa tai jauti. Tik nereikia jokių saitų, jokių įsipareigojimų...

— Bet aš jau prisirišau...

— Tu turi būti visiškai laisva...

— Bredli, nereikia...

— Manau, mums nederėtų tarti kai kurių žodžių.

— Kokių žodžių?

— „Myliu“, „įsimylėjau“.

— Mano nuomone, tai kvaila. Bet kadangi mes turime akis, tai galime apsieiti ir be jų. Žiūrėk, argi tu nematai to, ko nenori ištarti?

— Na, nereikia to niekaip vadinti. Turėkim kantrybės ir palaukim, kas bus toliau.

— Tu taip keistai kalbi — tu jaudiniesi...

— Aš išsigandęs.

— O aš ne. Dar niekad nesijaučiau tokia drąsi. Ko gi tu bijai? Ir kodėl sakai, jog mums nebus lengva. Kokius sunkumus tu turi galvoje?

— Aš daug vyresnis už tave. Labai daug. Tai didžiulis sunkumas.

— Ak, šitai... Na, čia tik formalumas. Tai mūsų neliečia.

— Ne, liečia, — pasakiau. Aš jau pajutau, kad liečia.

— Ir tai viskas, ką norėjai pasakyti.

Aš dvejojau.

— Taip.

Man dar daug teks jai iškloti. Bet ne šiandien.

— O tai ne...

— Ak, Džuliana, tu manęs nepažįsti, tu juk manęs nepažįsti...

— O tai ne Kristiana?

— Kas? Kristiana? Viešpatie, ne!

— Ačiū Dievui. Žinai, Bredli, kai tėtis šnekėjo apie tai, kaip sutaikyti tave su Kristiana, aš taip kankinausi... iki tol... tada aš tikriausiai ir supratau, ką tu man reiški...

— Kaip Ema ir ponas Naitlis.

— Taip. Supranti, visą tą laiką, kai aš tave pažįstu, tu visuomet būdavai vienas, visiškai vienas, vienišius.

— Lyg stulpas dykumoje.

— Ir vakar aš jaudinausi dėl Kristianos...

— Ne, ne, Krisė puiki moteris, ir net mano neapykanta jai praėjo, bet ji man — niekas. Tu išlaisvinai mane iš daugelio raizgų. Aš dar papasakosiu tau... vėliau... viską...

— Na, o amžius neturi reikšmės, daugeliui merginų patinka vyresni už jas vyrai. Vadinasi, viskas paprasta ir aišku. Aš kol kas dar nieko nesakiau tėvams nei vakar, nei šįryt, norėjau pirma įsitikinti, kad tu nepersigalvojai. Pasakysiu jiems šiandien...

— Palauk! Ką tu jiems pasakysi?

— Kad aš tave myliu ir noriu už tavęs ištekėti.

— Džuliana! Tai neįmanoma! Džuliana, aš senesnis, negu tu manai...

— Tu senas kaip pasaulis. Taip, taip, žinom!

— Ne, tai neįmanoma.

— Bredli, tu šneki nesąmones. Na, ko tu taip žiūri? Juk tu myli mane? Juk nenori manęs suvilioti, paskui pamesti?

— Ne. Aš tikrai tave myliu...

— Argi tai ne amžinai?

— Taip. Tikroji meilė būna amžina... o tai tikroji meilė... bet...

— Kas „bet“?

— Tu juk sakei, kad nereikia skubėti, reikia pamažu pažinti vienam kitą... viskas taip netikėta... aš esu tikras, jog tu neprivalai... niekuo įsipareigoti...

— O gal aš noriu įsipareigoti? Gerai, turėsim kantrybės, neskubėsim ir panašiai. Bet juk mudu seniai pažįstame vienas kitą, aš pažįstu tave visą savo gyvenimą, tu mano ponas Naitlis, o amžiaus skirtumas...

— Džuliana, man rodos, kol kas reikia viską laikyti paslaptyje.

— Kodėl?

— Todėl, kad tu gali persigalvoti.

— O gal todėl, kad tu gali persigalvoti?

— Aš nepersigalvosiu. Bet juk tu manęs nepažįsti, negali pažinti. Aš tinku tau į tėvus.

— Manai, man tai svarbu?..

— Ne, bet svarbu visuomenei, o vieną gražią dieną pasidarys svarbu ir tau. Tu pamatysi, kaip aš senstu...

— Bredli, tai niekai.

— Aš labai norėčiau, kad tu kol kas nieko tėvams nesakytum.

— Gerai, — tarė ji, patylėjusi ir vis dar klūpodama ant kelių, ir atsitraukė nuo manęs su vaikiška nuostaba veide.

Negalėjau ištverti, kai tarp mūsų prabėgo nepasitikėjimo šešėlis. Ką gi, kas bus — tebūnie. Teks pasikliauti jos teisingumo jausmu, jos naivumu, nepatyrimu ir net paikumu. Aš pasakiau:

— Daryk, kaip nori, mano džiaugsme, aš viską palieku tavo valiai. Aš tave myliu be galo ir be galo tavimi pasitikiu, ir kas bus, tas.

— Manai, tėvai nepritars?

— Jie tiesiog pasius.

Paskui mes dar pasišnekėjome apie Kristianą ir apie mano vedybas, apie Priscilą. Kalbėjomės apie Džulianos vaikystę, prisiminėme laiką, kai būdavome drauge. Prisipažinau, kada ją pamilau, o ji prisipažino, kada pamilusi mane. Apie ateitį nesikalbėjome. Mudu vis dar sėdėjome ant grindų lyg nedrąsūs žvėriukai, lyg vaikai, glostėme vienas kitam rankas, plaukus. Retsykiais pasibučiuodavome. Apie vidurdienį aš ją išleidau. Jaučiau, jog negalima iškamuoti vienam kito. Mums reikėjo atsipeikėti ir pagalvoti. Ir, žinoma, nebuvo nė kalbos, kad atsigulčiau su ja į lovą.

— Jūs ne taip supratote, — pasakiau, — aš visai neketinu išvažiuoti.

Reičelė ir Arnoldas įsitaisė ant kėdžių mano svetainėje. Aš sėdėjau Džulianos krėsle prie lango. Dangus apsiniaukė ir ėmė temti, aš uždegiau šviesą. Tai buvo tą pačią dieną į pavakarę.

— Tai ką gi jūs ketinate daryti? — paklausė Arnoldas.

Jis pirma paskambino telefonu, o paskui atvažiavo kartu su Reičele. Jie įžygiavo — kito žodžio čia nerastum — į svetainę ir užėmė ją, okupavo. Susitikti su gerai pažįstamais žmonėmis, kurie staiga tau nebesišypso, o yra sukrėsti ir įsitempę, — labai baisu. Aš išsigandau. Žinojau, kad „jie tiesiog pasius“, bet tokio vieningumo, tokio galingo priešiškumo nelaukiau.

Jų visiškas nenoras — apsimestinis ar tikras — patikėti tuo, kas atsitiko, mane prislėgė, atėmė žadą. Aš nieko negalėjau paaiškinti ir jaučiau, jog dėl to darau visiškai klaidingą įspūdį. Be to, aš ne tik atrodžiau, bet ir jaučiausi baisingai kaltas.

— Pasilikti mieste, — atsakiau, — gal retkarčiais pasimatyti su Džuliana...

— Ir toliau ją vilioti? — tarė Reičelė.

— Kas gi čia tokio, aš tik noriu geriau ją pažinti... Juk mudu, rodos, mylime vienas kitą... ir...

— Bredli, nusileiskite pagaliau ant žemės, — pasakė Arnoldas. — Ką jūs čia malate? Jūs skraidote padebesiais. Jums beveik šešiasdešimt. Džulianai dvidešimt. Ji pareiškė, kad jūs pasakėte jai, kiek jums metų, ir kad jai tai nesvarbu, bet juk negalite pasinaudoti tuo, kad jausminga mokinė, paglostyta jūsų dėmesio...

— Ji nebe mokinė, — pertariau aš.

— Ji visai dar vaikas, — tarė Reičelė, — ir ją labai nesunku apgauti, ir...

— Aš jos neapgaudinėju! Sakiau jai — kai toks metų skirtumas, viskas tiesiog neįmanoma...

— Visiškai neįmanoma, — patvirtino Arnoldas.

— Ji šiandien kalbėjo tokias kvailystes, — pasakė Reičelė, — neįsivaizduoju, ko jūs jai prisuokėte.

— Aš nenorėjau, kad ji jums viską išpasakotų.

— Vadinasi, ji turėjo apgaudinėti tėvus?

— Ne, ne, ne tai...

— Nieko nesuprantu, — tarė Reičelė. — Tai jūs staiga pajutote jai... potraukį, ar kaip jis ten... ir tuoj pat pasakėte, kad ji jums patinka, ir pradėjote meilintis jai, taip? Kas atsitiko? Regis, viskas dar ką tik prasidėjo?

— Taip, ką tik, — atsakiau. — Bet viskas labai rimta. Aš to nenumačiau, nenorėjau, bet tai įvyko. O paskui, kai paaiškėjo, kad ir ji man jaučia tą patį...

— Bredli, — pertraukė Arnoldas, — jūsų pasiaiškinimai neturi nieko bendro su tikrove. Na gerai. Jūs netikėtai pamatėte, kad ji patraukli mergaitė. Londone pilna patrauklių mergaičių. Be to, ir vasara jau įpusėjo, o ir jūs tokio amžiaus, kai vyrai kartais pavirsta visiškais idiotais. Pažinojau tokių, kurie sulaukę šešiasdešimties pradėjo išdarinėti velniai žino ką, kaip sakoma, žilė galvoj — velnias uodegoj... Tai nieko nuostabaus. Bet jeigu jūs ir užsikūrėt dėl mano dukters, kurių galų negalėjote patylėti, kam ėmėt jai įkyrėti, skaudinti ją ir trikdyti...

— Aš jai nė kiek neįkyriu ir jos neskaudinu...

— Ne, mes ją palikom įskaudintą.

— Tai jūs patys ją ir įskaudinot...

— Kodėl negalėtumėt elgtis kaip džentelmenas...

— Ir ji daug mažiau sutrikusi negu aš pats. Atleiskit, bet jūsų žodžiai čia visiškai netinka. Čia veikia kosminės jėgos. Jūs turbūt apie jas neturite nė menkiausio supratimo. Beje, Arnoldai, juk jūs nė vienoje savo knygoje nerašote apie tai, ką reiškia tikrai įsimylėti...

Reičelė pasakė:

— Jūs kalbate lyg penkiolikmetis. Kiekvienas žino, ką reiškia įsimylėti. Esmė ne tai. Jūsų įsivaizduojamų „išgyvenimų“ smulkmenos niekam nerūpi. Tai dar neįdomiau, nei klausytis svetimų sapnų. Bet kuriuo atveju Džuliana nėra jūsų „įsimylėjusi“, nesvarbu, ką jūs sau įsivaizduojate. Ji tik nepatyręs vaikas ir jai tiesiog įdomu ir smagu, kad pagyvenęs tėvelio draugas parodė tokį dėmesį. Jeigu jūs būtumėte matęs ją šiandien popiet, kai ji viską mums pasakojo ir juokėsi, juokėsi. Atrodė panaši į vaiką, kuris gavo žaislelį.

— Bet juk jūs sakėte, kad ji nusiminusi...

— Nes mes pasakėme jai, kad tai tik nevykęs pokštas.

Aš mąsčiau: „Mylimoji, aš tikiu tavimi, tikiu tavimi ir aš pažįstu tave. Tikėsiu tavim taip, kaip tu tiki manim.“ Bet tuo pat metu man pasidarė skaudu ir baisu. Nejau po visko, kas įvyko, aš imsiu abejoti? Ji dar tokia jauna. Ir jie teisingai sako, tai dar tik prasidėjo. Taip neseniai prasidėjo, jog aš apstulbau, iš kur manyje toks tikrumas. Ir vis dėlto, nepaisant visų abejonių, tas tikrumas buvo.

— Aš matau, pagaliau jūs pradėjote mūsų klausytis, — pasakė Arnoldas. — Bredli, jūs malonus, protingas ir padorus žmogus. Nejau jūs iš rimtųjų ketinate drauge su Džuliana ištverti tas širdperšas? Aš sakau: „širdperšas“, bet, ačiū Dievui, iki jų dar neprieita ir niekad nebus. Aš to neleisiu.

— Aš kol kas ir pats nieko nežinau, — atsakiau. — Sutinku: viskas iš tiesų neįtikėtina. Džuliana myli mane — tai pernelyg puiku, kad būtų tiesa. Neįsivaizduojama. Aš ir pats esu nustebęs. Tačiau dabar aš, suprantama, nesitrauksiu. Nenueisiu patyliukais šalin, kaip jūs man siūlote, neatsisakysiu pasimatymų su Džuliana, paprasčiausiai negaliu, aš turiu išsiaiškinti — myli ji mane iš tikrųjų ar ne. O jeigu myli, aš ir pats dar nežinau, kas iš to išeis, gal ir nieko. Viskas per daug neįprasta ir gali pavirsti tikra kankyne, ypač man. Jos aš neskaudinsiu. Viliuosi, jog ir nepakenksiu. Bet dabar mudu abu negalim sustoti. Štai ir viskas.

— Ji gali sustoti ir sustos, — pasakė Arnoldas. — Net jeigu man tektų ją užrakinti jos kambaryje.

— Ir jūs pats galite sustoti, — pridūrė Reičelė. — Būkit garbingas! Ir nebesakykit visą laiką „mes“. Jūs negalite spręsti už Džulianą. Juk jūs su ja dar nemiegojote, tiesa?

— O Viešpatie, — tarė Arnoldas, — žinoma, ne. Juk jis nėra nusikaltėlis.

— Teisybė.

— Ir nesiruošiate?

— Reičele, aš nežinau! Supraskit, jūs šnekatės su pamišėliu.

— Vadinasi, jūs pripažįstate, kad esate nepakaltinamas, negalite atsakyti už savo poelgius ir keliate pavojų aplinkiniams.

— Arnoldai, prašau, nesikarščiuokit. Jūs abu mane gąsdinate, išmušate iš vėžių, ir visai be reikalo. Kai pasakiau, jog esu pamišėlis, aš neturėjau omeny, kad neatsakau už savo veiksmus. Jaučiu tokią atsakomybę, lyg... man būtų įteikę saugoti... na, nežinau ką... Gralio taurę. Prisiekiu, aš neslėgsiu ir nekankinsiu Džulianos... paliksiu jai visišką laisvę, ji ir taip visiškai laisva...

— Jūs pats puikiai suprantate, jog tai nesąmonės, — pasakė Arnoldas, — šiaip ar taip, jūs pats sau prieštaraujate. Jeigu tuoj pat jos nepaliksite, jūs tik sužadinsite jos jausmus, sukursite tam tikrus tarpusavio santykius. Aišku, jums to ir reikia. Savaime suprantama, iš jos pusės nėra nieko rimto, manau, jūs pats viską susigalvojote. Pagalvokit, juk ji dar vaikas! Ir supraskite vieną kartą, aš neleisiu, kad tarp jūsų ir mano dukters užsimegztų kokie nors „santykiai“. Nebus jokių pasimatymų, jokių įdomių diskusijų, jokio knaisiojimosi po jausmus — ničnieko. Supraskite, jog šioje situacijoje jūs man nė kiek ne geresnis už gašlų senį, kuris prikibo prie jos gatvėje. Aš būsiu negailestingas, Bredli. Neturiu kitos išeities. Jums teks palikti Džulianą ramybėje. Aš ginsiu ją nuo jūsų — užrakinsiu, išvesiu, o jei prireiks, pasitelksiu įstatymus, policiją, griebsiuos šiurkščios fizinės jėgos. Nesitikėkit, kad galėsite jai rašyti, aš visiškai apsaugosiu ją nuo jūsų. Jūs neprasimušite prie jos, aš neleisiu, kad tarp judviejų kas nors prasidėtų. Viešpatie, na, įsivaizduokite save mano vietoje! Ryžkitės, pasielkite dorai ir protingai ir tuoj pat išvažiuokite iš Londono. Juk rengėtės išvykti. Prašau, išvažiuokite. Patikėkit, viskas praeis. Aš nesakau, kad jūs niekad daugiau nebematysit nei jos, nei mūsų, taip nebus. Tačiau dabar aš matau, kad jums užėjo pakvaišimas, ir aš neleisiu, kad mano duktė kaip nors susipainiotų — tegu ir paviršutiniškai, juokais ar nesąmoningai — su pagyvenusiu vyriškiu. Vien nuo tokios minties mane pykina, ir aš to neleisiu.

Po šios kalbos stojo tyla. Aš įdėmiai žiūrėjau į Arnoldą. Jis sėdėjo nejudėdamas, kalbėjo ramiai, bet įtaigiai, kapodamas sakinius, o jo balse skambėjo grasinimas. Veidas po išblukusiais plaukais degė lyg jaunos mergaitės. Norėjau savo baimę įveikti pykčiu, bet neįstengiau. Dusliai pratariau:

— Jūsų gražbylystė tiktai įrodo, jog Džuliana galų gale jus abu įtikino, kad yra mane įsimylėjusi.

— Ji pati nesusigaudo savo jausmuose...

— Mes ne aštuonioliktame amžiuje...

— Eime! — Arnoldas atsistojo, linktelėjo Reičelei, ji irgi pakilo. — Mes pasakėme viską, ką norėjome pasakyti. Jūsų reikalas... visa tai suvirškinti... supraskite, jums nėra iš ko rinktis...

Atidariau svetainės duris ir pasakiau:

— Arnoldai, prašau nepykti, aš nepadariau nieko blogo.

— Padarėte, — pasakė Reičelė. — Išpasakojote jai apie savo jausmus.

— Tiesa. Nereikėjo pasakoti. Bet juk mylėti nėra nusikaltimas, pamatysite... viskas bus gerai... Aš jai neįkyrėsiu... jeigu norite, nesimatysiu su ja ištisą savaitę... tegu viską apgalvoja...

— Neišeis, — tarė Arnoldas jau švelniau. — Dalinės priemonės tik pablogins padėtį. Supraskite, Bredli. Dieve mano, kuriems galams ir jums šita košė. Išvažiuokite. Jeigu pasimatysite su ja, jūs tik sukelsite dar didesnę dramą. Verčiau iškart ryžtingai viską nutraukti. Supraskit gi. Ir neįsižeiskit.

Arnoldas išėjo iš svetainės ir atidarė laukujas duris.

Reičelė nusekė paskui jį. Eidama pro mane ji atšlijo, burną iškreipė pasidygėjimas. Šaltai ištarė:

— Noriu, kad jūs žinotumėt, Bredli, jog šiuo klausimu mudu su Arnoldu išvien.

— Atleiskit man, Reičele.

Ji atsuko man nugarą ir išėjo iš buto.

Arnoldas grįžo ir pasakė:

— Dabar nebereikia daryti to, ko prašiau laiške. Ar galiu jį atsiimti?

— Aš jį sudraskiau.

Jis valandėlę pastovėjo.

— Gerai. Atsiprašau, kad jus aprėkiau. Duokit žodį, jog nebandysit pamatyti Džulianos be mano leidimo.

— Ne.

— Na ką gi. Aš neleisiu savo dukteriai pakenkti. Turėkit tai omeny. Aš jus perspėjau.

Jis išėjo ir tyliai uždarė duris. Aš tiesiog dusau nuo emocijų. Puoliau prie telefono ir surinkau Ilingo numerį. Iš pradžių niekas neatsakė, paskui pasigirdo plonas zvimbimas, reiškiantis, jog telefonas išjungtas. Surinkau numerį keletą sykių — rezultatas tas pats. Man pakirto kojas. Iš visų jėgų rankomis suspaudžiau galvą, stengiausi nusiraminti ir pagalvoti. Taip panorau pamatyti Džulianą, net akyse aptemo. Mane akino, mirtinai gėlė bitės. Aš dusau. Išbėgau į kiemą ir aklai nudrožiau Šarlotės, paskui Vindmilo ir toliau Totenhem Korto gatve. Netrukus man pasidarė aišku, kad jeigu aš nesigriebsiu ko nors desperatiško ir ryžtingo, tai visai pražūsiu. Sėdau į taksi ir pasakiau vairuotojui, kad nuvežtų į Ilingą.

Stovėjau ant kampo po buku variniais lapais. Paglosčiau kietą lygų kamieną ir apstulbau nuo jo raminančio ir abejingo daiktiškumo. Leidosi sutemos, atėjo vakaras — vis tos pačios ilgos, beprotiškos, kupinos įvykių dienos vakaras.

Sutemo. Niūrus dangus ir tiršti debesys švelniai nusidažė violetine spalva, vėjas sušilo ir nurimo. Kvepėjo dulkėmis, tartum tylios pilkos gatvelės aplinkui būtų pasinėrusios į begalines dulkių kopas. Mąsčiau apie šį rytą ir apie tai, jog, kaip mums atrodė, prieš akis dar visa amžinybė. Dabar laikas išnyko. Jei būčiau taksi pasigavęs iš karto, būčiau atlėkęs čionai anksčiau negu Arnoldas su Reičele. Kas ten pas juos dedasi? Perėjau į kitą gatvės pusę ir pradėjau lėtai vaikščioti šaligatviu.

Bafinų namų apatiniame aukšte degė lempos, šviesa skverbėsi pro valgomojo langų užuolaidas ir apvalų spalvotą laukujų durų stiklą. Viršuje buvo apšviestas tik vienas langas, irgi su užuolaidomis, Arnoldo kabinete. Džulianos kambarys buvo užpakalinėje namo pusėje, greta kambario, kuriame tada mačiau Reičelę, užsitraukusią ant veido paklodę, ir kuriame, atleisk man, Viešpatie, gulėjau ir aš nenusivilkęs marškinių. Kada nors aš apie viską papasakosiu Džulianai. Kada nors ji, lyg teisingas teisėjas, supras ir man atleis. Jos aš nebijojau, ir net šiomis akimirkomis, kai sielvartingai galvojau, ar ją vėl kada pamatysiu, aš gyvenau su ja už laiko ribų dangiškame pasaulyje, tylaus bendravimo ir visiško supratimo pasaulyje.

Stovėjau kitapus gatvės ant šaligatvio, žvalgiausi į namą ir galvojau, ką daryti toliau. Gal palūkėti iki trečios valandos nakties, o paskui įlįsti į sodą ir pasistačius Arnoldo kopėčias nusigauti iki Džulianos lango. Bet labai nesinorėjo jos akyse pavirsti į naktinio košmaro personažą, tapti įsibrovėliu ar slaptu bendrininku. Šio ryto didybė ir buvo jo šviesus skaidrumas. Šį rytą aš jaučiausi lyg urvinis žmogus išėjęs į saulės šviesą. Ji buvo mano gyvenimo tiesa. Tad nebūsiu jai nei plėšikas, nei smulkus vagišius. Be to, aš daugelio dalykų nežinojau — apie ką ji galvoja dabar?

Stovėjau tirštoje slegiančioje miesto tamsoje, alsavau dulkėtų kopų kvapu, ir su kiekvienu įkvėpimu ėmė vis didesnė baimė. Man pasirodė, kad iš Bafinų namo pro aukštą tamsų langą laiptų aikštelėje į mane kažkas žiūri. Įsižiūrėjęs išvydau siluetą ir blyškų veidą, atsuktą į mane. Tai buvo Reičelė. Gal minutę mes ramiai, nejudėdami žiūrėjome vienas į kitą. Paskui aš nusukau akis, kaip žvėris, neatlaikęs žmogaus žvilgsnio, ir pradėjau vaikščioti šaligatviu pirmyn atgal, laukdamas. Užsidegė gatvės žibintai.

Gal po penkių minučių iš namo išėjo Arnoldas. Pažinau jį iš figūros, nors veido negalėjau įžiūrėti. Pasukau atgal prie buko, jis mane pasivijo ir tylėdamas ėmė eiti greta. Žibintas iš arti apšvietė vieną pusę medžio, nuo jo šviesos lapai pasidarė permatomi, nusidažė vyno raudonumo spalva ir ryškiai atsiskyrė vienas nuo kito. Mudu sustojome tirštoje tamsoje po medžiu, stengdamiesi įžvelgti vienas kito veidą.

Arnoldas tarė:

— Atleiskit, kad aš taip įsikarščiavau.

— Nieko.

— Dabar viskas išaiškėjo.

— Taip.

— Atleiskit, kad prišnekėjau jums tokių absurdiškų dalykų, kad kreipsiuos į įstatymus ir panašiai.

— Na ką jūs.

— Aš nežinojau — pasirodo, beveik nieko ir neįvyko.

— O!

— Noriu pasakyti, kad neatsižvelgiau į laiką. Iš Džulianos kalbų šią popietę man pasirodė, jog tai trunka jau gana ilgai. O dabar aš supratau, jog viskas prasidėjo tik vakar vakare.

— Nuo vakar vakaro daug kas pasikeitė, — atsakiau, — patys žinote, juk ir jūs abu be darbo nesėdėjote.

— Jums turbūt juokinga, kad mudu su Reičele šį menkniekį taip paėmėm į širdį?

— Matau, jūs keičiate taktiką, — pasakiau.

— Ką?

— Kalbėkit toliau.

— Dabar Džuliana mums viską paaiškino ir viskas dabar aišku.

— Kas būtent?

— Žinoma, ji buvo priblokšta ir sujaudinta, ji sako, jai pasidarė jūsų gaila.

— Aš jumis netikiu, bet vis tiek kalbėkit toliau.

— Ir, žinoma, jos savimeilė buvo paglostyta...

— Ką ji veikia dabar?

— Dabar? Guli ant lovos ir bliauna.

— O Viešpatie!

— Bet nesijaudinkit dėl jos, Bredli.

— Ak, gerai.

— Aš norėjau paaiškinti... Dabar ji mums viską papasakojo, ir mes supratom, jog, tiesą sakant, nieko neįvyko, audra vandens stiklinėje, ir ji su mumis sutinka.

— Tikrai?

— Ji prašo jus atleisti, kad taip įsijausmino ir taip kvailai elgėsi, ir labai prašo, kad nebandytumėt su ja susitikti.

— Arnoldai, ji tikrai taip pasakė?

— Taip.

Aš sugriebiau jį už pečių ir patraukiau kelis žingsnius, kad žibinto šviesa kristų jam į veidą. Iš pradžių jis bandė ištrūkti, paskui nurimo.

— Arnoldai, ji iš tiesų taip pasakė?

— Taip.

Aš jį paleidau, ir mes abu instinktyviai grįžome atgal į šešėlį. Jis niūriai dėbsojo į mane, veidą iškreipė įtampa, jame jautėsi tvirtas pasiryžimas. Tai jau nebebuvo tas raudonas, piktas, priešiškas veidas, kokį aš mačiau rytą. Jis pasidarė energingas, neįžvelgiamas ir nieko man nesakė.

— Bredli, pasistenkit elgtis padoriai. Jeigu jūs dabar nusiraminsit ir kuriam laikui pasitrauksit, viskas praeis savaime, ir vėliau jūs galėsite matytis su ja kaip anksčiau. Nesąmonė, tik pora pasimatymų. Negalima amžinai prisirišti vienam prie kito per porą pasimatymų! Tai tik fantazijos. Gana skrajoti padebesiais. Tiesą sakant, Džuliana dėl visos šios kvailos istorijos jaučiasi baisiai nepatogiai...

— Nepatogiai?

— Taip, ir jums būtų protingiausia pasitraukti. Pasigailėkit mergaitės. Leiskit jai susigrąžinti orumą. Merginoms šis jausmas tiek daug reiškia. Jai atrodo, kad ji pažemino save į viską taip rimtai pažiūrėjusi, išstatė save pajuokai. Jeigu jūs dabar su ja susitiktumėt, ji tik paraustų ir imtų kikenti, jai gaila jūsų ir gėda dėl savęs. Dabar ji supranta, kaip kvaila buvo į viską žiūrėti rimtai ir daryti iš to dramą. Ji pripažįsta, jog buvo pamaloninta ir jai mažumėlę apsvaigo galva nuo tokios staigmenos. Tačiau pamačiusi, kad mes nepritariam jos užsidegimui, ji atsikvošėjo. Ji jau supranta, kad visa tai nesąmonės, kad tai neįmanoma, — supranta, praktiniais klausimais ji protingai mąsto. Pasitelkit savo vaizduotę ir pasistenkit įsivaizduoti, kaip ji dabar jaučiasi! Ji nėra tiek kvaila, kad manytų, jog esate ją beviltiškai įsimylėjęs. Ji sakė, jog labai apgailestauja dėl visko ir tik prašo, kad jūs kol kas neieškotumėt, kaip su ja susitikti. Verčiau padaryti nedidelę pertrauką. Mes vis tiek išvažiuojam atostogų — greitai, jau poryt. Nusprendėm nusivežti ją į Veneciją. Ji seniai to norėjo. Jau esame buvę Romoje ir Florencijoje, o Venecijoje dar ne, ir ji svajoja tenai nuvykti. Išsinuomosim ten butą ir pagyvensim turbūt iki vasaros pabaigos. Džuliana baisiausiai džiaugiasi.

Manau, kad vietos pakeitimas nepakenks ir mano knygai. Tai štai. Man labai nemalonu, kad aš šiandien taip pasikarščiavau. Tikriausiai palaikėte mane visišku idiotu. Tikiuosi, jūs jau nebepykstate?

— Nė kiek, — ištariau.

— Aš tik stengiuosi daryti kaip geriau. Kur dingsi, tėvo pareiga. Labai prašau, pasistenkit suprasti. Džulianos labui būtų geriausia viską ramiai paversti niekais. Pasišalinkit ir laikykitės tyliai, gerai? Ir nereikia jokių širdį draskančių laiškų ar dar ko. Duokite mergaitei ramybę, tegu vėl džiaugiasi gyvenimu. Juk jūs nenorite vaikytis jos lyg šmėkla? Ar paliksite ją ramybėje, Bredli?

— Gerai, — atsakiau.

— Ar galiu jumis pasikliauti?

— Aš juk nesu visiškas kvailys ir kai ką suprantu. Aš šiandien taip pat buvau pernelyg iškilmingai nusiteikęs. Aš nelaukiau tokios jūsų reakcijos ir baisiausiai susikrimtau. Bet dabar matau — iš tiesų bus geriau viską paversti niekais ir laikyti tik audra vandens stiklinėje. Gerai, gerai. Man turbūt irgi dabar geriau pasitraukti ir pabandyti atgauti savo orumą...

— Bredli, man lyg akmuo nuo širdies nukrito. Žinojau, kad pasielgsite kilniai mergaitės labui. Ačiū jums, ačiū. Viešpatie, koks palengvėjimas. Bėgu pas Reičelę. Beje, ji siunčia jums linkėjimus.

— Kas?

— Reičelė.

— Perduokit linkėjimų ir nuo manęs. Labanakt. Tikiuosi, maloniai praleisite laiką Venecijoje.

Jis vėl šūktelėjo man:

— Bet ar jūs tikrai sudraskėte laišką?

— Taip.

Nuėjau namo, galvoje man sukosi mintys, kurias išdėstysiu kitame skyriuje. Parėjęs radau laiškelį nuo Frensio: jis prašė mane užeiti pas Priscilą.

Kai mes bandome — ypač ištikti skausmo ar krizės — įsiskverbti į kito žmogaus sielos paslaptį, įsivaizduojame ją ne kaip abejonių ir prieštaravimų maišatį, kokia tuo metu yra mūsų pačių siela, o kaip visiškai aiškių ir apibrėžtų slaptų jausmų ir minčių talpyklą. Todėl man tada ir į galvą neatėjo, jog Džuliana gali būti apimta begalinės panikos. Vienu procentu aš tikėjau, kad ji jaučiasi panašiai, kaip apsakė Arnoldas — sumišusi, susikrimtusi, išsigandusi, jog taip apsikvailino. Devyniasdešimt devyniais procentais buvau linkęs manyti visai kitaip. Arnoldas pamelavo. Juk visiška netiesa, kad Reičelė „siunčia man linkėjimus“. Puikiai žinojau, jog esu nusipelnęs amžiną jos neapykantą. Reičelė ne iš tų, kurios atleidžia. Vadinasi, jis pamelavo ir apie Džulianą. Ir jo kalba nenuosekli. Jeigu ji guli ir gailiai verkia, tai kaip ji gali džiaugtis dėl kelionės į Veneciją? Ir kodėl jie taip skubinasi dingti iš Anglijos? Ne. Mudviejų jausmai vieno kitam nėra iliuzija. Aš myliu ją, o ji — mane. Greičiau jau galėtum nepatikėti tuo, ką matai savo akimis, negu tuo, ką ta mergaitė taip džiūgaudama ir taip iškilmingai tvirtino vakar ir šiandien rytą.

Tai kas gi atsitiko? Gal jie ją užrakino? Įsivaizdavau, kaip ji rauda savo kambaryje, blaškosi pataluose, išsitaršiusiais plaukais ir be batelių. (Šis paveikslas mane skaudino, bet atrodė nuostabiai gražus.) Be abejonės, Džuliana pergąsdino tėvus savo naiviu tiesmukumu. Kokia tai klaida! Ir jie iš pradžių tiesiog įsiuto, o paskui nusprendė mane pergudrauti. Savaime suprantama, jie nė nemano, kad ji gali persigalvoti. Jie tik keičia taktiką. Kažin ar patikėjo Arnoldas, kad aš atsižadėjau jo dukters? Greičiausiai — ne. Aš nelabai moku meluoti.

Aš taip ją mylėjau, taip pasitikėjau instinktyviu Džulianos atvirumu, jog net nepatariau jai truputėlį sušvelninti tono. Koks aš kvailys, jeigu net dorai neįsivaizdavau, kaip pasibaisės jos tėvai. Buvau pernelyg įsijautęs į savo išgyvenimus, tad neparodžiau nė kiek pastangų pažvelgti į viską ramiai. Ak, kaipgi aš taip pasielgiau! Ir dar anksčiau — juk aš galėjau atsiverti jai ne iš karto, siekti jos meilės neskubėdamas, po truputį, užuominomis, palengva. Galima buvo pradėti nuo tyrų, nekaltų bučinių. Velnias mane nešė užgriūti su viskuo iš karto, taip, kad ji pametė galvą. Bet, žinoma, man dabar lengva kalbėti apie neskubius veiksmus, kai jau žinau, kad ir ji mane myli. O tada prabilęs aš paprasčiausiai nebegalėjau sustoti, kol visko jai neišsakiau. Būčiau tos įtampos nebeištvėręs. Ir ar beverta svarstyti, reikėjo ar nereikėjo man tylėti? Šios minties aš, aišku, neatmečiau, bet ji man atrodė jau tolimos praeities reikalas. Laimei ar nelaimei, tylėjimo klausimas jau nebebuvo svarbus, ir aš graužiausi nebe dėl to, kad jai atsivėriau.

Visą naktį, ir sapnuose, ir atmerkus akis, mane kamavo mintys apie Veneciją. Jeigu jie išveš ją tenai, aš, žinoma, seksiu jai iš paskos. Venecijoje mergaitę sunku paslėpti. Bet šiąnakt mano liūtakartė mylimoji buvo nesugaunama. Aš be galo vaikiausi ją išilgai juodų ir baltų mėnesienos užlietų krantinių, palei blizgančius vandenis, sustingusius tartum graviūrose. Štai ji įėjo į „Floriano“ barą, o aš niekaip negaliu atidaryti durų. Kai man pagaliau tai pavyko, atsidūriau Akademijoje, o ji pabėgo į Tintoreto paveikslą ir jau vaikščiojo po plytomis išgrįstą Švento Morkaus aikštę. Ir štai mes jau abu toje aikštėje, kuri staiga pavirto į milžinišką šachmatų lentą... Džuliana buvo pėstininkas ir atkakliai veržėsi į priekį, o aš — žirgas, kuris žingsnis po žingsnio ją persekiojo, bet nesuspėjęs pavyti visuomet turėdavo sukti tai į kairę, tai į dešinę. O ji pasiekusi kitą lentos kraštą pavirto karaliene ir atsigręžusi žiūrėjo į mane. Arba stovėjo mano kojūgalyje kaip aukštas ir didingas Šventos Uršulės angelas. Aš ištiesiau jai rankas, bet ji atatupsta ėmė trauktis ilgu takeliu, kol išnyko pro vakarines Inigo Džonso bažnyčios duris, o bažnyčia čia pat pavirto Rialto tiltu. Ji buvo gondoloje, apsirengusi raudonai, su tigrine lelija rankose, ir vis tolo ir tolo, o man už nugaros vis garsiau ir baisiau dundėjo kanopos, aš atsisukau ir išvydau lekiantį į mane kondotjerą Bartolomėjų Koleonį su Arnoldo Bafino veidu, kuris ketino mane parblokšti. Siaubingos kanopos užmynė man ant galvos ir kaukolė trekštelėjo lyg kiaušinio lukštas.

Pabudau nuo šiukšlių konteinerių drioksėjimo, juos stumdė graikai kitame kiemo gale. Ir greit atsikėlęs atsidūriau pasaulyje, kuris tapo baugesnis net nuo vakar vakaro. Jau tada buvo klaiku, bet jaučiausi lyg dramoje, buvo kliūčių, kurias reikėjo įveikti, ir tam įkvėpė tikėjimas jos meile. O dabar iš proto varė abejonės ir baimė. Galų gale ji tik jaunutė mergaitė. Ar atsilaikys ji prieš tėvus, ar išsaugos tikėjimą mūsų meile ir aiškų požiūrį į daiktus? Ir jeigu jie man tiek primelavo apie ją, ar negali būti taip, kad ir jai primelavo apie mane? Aišku, jie įtikino ją, kad aš rengiuosi jos išsižadėti. Bet juk aš tai pasakiau. Ar ji supras? Ar užteks jai jėgų ir toliau manimi tikėti? Ar užteks? Aš juk taip menkai ją pažįstu. Gal ir iš tiesų viską sukūrė tik mano vaizduotė? O kas, jeigu jie ją išveš? Kas, jei aš negalėsiu jos surasti? Tikriausiai ji man parašys. O jeigu ne? Gal ji ir myli mane, bet nusprendė, jog viskas klaida? Galų gale tai būtų visai protingas sprendimas.

Suskambėjo telefonas, bet tai buvo tik Frensis: jis prašė mane aplankyti Priscilą. Pasakiau, jog vėliau užeisiu. Paprašiau ją pakviesti prie telefono, bet ji nepriėjo. Apie dešimtą paskambino Kristiana, bet aš padėjau ragelį. Vėl surinkau Ilingo numerį ir vėl išgirdau, jog „numeris neatsako“. Matyt, po vakarykščio skandalo Arnoldas išjungė telefoną. Aš blaškiausi po kambarį žinodamas, kad anksčiau ar vėliau nebeištversiu ir nulėksiu į Ilingą. Baisingai skaudėjo galvą. Visą laiką stengiausi susikaupti. Svarsčiau savo ketinimus, mąsčiau apie jos jausmus. Sukūriau per tuziną planų — visiems gyvenimo atvejams. Net pamėginau įsivaizduoti kuo tikriausią neviltį — kas būtų, jeigu patikėčiau, kad ji manęs nemyli, kad niekada nemylėjo; tada, kaip padoriam žmogui, man beliktų tik dingti iš jos gyvenimo. Vėliau susivokiau, kad toji neviltis jau čia, ir tikrų tikriausia, — nes kas begali būti blogiau už jos nebuvimą ir tylėjimą. O dar vakar laikiau ją savo glėbyje ir mums prieš akis buvo visa amžinybė, mudu bučiavomės be siautulio ir be baimės, apimti mąslaus ir ramaus džiaugsmo. Ir aš net liepiau jai eiti, o ji nenorėjo. Koks aš beprotis! Galbūt mudu niekad, o niekad nebebūsim drauge. Galbūt tai niekad, o niekad nebepasikartos.

Bijoti ir laukti — viena iš baisiausių žmogaus kančių. Taip kenčia šachtininko žmona prie užgriuvusios šachtos. Kalinys laukdamas tardymo. Sudužusio laivo keleivis ant plausto atviroje jūroje. Laiko tėkmę tada jauti tartum fizinį skausmą. Minutės, kurių kiekviena galėtų atnešti palengvėjimą arba nors aiškumą, praeina tuščiai ir tik didina siaubą. Kol slinko šio ryto minutės, negailestingai didėjo ir šalčiu stingdė įsitikinimas, jog viskas prarasta. Ir taip dabar bus visada. Mudu niekuomet nebesusitiksime. Kankinausi taip ligi pusės dvyliktos ir galų gale nusprendžiau vykti į Ilingą ir pasimatyti su ja — net jėga, jeigu prireiks. Dar pagalvojau, kad ne pro šalį būtų kaip nors apsiginkluoti. Bet gal ji jau išvažiavo?

Pradėjo lyti. Apsivilkau apsiaustą ir stovėjau prieškambaryje, nežinodamas, ar ašaros čia padės. Įsivaizdavau, kaip šiurkščiai nustumsiu Arnoldą į šalį ir užbėgsiu laiptais. Na, o kas toliau?

Suskambėjo telefonas, ir aš pakėliau ragelį. Operatorės balsas pasakė:

— Jus kviečia panelė Bafin iš telefono būdelės Ilinge, ar jūs apmokėsite už pokalbį?

— Kas? Kaip...

— Jus kviečia panelė Bafin...

— Taip, taip, aš apmokėsiu, taip...

— Bredli, tai aš.

— O brangioji... Ačiū Dievui...

— Bredli, greičiau, man reikia tave pamatyti, aš pabėgau.

— Kaip nuostabu, brangioji mano, aš buvau toks...

— Aš irgi. Klausyk, aš telefono būdelėje prie metro stoties Ilingas-Brodvėjus, aš neturiu pinigų.

— Aš nuvažiuosiu tavęs pasiimti taksi.

— Aš pasislėpsiu parduotuvėje, aš taip bijau...

— Ak, mano miela mergyte...

— Pasakyk taksi vairuotojui, kad prie stoties pristabdytų. Aš tave pamatysiu.

— Taip, taip.

— Tačiau, Bredli, pas tave mums negalima važiuoti, jie ten nulėks pirmiausia.

— Dievai jų nematę. Aš važiuoju tavęs!

— Kas atsitiko?

— Ak, Bredli, tai tikras košmaras...

— Bet kas atsitiko?

— Aš visiška idiote, aš viską jiems išpasakojau su tokiu pergalingu džiaugsmu, jaučiausi tokia laiminga, negalėjau to nuslėpti ar bent kiek užmaskuoti, o jie tiesiog pajuodo, šiaip ar taip, iš pradžių net nenorėjo patikėti, o paskui išlėkė pas tave, reikėjo tada ir man pabėgti, bet aš įsiutau, norėjau dar sykį su jais susikibti, o vėliau, kai jie sugrįžo, buvo dar blogiau. Aš niekad nebuvau mačiusi tėvo tokio pikto ir susinervinusio, jis nesitvėrė savo kailyje.

— Viešpatie, jis tave mušė?

— Ne, ne, bet purtė, kol man ėmė suktis galva, ir daužė daiktus mano kambaryje...

— Džiaugsme mano...

— Tada pradėjau verkti ir nebegalėjau nustoti.

— Taip, kai aš buvau atėjęs...

— Tu buvai atėjęs?

— Jie tau nepasakė?

— Tėtis vėliau pasakė, jog vėl su tavim kalbėjęs. Sakė, jog tu sutikai pasitraukti. Žinoma, aš nepatikėjau.

— Ak tu mano narsuole! O man jis sakė, kad tu nebenori manęs matyti. Žinoma, aš irgi juo nepatikėjau.

Laikiau abi jos rankas savosiose. Mudu sėdėjome ir tyliai kalbėjomės bažnyčioje (kad būtų tiksliau — Šv. Katberto bažnyčioje Filbičo parke). Blyškiai žalsva šviesa, krintanti pro spalvotą Viktorijos laikų stiklą, neišsklaidė didingos ir raminančios tamsos, tik išgriebė iš jos altoriaus puošmenas, atrodė, išskaptuotas iš pieniško šokolado, ir didžiulę niūrią pertvarą prieš Nukryžiuotąjį, tarytum paskutinę akimirką ištrauktą iš ugnies. Užrašas ant jos skelbė: Verbum caro factum est et habitavit iri nobis — Ir Žodis tapo kūnu, ir gyveno tarp mūsų. Vakarinėje bažnyčios pusėje, už tvirtos geležinės tvorelės, tamsi balandėle papuošta relikvinė užstojo krikštyklą, o galbūt kokios nors pranašautojos sibilės olą arba vieno iš grėsmingiausių Afroditės įsikūnijimų aukurą. Regėjos, šią vietą užvaldė galia, kur kas senesnė nei Kristaus. Aukštai virš mūsų galerija perėjo juoda figūra ir išnyko. Mes vėl likome vieni. Ji tarė:

— Aš myliu savo tėvus. Atrodo, myliu. Na, žinoma, myliu. Ypač tėtį. Bent jau visada taip maniau. Bet yra tokių dalykų, kurių negaliu atleisti. Kažkas nutrūksta. Ir prasideda kažkas kita.

Ji labai rimtai atsigręžė į mane. Vedas iškankintas, truputį papurtęs, su šešėliais ir raukšlelėmis nuo ašarų ir liūdesio. Galėjai nuspėti, kaip ji atrodys sulaukusi penkiasdešimties. Akimirką jos neatleidžiantis veidas priminė man Reičelę tame siaubingame kambaryje.

— Ak, Džuliana, kiek nepataisomų nuoskaudų per mane tu patyrei.

— Taip.

— Bet aš nesugadinau tau gyvenimo, tiesa? Tu juk nepyksti ant manęs, kad pridariau tau tiek rūpesčių!

— Kokias kvailystes tu kalbi! Tai štai, skandalas truko kelias valandas — daugiausia barėmės mudu su tėvu, o kai įsikišo motina, jis ėmė šaukti, kad ji man pavyduliaujanti, o ji rėkė, kad jis mane įsimylėjęs, ir ėmė verkti, o aš pradėjau spiegti. Ak, Bredli, niekada nebūčiau pagalvojusi, kad paprasta inteligentiška anglų šeima gali elgtis taip, kaip mes elgėmės vakar.

— Tai todėl, kad tu dar labai jauna.

— Pagaliau jie nulipo žemyn, ir aš girdėjau, kaip jie toliau riejosi, motina baisiai verkė, o aš nusprendžiau, kad man jau gana — reikia bėgti; o tada pasirodė, kad jie mane užrakino!

Manęs niekuomet nerakindavo, net kai buvau mažytė, negaliu tau apsakyti... tai buvo lyg praregėjimas... taip žmonės staiga supranta... reikia kelti maištą. Niekada, nė už ką neleisiu, kad mane užrakintų!

— Tu rėkei, daužei į duris?

— Ne, ką tu? Žinojau, kad pro langą neišlįsiu. Per daug aukštai. Atsisėdau ant lovos ir ėmiau bliauti. Žinai, gal ir kvaila, eina tokios... niautynės... o man pasidarė taip gaila tų gražių daiktelių, kuriuos sudaužė tėvas. Jis sukūlė dvi vazas ir visus mano porcelianinius žvėriukus...

— Džuliana, aš nebegaliu to ištverti...

— Buvo taip baisu... jaučiausi tokia pažeminta... O štai šitos jis nerado, laikiau ją po pagalve.

Džuliana išėmė iš kišenės paauksuotą tabakinę „Draugo dovana“.

— Atviro karo aš nenorėčiau, — pasakiau aš. — Žinai, Džuliana, tai, ką kalbėjo tavo tėvai, nėra jau tokie kliedesiai. Tam tikra prasme jie yra teisūs. Būtų tikras absurdas ir klaida tau su manim prasidėti. Tu tokia jauna, tau prieš akis visas gyvenimas, o aš daug senesnis už tave... Tu juk nesusigaudai savo jausmuose, viskas įvyko taip netikėtai, tave iš tiesų reikėjo uždaryti, viskas ir būtų pasibaigę ašaromis...

— Bredli, mudu jau seniai perėjome šitą etapą. Kai aš sėdėjau ant lovos ir žiūrėjau į sudaužytą porcelianą ant grindų, man atrodė, jog ir mano gyvenimas sudužo, bet jaučiausi tokia stipri ir rami, neabejojau nei tavimi, nei savimi. Pažvelk į mane. Tvirta. Rami. Argi ne?

Ji iš tiesų atrodė rami, sėdėdama čia su manimi, vilkėjo žydrą suknelę su baltais gluosnio lapeliais, blizgėjo rudai įdegę jauni keliukai, pavargęs veidas buvo šviesus, susikibusios mūsų rankos gulėjo jai ant skreito, o tarp sijono klosčių užsimetė paauksuota tabakinė.

— Tu dar turi susikaupti, gerai viską apgalvoti, negalima...

— Tai štai, apie vienuoliktą — čia jau buvo paskutinis lašas — teko juos pašaukti ir paprašyti, kad išleistų į tualetą. Paskui tėvas ir vėl atėjo ir išmėgino naują taktiką, pasidarė toks geruolis, toks supratingas. Tada jis ir pasakė, kad vėl tave matė ir kad tu atsižadi manęs, bet aš, žinoma, nepatikėjau. Paskui pažadėjo nusivežti mane į Atėnus...

— Man jis sakė — į Veneciją. Aš visą šią naktį praleidau Venecijoje.

— Jis bijojo, kad tu nesektum mums iš paskos. Aš jau visiškai nusiraminau ir nusprendžiau: su viskuo sutiksiu, ką tik jie sakys, o paskui paspruksiu pirmai progai pasitaikius. Ir apsimečiau, kad pasiduodu, ėmiau vaidinti, sakiau, jog Atėnai — kitas reikalas ir... ačiū Dievui, kad tu manęs negirdėjai... ir...

— Žinau. Aš irgi. Aš iš tiesų jiems pasakiau, kad išvažiuosiu. Jaučiuosi lyg šventas Petras, atsižadėjęs Kristaus.

— Bredli, aš iki to laiko taip klaikiai pavargau, vakar buvo tokia ilga diena, ir nežinau, įtikinau aš jį ar ne, bet jis atsiprašė, kad taip šiurkščiai elgėsi, ir aš manau, jam iš tiesų pasidarė gėda. Bet aš negalėjau pakęsti, kai jis puolė į sentimentus, visai išskydo ir norėjo mane pabučiuoti. Tada aš pasakiau, jog noriu miego, ir pagaliau jis išėjo ir — Dieve mano! — vėl užrakino duris!

— Ar pamiegojai?

— Juokingiausia, kad pamiegojau. Galvojau, jog akių nesumerksiu, įsivaizdavau, kaip guliu ir mąstau, aš net iš anksto tuo mėgavausi, bet ėmė marinti miegas, ir iškart nugrimzdau į sapną... nespėjau net nusirengti... Matyt, man reikėjo užsimiršti. O šiandien rytą jie ėmė elgtis su manim kaip su ligone: lydėjo mane į vonią, nešiojo padėklus ir panašiai — tai buvo pasibjaurėtina ir kažkodėl baisu. Tėvas liepė man pailsėti, pasakė, kad mes jau šiandien išvažiuosim iš Londono, o pats išėjo. Tikriausiai nuėjo į telefono būdelę ant kampo paskambinti, kad pokalbio negirdėtų motina, jis dažnai taip daro, o dar vakar įsiutęs nutraukė telefono laidą. Aš apsirengiau ir ėmiau ieškoti rankinės, bet jie ją išsinešė, ir kai išgirdau, kad tėvas išėjo, pabandžiau atidaryti duris, bet jos buvo užrakintos, aš pašaukiau motiną, bet ji neatrakino, tada paspyriau aukštyn padėklą su pusryčiais, kuris dar tebestovėjo ant grindų. Ar esi kada spyręs virtą kiaušinį indelyje? Kai pamačiau, kaip jis tėkštelėjo, aš pagalvojau, kad taip ir visas mūsų gyvenimas; tačiau manęs neėmė juokas, nė kiek. Ir tada pasakiau motinai, kad jeigu ji tuoj pat neatidarys, aš iššoksiu pro langą, taip ir būčiau padariusi, bet ji atrakino ir aš pasileidau laiptais žemyn, o ji mane aplenkė ir ėmė eiti atbula man priešais. Dieve mano, kaip tai buvo kvaila, kaip keista, aš nuėjau iki laukujų durų, bet ir jos buvo užrakintos! O motina visą laiką kalbėjo ir prašė, maldavo jai atleisti, man net pasidarė jos gaila, aš dar niekad nebuvau girdėjusi jos taip kalbant, ji rypavo lyg senė. Aš nieko neatsakiau ir išėjau į sodą, ji išsekė paskui mane, pabandžiau atidaryti šoninius vartelius, bet ir jie pasirodė besą užrakinti, ir tuomet aš nubėgau per sodą ir užsilipau ant tvoros... Tu žinai, ji labai aukšta, aš pati nežinau, kaip ant jos užsikoriau... ir nušokau į kaimynų sodą. Girdėjau, kaip motina irgi bando užsirabždinti ant tvoros ir šaukia mane... bet, aišku, kur ji tau užlips, tokia stora, tai ji pasistojo ant dėžės, ir mudvi žiūrėjom viena į kitą, o jos veidas buvo toks keistas — tartum nustebęs, lyg žmogaus, kuriam netikėtai kas peršovė koją, man pasidarė jos taip gaila. Paskui aš perbėgau kaimynų sodą, vėl perlipau per tvorą — ši buvo nebe tokia aukšta, atsidūriau tarp kažkokių garažų, vis bėgau, bėgau ir niekaip negalėjau rasti būdelės su nesugadintu telefonu, — pagaliau suradau ir paskambinau tau, ir štai aš čia.

— Džuliana, tai baisu, aš jaučiuosi labai tau nusikaltęs. Džiaugiuosi, kad tu pagailėjai motinos. Nereikia jų neapkęsti, turim jų pagailėti. Juk galų gale teisūs jie, o ne mes...

— Nuo tos minutės, kai jie užrakino duris, aš pasijutau lyg pabaisa. Bet laiminga pabaisa. Kartais norėdamas ištverti turi tapti pabaisa, šiaip ar taip, aš jau tiek suaugusi, kad tą suprasčiau.

— Tu pabėgai ir atėjai pas mane...

— Aš nusibrozdinau koją į tvorą. Ji visa dega. Pačiupinėk.

Ji uždėjo mano ranką sau ant šlaunies po sijonu. Oda buvo nubrozdinta, paraudusi ir iš tikrųjų degė.

Aš ją paliečiau ir nusideginau delną, aš troškau šios jaunos, mielos, atviraširdės būtybės, taip netikėtai, per tokį stebuklą man dovanotos. Atitraukiau ranką ir pats žengiau į šalį. To man buvo per daug.

— Džuliana, tu mano herojė, mano karalienė... Ak, kurgi mums eiti... pas mane negalima.

— Aš žinau. Jie tuoj bus tenai, Bredli, man reikia kur nors pabūti su tavim vienu.

— Taip. Bent jau tam, kad galėtume pagalvoti.

— Kodėl tu taip sakai?

— Aš jaučiuosi toks kaltas... dėl tų, kaip tu sakai, niautynių. Mudu dar nieko nenusprendėm, mudu negalim, nežinom...

— Bredli, na ir narsuolis gi tu, pasirodo! Nejaugi tu nori parsiųsti mane atgal pas tėvus? Išvyti kaip valkataujančią katę? Dabar mano namai — tu. Bredli, ar tu mane myli?

— Taip, taip, taip.

— Tuomet nieko nebijok ir viską imk į savo rankas. Pagalvok, Bredli, juk turėtų būti kokia slapta vieta, kur galėtume nueiti, na, kad ir į viešbutį.

— Ak, Džuliana, mums negalima eiti į viešutį. Nėra tokios slaptos vietos, kur galėtume nueiti... O Viešpatie, juk yra! Yra, yra, yra!

Buto durys buvo atlapotos. Nejau aš palikau jas neužrakintas? Gal ten viduje manęs jau laukia Arnoldas?

Tyliai įėjau ir sustojęs hole įsiklausiau. Išgirdau kažkokį šnaresį, atrodo, iš miegamojo. Paskui atsklido keistas garsas, lyg būtų sudejavęs paukštis, toks tilstantis „ū-ū-ū“... Sukaustytas siaubo sustingau. Ir staiga visiškai aiškiai išgirdau žiovaujant. Žengiau pirmyn ir atvėriau miegamojo duris.

Ant mano lovos sėdėjo Priscila. Buvo apsivilkusi jau pažįstamu mėlynu švarkeliu ir sijonu, jau gerokai sulamdytu.

Buvo nusiavusi batelius ir per kojines trynėsi kojų pirštus. Ištarė:

— A štai ir tu. — Ir toliau trynė ir kasėsi pirštus, įdėmiai juos apžiūrinėdama. Palenkusi galvą vėl nusižiovavo.

— Priscila! Ką tu čia veiki?

— Nusprendžiau grįžti pas tave. Jie manęs neleido, bet aš atvažiavau. Jie atidavė mane į gydytojų rankas. Šie norėjo palikti mane ligoninėje, bet aš nesutikau. Ten bepročiai, o aš juk ne beprotė. Mane gydė elektrošoku. Siaubinga. Klyki ir blaškaisi po kambarį. Tave laiko. Užsigavau ranką. Žiūrėk.

Ji kalbėjo labai lėtai. Paskui rūpestingai ėmė vilktis savo mėlyną švarką.

— Priscila, tu negali čia pasilikti. Manęs jau laukia. Mes tuoj pat išvykstam iš Londono.

Džuliana buvo Oksfordo gatvėje, daviau jai pinigų, kad nusipirktų ką nors iš drabužių.

— Pažiūrėk. — Priscila užsiraitė palaidinės rankovę. Visa jos ranka buvo vienų mėlynių. — O gal jie mane taip laikė? Turbūt laikė. Jie turėjo kažką panašaus į tramdomuosius marškinius, bet man jų nebuvo užvilkę. Atrodo, lyg ne. Neprisimenu. Nieko nebesusigaudau. Kokia nauda iš tokio gydymo, dabar mano galva išvis nebeveikia. Iš pradžių dar nesupratau. Norėjau pasiklausti tavęs, bet tu neatėjai. O Kristiana ir Arnoldas visą laiką plepėjo ir juokėsi, ir aš niekaip negalėjau nusiraminti dėl to triukšmo. Jaučiausi ten svetima, lyg vargšė giminaitė. Žmogus turi gyventi tarp savųjų. Padėk man išsiskirti. Su jais man gėda apie tai kalbėtis, jiems gyvenime viskas taip sklandu, viskas taip sekasi. Su jais nėra kada nė pasikalbėti, jie amžinai skuba... o paskui dar prikalbėjo mane gydytis tuo elektrošoku. Niekada nieko nereikia spręsti paskubomis. Vis vien pasigailėsi. Ak, Bredli, be reikalo man darė tuos elektrošokus. Jaučiuosi taip, lyg per juos sunaikino man smegenis. Matyt, nevalia versti žmogaus gydytis elektrošoku, tiesa?

— Kur Arnoldas? — paklausiau.

— Ką tik išėjo su Frensiu.

— Jis buvo čia?

— Taip, buvo atėjęs manęs. Aš išėjau tuoj po pusryčių. Aš jų nė nevalgiau, pastaruoju metu aš išvis nebegaliu valgyti, net maisto kvapo nepakenčiu. Bredli, aš noriu, kad tu nueitum su manim pas advokatą ir dar nuvestum mane į kirpyklą, man reikia išsiplauti galvą. Manau, galėčiau tai padaryti, manęs tai per daug nenuvargintų. Paskui turbūt reikėtų pailsėti. Ką Rodžeris sakė apie mano audinių palantiną? Aš taip dėl jo rūpinuos. Kodėl tu pas mane neatėjai? Aš visą laiką tavęs klausinėjau. Norėčiau, kad dar šįryt nuvestum mane pas advokatą.

— Priscila, aš niekur negaliu su tavim eiti. Man reikia tuojau pat dingti iš Londono. Ak, ir kam gi tu atėjai!

— Ką pasakė Rodžeris apie mano audinių palantiną?

— Jis pardavė jį. Atiduos tau pinigus.

— Negali būti! Jis toks gražus, toks ypatingas...

— Prašau, neverk...

— Aš neverkiu. Atėjau pėsčia iš Noting Hilo, o juk man negalima, aš sergu. Geriau aš pasėdėsiu svetainėje. Ar tu neišvirtum man arbatos?

Ji sunkiai pasikėlė ir praėjo pro mane. Nuo jos tvoskė kažkoks nemalonus lyg žvėries tvaikas, sumišęs su ligoninės kvapu. Turbūt formalino. Apsiblausęs veidas išbrinko, apatinė lūpa atvėpo tarytum nuo pašaipos. Ji lėtai ir atsargiai atsisėdo į krėslą, kojas užsikėlė ant suolelio.

— Priscila, tu negali čia pasilikti! Man reikia išvykti iš Londono!

Ji plačiai nusižiovavo, jos nosis užsirietė, akys susiaurėjo, vieną ranką kyštelėjo į užantį ir ėmė kasytis pažastį. Paskui pasitrynė akis ir pradėjo sagstytis vidurines palaidinės sagas.

— Aš vis žiovauju ir žiovauju, ir be perstojo kasausi, ir skauda kojas, ir negaliu ramiai nusėdėti. Turbūt nuo elektros. Bredli, tu nepaliksi manęs, tiesa? Man nieko nebeliko, tik tu vienas, neišvažiuok. Kaip tu pasakei? Rodžeris tikrai pardavė mano audinę?

— Užplikysiu tau arbatos, — pasakiau, kad tik galėčiau išeiti iš kambario. Nuėjau į virtuvę ir tikrai užkaičiau arbatinuką.

Siaubingai nusiminiau, išvydęs, kaip atrodo Priscila, bet, suprantama, negalėjo būti nė kalbos, kad pakeisčiau planus. Ką sugalvoti? Po pusvalandžio turiu susitikti su Džuliana. Jeigu laiku nepasirodysiu, ji ateis čionai. Ir nežinia kodėl pradingęs Arnoldas kiekvieną minutę gali vėl sugrįžti.

Kažkas įėjo pro laukujas duris. Išnėriau iš virtuvės pasirengęs prireikus ištrūkti į laisvę. Tarpdury su tokia jėga užlėkiau ant Frensio, jog beveik jį išgrūdau. Mudu nusitvėrėme vienas už kito.

— Kur Arnoldas?

— Aš jį suklaidinau, bet jums reikėtų paskubėti.

Ištempiau Frensį į kiemą. Taip galėsiu pamatyti Arnoldą iš tolo. Frensio atsiradimas man buvo tikras išsigelbėjimas, stipriai laikiau jį už abiejų rankovių, jeigu jis kartais sumanytų pasprukti, bet jis, regis, nė neketino to daryti. Jis tik patenkintas kvailai vypsojo.

— Kaip jums tai pavyko?

— Pasakiau, kad lyg ir mačiau, kaip judu su Džuliana įėjote į alinę Šaftsberio aveniu, pasakiau, kad jūs ten nuolatinis lankytojas, ir jis nulėkė tenai, bet tuoj grįš.

— Jis jums papasakojo...

— Jis papasakojo Kristianai, o ji man. Krisė vos nepakvaišo iš džiaugsmo.

— Frensi, paklausykit. Aš šiandien išvykstu su Džuliana. Labai norėčiau, kad jūs pabūtumėt su Priscila čia ar Noting Hile, kur ji panorės. Štai jums čekis nemažai sumai, aš duosiu jums ir daugiau.

— Nieko sau, ačiū! Kur jūs važiuojate?

— Nesvarbu. Aš nuolat skambinsiu pasiteirauti kaip Priscila. Ačiū, kad išgelbėjot. O dabar turiu susimesti daiktus ir bėgti.

— Bredai, pažiūrėkite, aš parnešiau ją atgal. Bijau, kad ji visai sulūžo. Norėjau ištiesinti koją, o ji sulūžo.

Jis įbruko man kažką į rankas. Tai buvo mažoji bronzinė statulėlė — moters, raitos ant buivolo.

Mudu įėjome į vidų, ir aš užšoviau laukujų durų skląstį ir užtrenkiau buto duris. Išgirdome šaižų švilpimą. Arbatinukas pranešė, jog vanduo jau užvirė.

— Frensi, būkit geras, užplikykit arbatos.

Aš pats nubėgau į miegamąjį ir įsimečiau į lagaminą šį tą iš drabužių. Paskui sugrįžau į svetainę.

Priscila sėdėjo išsitiesusi, atrodė išsigandusi.

— Koks čia garsas?

— Arbatinuko.

— Kas čia atėjo?

— Frensis. Jis pasiliks su tavimi. Man reikia eiti.

— Kada tu sugrįši? Tu juk neilgam išvyksti, tik kelioms dienoms, tiesa?

— Dar nežinau. Aš paskambinsiu.

— Bredli, labai prašau, nepalik manęs. Man taip baisu. Aš dabar visko bijau. Naktimis man taip baugu. Tu mano brolis. Tu pasirūpinsi manimi, žinau, juk negali palikti manęs su svetimais. Pati nebežinau, ką man daryti, o tu vienintelis, su kuriuo galiu pasikalbėti. Ko gero, aš dar neisiu pas advokatą. Nežinau, ką daryti dėl Rodžerio. Ak, ir kam aš jį palikau, kam išėjau, man reikia Rodžerio, aš noriu pas Rodžerį... Rodžeris pagailėtų manęs, jei dabar pamatytų.

— Štai tau senas draugas, — pasakiau ir numečiau jai ant kelių bronzinę statulėlę. Ji instinktyviai suspaudė kelius ir statulėlė nukrito ant žemės.

— Na, matai, sudužo, — tarė Priscila.

— Taip. Frensis ją sulaužė, kai bandė pataisyti.

— Aš jos daugiau nebenoriu.

Aš pakėliau statulėlę. Viena iš priekinių buivolo kojų buvo rantytai nulūžusi beveik prie pat kūno. Paguldžiau statulėlę ant šono į lakuotą kinišką spintelę.

— Na mat, visai nulūžo. Kaip gaila, kaip gaila...

— Priscila, nustok!

— O Viešpatie, man taip reikia Rodžerio. Rodžeris buvo mano, mudu priklausėme vienas kitam, jis — man, o aš — jam.

— Nekalbėk nesąmonių, Priscila. Rodžeris jau atriekta riekė.

— Nueik, nueik pas Rodžerį ir pasakyk, kad aš prašau man atleisti...

— Nė už ką!

— Man reikia Rodžerio, mielasis Rodžeris, kaip man jo reikia...

Pabandžiau ją pabučiuoti, šiaip ar taip, prikišau veidą prie tamsios nešvarios žilų plaukų sruogos, bet ji šastelėjo ir smarkiai užgavo galva man žandikaulį.

— Sudie, Priscila. Aš paskambinsiu.

— Och, neišeik, nepalik manęs, nereikia...

Tarpdury sustojau. Ji pakėlė galvą ir žiūrėjo į mane, iš akių lėtai ritosi stambios ašaros, raudona ir šlapia burna prasižiojo. Aš nusigręžiau. Iš virtuvės pasirodė Frensis su arbatos padėklu rankose. Mostelėjau jam ranka, išbėgau iš namų ir nulėkiau per kiemą. Kiemo gale stabtelėjau ir atsargiai pasižiūrėjau už kampo.

Vos per keletą žingsnių nuo manęs kaip tik lipo iš taksi Arnoldas su Kristiana. Arnoldas mokėjo vairuotojui. Kristiana mane pamatė. Ji tuoj pat pasisuko mano pusėn nugara ir užstojo mane nuo Arnoldo.

Aš atšokau atgal. Ten, kur kiemas pereina į gatvę, yra siauras dengtas perėjimas, jame aš ir pasislėpiau, ir tą pačią sekundę, kai pro šalį praėjo Arnoldas, — paniuręs jo veidas reiškė ryžtą ir susirūpinimą. Kristiana ėjo jam iš paskos lėčiau, žvalgydamasi į šalis. Ji vėl mane pamatė ir padarė keistą gestą, rytietišką, ilgesingą, linksmą ir jausmingą pagarbos gestą — iškėlė rankas delnais į viršų ir paskui banguodama jas nuleido prie šonų, lyg baleto šokėja. Ji nesustojo. Aš dar truputį luktelėjau ir išėjau iš priedangos.

Arnoldas įėjo į vidų. Kristiana vis dar stovėjo lauke ir dairėsi. Aš padėjau lagaminą, prispaudžiau kumščius prie kaktos, paskui ištiesiau į ją rankas. Ji man pamojo — trapus, plevenantis mostelėjimas, — tarsi nuplaukdama laiveliu. Ir įėjo į vidų paskui Arnoldą. Aš išbėgau į Šarlotės gatvę. Įsėdau į jų paliktą taksi ir nuvažiavau iki Džulianos.

TREČIA DALIS

Ji taip džiaugėsi pirkiniais. Ji tvarkėsi pati. Drąsiai rinkosi maistą, skalbimo ir valymo priemones, virtuvės indus. Nusipirko netgi dailų mėlyną semtuką šiukšlėms ir gėlytėmis išmargintą šepetį. Ir dar prijuostę. Ir skrybėlę nuo saulės. Mes tiesiog užvertėm išsinuomotą automobilį. Kažkokia pranašinga nuojauta privertė mane pasilaikyti vairuotojo teises. Tačiau dabar, atpratęs, vairavau automobilį labai atsargiai.

Buvo tos pačios dienos penkta valanda, ir mes jau toli palikome Londoną. Atsidūrėme kaime ir automobilį pasistatėme prie krautuvės. Tarp grindinio akmenų žėlė žolė, ir besėdanti saulė dovanojo kiekvienam žolynėliui savo atskirą rusvą šešėlį. Mūsų laukė ilga kelionė.

Man svaigo iš laimės galva žvelgiant, kaip natūraliai ir dalykiškai Džuliana vaidina šeimininkę ir taip man įsakinėja, lyg mes būtume vedę jau daugelį metų. Tvardžiau savo džiaugsmą bijodamas ją sutrikdyti. Nupirkau chereso ir vyno, nes vedę žmonės taip daro, nors supratau, jog būsiu apsvaigęs vien nuo palaimos. Man beveik jau norėjosi pabūti vienam, kad galėčiau vienatvėje geriau pagalvoti apie tai, kas įvyko. Kai truputį pavažiavęs sustabdžiau automobilį, norėdamas valandėlei užsukti į mišką, ir kol stovėjau, žiūrėdamas žemyn į dryžuotą linoleumą iš spyglių, į samanų pagalvėlę ant medžio šaknies, į raudonojo progailio žvaigždutes, staiga pasijutau lyg didis poetas. Šie smulkūs daikteliai stovėjo priešais mane tartum gyvas įsikūnijimas kažin ko didingo ir harmoningo — gal istorijos, ekstazės, ašarų.

Ėmė temti, ir mes tylėdami važiavome keliu tarp vešlių baltai pražydusių tarsi nėriniuotų kaštonų. Vežti automobilyje savo mylimąją — savotiškas būdas ją turėti: tavo valdoma, linguojanti mašina tarsi pratęsia tave ir apglėbia tą, kurią tu matai akimis iš šono. Kartkartėmis kairioji mano ranka susirasdavo jos dešiniąją. Kartais ji droviai paliesdavo man kelį. Kartais atsisėsdavo šonu ir žiūrėdavo į mane, kol nusišypsodavau, lyg žiedas kad šypsosi saulei, tačiau neatitraukdamas akių nuo bėgančios kelio juostos. Automobilis švelniai nešė mus kiaurai kaštonų tunelį, ir variklio murmėjimas maloniai supstė laimingą mūsų tylėjimą.

Laimė žmogui retai kada neaptemdoma, o juo labiau tokia nesudrumsčiama — tokia jau savaime baugina. Manoji laimė, nors beveik neaprėpiama, toli gražu nebuvo giedra, ir, nepaisant beprotiško džiaugsmo (pavyzdžiui, kai Džuliana pirko semtuką ir šepetį), netrukus prasidėjo kankynė — dėl visų mums gresiančių siaubų ir bėdų. Galvojau apie kerštingąjį Arnoldą, apie nuoskaudą užgniaužusią Reičelę, apie nelaimingąją Priscilą. Apie tai, kaip kvailai ir keistai pamelavau dėl savo amžiaus. Virš artimiausios mūsų ateities pakibo didžiulis klaustukas. Dabar, kai jau buvau su Džuliana, visi košmarai pavirto konkrečiomis problemomis. Greitai nuošalumoj aš papasakosiu viską ir tegu pati sprendžia. Kai myli ir esi mylimas, net patys tikriausi sunkumai, — nors kartais tai tik iliuzija, — atrodo nieko verti ar net beprasmiški. Štai ir aš net tokios minties neturėjau, kad mus gali surasti. Mes pasislėpėm. Niekas nežino, kur mudu esam. Aš niekam neprasitariau apie savo planus.

Kol melsvoje prieblandoje važiavau keliu tarp senų žydinčių kaštonų ir žiūrėjau į mėnulio pilnatį, lyg grietinėlės dubenį pakibusią viršum miežių lauko, gaudančio paskutinius saulės spindulius, man kėlė rūpestį du dalykai: vienas — abstraktus ir kosminis, antras — baisiai konkretus. Kosminis nerimas kilo iš mano įsitikinimo, nors tai neturėjo jokio ryšio su apmąstymais apie ateitį, jog aš būtinai prarasiu Džulianą. Dėl jos meilės daugiau neabejojau. Bet apėmė kažkokia klaiki neviltis, lyg mes būtume mylėję vienas kitą visą amžinybę ir jau esame pasmerkti pavargti nuo šio tobulo jausmo. Aš tarsi žaibas perlėkiau per planetą ir apsukęs ratą visatoje, tą pačią akimirką sugrįžau atgal, dusdamas nuo šios nevilties. Tas, kas mylėjo, mane supras. Iš siaubo darėsi bloga. Didžiulė kilpa užsmaugė erdvę ir laiką, ir mudu, susikibę viena ranka, kita laikėmės už jos galų. Visa tai buvo jau ir anksčiau, gal milijonus kartų, ir kaip tik todėl buvo pasmerkta. Jau nebeliko jokios paprastos ateities, tiktai ši kupina kankinančios ekstazės, baugi dabartis. Ateitis perskrodė dabartį lyg kalavijas. Ir net dabar — akys į akis, lūpos prie lūpų — mes jau grimzdome į būsimą siaubą. Ir dar man kėlė nerimą štai kas: o jeigu, kai mes nuvažiuosim į „Patarą“ ir sugulsime į lovą, man nieko neišeis.

Ir čia mes pradėjom ginčytis.

— Bredli, tu pernelyg daug galvoji, aš matau. Mes su viskuo susidorosim. Priscila galės gyventi su mumis.

— Mes niekur negyvensim.

— Ką tu sakai?

— Negyvensim. Mudu neturim ateities. Mes amžinai važiuosim ir važiuosim šiuo automobiliu. Ir viskas.

— Kam gi tu taip kalbi? Tai netiesa. Žiūrėk, aš nupirkau duonos ir dantų pastos ir semtuvėlį šiukšlėms.

— Taip. Tai nuostabu. Bet tai lyg fosilijos, kurias, kaip mano tikintieji, Dievas padarė, kai sukūrė pasaulį — prieš kokius keturis tūkstančius metų iki Kristaus gimimo, kad žmonės turėtų praeities iliuziją.

— Nesuprantu.

— Ir mudu turime tik ateities iliuziją.

— Tai bjaurūs žodžiai, jais išduodi meilę.

— Mudviejų meilė pagal savo prigimtį lyg uždara sistema. Ji savotiškai užbaigta. Jos neveikia atsitiktinumai, ji neturi tęstinumo.

— Būk geras, kalbėk be tų abstrakcijų, tai panašu į melą.

— Galbūt. Tačiau mes neturim kalbos, kuria galėtume pasakyti tiesą apie save, Džuliana.

— Na, o aš turiu. Aš už tavęs ištekėsiu. Tu parašysi puikią knygą, paskui ir aš pabandysiu parašyti puikią knygą.

— Ar tu tikrai tuo tiki?

— Tikiu. Bredli, tu mane kankini, ir, man regis, tyčia.

— Galimas daiktas. Aš taip susijęs su tavim. Aš — tai tu. Turiu tave išjudinti, gal net įskaudinti, kad nors kiek suprasčiau.

— Tuomet skaudink, aš su džiaugsmu viską iškęsiu, kad tik mums tai nepakenktų.

— Mums niekas iš esmės negali pakenkti. Čia ir visa bėda.

— Aš tavęs nesuprantu, ką turi galvoje sakydamas „iš esmės“. Bet man atrodo, tu kalbi taip, lyg visa tai tik iliuzija, lyg tu gali mane palikti.

— Manyčiau, galima ir taip suprasti.

— Bet mudu ką tik suradom vienas kitą.

— Mudu suradom vienas kitą prieš milijoną metų, Džuliana.

— Taip, taip, žinau. Aš irgi taip jaučiuosi, bet iš tikrųjų, iš tiesų nuo „Covent Gardeno“ praėjo tik pora dienų.

— Aš apie tai pagalvosiu.

— Gerai, pagalvok. Bredli, tu niekada manęs nepaliksi. Kam tu šneki tokias kvailystes?

— Ne, aš tavęs nepaliksiu, mano vienintele, mano mylimoji, bet tu gali palikti mane. Visai nenoriu pasakyti, jog abejoju tavo meile. Tiesiog tas stebuklas, kuris mus sujungė, gali savaime mus ir išskirti. Mums lemta išsiskirti, katastrofos neišvengsim.

— Aš neleisiu tau taip kalbėti. Tvirtai tave apkabinsiu ir priversiu nutilti.

— Atsargiau. Prieblandoje ir taip pavojinga važiuoti.

— Tai gal valandėlei sustok?

— Ne.

— Tu iš tiesų manai, kad aš tave paliksiu?

— Sub specie aeternitatis27 — taip. Jau palikai.

— Žinai, kad aš lotyniškai nesuprantu.

— Gaila, kad niekas nekreipė dėmesio į tavo išsilavinimą.

— Bredli, aš ant tavęs supyksiu.

— Štai mudu ir susipykome. Ar parvežti tave atgal į Ilingą?

— Tu tyčia skaudini mane ir viską gadini.

— Esu ne per geriausio būdo. Tu mane dar pažinsi.

— Aš tave pažįstu. Pažįstu iki smulkmenų.

— Ir taip, ir ne.

— Tu abejoji mano meile?

— Baiminuosi dievų.

— Aš nieko nesibaiminu.

— Tobulybė tuoj pat virsta nusivylimu. Tuojau pat. Laikas čia nieko nereiškia.

— Jeigu tu nusivylęs, vadinasi, tu netiki mano meile.

— Galbūt.

— Sustok, prašau tave.

— Ne.

— Kaip man įrodyti, kad tave myliu?

— Manau, tai neįmanoma.

— Iššoksiu iš automobilio.

— Nekrėsk kvailysčių.

— Iššoksiu.

Ir sekančią sekundę ji iššoko.

Pasigirdo kažkas panašaus į trumputį sprogimą, siūbtelėjo oro gūsis, ir jos greta nebeliko. Durelės atsidarė, trakštelėjo, palingavo ir vėl užsitrenkė. Sėdynė greta manęs buvo tuščia. Pasukau į žolėtą šalikelę ir sustojau.

Atsigręžęs atgal pamačiau ją — tamsų, nejudantį gumulą kelkraštyje.

Gyvenime man teko patirti baisių akimirkų. Daugelio iš jų sulaukiau jau vėliau. Bet ši liko iš visų pati gražiausia, pati tyriausia ir giliausiai sužeidė.

Dusdamas iš nerimo ir siaubo, iššokau iš automobilio ir nubėgau atgal. Kelias buvo tuščias ir tykus, melsvoje prieblandoje beveik nieko nebegalėjau įžiūrėti.

O, koks bejėgis vargšo žmogaus kūnas, koks jis trapus tarsi kiaušinio lukštas! Ir kaip šis nepatvarus mechanizmas iš kūno ir kraujo bei kaulų nepražūva šitoje planetoje su kietais paviršiais ir negailestinga, mirtina traukos jėga? Aš girdėjau trakštelėjimą ir jaučiau, kaip kūnas tėškėsi į kelią.

Jos galva buvo įkniubusi į žolę, palenktos kojos gulėjo ant kelkraščio. Baisiausia buvo pirmoji sekundė, kai pribėgęs pamačiau, kad ji nejuda. Suklupau ant kelių ir garsiai sudejavau, nesiryždamas prisiliesti prie galbūt baisingai sužaloto kūno. Ar ji tebeturi sąmonę? O gal tuoj staiga ims rėkti iš skausmo? Mano rankos sklandė virš jos išdavikiškos ir bejėgės. Dabar, prie nejudančio išsipleikusio kūno, kurio aš nedrįsau net apkabinti, mano ateitis susyk pasikeitė.

Ir čia Džuliana ištarė:

— Atleisk man, Bredli.

— Ar tu labai užsigavai? — paklausiau dūstančiu, prislopusiu balsu.

— Lyg ir ne... — Ji atsisėdo ir abiem rankom apsikabino mane už kaklo.

— Ak, Džuliana, atsargiau, ar tu nesusižeidei, ar ko nesusilaužei?

— Ne... tikrai ne... Žiūrėk, aš nukritau ant tų žolės kuokštų ar samanų, ar...

— Aš bijojau, kad tu nukritai ant kelio.

— Ne, aš tik... vėl nusibrozdinau koją... ir dėjausi veidu į... oi! Turbūt nieko baisaus, tiktai skauda. Palauk, aš pamėginsiu pasijudinti... Taip, viskas gerai... Atleisk man.

Tada aš kaip reikiant apkabinau ją, ir mes prisiglaudėm vienas prie kito pusiaugulom tarp žolės ir samanų kupstų, prie pat žydinčiom dilgėlėm apaugusio griovio. Mėnulio dubuo su grietinėle susitraukė, nublyško ir įgavo metalo blizgesį. Mes tylėdami laikėmės apsikabinę, ir tamsa ėmė tirštėti, oras pasidarė sūdrus.

— Bredli, man šalta, aš pamečiau basutes.

Aš ją paleidau ir persilenkęs pradėjau bučiuoti jos šlapias ir nušalusias kojas, įsirėmusias į drėgnų purių samanų kuokštą. Jos turėjo rasos ir žemės, ir smulkių žalių samanėlių, kvepiančių salierais, skonį. Suėmiau rankomis šlapias baltas pėdas ir suaimanavau iš palaimos ir geismo.

— Bredli, nereikia. Girdžiu, kažkas atvažiuoja.

Atsistojau, visas degdamas, ir padėjau atsikelti jai, ir čia iš tikrųjų pro šalį prašvilpė automobilis, jo žibintų šviesa krito ant Džulianos kojų, žydros suknelės, kuri taip tiko jai prie akių, ir nušvietė sutaršytus rusvai geltonus karčius. Jų šviesoje pamatėme ir basutes, jos gulėjo čia pat ant kelio.

— Tavo koja kruvina.

— Aš tik nusibrozdinau.

— Tu šlubuoji.

— Ne, paprasčiausiai nutirpo kojos.

Sugrįžome prie automobilio, aš įjungiau žibintus, ir iš tamsos išsiskyrė įstabi žalių lapų pynė. Mudu įlipome į automobilį ir susiėmėm už rankų.

— Daugiau tau niekad nebeteks to daryti, Džuliana.

— Aš labai atsiprašau.

Ir mes tylėdami nuvažiavom toliau, jos ranka gulėjo ant mano kelio. Paskutinį kelionės tarpsnį žibintuvėlio šviesoje ji nagrinėjo žemėlapį. Perkirtome geležinkelį ir kanalą ir atsidūrėme tuščioje lygumoje. Žiburėlių namų languose nebesimatė. Žibintai apšvietė akmenuotą kelkraštį — glotnų pilką žvirgždą ir šiurkščią žalią žolę. Mes stabtelėjome ir pasukome į šalį; vienoje niekuo neišsiskiriančioje kryžkelėje Džulianos žibintuvėlio spindulys krito ant rodyklės. Kelias pavirto akmenuotu vieškeliu, kuriuo kratėmės vos po penketą mylių per valandą. Galų gale nuo posūkio žibintai nušvietė baltus vartus, ant kurių ryškiomis juodomis raidėmis buvo parašyta: „Patara“. Automobilis įsuko į žvyruotą keliuką, žibintai slystelėjo per raudono mūro sienas, ir mes sustojom prie mažyčio priebučio su mediniais pinučiais. Raktas buvo pas Džulianą, ji laikė jį rankose jau keletą mylių. Pažvelgiau į mūsų prieglobstį. Tai buvo nedidelis keturkampis iš raudonų plytų sumūrytas vasarnamis. Agentas, jį reklamavęs, matyt, buvo pernelyg romantiškas.

— Koks nuostabus namas! — pasakė Džuliana.

Ji atrakino duris ir įleido mane vidun.

Visos lempos tuoj pat buvo uždegtos. Džuliana apibėgo visus kambarius. Ji nutraukė paklodes nuo dvigulės sofos-lovos.

— Turbūt čia niekad nevėdinama, jos visai sudrėkusios. Oi, Bredli, eime iškart prie jūros, gerai? O paskui aš paruošiu vakarienę.

Aš pažiūrėjau į lovą.

— Jau labai vėlu, brangioji. Ar tu įsitikinusi, kad neužsigavai šitaip krisdama?

— Žinoma! Aš tik persirengsiu, pasidarė šalta, o tada eisim prie jūros, ji, atrodo, visai čia pat, man regis, aš ją girdžiu.

Išėjau pro priekines duris ir įsiklausiau. Tolygus jūros, gludinančios akmenėlius, ošimas, tarsi gergždžiantis dūsavimas sklido iš už kalnelio, turbūt iš už smėlio kopos, dunksančios man priešais. Apsimiglojęs mėnulis liejo jau nebe sidabrinę, o auksinę šviesą ant baltos sodo tvoros, gauruotų krūmų ir vienišo medžio. Atrodė erdvu ir tuščia. Dvelkė švelnus ir sūrus vėjas. Pajutau ir palaimą, ir baimę. Po kelių sekundžių sugrįžau į vidų. Tylu.

Įėjau į miegamąjį. Džuliana su rožiniais marškinėliais, išmargintais baltomis gėlytėmis ir apkraštuotais kaspinėliu gulėjo lovoje ir kietai miegojo. Jos variniai plaukai pasiskleidę ant pagalvės it šilko tinklas užklojo pusę veido, tarsi nuostabaus grožio šalis. Ji gulėjo aukštielninka, užvertusi galvą, tarsi pakišusi gerklę po peiliu. Blyškūs pečiai atrodė grietinėlės spalvos, lyg ana mėnesiena prieblandoje. Keliai vos vos pakelti, basos žemėtos pėdos iškėtotos į šalis. Delnai, irgi juodi nuo žemės, jaukiai įsitaisę ant krūtinės, prisiglaudę lyg du žvėriukai. Ant dešinės šlaunies, baltuojančios iš po balto marškinėlių kraščiuko, buvo du įdrėskimai: vienas atsirado, kai ji lipo per tvorą, kitas — kai griuvo iš automobilio. Jai ši diena iš tiesų buvo kupina įvykių.

Man taip pat. Aš sėdėjau palinkęs prie jos ir apie ką tiktai negalvojau. Nenorėjau jos žadinti. Nors man šovė mintis, kad reikėtų nuplauti jai šlaunį, tačiau ilgas įbrėžimas atrodė visai švarus. Tas staigus stebuklingas nugrimzdimas į nesąmoningą būseną — kiek sykių šiandien apie tai svajojau: būti su ja ir likti vienam. Dūsaudamas greta jos, patyriau keistą malonumą, kad jos neliečiu. Paskui atsargiai išskleidžiau virš jos paklodę ir užklojau ligi pat jaukiai sudėtų rankų, tada pagalvojau apie tai, ką pridariau, ar gal tiksliau, ką pridarė ji, nes greičiau jos, o ne mano valia taip pasikeitė mūsų gyvenimas. Galbūt rytoj jai viskas atrodys kaip baisus sapnas. Galbūt rytoj man teks vežti raudančią mergaitę atgal į Londoną. Reikia būti viskam pasiruošus, bet aš juk ir taip jau nepelnytai Fortūnos apdovanotas. Kaip nuostabu ir šiurpu buvo, kai ji šoko iš automobilio! Bet kas iš to? Juk ji tokia jauna, o jauni mėgsta kraštutinumus. Lyg vaikas ji veržiasi į kraštutinumus, o aš esu puritonas, ir dar senas. Ar aš iš viso sugebėsiu ją mylėti? Ar išdrįsiu? Ar įstengsiu?

— Žiūrėk, Bredli, gyvulio kaukolė. Jūros nugludinta. Kieno ji — avies?

— Taip, avies.

— Pasiimam ją.

— Mes ir taip jau pasiėmėm daugybę akmenų ir kriauklių.

— Na, bet juk būtų galima čia nusileisti mašina, kaip manai?

— Manau, galima. Ir vėl tas riksmas. Kieno jis, sakei?

— Kuolingos... Nejau tu nežinai. Bredli, žiūrėk, koks gražus pagaliukas. Kaip jį nudailino jūra! Atrodo lyg kinų hieroglifai.

— Irgi pasiimsim?

— Būtinai.

Paėmiau į rankas keturkampį medgaliuką, jūra jį taip nuzulino, kad jis pasidarė panašus į subtilų senolio veido eskizą, kokį savo albume būtų galėjęs nupiešti italų dailininkas, kad ir Leonardas. Paėmiau avies kaukolę. Beveik visiškai sveiką, tik be dantų, matyt, gana ilgai išbuvusią vandenyje. Nebeliko nieko aštraus. Ji buvo taip nulyginta, nugludinta ir nublizginta, jog labiau panėšėjo į meno dirbinį, į dailų daikčiuką iš dramblio kaulo, negu į gyvulio liekaną. Kaulas kietas, glotnus pačiupinėti, įšilęs saulėje ir kreminės spalvos, kaip Džulianos pečiai.

Iš tiesų Džulianos pečių spalva jau buvo pasikeitusi, jie šiurpiai liepsnojo raudonai ruda ugnim. Buvo jau kitos dienos popietė. Vakar vakare mano apmąstymus nutraukė miegas, beveik toks pat staigus ir netikėtas, kaip ir anas, numarinęs Džulianą. Miegas užgriuvo mane lyg jaguaras dėjęs šuolį nuo medžio. Buvau beveik nusirengęs ir svarsčiau, ką čia užsivilkus, kad derėčiau prie Džulianos, ir ar išvis verta ką nors vilktis, kai ūmai išaušo rytas, saulė apšvietė kambarį, o aš gulėjau po antklode vienas su marškiniais, apatinėmis kelnaitėmis ir kojinėmis. Akimirksniu susivokiau, kur esu. Pirmiausia persigandau, kad nebėra Džulianos, bet tuoj nusiraminau išgirdęs, kaip ji dainuoja virtuvėje. Pasijutau nepatogiai, kad miegojau greta jos taip pasibaisėtinai apsirengęs. Marškiniai ir puskojinės — ar gali būti nepatrauklesnis deshabille, naktinis apdaras. Ar aš pats atsiguliau po antklode, ar ji mane apklojo? Ir kaip siaubinga, papiktinama ir juokinga, kad mudu su mylimąja išmiegojom visą naktį šalimais, taip apkvaitę nuo miego, jog visiškai nebeprisiminėm vienas kito. O, brangi, neįkainojama naktie!

— Bredli, tu nubudai? Kavos ar arbatos? Su pienu ar su cukrum? Kaip mažai apie tave žinau.

— Iš tikrųjų. Arbatos su pienu ir cukrum. Tu matei mano kojines?

— Man labai patinka tavo kojinės. Mes tuoj pat eisim prie jūros.

Ir mes nuėjome. Susėdome ant plokščių akmenų ir papusryčiavome: išgėrėme arbatos iš termoso, pavalgėme duonos su sviestu ir džemu. Bangos, kur kas švelnesnės nei vakar vakare, tyliai glostė švarų kranto pakraštėlį, kurį pačios ir buvo sukūrusios pagal savo pavidalą ir būdą, čia nubėgdamos, kad galėtų atsikvėpti, čia vėl atplūsdamos jo paliesti. Mums už nugaros buvo vėjo nušukuotos kopos ir geltonos aukštų nendrių arkos, ir dangus, mėlynas kaip Džulianos akys. Priešais mus plytėjo šalta, rami jūra, mirguliuojanti briliantais, bet tamsi net ir saulėje.

Mes išgyvenom daug laimingų akimirkų. Bet šie pirmieji mūsų pusryčiai prie jūros buvo tokie paprasti ir įspūdingi, jog su jais niekas negali lygintis. Jų netemdė netgi laukimas. Tai buvo ideali sąjunga, ramybė ir džiaugsmas, kurie apgaubia, kai mylimoji ir tavo paties siela taip susilieja su aplinkiniu pasauliu, lyg čia būtų ta pirmykštė žemės vieta, kur akmenys ir žolė, ir tyras vanduo, ir tylus vėjo gūsis dar tik įgyja realią būtį. Galimas daiktas, šie pusryčiai buvo antroji dipticho pusė — pirmojoje aš išvydau Džulianą, sustingusią prieblandoje ant kelkraščio. Bet jie iš tikrųjų nebuvo susiję, kaip nėra su niekuo susijusios pirmykščio džiaugsmo akimirkos. Mirtingasis, kuriam gyvenime teko patirti tokias akimirkas, savo virpančiais pirštais prisilietė prie paties dieviškiausio būties šaltinio.

Grįžome per kopas atgal tempdamiesi akmenis ir išmestus medgalius — jų buvo tiek daug, jog vienu sykiu nepaneši, — ir atokiau nuo jūros išvydome neišvaizdų, bet jau širdžiai artimą savo namą, tokį raudonų plytų kubelį, už jo sugriautą fermą ir plyną išblukusią gelsvai žalsvą lygumą po neaprėpiamu dangaus skliautu, nusėtu baltais paauksuotais debesėliais. Tolumoje, už šešėlio juostos, iš priešingos pusės, saulė apšvietė ilgą pilką bažnyčios sieną ir aukštą varpinės bokštą. Krūvą savo trofėjų sudėjome kopų papėdėje ir, Džulianos reikalavimu, užbėrėme smėliu, kad niekas nepaimtų, — nereikalingas atsargumas, juk mudu čia buvom vieni, — ir patraukėme per nemažą plotą plokščių jūros apzulintų akmenų, kurie lyg išgrįstas kiemas vedė iki pat namų. Čia augo gausybė violetinių jūros kopūstų ir mėlynžiedžių vikių, žydėjo rožinės minkštos lyg pagalvėlės gvaizdės, pro dryžuotus natūralaus grindinio akmenis blyškias žiedynų žvakes ir žvaigždėtus lapus kėlė kieti sumedėję lubinų stiebai. Švilpdami stikliniais sparnais skraidė laumžirgiai, tarpais pakibdavo ore nejudėdami, tingiai plasnojo nuo jūros atnešti drugeliai, lengvas vėjūkštis juos ginė tolyn, kol jie ištirpdavo šviesioje ūkanoje. Tikslią šio rojaus vietą aš dėl daugelio priežasčių nuslėpsiu, bet tegu nuolatiniai Britanijos pakrančių lankytojai patys pabando jį susirasti.

Kol aš sėdėjau ir žiūrėjau, kaip ji taiso pusryčius (ji pasisakė — ir visiškai teisingai, — kad maisto gaminti nemoka), tiesiog stebėjausi, kaip ji sugeba įsigyventi į vaidmenį, kokia atsidavusi šiai situacijai, ir stengiausi nuvyti bet kokį nerimą, kaip tai, regis, pavyko padaryti jai, neprisileisti artyn to abstraktaus filosofavimo demonų, juk tai prieš juos protestuodama ji vakar šoko iš važiuojančio automobilio. Po pietų per žydintį kiemą nuvažiavome pasiimti savo trofėjų ir paieškoti naujų, atvežę išdėstėme ant piktžolių priaugusios pievutės priešais namą. Akmenys buvo ovalūs, lengvai išgaubti, visi veik vienodo didumo, bet įvairiausių spalvų. Violetiniai su mėlynais taškeliais, gelsvai rusvi su kreminėmis dėmelėmis, margi ir pilkšvai melsvi lyg levandos. Vienų aplink viduriuką vijosi spiralės, kitus dabino baltutėliai dryžiukai. Kaip Džuliana pasakė, buvo nelengva išsirinkti pačius gražiausius. Tas pats, kaip atsidurti didžiulėje paveikslų galerijoje, kur tau leidžiama imti ką nori. Atsirinkusi ji susinešė juos į vidų kartu su avies kaukole ir jūros išplukdytais medgaliais. Kvadratinį gabaliuką su kinų hieroglifais ji lyg šventą ikoną pastatė ant židinio atbrailos mūsų mažytėje svetainėje, iš vienos pusės užkėlė kaukolę, iš kitos padėjo paauksuotą tabakinę, o ant palangių, tarp pilkų, jūros nugludintų medžių šaknų nuolaužų, išdėliojo akmenis — lyg mažytes modernias skulptūrėles. Mačiau, kad ji visiškai pasinėrusi į šitą veiklą. Paskui mes gėrėme arbatą.

Po arbatos nuvažiavome prie didžiosios bažnyčios ir paklaidžiojome po tuščią į skeletą panašią jos erdvę. Tik keletas klauptų ant neaprėpiamų akmeninių grindų liudijo, kiek nedaug čia esama parapijiečių. Čia nebuvo vitražų, tik pro aukštus, siaurus langus ant bespalvių dulkėtų grindų krito šalta saulės šviesa, palikdama šešėliuose kelių šimtmečių senumo antkapius su nusitrynusiais užrašais. Bažnyčia šioje lygumoje atrodė lyg didžiulė apgriuvusi barža, lyg Nojaus laivas ar kokie galingo gyvūno griaučiai, keliantys ir gailestį, ir šventą pagarbą. Mudu atsargiai žengėme po tais milžiniškais šonkauliais, atsiskyrę ir vienijami tylos, kartkartėmis sustodami ir pro saulėje šokančių dulkių stulpus vis pažvelgdami vienas į kitą, atsiremdami į piliorių ar storą sieną, ir tas šalto drėgno akmens prisilietimas atrodė panašus į mirties ar tiesos palytėjimą.

Važiavome atgal po rusvais debesimis su oranžinėmis ir žalsvomis prošvaistėmis, jaučiausi pakylėtas, tyras ir tuščias ir tuo pat metu degiau aistra ir prieš savo valią spėliojau, kas bus toliau. Džuliana čiauškėjo, o aš paskaičiau jai trumpą paskaitėlę apie anglų bažnyčių architektūrą. Galop ji pareiškė, jog nori maudytis, mes pasukome link kopų ir nubėgome prie jūros, pasirodė, kad po suknele ji pasivilkusi maudymosi kostiumėlį, ir ji puolė į vandenį, ėmė taškytis ir mane erzinti (mat aš nemoku plaukti). Vis dėlto, matyt, vanduo buvo šaltas, nes Džuliana išlindo gana greitai.

O aš tuo metu sėdėjau ant krūsnies margų akmenų prie pat jūros, laikydamas už kampučio jos nusimestą suknelę, ir, pats to nepastebėdamas, mėšlungiškai gniaužiau ją rankose. Aš negalvojau, kad Džuliana sąmoningai atidėlioja mūsų artumo akimirką, kad ji dvejoja, ar verta save dovanoti. Nemaniau ir kad ji lūkuriuoja, ar neimsiu jos versti. Aš visiškai pasiklioviau jos instinktu ir atsidaviau jos ritmui. Akimirka, apie kurią svajojau ir kurios būgštavau, vis tiek ateis, ir tai įvyks jau šiąnakt.

Begalinis žmogaus kūno ilgėjimasis vienintelio kito žmogaus kūno ir visiškas abejingumas visiems kitiems — tai viena iš didžiausių gyvenimo paslapčių. Sako, jog kai kuriems žmonėms reikia tiktai „moters“ arba „vyro“. Aš tokių dalykų nesuprantu, ir man tai nebūdinga. Man retai kada beatodairiškai reikėjo kitos žmogiškos būtybės, — vadinasi, išvis retai kada reikėjo kito. Laikytis susikabinus už rankų, bučiuotis — gal ir gražu švelniai draugystei, bet tai ne mano skonio. Tačiau tokio drovaus atsidavimo kitai būtybei, kurį jaučiau, kai vakare sėdėjau ant sofos-lovos ir laukiau Džulianos, dar niekad anksčiau nebuvau patyręs, nors protu suvokiu, jog kadaise mylėjau Kristianą. Ir pasitaikė dar vienas atvejis, apie kurį čia dabar nepasakosiu.

Ši diena nebuvo panaši į pirmą medaus mėnesio dieną, kai jaunavedžiai, trokšdami įtikti vienas kitam, atsisako savo įpročių. Aš nebuvau jaunas vyras — nebuvau nei jaunas, nei jos vyras. Neturėjau tvardytis, kaip tai būdinga jaunam sutuoktiniui, man nereikėjo jaudintis ir galvoti apie ateitį, nejaučiau noro atsisakyti savo valios. Būgštavau dėl ateities ir visiškai pasitikėjau Džuliana, tačiau tą dieną atsidūriau išties fantastiškame pasaulyje, stebuklų šalyje, ir jaučiau, jog iš manęs reikalaujama tiktai vieno — drąsiai eiti pirmyn. Man nereikėjo valdyti jausmų nei įvykių. Ir Džuliana manęs nevaldė. Mus abu valdė kažkas kita.

Pusryčiams mes valgėme kiaušinių, o vakarienei — dešrelių. Vakarieniaudami išgėrėme truputį vyno. Džuliana žiūrėjo į alkoholį su sveiku jaunatvišku abejingumu. Aš maniau, kad būsiu pernelyg susijaudinęs ir negalėsiu gerti, bet pats stebėdamasis su malonumu ištuštinau net dvi taures. Džuliana baisiai apsidžiaugė radusi gražią staltiesę ir dailiai padengė stalą dviem. „Pataroje“, kaip ir buvo žadėta, radome viską, ko reikia namų ūkiui. Be reikalo Džuliana pirko šepetį ir semtuvėlį šiukšlėms. (Prospekte buvo minima, kad yra net sava elektra, apleistoje fermoje esama generatoriaus.) Ji priskynė sode gėlių: išblukusių, pūkeliu apėjusių melsvų varpelių plonais ilgais koteliais, geltonų šilingių, laukinių lubinų, kur augo už tvoros, ir vieną baltą pinaviją rausvomis gyslelėmis, prakilnią tarytum lotosas. Mudu oriai susėdome už stalo ir juokėmės iš džiaugsmo. Po vakarienės ji staiga pasakė:

— Nėra dėl ko jaudintis.

— Uhu...

— Tu mane supranti?

— Taip.

Suplovėme indus. Ji nuėjo į vonią, o aš į miegamąjį ir pažiūrėjau į veidrodį. Tyrinėjau savo pilkšvus tiesius plaukus ir liesą, dar ne per daug raukšlėtą veidą. Atrodžiau neįtikėtinai jaunas. Aš nusirengiau. Paskui atėjo ji ir mudu pirmąsyk buvom drauge.

Kai pagaliau sulauki to, ko taip ilgai troškai, norisi, kad laikas sustotų. Ir iš tiesų, tokiomis akimirkomis jo bėgsmas tarsi stebuklingai sulėtėja. Žvelgdami vienas kitam į akis, mudu glamonėjomės neskubėdami, su švelniu smalsumu ir nuostaba. Marveliško siautulio nebeliko. Greičiau jaučiausi taip, lyg man būtų tekusi laimė per trumpą laiko tarpą išgyventi visą meilės potyrių amžinybę. Ar žinojo graikai tarp šeštojo ir ketvirtojo amžiaus prieš Kristaus gimimą, kokią tūkstantmetę žmogiškąją patirtį jie išgyvena? Turbūt ne. Tačiau aš, šventoje palaimingoje ekstazėje glamonėdamas savo mylimąją nuo galvos iki padų, žinojau, jog dabar manyje įsikūnijo visa žmogiškosios meilės istorija.

Ir vis dėlto už savo beatodairišką pasitikėjimą likimu buvau nubaustas. Aš per ilgai atidėliojau kulminacinį momentą ir, kai jis pagaliau atėjo, viskas baigėsi vienu akimirksniu. Aš dar ilgai dejavau, dūsavau ir bandžiau ją glamonėti, bet ji tvirtai prisiglaudė prie manęs, sugriebusi mano rankas.

— Aš niekam tikęs.

— Nekalbėk kvailysčių, Bredli.

— Aš jau per senas.

— Mielasis, verčiau miegokim.

— Aš valandėlei išeisiu.

Išėjau nuogas į tamsų sodą, kur šviesa iš miegamojo išplėšė dulsvą kvadratą sudžiūvusios žolės ir pienių. Nuo jūros kilo rūkas ir lėtai plaukė pro namą, sukdamasis ir vyniodamasis lyg cigaretės dūmai. Įsiklausiau, bangų šnarėjimo nesigirdėjo, tik už nugaros ūktelėjęs lyg pelėda pradundėjo traukinys.

Kai sugrįžau, ji jau buvo su tamsiai mėlynais šilko naktiniais, atsisegiojusi juos iki bambos. Aš užraičiau juos ligi pečių. Jos krūtys, apvalios ir sunkios, buvo tikra tobulybė, jaunystės įsikūnijimas. Plaukai išdžiūvo ir atrodė lyg švelnūs auksiniai pūkeliai. Akys didžiulės. Aš suklupau prieš ją ant kelių jos neliesdamas.

— Mielasis, nesijaudink.

— Aš nesijaudinu, — pasakiau. — Tik aš nė velniui netinku.

— Viskas bus gerai.

— Džuliana, aš senas.

— Nesąmonė. Aš matau, koks tu senas!

— Taip, bet... Kaip baisiai tu nusibrozdinai ranką ir koją. Vargšės letenėlės.

— Atsiprašau...

— Labai gražu, lyg tave būtų palietęs Dievas ir palikęs violetinį pėdsaką.

— Gulkis į lovą, Bredli.

— Tavo keliai kvepia Šiaurės jūra. Ar kas nors kada bučiavo tavo pėdas?

— Ne.

— Nuostabu. Gaila, kad aš toks niekam tikęs.

— Tu juk žinai, kad viskas bus gerai, Bredli. Aš tave myliu.

— Aš tavo vergas.

— Mudu susituoksim, ar taip?

— Tai neįmanoma.

— Negąsdink manęs taip sakydamas. Tu juk taip nemanai, tik šneki. Niekas negali mums sutrukdyti. Pagalvok apie tuos nelaiminguosius, kurie nori susituokti, bet negali. Mudu laisvi, nesusituokę su kitu žmogum, niekam neįsipareigoję. Tiesa, dar yra vargšelė Priscila, bet tegu ji gyvena su mumis.

Mes ją prižiūrėsim, ir jai bus gerai. Bredli, kam taip kvailai atsisakyti laimės? Aš žinau, tu ir neatsisakysi, argi taip galima? Jeigu patikėčiau, jog tai tiesa, imčiau rėkti.

— Nereikia rėkti.

— Gerai, tai kam tada tos abstrakčios šnekos?

— Tai tik instinktyvi savigyna.

— Bet tu man neatsakei: ar tu vesi mane, ką?

— Tu pakvaišai, — pasakiau. — Tačiau kartoju: aš tavo vergas. Tavo noras — man įstatymas.

— Na, tada viskas gerai. Ak, brangusis, aš taip pavargau.

Abu buvom pavargę. Kai užgesinome šviesą, ji ištarė:

— Ir dar noriu tau pasakyti, Bredli. Ši diena buvo pati laimingiausia mano gyvenime...

Po poros sekundžių aš jau miegojau. Pabudome auštant ir vėl apsikabinome, bet rezultatas buvo tas pats.

Kitą dieną rūkas neišsisklaidė, tik sutirštėjo ir vis plūdo nuo jūros, nepaliaudamas lėkė pro šalį, lyg šešėlių apgaubta būtų žygiavusi kariuomenė pasitikti tolimo priešo. Mudu žiūrėjome į jį pro langą, ankstų rytą sėdėdami greta savo mažytėje svetainėje.

Po pusryčių nusprendėme eiti paieškoti krautuvės. Oras atvėso, ir Džuliana vietoje apsiausto užsimetė mano švarką, nes per didįjį pinigų švaistymą parduotuvėse užmiršo jį nusipirkti. Žingsniavome takučiu išilgai upelio, apaugusio pipirnėmis; nuėję ligi iešmininko namelio perkirtome geležinkelį, o paskui per kuprotą tiltą, atsispindintį ramiame vandenyje, perėjome kanalą. Saulės spinduliai, prasimušę pro rūką, vyniojo galingus auksinius jo kamuolius, ir mes yrėmės per juos, lyg pro didžiulius sviedinius, kurie taip nė sykio ir nepalietė mūsų, kaip neliesdavo ir vienas kito. Buvau labai susikrimtęs dėl to, kas šiąnakt įvyko, tiksliau, dėl to, ko neįvyko, bet jaučiausi beprotiškai laimingas, jog Džuliana čia, su manim. Norėdamas mus pakankinti, aš pasakiau:

— Bet juk mudu negalim amžinai čia pasilikti...

— Būk geras, nekalbėk tokiu balsu. Vėl ta tavo „neviltis“. Prašau tavęs, nereikia.

— Aš tik konstatuoju tai, kas akivaizdu.

— Manau, mums dar reikėtų čionai pabūti ir pasimokyti laimės.

— Tai ne mano sritis.

— Žinau, bet aš tave mokysiu. Laikysiu tave čia, kol tu mintyse susitaikysi su tuo, kas turi įvykti.

— Tu kalbi apie mudviejų vestuves?

— Taip. Paskui aš išlaikysiu egzaminus, viskas bus...

— Įsivaizduok sau, kad aš senesnis negu...

— Ak, Bredli, gana. Tau būtinai reikia viską... kaip čia pasakius... pateisinti.

— Tai tu mane amžinai pateisinai. Net jeigu tu nustosi mane mylėti, aš vis tiek jau pateisintas.

— Vėl cituoji?

— Ne, tai mano žodžiai.

— Aš neketinu liautis tave mylėjus, ir gana šnekėti apie tavo amžių. Įkyrėjo.

— „Meluoja veidrodis, kad aš jau senas. Manoji meilė žydi kaip gėlė.“28

— O čia jau citata?

— Tai gana niekingas argumentas.

— Bredli, ar tu nieko many nepastebėjai?

— Kai ką, man regis, pastebėjau.

— Ar tau neatrodo, jog per pastarąsias porą trejetą dienų aš gerokai suaugau?

Buvau tai pastebėjęs.

— Taip.

— Aš buvau vaikas, galbūt tu ir dabar galvoji apie mane kaip apie vaiką, bet aš dabar jau moteris, tikra moteris.

— Ak, mano mergyte, laikykis už manęs, laikyk tvirtai, ir jeigu kada nors sumanyčiau tave palikti, nepaleisk manęs.

Perėjome pievą ir atsidūrėme kaimelyje, kur radome parduotuvę, o kai patraukėme atgal, rūkas jau buvo visai išsisklaidęs. Dabar kopos ir mūsų kiemas atrodė milžiniški ir spindėjo saulėje — akmenys, sudrėkę nuo rūko, tviskėjo visokiausiais atspalviais. Palikome pintinę su pirkiniais prie tvoros ir nubėgome iki jūros. Džuliana pasiūlė pasirinkti kuro židiniui, bet tai padaryti pasirodė nelengva, nes kiekvienas surastas pagaliukas atrodydavo toks gražus, jog buvo gaila deginti. Keletą medgalių ji sutiko paaukoti ugniai, ir, palikęs ją ant kranto, nutempiau juos per kopas į mūsų sandėlį, bet staiga tolumoje išvydau tai, nuo ko kraujas sustingo gyslose. Duobėtu keliuku nuo mūsų namo dviračiu važiavo uniformuotas žmogus.

Nebuvo jokių abejonių, kad jis lankėsi „Pataroje“. Daugiau čia nėra kur važiuoti. Aš numečiau malkas ir, atsigulęs smėlio daubelėje, pro šlapią geltoną žolę stebėjau dviratininką, kol jis dingo iš akių. Policininkas? Laiškanešys? Oficialūs asmenys visada kėlė man baimę. Ko jam čia reikia? Ar mūsų? Niekas nežino, kad mes čia. Nukrėtė šiurpas nuo kaltės ir siaubo, ir aš pagalvojau: atsidūriau rojuje ir neparodžiau jokio dėkingumo. Nerimavau, bandžiau sugriauti savo laimę, elgiausi kvailai. O štai dabar pamačiau, ką reiškia iš tikrųjų bijoti. Iki šiol aš tik vaidinau, kad būgštauju, nors bijoti nebuvo jokios priežasties.

Šūktelėjau Džulianai, kad einu namo automobilio ir atvažiuosiu paimti malkų, o ji tegu renka jas toliau. Norėjau pažiūrėti, ar dviratininkas ko nors nepaliko. Buvau beeinąs per kiemą, bet ji tuoj sušuko: „Palauk!“ — pasivijo mane, sučiupo už rankos ir nusijuokė. Nusigręžiau, slėpdamas išsigandusį veidą, ir ji nieko nepastebėjo.

Kai priėjom prie namo, ji liko sode ir ėmė apžiūrinėti akmenis, išdėliojusi juos eilute. Neparodydamas, jog skubu, nuėjau į priebutį ir atidariau duris. Ant kilimėlio gulėjo telegrama, aš greit pasilenkiau ir ją pakėliau. Tada įėjau į tualetą ir užsirakinau.

Telegrama buvo adresuota man. Drebančiais pirštais glamžiau voką. Pagaliau perplėšiau jį su visa telegrama. Teko sudėti jos puses. Tada perskaičiau: „Prašau kuo skubiau man paskambinti. Frensis.“

Įsistebeilijau į šiuos negailestingus žodžius. Jie galėjo reikšti tik viena — įvyko katastrofa. Gąsdino tai, kad šis įsibrovimas man buvo nesuvokiamas. Frensis mano adreso nežinojo. Kažkas jį išsiaiškino. Kas? Kodėl? Turbūt Arnoldas. Mudu pasielgėm neatsargiai — kada, kaip? Kokią lemtingą klaidą padarėm? Ko gero, Arnoldas jau pakeliui į čia, ir Frensis stengiasi mane perspėti.

— Ei! — sušuko Džuliana.

Atsakiau: „Einu“, — ir išėjau iš tualeto. Reikia tuojau pat nusigauti iki telefono, bet nieko nesakyti Džulianai.

— Gal pavalgom pietų, gerai? — tarė Džuliana. — Malkas galėsim parsivežti vėliau.

Ji vėl užtiesė stalą mėlyna staltiese baltais langeliais, į vidurį pastatė ąsotį su gėlėmis, kurį visuomet nukeldavo, kai sėsdavomės valgyti. Mudu jau turėjome savų įpročių. Aš pasakiau:

— Tu paruošk pietus, o aš nuvažiuosiu iki garažo. Reikia pakeisti tepalą ir įsipilti benzino. Kad viskas būtų tvarkoj, jeigu į pavakarę sugalvosim kur nors nuvažiuoti.

— Juk galim pakeliui užvažiuoti, — tarė Džuliana.

— O jeigu tada garažas jau bus uždarytas? Arba mes užsimanysim važiuoti į kitą pusę?

— Na, tuomet aš su tavim.

— Ne, lik čia. Verčiau nubėk, priraškyk pipirnių. Aš mielai pavalgyčiau jų salotų per pietus.

— A, na gerai! Pasiimsiu pintinę. Tu neužtruk.

Ji pasišokėdama nubėgo.

Nuėjau prie automobilio, bet taip jaudinaus, jog negalėjau užvesti. Pagaliau variklis užsivedė, ir automobilis lėtai nušliaužė, šokčiodamas per kelio duobes. Artimiausias kaimas buvo ten, kur stūksojo didžioji bažnyčia. Ten tikrai turėtų būti telefonas. Bažnyčia stovėjo kaimo pakrašty, arčiau prie jūros, ir aš visai neprisiminiau kelio, kuriuo atvažiavom naktį. Pravažiavau pro garažą. Pagalvojau — gal paprašyti savininką, kad leistų paskambinti, bet kažin ar galėsiu kalbėti vienas. Už bažnyčios pasukau už kampo ir išvydau kaimo gatvę, o jos gale telefono būdelę.

Privažiavau artyn. Būdelė, aišku, buvo užimta. Mergaitė gestikuliuodama ir šypsodamasi atsuko man nugarą. Palaukiau. Pagaliau durelės atsivėrė. Ir čia aš susigriebiau, jog neturiu monetos. Paskui ilgai neatsakė operatorius. Pagaliau išsireikalavau pokalbį abonento sąskaita. Paskambinau į savo namus, Frensis akimirksniu griebė ragelį ir pasigirdo kažkoks burbėjimas.

— Labas, Frensi. Kaip jūs mane suradot?

— Ak, Bredli... Bredli...

— Kas atsitiko? Tai Arnoldas mus suieškojo? Kokį velnią jūs ten sumanėt?

— Ak, Bredli...

— Kas ten nutiko? Dėl Dievo meilės, sakyk, kas yra?

Pasidarė tylu, paskui pasigirdo kūkčiojimas. Kitame laido gale Frensis raudojo. Man iš baimės supyko širdis.

— Kas yra?

— Ak, Bredli... Priscila...

— Kas jai?

— Ji mirė...

Staiga aiškiai ir ryškiai išvydau telefono būdelę, saulę, kažką, laukiantį lauke, išplėstas savo akis, atsispindinčias stikle.

— Kaip...

— Ji nusižudė... išgėrė migdomųjų... turbūt kažkur slėpė tabletes... aš palikau ją vieną... kodėl aš tai padariau... mes nuvežėm ją į ligoninę... bet per vėlai... ak, Bredli, Bredli...

— Ji iš tiesų... mirė?.. — nepatikėjau, jausdamas, kad to negali būti, tai neįtikėtina, juk ji buvo ligoninėje, kur žmones išgelbsti, ji negalėjo nusižudyti, paprasčiausiai dar vienas netikras aliarmas. — Ji iš tikrųjų... mirė?.. Jūs tuo įsitikinęs?..

— Taip, taip... ak, aš taip... tai tik mano kaltė... ji mirė, Bredli... greitojoj ji dar buvo gyva... bet paskui man pasakė, kad ji mirė... Aš... ak, Bredli, atleiskit man...

Priscilos nebėra.

— Tai ne jūsų kaltė, — automatiškai atsakiau. — Tai aš kaltas.

— Aš toks nevykėlis... tai vis aš kaltas... norėčiau pasidaryti galą... nebegaliu gyventi, kai šitaip... — Jis vėl sukūkčiojo ir ėmė verkti.

— Frensi, gana inkšti. Klausykit. Kaip jūs sužinojot, kur aš esu?

— Radau jūsų stalčiuje laišką nuo agento ir nusprendžiau, kad jūs ten... turėjau jus surasti... Ak, Bredli, tai siaubinga, siaubinga, jūs nežinia kur... čia taip atsitiko, o jūs net nežinote... Vakar vėlai vakare išsiunčiau telegramą, bet man pasakė, kad gausite tik šį rytą.

— Gavau ją tik dabar. Na, susiimkit. Patylėkit ir nusiraminkit. — Aš stovėjau tylėdamas įstrižuose saulės spinduliuose, įbedęs akis į gruoblėtą telefono būdelės betoną, ir man norėjosi verkti: nejau ji mirė ir viskas baigta, viskas baigta? Norėjau paimti Priscilą ant rankų, įkvėpti jai gyvybės. Pašėlusiai norėjosi ją paguosti, padaryti laimingą. Juk tai visai lengva.

— Dieve mano, Dieve mano, Dieve mano... — tyliai kartojo Frensis.

— Paklausykit, Frensi. Ar dar kas nors žino, kad aš čia? Arnoldas žino?

— Ne. Niekas nežino. Arnoldas su Kristiana vakar buvo atėję. Jie paskambino, ir aš jiems pasakiau, kas nutiko. Bet tada dar nebuvau radęs laiško ir jiems pasakiau, kad nežinau, kur jūs esate.

— Tai gerai. Niekam nesakykit, kur aš.

— Bet, Bredai, juk jūs tuoj pat atvažiuosite, taip? Jūs privalote grįžti.

— Aš grįšiu, — atsakiau, — bet ne tuoj pat. Juk tai grynas atsitiktinumas, kad jūs radot tą laišką. Laikykite, kad šio pokalbio telefonu nebuvo.

— Bet, Bredai, o laidotuvės... aš nieko dar nepradėjau... ji morge...

— Jūs nepranešėte jos vyrui? Juk pažįstate jį — Rodžeris Saksas.

— Ne, aš...

— Na, tai praneškit. Rasit jo adresą ir telefoną mano knygelėje...

— Gerai, gerai...

— Jis ir pasirūpins laidotuvėmis. O jeigu atsisakytų, tvarkykitės pats... Bent jau pradėkit... Elkitės taip, lyg iš tiesų nežinotumėt, kur aš... Parvažiuosiu, kai tik galėsiu.

— Ak, Bredai, na, kaip aš galiu... jūs privalote parvažiuoti, privalote... jie visą laiką klausinėja... ji jūsų sesuo...

— Juk aš pasamdžiau jus jos prižiūrėti. Tai kodėl palikot ją vieną?

— Dieve mano, Dieve mano, Dieve mano...

— Darykit, kaip sakau. Mes niekuo nebegalime jai padėti... Priscilai... jos nebėra.

— Bredai, maldauju, parvažiuokit, prašau jus... dėl manęs... Kol jūsų nepamatysiu, neišsigelbėsiu iš šito pragaro... Negaliu jums pasakyti, kas tai yra... Turiu jus pamatyti, turiu...

— Aš dabar negaliu parvažiuoti, — atsakiau. — Negaliu... parvažiuoti... dabar... Pasirūpinkit viskuo... suieškokit Rodžeri Saksą... Palieku viską jums. Parvažiuosiu, kai tik galėsiu. Sudie.

Greit pakabinau ragelį ir išėjau iš būdelės į saulę. Žmogus, laukęs paskambinti, smalsiai pažvelgė į mane ir įėjo būdelėn. Nuėjau prie automobilio, sustojau ir perbraukiau ranka per kapotą. Jis buvo dulkėtas. Liko mano pirštų pėdsakai. Pažiūrėjau į mielą ramią miestelio gatvę, pristatytą visokiausio didumo ir išvaizdos aštuoniolikto amžiaus namų. Tada įsėdau į automobilį, apsisukau ir pro bažnyčią lėtai nuvažiavau atgal „Pataros“ link.

Kartais, atmetę paprastus ir akivaizdžius pareigos reikalavimus, mes atsiduriame visiškai naujame painiame labirinte. Žinoma, kartais mes elgiamės teisingai, pasipriešindami tiems paprastiems reikalavimams ir tuo iškeldami paviršiun daug sudėtingesnius dvasinius sluoksnius. Tiesą sakant, pareigos jausmas mane nelabai kankino. Galimas daiktas, aš būčiau sutikęs, jog elgiuosi neteisingai, bet ne tuo dabar buvo užimta mano galva. Suprantama, aš suvokiau visą tą siaubą ir nedovanotiną savo kaltę, kad nesugebėjau apsaugoti brangios sesers nuo mirties. Tačiau važiuodamas iki mažiausių smulkmenėlių apmąsčiau artimiausią mūsų ateitį. Gal ir absurdiška, bet aš rėmiausi mintimi, jog tai, kad Frensis sužinojo, kur mane rasti, tėra grynas atsitiktinumas, paprasčiausio mano neapsižiūrėjimo pasekmė. Ir jeigu šis klaikus telefono pokalbis laikėsi tik ant tokio plono siūlelio ir buvo taip menkai tenulemtas, tuo nerealesnis atrodė ir tuo lengviau buvo išbraukti jį iš atminties. Veikdamas taip, lyg jo nebūtų buvę, aš beveik nė neiškreipiau tikrosios įvykių eigos. Tai, kas įvyko, dėl savo beprasmiškumo, nereikalingumo atrodė tiesiog neįsivaizduojama, nerealu. O jeigu taip, tai neverta kankinti savęs mintimi, jog turiu tuojau pat vykti į Londoną. Priscilai jau vis vien nebepadėsi.

Kol važiavau keliu penkiolikos mylių per valandą greičiu, aš suvokiau, kokioje dviprasmiškoje ir neapibrėžtoje padėtyje esu atsidūręs nuo pat atvykimo į „Patarą“ (kaip seniai tai buvo). Aišku, aš ketinau rūpintis tiktai savo laime, džiaugtis stebuklingu Džulianos buvimu drauge. Taip ir dariau. Šių dienų rojuje, slenkančių be lėto nerimastingo laiko gromuliavimo, neturėjo aptemdyti šiaudadvasiški būgštavimai dėl ateities ar neviltis, kurią Džuliana vadino mano „abstrakcijomis“. Antra vertus, kaip aš dabar supratau, po beatodairišku džiaugsmu, kad ji čia, sąmonės gelmėse vyko — negalėjo nevykti — ir slaptas darbas. Slapčia, beveik nesąmoningai, aš puoselėjau baisų tikslą: norėjau pasilaikyti Džulianą sau amžinai. Nors ir tvirtinau sau ir jai, kad tai neįmanoma, aš vis tiek žinojau, jog pabuvęs su ja jau nebeįstengsiu jos atsisakyti. Kažkada, neapsakomai seniai, ši problema apsiribojo tuo, kad, nepaisydamas akivaizdžių prieštaravimų, aš įtikinėjau save, jog turiu teisę pasinaudoti kilniaširdiška jos dovana. Tačiau dabar ji, nors ir kaip dangstoma dirbtinių loginių teorijų, pavirto į kažką primityvaus, pasidarė jau nebe problema ir net nebe mintis, o toks tarsi auglys smegeninėje.

Tai gali pasirodyti kvaila ir net žiauru, bet po to telefono pokalbio aš nė kiek ne mažiau, o gal dar labiau pajutau būtinybę paimti Džulianą iš tikrųjų. Nesėkmė, kuriai ji beveik neteikė reikšmės, pavirto visos mano dilemos simboliu. Bet kuriuo atveju tai buvo artimiausia kliūtis. Ją įveikęs, aš jau galėsiu galvoti, galėsiu nuspręsti, ką daryti toliau. O kol kas turiu laukti, ir niekas tenedrįsta niekuo manęs kaltinti. Ir jeigu su tuo susidorosiu, tai galbūt mane pagaliau apšvies tikrumo šviesa; o jau tada, kaip sapnavosi mano aptemusiam protui, aš galėsiu tiesiai ir aiškiai atsakyti į klausimą: ir kodėl gi man nevedus šitos mergaitės? Juk per stebuklą mudu pamilome vienas kitą. Niekas, o niekas, išskyrus amžiaus skirtumą, mūsų santuokai netrukdo. O į tai galima užmerkti akis, nekreipti dėmesio. Šitokios meilės nevalia paniekinti! Jokiu būdu! Mes turime susituokti — juk šitokios meilės netenkina niekas, tiktai vedybos. Aš galėčiau, aš galiu pasilaikyti Džulianą visam laikui. Tačiau puritoniška mano sąžinė šnabždėjo kuo niūriausius patarimus, ir iki to telefono pokalbio aš ir pats nesusigaudžiau, kodėl esu toks neryžtingas.

Aišku, aš jau supratau, jog Džulianai apie Priscilos mirtį nieko nesakysiu. Jei pasakyčiau, man tektų nedelsiant grįžti į Londoną. O aš jaučiau, kad jeigu mudu dabar paliksim savo prieglobstį, jeigu dabar atsiskirsim, tai visas mūsų pabėgimas nueis niekais; niekuomet nebeatsikratysime abejonių ir mudviejų santuoka niekada neįvyks. Aš privalau tylėti ir dėl jos, ir dėl savęs. Esu pasmerktas kankynei — tylėti, kad ištruktume iš tamsos. Negaliu leisti, kad tai, kas įvyko, mums sutrukdytų. Aš turiu fiziškai suartėti su Džuliana, bet ne tik. Aš negaliu ir nenoriu gąsdinti Džulianos ir gadinti jai kraujo pasakojimais apie Priscilos savižudybę. Suprantama, netrukus man teks „atsiverti“, greitai mes turėsim sugrįžti, bet tik ne dabar — pirma aš pasieksiu savo tikslą, kuris jau atrodo visai arti, ir išsikovosiu teisę išlaikyti ją sau amžinai. Priscilai jau nebegaliu padėti, tad belieka atlikti pareigą Džulianai. Skausmas dėl to, kad turiu nutylėti, — mano kančios dalis. Norėjosi tuoj pat viską pasakyti Džulianai. Man reikėjo, kad ji paguostų, kad maloniai atleistų. Tačiau mūsų abiejų labui privalėjau kol kas apsieiti be šito.

— Kurgi tu taip ilgai prapuolei? Pažiūrėk į mane ir atspėk, kas esu!

Įėjau iš priebučio ir po ryškios saulės šviesos aklinėjau tamsioje svetainėje. Iš pradžių Džulianos visai nemačiau, tik girdėjau iš tamsos josios balsą. Paskui išvydau veidą ir daugiau nieko. Tik vėliau pamačiau, ką ji sugalvojo.

Buvo apsimovusi juodas pėdkelnes, apsiavusi juodus batus, apsivilkusi juodą prigludusį aksominį švarkelį ir baltus marškinius, o ant kaklo kabojo auksinė grandinė su kryžiumi. Ji stovėjo virtuvės tarpdury ir laikė rankose avies kaukolę.

— Pamaniau, tau bus staigmena! Viską nusipirkau už tavo pinigus Oksfordo gatvėje, o šitokius kryžius nešioja hipiai. Vienas man pardavė jį už penkiasdešimt pensų. Trūko tiktai kaukolės, bet mes ją radom, tokią gražią. Na, kaip, ar man tinka? Vargšas Jorikas... Kas tau, mielasis?

— Nieko, — atsakiau.

— Tu taip keistai žiūri. Argi aš nepanaši į princą? Bredli, tu mane gąsdini. Kas yra?

— Nieko.

— Tuoj viską nusivilksiu. Valgysim pietus. Aš priskyniau pipirnių.

— Mes nevalgysim, — pasakiau. — Mes gulsim į lovą.

— Dabar pat?

— Taip!

Plačiai žengdamas priėjau prie jos, paėmiau už riešo, įsitempiau į miegamąjį ir parsigrioviau ant lovos. Avies kaukolė nudardėjo ant grindų. Keliu įsirėmęs į lovą pradėjau vilkti jos baltus marškinius.

— Palauk, palauk, suplėšysi!

Ji ėmė skubiai sagstytis sagas, bandė nusivilkti švarkelį. Aš norėjau viską kartu nutraukti per galvą, bet trukdė grandinė ir kryžius.

— Bredli, prašau, palauk, tu mane pasmaugsi.

Ranka įsirausiau į sniego baltumo marškinius ir šilkinių plaukų painiavą, sugraibiau grandinę ir ją nutraukiau. Marškiniai nuslydo. Džuliana desperatiškai segėsi liemenėlę. Aš norėjau numauti jos juodas pėdkelnes, ji išsirietė, kad galėčiau nutraukti jas nuo šlaunų. Valandėlę, pats dar nenusirengęs, žiūrėjau į jos nuogą kūną. Tada ėmiau plėšti nuo savęs drabužius.

— Bredli, prašau, nebūk toks šiurkštus, Bredli, prašau, man skauda.

Vėliau ji verkė. Šįsyk aš paėmiau ją, dėl to nebuvo abejonių. Aš gulėjau išsikvėpęs ir leidau jai verkti. Paskui atgręžiau ją į save, ir jos ašaros susimaišė su prakaitu, nuo kurio žili susiraitę mano plaukai ant krūtinės patamsėjo, sudrėko ir prilipo prie karšto kūno. Buvau ekstazėje ir ją apglėbęs būgštavau ir triumfavau, spausdamas rankomis tą dievinamą, iškamuotą ir krūpčiojantį nuo verksmo kūną.

— Nebeverk.

— Negaliu.

— Atleisk, kad sutraukiau grandinę. Aš pataisysiu.

— Nesvarbu.

— Išgąsdinau tave.

— Taip.

— Aš myliu tave. Mes susituoksim.

— Taip.

— Juk susituoksim, tiesa, Džuliana?

— Taip.

— Tu man atleidi?

— Taip.

— Na, nustok verkti.

— Negaliu.

Vėliau mudu dar kartą pasimylėjome. O tada pasirodė, kad jau vakaras.

— Kodėl tu buvai toks, Bredli?

— Turbūt dėl to danų princo.

Mudu nežmoniškai pavargom ir išalkom. Užsimaniau išgerti. Nedegdami net lempos suvalgėme viską, ką turėjome: kepeninę dešrą, duoną su sūriu ir pipirnių salotas; pro atvirus langus plūdo mėlyna sūri prieblanda. Išgėriau visą likusį vyną.

Kodėl aš buvau toks? Nejau nei iš šio, nei iš to nusprendžiau, kad Džuliana nužudė Priscilą? Ne. Siutau ir pykau pats ant savęs, bet per Džulianą. O gal ant likimo per Džulianą ir save. Bet, žinoma, tas įsiūtis kilo ir iš meilės, tai buvo dieviškos galios pasireiškimas, pašėlusios ir grėsmingos galios.

— Tai buvo meilė, — pasakiau jai.

— Taip, taip.

Šiaip ar taip, pirmąją kliūtį aš įveikiau, ir nors pasaulis vėl persimainė, jis vėl pasirodė ne toks, kokio tikėjausi. Aš įsivaizdavau, kad tuoj pat atsiras tas viską supaprastinantis aiškumas ir tikrumas. Tačiau mano santykiai su Džuliana ir toliau liko nugrimzdę į ateities tamsą, neišvengiamą ir mįslingą, dinamišką ir besikeičiančią, atrodė, kas sekundę. Mergaitė jau buvo kita, ir aš buvau kitas. Ar tai tas kūnas, kurio garbinau kiekvieną ląstelę? Atrodė, lyg kokia aukštesnė galia į mūsų aistrą būtų įterpusi baisingą abstrakciją. Tarpais aš imdavau virpėti ir matydavau, jog ir Džuliana virpa. Mudu jausmingai guodėme vienas kitą, lyg būtume ką tik ištrūkę iš gaisro.

— Aš sutaisysiu tavo grandinę, pamatysi.

— Kam, ją galima paprasčiausiai surišti.

— Avies kaukolę irgi suklijuosiu.

— Kad ji sudužo į druzgus.

— Aš ją suklijuosiu.

— Užtraukim užuolaidas. Man toks jausmas, kad į mus žiūri piktos dvasios.

— Tos dvasios mus apsupo. Užuolaidos nuo jų neišgelbės.

Bet užtraukiau užuolaidas ir, apeidamas kėdę, sustojau jai už nugaros ir pirštu lengvai paliečiau kaklą. Jos kūnas buvo vėsus, beveik šaltas, ji krūptelėjo ir palenkė kaklą. Daugiau ji niekaip kitaip neatsiliepė į mano prisilietimą, bet aš jaučiau, jog mudviejų kūnus sieja nesuvokiamas bendrumas. Atėjo metas viskam išsakyti ir žodžiais, o žodžiai irgi pasikeitė, pasidarė pranašiški, paslaptingi.

— Žinau, — atsakė ji, — jų daugybė. Man dar niekada šitaip nebuvo. Girdi, kaip ošia jūra? Visai čia pat, o vėjo nėra.

Mes įsiklausėm.

— Bredli, būk geras, užrakink lauko duris.

Nuėjau, užrakinau duris ir vėl atsisėdęs pažiūrėjau į ją.

— Tau šalta?

— Ne... tai ne nuo šalčio.

— Suprantu.

Ji buvo su žydra suknele, išmarginta baltais gluosnių lapeliais, su kuria pabėgo iš namų, pečius apsigaubusi plonu vilnoniu pledu nuo lovos. Žiūrėjo į mane plačiai išplėtusi dideles akis, ir jos veidas kartkartėmis trūkčiojo. Buvo praliejusi upelius ašarų, bet dabar jau nebeverkė. Ji taip pastebimai subrendo, ir taip gražiai. Jau buvo nebe tas vaikas, kurį pažinojau, bet įstabi žynė ar pranašautoja, šventyklos paleistuvė. Plaukus lygiai susišukavo atgal, ir jos veidas, apnuogintas, nutolęs nuo pasaulio, įgijo tą dviprasmišką kaukės iškalbingumą. Ir dar tas stulbinantis tuščias statulos žvilgsnis.

— Ak tu mano stebukle, tu mano stebukle!

— Taip keista, — tarė ji. — Aš pati tarytum išnykau. Taip man dar niekada nėra buvę.

— Tai iš meilės.

— Iš meilės? Aš ir vakar, ir užvakar maniau, kad tave myliu, bet man taip nebuvo.

— Tai dievas, juodasis Erotas. Nebijok.

— Aš nebijau... Tik jaučiuosi tuščia ir sutrikusi. Ir aplink viskas neatpažįstamai pasikeitę.

— Man irgi.

— Taip. Neįtikėtina. Žinai, kol mudu buvome švelnūs ir ramūs, aš jaučiau tave taip arti, kaip nieką kitą. O dabar aš tarytum viena... ir ne viena... aš... tai tu... tai mudu abu.

— Taip, taip.

— Tu net panašus į mane. Lyg žiūrėčiau į veidrodį.

Keista, bet man atrodė, kad aš pats tai sakau. Aš kalbėjau per ją, per tyrą, aidingą meilės nusiaubtos jos esybės tuštumą.

— Anksčiau aš žiūrėdavau tau į akis ir mintyse šaukdavau: „Bredli!“ Dabar tu nebeturi vardo.

— Mes užkerėti.

— Mes sujungti amžinai. Tai lyg... auka.

— Taip.

— Ar girdi traukinį? Kaip aiškiai dunda.

Mudu klausėmės dundėjimo, kol jis nutilo tolumoje.

— O kai ateina įkvėpimas, kai tu rašai, irgi taip būna?

— Taip, — atsakiau.

Žinojau, kad taip būna, nors pats to dar nė sykio nebuvau patyręs. Tačiau dabar aš įgijau galių kurti. Nors iš tamsos dar neištrūkau, bet kankynė jau buvo praėjusi.

— Ar iš tiesų tai tas pats?

— Taip, — atsakiau. — Žmogaus širdies poreikis mylėti ir pažinti yra beribis. Tačiau dauguma žmonių tai suvokia tik tuomet, kai pamilsta. Tada jie iš tiesų tikrai žino, ko trokšta.

— O menas...

— Tai tas pats troškimas... apsivalyti... akivaizdoje... galbūt dieviškojoje akivaizdoje.

— Menas ir meilė...

— Ir vienas, ir kita susiję su amžinybe.

— Dabar tu pradėsi rašyti, taip?

— Taip, dabar aš rašysiu.

— Man daugiau nieko nebereikia, — tarė ji, — man tartum paaiškėjo, kodėl mes turėjome susijungti. Bet svarbu ne paaiškėjimas. Svarbu, kad mes kartu. Ak, Bredli, aš imu žiovauti!

— Ir mano vardas sugrįžo! — atsakiau. — Eime. Į lovą ir mikim.

— Atrodo, aš dar niekad gyvenime nebuvau taip nuostabiai pavargusi ir taip nenorėjau miego.

Nuvedžiau ją iki lovos, ir ji užmigo, nė nespėjusi apsivilkti naktinių, — kaip ir aną naktį. Manęs miegas nebeėmė. Jaučiausi žvalus, pakiliai nusiteikęs. Ir, laikydamas ją glėbyje, žinojau, jog pasielgiau teisingai, tuoj pat neišvykęs į Londoną. Kančia man davė teisę pasilikti. Ją apkabinęs jaučiau, kaip kūną užplūsta paprasta namų šiluma ir švelnumas. Galvojau apie vargšę Priscilą ir apie tai, kaip rytoj savo skausmu pasidalinsiu su Džuliana. Rytoj aš jai viską viską papasakosiu, ir mes sugrįšim į Londoną, kur imsimės įprastų darbų ir pareigų, ir prasidės mūsų bendro gyvenimo kasdienybė.

Buvau kietai įmigęs. Ir staiga — trenksmas, bilsmas ir vėl trinksėjimas. Lyg būčiau žydas, besislapstantis nuo nacių, kurį jie pagaliau surado. Išgirdau, kaip jie lyg kareiviai iš Učelo paveikslo daužo alebardomis į duris ir rėkauja. Aš sukrutėjau — Džuliana tebegulėjo mano glėbyje. Buvo tamsu.

— Kas čia?

Išsigandęs jos balsas sugrąžino mane į tikrovę, apėmė baimė.

Kažkas baladojo ir baladojo į duris.

— Kas čia galėtų būti? — Ji atsisėdo. Jaučiau šalia jos tamsų, šiltą siluetą ir tarsi mačiau, kaip šviečia jos akys.

— Nežinau, — atsakiau ir taip pat atsisėdęs rankomis apglėbiau ją.

Mudu prisiglaudėme vienas prie kito.

— Gal geriau neatsiliepkim ir nedekim šviesos. Ak, Bredli, man taip baisu.

— Nebijok, aš su tavim. — Aš pats buvau taip išsigandęs, jog vos begalėjau galvoti ir kalbėti.

— Ša. Gal nueis.

Beldimas sekundei nutilo, bet tuoj atsinaujino, ir dar garsiau negu pirma. Duris daužė kažkokiu geležiniu daiktu. Buvo girdėti kaip traška medis.

Uždegiau lempą ir atsikėliau. Pamačiau, kaip man dreba basos kojos. Užsivilkau chalatą.

— Lik čia. Eisiu pažiūrėti. Užsirakink.

— Ne, ne, aš irgi einu...

— Lik čia.

— Neatidaryk durų, Bredli, nereikia...

Uždegiau šviesą mažame prieškambaryje. Beldimas iškart nutilo. Tylėdamas stovėjau prie durų ir jau žinojau, kas už jų.

Labai lėtai atidariau, ir pro duris į prieškambarį įėjo, tiksliau įvirto, Arnoldas.

Aš uždegiau šviesą svetainėje, jis nusekė paskui mane ir padėjo ant stalo didžiulį veržliaraktį, kuriuo ir trankė duris. Sunkiai alsuodamas jis atsisėdo, į mane nežiūrėdamas.

Aš irgi atsisėdau ir prisidengiau nuogus, mėšlungiškai krūpčiojančius kelius.

— Ar... Džuliana... čia? — kimiai lyg girtas paklausė Arnoldas, bet girtas jis, aišku, nebuvo.

— Taip.

— Aš atvažiavau... jos pasiimti...

— Ji nevažiuos, — pasakiau. — Kaip jūs mus radote?

— Frensis pasakė. Aš jį tol kamantinėjau, kol jis man pasakė. Ir apie telefono skambutį pasakė.

— Kokį telefono skambutį?

— Neapsimetinėkit, — tarė Arnoldas ir pagaliau pažvelgė į mane. — Jis man sakė, jog šįryt skambinęs jums dėl Priscilos.

— Aišku.

— Taigi jūs negalėjot išlįsti... iš savo meilės lizdelio... net kai jūsų sesuo... nusižudė.

— Rengiuosi vykti į Londoną rytoj. Džuliana važiuos su manim. Mes susituoksim.

— Noriu pamatyti savo dukterį. Automobilis lauke. Aš ją pasiimsiu su savim.

— Ne.

— Gal ją pašauktumėt?

Aš atsistojau. Praeidamas pro stalą paėmiau veržliaraktį. Įėjau į miegamąjį, durys buvo uždarytos, bet neužrakintos, įėjęs jas užrakinau.

Džuliana apsirengė. Ant suknelės ji užsimetė mano švarką. Jis siekė jai iki šlaunų. Buvo labai išbalusi.

— Tai tavo tėvas.

— Taip. O kas čia?

Numečiau veržliaraktį ant lovos.

— Mirtinas ginklas. Mums jo neprireiks. Verčiau išeik ir pasikalbėk su juo.

— Tu...

— Aš už tave užsistosiu. Dėl nieko nesijaudink. Viską jam paaiškinsim, ir tegu sau važiuoja. Eime, ne, palūkėk, apsimausiu kelnes.

Greit apsivilkau marškinius ir apsimoviau kelnes. Ir nustebęs pamačiau, jog dar tik po vidurnakčio.

Sugrįžau į svetainę drauge su Džuliana. Arnoldas atsistojo. Mudu žiūrėjom į jį per nenukraustytą stalą — vakar buvom per daug išvargę ir nebevaliojom nuvalyti jo po vakarienės. Aš apkabinau Džulianą per pečius.

Valios pastangomis Arnoldas susitvardė ir akivaizdžiai nusprendė apsieiti be riksmo. Tik pasakė:

— Dukrele mano...

— Labas.

— Atvažiavau parvežti tavęs namo.

— Mano namai čia, — atsakė Džuliana.

Spustelėjau jos petį ir tuoj pat pasitraukiau, nusprendęs atsisėsti ir palikti juodu stovėti vieną prieš kitą.

Arnoldas, plonu lietpalčiu, nusikamavęs, susijaudinęs, atrodė lyg įsilaužęs plėšikas maniakas. Blausios užgesusios akys žvelgė į vieną tašką, lūpos drebėjo, tarsi be garso būtų mikčiojęs.

— Džuliana... važiuojam... Tu negali pasilikti su šiuo žmogum... tai beprotybė... Žiūrėk, štai tavo motinos laiškas, ji maldauja tave grįžti namo... Padėsiu jį čia, perskaityk, prašau tave... Kaip tu gali būti tokia negailestinga, tokia beširdė ir likti čia... juk judu tikriausiai... ir po to, kai vargšė Priscila...

— O kas yra Priscilai? — paklausė Džuliana.

— Tai jis tau nepasakė? — sušuko Arnoldas. Jis vis dar nežiūrėjo į mane. Sukando dantis, veidas sutrūkčiojo — galbūt jis stengėsi nuslėpti savo pergalės džiaugsmą.

— Kas nutiko Priscilai?

— Priscila mirė, — pasakiau aš. — Vakar ji nusižudė išgėrusi per didelę dozę migdomųjų.

— Jis tai sužinojo jau šiandien rytą, — tarė Arnoldas. — Jam Frensis pasakė telefonu.

— Tai tiesa, — patvirtinau. — Kai tau pasakiau, kad važiuoju į garažą, važiavau skambinti Frensiui, ir jis man pranešė.

— Ir tu man nieko nesakei? Tu nuslėpei... ir po to mes... visą popietę mes...

— O-o, — sudejavo Arnoldas.

Džuliana nekreipė į jį dėmesio, ji įdėmiai žiūrėjo į mane, tvirčiau siausdamasi mano švarku, pakelta jo apykaklė gaubė susitaršiusius plaukus, rankomis ji susiėmė už kaklo.

— Kodėl?

Aš atsistojau.

— Tai sunku paaiškinti, — atsakiau, — bet, būk gera, pasistenk suprasti. Priscilai aš jau niekuo nebegalėjau padėti. O tau... Aš turėjau pasilikti... ir užsiversti tylėjimo naštą. Tai nėra beširdiškumas.

— Tai geismas, štai kas, — rėžė Arnoldas.

— Ak, Bredli... Priscila mirė...

— Taip, — tariau, — bet juk aš čia nieko negaliu padaryti, ir...

Džulianos akys paplūdo ašaromis, jos lašėjo ant mano švarko atvartų.

— Ak, Bredli... kaip tu galėjai... kaip mes galėjome... vargšė, vargšė Priscila... koks siaubas...

— Jis nejaučia jokios atsakomybės, — putojo Arnoldas. — O gal jam galvoj negerai! Baisus beširdis. Sesuo žudosi, o jis niekaip neišlipa iš meilės guolio.

— Ak, Bredli... vargšė Priscila...

— Džuliana, aš tau būčiau pasakęs rytoj. Rytoj aš tau viską būčiau papasakojęs. Šiandien aš turėjau likti. Pati matei, kaip išėjo. Abu buvom lyg užkerėti, mes negalėjom išvykti, taip buvo lemta.

— Jis išprotėjęs.

— Rytoj mudu grįšim į kasdienybę, rytoj pagalvosim apie Priscilą, ir aš tau viską papasakosiu, apsakysiu, kaip baisiai esu nusikaltęs...

— Tai aš kalta, — pasakė Džuliana. — Viskas per mane. Antraip tu būtum pasilikęs su ja.

— Niekas negali žmogaus sustabdyti, jeigu jis pasiryžo nusižudyti. Turbūt neteisinga į tai ir kištis. Jos gyvenimas pasidarė be prošvaisčių.

— Patogus pasiteisinimas, — pasakė Arnoldas. — Taigi jūs manote, kad jeigu Priscila mirė, jai taip bus geriau, ar ne?

— Ne. Aš tik sakau... pagaliau, galima manyti ir taip... Aš nenoriu, kad Džuliana galvotų, jog... Ak, Džuliana, žinoma, reikėjo tau pasakyti.

— Taip... Man atrodo, kad mus persekioja pikta lemtis... Ak, Bredli, kodėl tu nepasakei?..

— Kartais reikia tylėti, net jei ir baisiai skauda. Aš norėjau, kad tu paguostum, žinoma, norėjau. Bet buvo kai kas svarbesnio.

— Patenkinti senyvo žmogaus seksualinius poreikius, — kirto Arnoldas. — Pagalvok, Džuliana, pagalvok, juk jis trisdešimt aštuoneriais metais vyresnis už tave.

— Ne, — atsakė Džuliana. — Jam keturiasdešimt šešeri, vadinasi...

Arnoldas nusijuokė, ir jo veidas vėl ėmė trūkčioti.

— Jis tau taip sakė, tiesa? Jam penkiasdešimt aštuoneri. Paklausk pati.

— Negali būti...

— Paieškok jo žinyne „Kas yra kas“.

— Manęs ten nėra.

— Bredli, kiekgi tau metų?

— Penkiasdešimt aštuoneri.

— Kai tau bus trisdešimt, jam bus jau beveik septyniasdešimt, — pasakė Arnoldas. — Eime. Manau, šito jau per akis. Mes niekam nieko nesakėm, todėl nekelsim triukšmo. Matau, Bredlis netgi pašalino buką ginklą. Eime, Džuliana. Paverksi automobilyje. Iškart pasidarys lengviau. Eime. Jis tavęs nelaikys. Pažiūrėk į jį.

Džuliana pažvelgė į mane. Aš užsidengiau veidą rankomis.

— Bredli, prašau atitraukti rankas. Ar tau iš tiesų penkiasdešimt aštuoneri?

— Taip.

— Nejau tu pati nematai? Nejau nematai?

Ji sumurmėjo:

— Taip... dabar...

— Argi tai svarbu? — pasakiau. — Tu sakei, kad tau tas pats, kiek man metų.

— Ak, gana tų graudenimų, — tarė Arnoldas. — Bent jau išlaikykim orumą. Na, Džuliana, eime. Bredli, negalvokit, kad aš žiaurus. Kiekvienas tėvas taip pasielgtų.

— Žinoma, — pasakiau, — žinoma.

Džuliana suaimanavo:

— Aš neištversiu... Priscilos mirties, neištversiu, neištversiu...

— Raminkis, — tarė Arnoldas. — Raminkis. Eime.

Aš pasakiau:

— Džuliana, neišeik. Tu negali taip išeiti. Aš noriu tau viską paaiškinti kaip reikiant, tau vienai. Ką gi, jeigu tavo jausmai man pasikeitė, nieko nepadarysi. Aš nuvešiu tave, kur tu panorėsi, ir mes atsisveikinsim. Bet prašau tavęs, nepalik manęs dabar. Prašau tavęs vardan... vardan...

— Aš draudžiu tau pasilikti... — pasakė Arnoldas. — Jūsų poelgį, Bredli, aš vertinu kaip nepilnamečių tvirkinimą. Atleiskit, kad vartoju tokius griežtus žodžius. Aš ir kankinausi, ir pykau, o dabar iš visų jėgų stengiuosi būti protingas ir geras. Pažvelkim į viską objektyviai. Aš negaliu be tavęs išvažiuoti, Džuliana, ir neišvažiuosiu.

— Aš noriu tau paaiškinti, — pasakiau, — aš noriu tau paaiškinti dėl Priscilos.

— Bet kaipgi tu?.. — verkė ji. — O Dieve... o Dieve...

Ji beviltiškai ėmė raudoti, lūpos drebėjo.

Man kone plyšo širdis, kūną kamavo fizinis skausmas, apėmė begalinis siaubas.

— Nepalik manęs, mylimoji, aš numirsiu.

Priėjau prie jos ir nedrąsiai paliečiau švarko rankovę.

Arnoldas mikliai aplenkė stalą, čiupo ją už kitos rankos ir ėmė tempti į prieškambarį. Aš nusekiau paskui juos. Pro atdaras miegamojo duris pamačiau sunkų veržliaraktį, numestą ant lovos tarp baltų paklodžių. Akimirksniu jį pastvėriau ir pastojau jiems kelią prie durų.

— Džuliana, aš negaliu dabar tavęs išleisti, aš išeisiu iš proto... Neišvažiuok, tu privalai likti čia, su manim, nors trumpam, aš turiu tau pasiteisinti...

— Jums nėra jokio pateisinimo, — pasakė Arnoldas. — Kam dar ginčytis? Argi nematote, kad viskas baigta? Pakvailiojote su apkiautusia mergiūkšte — ir gana. Kerai išsisklaidė. Ir atiduokite man tą veržliaraktį. Man nepatinka, kaip jūs jį laikote.

Atidaviau jam veržliaraktį, bet nesitraukiau nuo durų. Pasakiau:

— Džuliana, tu spręsk.

Džuliana suvaldė ašaras ir smarkiu trūktelėjimu išsiveržė iš tėvo rankų.

— Aš su tavim nevažiuosiu. Aš liksiu čia su Bredliu.

— Ačiū Dievui, — ištariau, — ačiū Dievui.

— Aš noriu išklausyti, ką man pasakys Bredlis. Grįšiu į Londoną rytoj. Aš nepaliksiu Bredlio vieno vidury nakties.

— Ačiū Dievui.

— Tu važiuosi su manim, — tarė Arnoldas.

— Ne, nevažiuos. Ji juk pasakė. O dabar, Arnoldai, išeikite, atsikvošėkite. Nejau norite muštis? Norite tuo raktu suknežinti man galvą? Pažadu jums, rytoj aš parvešiu Džulianą į Londoną. Jos niekas nevers nieko daryti. Ji pasielgs, kaip norės. Aš jos nepagrobsiu.

— Prašau tave, išvažiuok, — pasakė ji. — Atleisk man. Tu toks geras ir... ramus, bet aš tiesiog privalau šiąnakt čia pasilikti. Duodu žodį, aš parvažiuosiu ir išklausysiu viską, ką tu pasakysi. Tik, būk geras, leisk man dabar su juo pasikalbėti. Mums reikia pasikalbėti, kad suprastume vienas kitą. Tu čia niekuo negali padėti.

— Ji teisi, — pasakiau.

Arnoldas nė nepažvelgė į mane. Jis įdėmiai žiūrėjo į dukterį, akyse buvo baisi neviltis. Jis tik žioptelėjo ir atsiduso.

— Ar prižadi rytoj parvažiuoti?

— Prižadu. Iki rytojaus.

— Ar prižadi parvažiuoti namo?

— Taip.

— Ir daugiau nebereikia... šiąnakt... Dieve mano... tu neįsivaizduoji, ką tu man padarei...

Aš pasitraukiau nuo durų, ir Arnoldas nužingsniavo į tamsą. Aš uždegiau priebutyje šviesą. Lyg išlydėdamas svečią. Mudu su Džuliana stovėjome tarytumei vyras su žmona ir žiūrėjome, kaip Arnoldas sėdasi į automobilį. Pasigirdo trinktelėjimas — tai jis įmetė bagažinėn veržliaraktį. Žybtelėjo žibintai ir pasirodė žvyruotas keliukas, kuokštai šviesiai žalios žolės ir balti tvoros stulpeliai. Paskui automobilis staigiai apsisuko, žibintai apšvietė atidarytus vartus ir ėmė tolti keliu. Aš įvedžiau Džulianą vidun, užtrenkiau duris ir puoliau prieš ją ant kelių, apkabinau kojas ir prisiglaudžiau galva prie žydros jos suknelės palanko.

Akimirką ji pakentė šį apkabinimą, paskui atsargiai išsivadavo ir nuėjusi į miegamąjį atsisėdo ant lovos. Aš nusekiau jai iš paskos ir pabandžiau apkabinti, bet ji švelniai ir beveik nesąmoningai mane atstūmė.

— Ak, Džuliana, juk mes nepraradome vienas kito? Man taip baisiai gėda, kad pamelavau tau dėl savo amžiaus, tai siaubingai kvaila. Bet tai nesvarbu, dabar tai visai nesvarbu, tiesa? Negalėjau aš šįryt važiuoti į Londoną. Žinau, tai nusikaltimas. Bet jį padariau iš meilės tau.

— Aš taip susipainiojau, aš visai susipainiojau...

— Leisk, aš paaiškinsiu, kodėl...

— Prašau, nereikia. Aš negaliu klausytis, tiesiog neturiu jėgų... Toks smūgis... viskas sugriuvo... aš geriau... eisiu nusiprausti, o tada atsigulsiu ir pabandysiu užmigti.

Ji išėjo, sugrįžo, apsivilko savo tamsiai mėlynus šilkinius naktinukus tiesiai ant apatinių. Jos judesiai panėšėjo į lunatiko.

— Džuliana, ačiū, kad pasilikai. Aš tave dievinu, esu tau be galo dėkingas, kad pasilikai. Džuliana, tu pagailėsi manęs, tiesa? Tu juk vienu savo piršteliu gali man atimti gyvybę.

Ji pradėjo sunkiai ropštis į lovą, kėlė kojas lyg senė.

— Na ir gerai, — ištariau. — Pasikalbėsim rytoj. O dabar pamiegotam. Apsikabinkim ir užmikim, ir mums pasidarys lengviau, ar ne?

Ji niūriai pažvelgė į mane, ašaros ant jos veido jau buvo išdžiūvusios.

— Ar galiu likti prie tavęs, Džuliana?

— Bredli... mielasis... gal geriau aš pabūsiu viena. Jaučiuosi taip, lyg mane kas būtų išskrodęs... ar sutraiškęs... man reikia susikaupti, pagalvoti... geriau aš pabūsiu viena...

— Gerai, aš suprantu, mano meile, mano geroji. Aš tyliu... pasikalbėsim rytoj. Tik pasakyk, kad man atleidi.

— Taip, taip.

— Labanakt, brangioji.

Pabučiavau ją į kaktą, greit atsistojau, užgesinau šviesą ir uždariau duris. Paskui nuėjęs užrakinau ir užšoviau lauko duris. Šiąnakt visko gali nutikti, net ir Arnoldas grįžti su veržliarakčiu rankose. Atsisėdau svetainėje į fotelį ir pasigailėjau, kad nepasiėmiau viskio. Nusprendžiau budėti ligi ryto.

Man buvo taip skaudu ir baisu, jog vos begalėjau galvoti. Norėjosi susiriesti ir dejuoti iš skausmo. Kaip ji į visa tai pažiūrės? Ypač į tai, kad jos tėvas demaskavo mane ir pažemino? Arnoldui nereikėjo nė buko ginklo. Jis ir taip nugalėjo. Kas man bus už tai, kad nutylėjau apie Priscilos mirtį? O, jeigu tik spėčiau pats jai viską papasakoti. Gal tada Džuliana pažvelgtų į mane kitomis akimis? O gal aš jai pasirodysiu tik pakvaišęs ir gašlus senis? Privalau jai paaiškinti, jog ne dėl meilės guolio aš nuslėpiau nuo jos Priscilos mirtį, palikau Priscilą — pirma gyvą, o paskui ir mirusią — svetimiems žmonėms. Viskas buvo daug rimčiau, negu gali pasirodyti — tai tarsi įžadas, kurio privalu laikytis, tarsi įsakymas iš aukščiau, tai, ko nevalia išduoti, išsižadėti. Nejau viskas jai dabar pasirodys gryna nesąmonė? Nejau — ir, ko gero, tai buvo pati nepakenčiamiausia mintis — tas metų skirtumas tarp keturiasdešimt šešerių ir penkiasdešimt aštuonerių pasirodys lemtingas?

Paskui pradėjau galvoti apie Priscilą: apie jos liūdną dalią ir apgailėtiną gyvenimo pabaigą. Atrodė, tik dabar mano širdį pasiekė visas jos žūties siaubas, ir aš pajutau jai tikrą ir nuoširdžią, bet niekam nebereikalingą meilę. Reikėjo rasti būdą, kaip ją paguosti. Tikriausiai būčiau galėjęs ką nors sugalvoti. Mane suėmė miegas ir aš pradėjau vaikščioti po kambarį. Atidariau miegamojo duris, pasiklausiau, kaip lygiai alsuoja Džuliana, pasimeldžiau. Paskui įėjau į vonios kambarį ir pasižiūrėjau į veidrodį. Nežemiškas spindesys iš mano veido išnyko. Aplink akis susimetė raukšlės, kaktoje įsirėžė gilios vagos. Blyškią gelsvoką odą išraizgė raudonos gyslelės. Atrodžiau pasenęs ir išsikamavęs. Bet Džuliana ramiai miegojo, o su ja miegojo ir mano viltis. Sugrįžau į svetainę, padėjau galvą ant fotelio atlošo ir užmigau. Sapnavau, kad mudu su Priscilą vėl maži vaikai ir slapstomės krautuvėje po prekystaliu.

Pabudau ankstų pilką rytą, nuo dėmėtos šviesos svetimas kambarys atrodė vaiduokliškas. Baldai tūnojo aplink tartum miegantys žvėrys. Atrodė, viskas užklota murzinomis dulkėtomis paklodėmis. Pro nerūpestingai užtrauktų užuolaidų tarpus matėsi apyaušrio dangus, blyškus, miglotas, bespalvis. Saulė dar nebuvo patekėjusi.

Mane pagavo siaubas, paskui viską prisiminiau. Pradėjau keltis iš fotelio, nutirpusį kūną maudė, užuodžiau kažkokį bjaurų kvapą, ko gero, savąjį. Nusvyravau prie durų, vilkdamas nutirpusią koją ir stvarstydamasis už kėdžių atlošų. Prie miegamojo durų pasiklausiau. Tylu. Atsargiai pravėriau duris ir kyštelėjau galvą. Kambaryje buvo sunku ką nors įžiūrėti: lašuota priešaušrio šviesa, lyg pigaus laikraščio fotografijoje, greičiau trukdė, negu padėjo matyti. Lova buvo sujaukta. Man pasirodė, jog įžiūriu Džulianos kontūrus. Paskui supratau, jog tai tik suglamžytos paklodės. Kambarys buvo tuščias.

Tyliai pašaukiau ją vardu, apibėgau kitus kambarius. Kaip pusprotis varsčiau net spintų duris. Viduje jos nebuvo. Išbėgau į priebutį, aplėkiau namą, iššokau į akmenimis grįstą kiemą, nusileidau žemyn į kopas, šaukdamas jau garsiai, visa gerkle. Sugrįžęs prie namo, puoliau spaudyti automobilio signalą — skardendamas tuščio visiškai ramaus apyaušrio tylą. Niekas neatsiliepė. Ji iškeliavo. Be jokios abejonės.

Vėl įėjau į vidų, uždegiau visas šviesas — beviltiška iliuminacija auštant dienai, — ir vėl išnaršiau visus kambarius. Ant tualetinio stalelio gulėjo pluoštas penkių svarų banknotų — grąža, kur liko, kai pirkosi drabužius; aš užsispyriau, kad ją pasilaikytų savo krepšelyje. Naujasis krepšelis, kurį nusipirko per tą „parduotuvių antpuolį“, buvo dingęs. Visi naujieji drabužiai tebekabojo spintoje. Man nei laiško, nei raštelio — nieko. Ji išėjo į naktį su krepšeliu, su žydrąja gluosnių lapeliais išmarginta suknele, be apsiausto, nepasakiusi nė žodžio — išsmuko iš namų, kol aš miegojau.

Puoliau prie automobilio, graibydamasis kelnių kišenėse raktelių, vėl įbėgau vidun ir apieškojau švarko kišenes. Ar gali būti, jog Džuliana apdairiai išsinešė automobilio raktelius, kad jos nepavyčiau? Galų gale radau raktelius ant staliuko prieškambaryje. Padūmavęs dangus ėmė šviesėti, sutvisko mėlynumu, o zenite spindėjo didžiulė aušros žvaigždė. Aišku, automobilio iškart neužvedžiau. Pagaliau jis užsivedė, trūktelėjo į priekį, užkliudė vartų stulpelį ir visu greičiu nušokavo duobėtu keliu. Tekėjo saulė.

Išsukau į vieškelį ir nuvažiavau į geležinkelio stotį. Mažytės stotelės platforma buvo tuščia. Geležinkelininkas, apeinantis bėgius, man pasakė, jog naktiniai traukiniai čia nesustoja. Išvažiavau į greitkelį ir nulėkiau į Londono pusę. Saulė švietė šalta ir ryški, greitkeliu jau lakstė automobiliai. Tačiau žolėti kelkraščiai buvo tušti. Apsigręžiau ir nuvažiavau kitu keliu, per kaimą, pro bažnyčią. Aš net sustojau ir įbėgau bažnyčion. Aišku, veltui. Pasukau atgal ir parvažiavęs įsiveržiau į kotedžą, tuščiai vildamasis ir apsimesdamas, kad tikiu, jog ji galėjo grįžti, kol manęs čia nebuvo. Namas atlapotomis durimis, apverstas aukštyn kojomis, su degančiomis šviesomis ryškiai šviečiant saulei stovėjo begėdiškai tuščias. Nuvažiavau į kopas, kol kapotu įsirėmiau į drėgną kietos retos žolės ir smėlio sieną. Aplaksčiau kopas, nusileidau prie jūros, vis šaukdamas: „Džuliana! Džuliana!“ Kylanti saulė nutvieskė ramų veidrodinį jūros paviršių, lygiai nusitiesusį išilgai atkrantės iš spalvotų ovalinių akmenėlių.

— Palauk, Bredai, tegu Rodžeris išeina pirmas.

Kristiana tvirtai sulaikė mane už rankovės. Akmeniniu veidu Rodžeris pasikėlė iš vietos ir, gūždamasis nuo žmonių žvilgsnių, kareiviškai nužingsniavo tarp klauptų eilių link koplyčios durų. Brokato užuolaidos susivėrė ir uždengė Priscilos karstą, kuris dabar turėjo dingti krematoriumo krosnyje, tos klaikios apeigos pasibaigė.

— Kur dabar? Namo?

— Ne, pavaikščiokim dar po šventorių, taip įprasta, bent jau Amerikoje. Aš tik pasakysiu keletą žodžių ana toms moterims.

— Kas jos tokios?

— Nežinau. Gal Priscilos draugės. Atrodo, viena iš jų tvarkė jų namus. Malonu, kad jos atėjo į laidotuves, tiesa?

— Taip, labai.

— Tau reikėtų pasikalbėti su Rodžeriu.

— Aš neturiu ko jam pasakyti.

Mes lėtai patraukėme šonine nava. Frensis, bruzduliuojantis prie durų, atšoko į šalį, kad praleistų moteris; pamatęs mus vyptelėjo iškamuotą vypsnį ir išsekė paskui jas.

— Bredai, kas parašė eiles, kur tas žmogus skaitė?

— Brauningas, Tenisonas.

— Nuostabios, tiesa? Ir taip tiko. Negalėjau susilaikyti neverkusi.

Rodžeris susitarė dėl kremavimo ir sugalvojo tą klaikų eilių skaitymą. Bažnytinių pamaldų nebuvo.

Mes išėjome į šventorių. Iš apsiniaukusio su šviesiomis prošvaistėmis dangaus dulkė smulkus lietutis. Gražūs orai, matyt, baigėsi. Aš nusipurčiau Kristianos ranką ir išskleidžiau skėtį.

Rodžeris, juodu madingu kostiumu, derama veido išraiška našlio, vyriškai pakeliančio netektį, dėkojo skaitovui ir kažkokiam krematoriumo tarnautojui. Karsto nešėjai jau buvo išėję. Kristiana šnekėjosi su trimis moterimis, kurios perdėtai žavėjosi sulytomis azalijomis. Frensis, prisigretinęs prie manęs, taikydamas palįsti po mano skėčiu, vėl kartojo tai, ką jau keletą kartų, su nedidelėmis variacijomis, buvo man išpasakojęs. Kalbėdamas jis vis dar kūkčiojo. Per gedulingas apeigas raudojo garsiai.

— Užlipau į viršų tik valandėlei, neketinau užtrukti. Sutikau jį popiet kieme, sako, kodėl jums neužsukus išgerti puodelio arbatos. Priscila atrodė gerai, ir aš pasakiau, kad einu į viršų, mane kviečia į svečius, ir man atrodė, kad jai viskas gerai, o ji pasakė, jog nori išsimaudyti vonioje. Na, aš užlipau į viršų, o jis man pasiūlė išgerti, bet, dievai žino, ko ten primaišė, aš manau, kokių nors narkotikų, garbės žodis, Bredai, arba migdomųjų. Gerti aš moku, bet šitas nuodas išvertė mane iš kanopų, o tada, Dieve mano, jis ėmė prie manęs lįsti. Prisiekiu, Bredai, aš pirmas nepradėjau, tiktai man buvo juokinga, ir aš, matyt, buvau juodai nusilakęs, o jis sako — pasilikit nakvoti, o aš sakau, pirma nusileisiu, pažiūrėsiu, kaip ten Priscila... o jau buvo klaikiai vėlu... O Viešpatie... Ir aš nulipau žemyn, ji miegojo, aš pažiūrėjau į jos kambarį, ji miegojo ir atrodė kaip visada, viskas normalu, viskas ramu, ir aš vėl užlipau pas jį, ir mudu praleidom naktį, mes vėl išgėrėm ir... O Viešpatie... O kai nubudau, buvo jau vėlu — jis turbūt kažko primaišė į mano stiklą, paprastas viskis manęs nebūtų išvertęs iš kojų — ir Rigbis jau buvo išėjęs į darbą. Jaučiausi tikras bjaurybė, širdį graužė nerimas, nusileidau į apačią. Priscila dar miegojo, ir aš jos nežadinau, bet paskui man pasirodė, kad ji kažkaip keistai kvėpuoja, aš bandžiau ją išbudinti, paskambinau į ligoninę, praėjo gal šimtas metų, kol atvažiavo greitoji, aš išvažiavau kartu, greitojoj ji dar buvo gyva, paskui aš laukiau ligoninėje, ir jie pasakė, kad tų tablečių ji, matyt, prisigėrusi jau seniai, gal dar vakar, ir dabar jau per vėlu, nieko nebeįmanoma padaryti. O Viešpatie, Bredai, kaip man dabar gyventi, kaip man dabar gyventi...

— Nutilkit, — įsakiau aš. — Jūs čia nekaltas. Tai mano kaltė.

— Ak, Bredai, atleiskite man.

— Nustokit rypavęs, kaip kokia boba. Eikit šalin, duokit man ramybę. Jūs nekaltas. Taip buvo lemta. Gal taip ir geriau. Neišgelbėsi to, kas nori numirti. Gal taip ir reikia.

— Jūs liepėt man ją prižiūrėti, o aš...

— Eikit šalin.

— Kurgi aš eisiu? Kur? Bredai, nevarykit manęs šalin, aš išprotėsiu, turiu būti su jumis, antraip pakvaišiu iš sielvarto. Atleiskit man, Bredai, padėkit, ar girdit mane? Aš tuoj nueisiu pas jus, viską išplausiu, išvalysiu, švariai išvalysiu, na, prašau, leiskit man likti pas jus, aš stengsiuos jums būti naudingas ir nė pinigų neprašysiu...

— Aš nebenoriu jūsų matyti. Kad mano namuose jūsų nė kvapo neliktų.

— Aš pasidarysiu galą, tikrai pasidarysiu.

— Ką gi, tai jūsų reikalas.

— Bet juk jūs man atleidote, Bredai?

— Atleidau, atleidau. Tiktai duokite man ramybę.

Aš palenkiau skėtį į kitą pusę ir atsukęs Frensiui nugarą nuėjau prie vartų.

Kažkas šlept šlept skubėjo paskui mane per balas. Kristiana.

— Bredai, tu privalai pasikalbėti su Rodžeriu. Jis prašė tavęs jo palaukti. Turi su tavim aptarti svarbų reikalą. Ak, Bredai, na, nelėk gi taip! Tiesiog baisu. Aš vis tiek tavęs nepaleisiu. Grįžk ir pasikalbėk su Rodžeriu, labai prašau.

— Jam dar mažai, kad nužudė mano seserį. Jis dar lenda prie manęs su savo reikalais?

— Na, lukterėk truputį, palauk, palauk gi. Antai jis ateina.

Aš sustojau po puošnia, bet neskoninga vartų arka. Priėjo

Rodžeris. Jo net lietpaltis buvo juodas.

— Liūdna istorija, Bredli. Suprantu, aš labai kaltas.

Pažiūrėjau į jį ir nusisukau, norėdamas eiti.

— Kaip Priscilos paveldėtojas...

Stabtelėjau.

— Savaime aišku, Priscila viską paliko man. Bet aš suprantu, kad šeimos relikvijos, — o jų turbūt nemažai, fotografijos ir kiti daiktai, — atitenka jums. O jeigu ką nors norėtumėt pasiimti prisiminimui, tiktai pasakykit. O gal man pačiam ką atrinkti? Na, kokį daiktelį, kurį ji laikė ant tualetinio staliuko, ar dar ką nors.

Savo skėčiu jis užkliudė manąjį, ir aš atšlijau. Jam iš už nugaros su godžiu nenukentėjusio žmogaus smalsumu kyščiojo gyvas ir energingas Kristianos veidas. Buvo apsivilkusi tamsiai žalią apsiaustą ir užsidėjusi juodą lietpaltinės medžiagos skrybėlę, panašią į sombrerą, tiktai mažesnę. Skėčio ji neturėjo. Frensis prisijungė prie azalijų mylėtojų.

Aš nieko Rodžeriui nepasakiau, tik pažvelgiau į jį.

— Testamente viskas labai aišku. Žinoma, aš parodysiu jums jo nuorašą. Ir, tikiuosi, jūs neatsisakysite man grąžinti kai kuriuos Priscilos daiktus, pavyzdžiui, papuošalus. Galite atsiųsti paštu, registruotu siuntiniu. Ne, ko gero, aš verčiau pats jų užeisiu. Ar jūs būsite šiandien namie? Ponia Evendeil maloniai pasiūlė pasiimti daiktus, kuriuos Priscila paliko pas ją...

Aš atgręžiau jam nugarą ir nužingsniavau gatve.

Jis šūktelėjo man įkandin:

— Aš taip pat labai susikrimtęs, labai... bet ką padarysi...

Kristiana vėl atsidūrė greta manęs, palindo po skėčiu ir įsikabinusi man į parankę ėmė eiti drauge. Mudu susilyginome su mažyčiu geltonu „Ostinu“, stovinčiu prie mokamos aikštelės skaitiklio. Prie vairo sėdėjo Merigold. Ji pasisveikino su manim, kai ėjome pro šalį, bet aš nekreipiau į ją dėmesio.

— Kas ji? — paklausė Kristiana.

— Rodžerio meilužė.

Po kelių minučių „Ostinas“ mus pralenkė. Merigold viena ranka vairavo, kita buvo apkabinusi Rodžerį už kaklo. Jo galva ilsėjosi jai ant peties. Taip, jis iš tiesų buvo labai susikrimtęs, labai.

— Bredai, nelėk taip. Nori, aš tau padėsiu? Nori, aš sužinosiu, kur Džuliana?

— Ne.

— Bet argi tu žinai, kur ji?

— Ne. Būk gera, paleisk mano ranką.

— Gerai... bet leisk, aš tau padėsiu, aš nepaliksiu tavęs vieno po viso šito košmaro. Važiuojam pas mane, pagyvenk Noting Hile, labai prašau. Aš tavim rūpinsiuos, man bus malonu. Važiuojam?

— Ačiū, ne.

— Bet, Bredai, ką gi tu ketini daryti? Turiu omeny Džulianą. Juk privalai ko nors imtis. Jeigu aš žinočiau, kur ji, tikrai tau pasakyčiau, garbės žodis. Gal tegu Frensis jos paieško? Jam pasidarytų lengviau, jeigu jis galėtų nors kuo tau pasitarnauti. Ar jam pasakyti?

— Nereikia.

— Bet kurgi ji, Bredai? Kaip manai, kur ji galėtų būti? Juk negalvoji, kad ji nusižudė?

— Žinoma, ne, — atsakiau. — Ji su Arnoldu.

— Gal tu ir teisus. Aš nemačiau Arnoldo nuo...

— Jis atvažiavo naktį ir ją išsivežė. Laiko turbūt kur nors uždaręs ir rėžia pamokslus. Tačiau ji greitai nuo jo paspruks ir atbėgs pas mane. Kaip anąsyk. Štai ir viskas, neverta daugiau apie tai kalbėti.

— Na ką-ą gi. — Kristiana metė į mane žvilgsnį iš po juodojo sombrero. — O kaip tu pats dabar jautiesi, Bredai? Nėra kam tavimi pasirūpinti, o reikėtų, labai reikėtų...

— Nekibk tu prie manęs, būk gera. Ir laikyk Frensį Noting Hile. Nebenoriu jo matyti. O dabar atleisk, aš pasiimsiu taksi. Sudiev.

Taip, viskas, kas nutiko, buvo labai paprasta. Dabar viską mačiau kaip ant delno. Kai aš užmigau, Arnoldas tikriausiai sugrįžo ir arba apgaule, arba jėga privertė Džulianą sėsti į automobilį. Gal paprašė atsisėsti ir pasikalbėti. O tada greit nuvažiavo. Ji tikriausiai norėjo iššokti, bet juk buvo man pažadėjusi niekada daugiau to nedaryti. Be to, matyt, norėjo įtikinti tėvą. Ir dabar jie kažkur turbūt ginčijasi, kovoja tarpusavyje. Gal jis laiko ją užrakinęs? Tačiau ji greitai pabėgs nuo jo ir sugrįš pas mane. Juk negali manęs šitaip palikti, nepasakiusi anei vieno žodžio.

Aišku, aš buvau nuvažiavęs į Ilingą. Grįžęs į Londoną, pirmiausia užsukau į savo butą — o gal tenai rasiu laišką ar kokį raštelį; paskui nulėkiau į Ilingą. Pastačiau automobilį tiesiai priešais namą, priėjau prie durų ir paskambinau. Niekas neatidarė. Sėdau į automobilį ir ėmiau laukti. Po kokios valandos išlipau ir pradėjau vaikščioti pirmyn atgal gretimu šaligatviu. Pastebėjau, kad iš antro aukšto laiptų aikštelės pro langą mane seka Reičelė. Po kurio laiko ji pravėrė langą ir šūktelėjo: „Jos čia nėra!“ Ir vėl užtrenkė langą. Aš nuvažiavau, grąžinau išsinuomotą automobilį į nuomos punktą ir parėjau namo. Nusprendžiau eiti sargybą savo namuose: nes kurgi daugiau galėjo dėtis Džuliana, pabėgusi nuo tėvo? Išėjau iš namų tik vieną sykį — į Priscilos laidotuves.

Sugrįžęs iš laidotuvių, guliau į lovą. Parsirado Frensis — atsirakino duris savo raktu. Bandė mane šnekinti, žadėjo pataisyti valgio, bet aš nekreipiau į jį dėmesio. Vėliau atėjo Rodžeris, ir aš pasakiau Frensiui, kad atiduotų jam Priscilos daiktus, kurie buvo likę pas mane. Rodžeris išėjo. Aš jo nemačiau. Kai sutemo, į miegamąjį ant pirštų galų įtykino Frensis ir ant židinio lentynos greta „Draugo dovanos“ pastatė bronzinę moterį, raitą ant buivolo. Aš apsiverkiau. Ir liepiau Frensiui išeiti iš mano namų, bet praėjo valanda, o jis vis dar krapštėsi virtuvėje.

Pasaulis — tai kančių ir ašarų pakalnė. Ko gero, tai tiksliausias jo apibrėžimas. Žmogus — tai gyvulys, amžinai kečiantis nerimą, skausmą ir baimę; šią nepasitenkinimo būseną budistai vadina dukha, ji ženklina visą žmogaus egzistenciją — tai nepaliaujamas, nenumaldomas kentėjimas, kokį patiria tas, kas godžiai alksta iliuzinių gėrybių, Vis dėlto šiame kančių slėnyje esama ir kalvų. Visi mes kenčiame, bet kenčiame labai skirtingai. Kas žino, gal nušvitusiam protui tulžingo milijonieriaus gyvenimas atrodo nė kiek ne lengvesnis negu alkano žemdirbio dalia. Gal tas milijonierius dar labiau reikalingas nuoširdžios užuojautos, kadangi apgaulingi malonumai ir trumpalaikiai džiaugsmai išveda jį iš tikrojo kelio, o žemdirbio skurdas, nori nenori, moko šį išminties. Tačiau šitaip samprotauti dera tik apsišvietusiam protui, jeigu panašiai ims kalbėti paprastas mirtingasis, jis teisėtai bus išvadintas lengvabūdžiu. Mes visai pagrįstai manome, jog mirti iš bado skurde daug baisesnis likimas, negu žiovauti iš nuobodulio ir maudytis prabangoje. Jeigu žmonių kančios — pamėginkite tai įsivaizduoti — nebūtų tokios žiaurios, jeigu sunkiausias mūsų išbandymas tebūtų tik nuobodulys ir menkos kasdienės gyvenimo negandos ir jeigu — o tai įsivaizduoti jau daug sunkiau — mes negedėtume dėl netekties ir į mirtį pažvelgtume kaip į sapną, mūsų moralė būtų gerokai arba ir visiškai kitokia. Šis pasaulis — tai siaubų pakalnė, ir ši ištarmė negali nejaudinti kiekvieno tikro menininko ar mąstytojo, temdydama jo mintis, ardydama sveikatą, o kartais tiesiog varydama jį iš proto. Užmerkti į tai akis rimtas žmogus gali nebent savo pražūčiai, ir visi dideli žmonės, kurie dedasi to nepastebį, tiktai apsimeta (tautologija!). Žemė — tai planeta, kur karaliauja vėžys, kur žmonės visur ir kasdien, tartum taip ir reikia, krinta kaip musės nuo bado, ligų ir stichinių nelaimių, kur naikina vienas kitą tokiais baisingais ginklais, kokių nė košmariškam sapne nesusapnuosi, kur žmonės kamuoja ir baugina kits kitą ir iš baimės meluoja tau visą gyvenimą. Štai kur mes gyvename.

Tačiau argi tai trukdo tobulinti moralę? Kiek jau, brangus mano bičiuli, apie tai kalbėta. Ar menininkas turi teisę džiaugtis, valgyti pyragaičius, gerti alų? Ar tam, kuris nori paguosti, būtinai reikia meluoti? Ir ar gali siela, reginti tiesą, ją ir skelbti? Kur ji, kur turėtų būti tikros dvasios gelmė? Nejau mums lemta amžinai šluostyti ašaras arba bent jų neužmiršti, kad nebūtume pasmerkti? Neturiu atsakymo į šiuos klausimus. Gal tas atsakymas labai ilgas, o gal jo iš viso nėra. Bet, kol Žemė sukasi (galbūt jau nebeilgai ji suksis), šis klausimas siutins mūsų išminčius, kartais tiesiog paversdamas juos pikto genijais. Argi atsakymas į jį neturi būti genialus? Kaip turbūt juokiasi Dievas (patsai pikto genijus)!

Visi šie filosofavimai, mielas bičiuli, tai tik dar viena mano meilės apologijos įžanga. Tos apologijos jums tenka klausytis jau ne pirmą sykį. Meilės kančios? Niekai! Nesakykit. O meilės žavesys, meilės didybė! Laikydamas glėbyje gražų jaunuolį Platonas nemanė, kad būtų gėdinga galvoti, jog žengia saulės taku. Laiminga meilė išlaisvina mus iš „ego“, mes pradedam matyti pasaulį. Nelaiminga meilė padeda, bent jau gali padėti, įsitraukti į tyrą kentėjimą. Žinoma, mūsų jausmą labai dažnai sudrumsčia ir apnuodija pavydas ir įtarumas, neapykanta, žemas ir niekingas „jeigu tik“, kylantys iš paikumo. Bet ir čia galima įžvelgti kilnesnę kančią. Ir argi ši kankynė tam tikra prasme nepanaši į visas kitas žmonijos kančias? Sako, Dzeusas juokdavosi iš įsimylėjėlių priesaikų, o ir mes, net labai užjausdami beviltiškos meilės kankinius, kartais nesusilaikome nešyptelėję, ypač jeigu jie dar jauni. Jie atsigaus, viliamės mes. Gal ir taip, tačiau kokia kaina? Vis dėlto būna kančių, kurių niekas negali ištrinti iš atminties. Jos lieka mūsų gyvenime kaip juodi grynuoliai. Laimingi tie, ant kurių krinta kad ir menka šių juodųjų žvaigždžių šviesa.

Aišku, mane kamavo sąžinės graužatis. Meilė nepakenčia mirties. Susidūrimas su mirtimi sunaikina fizinę aistrą. Meilė turi paslėpti mirtį po kauke, antraip pati žus nuo jos rankos. Mums neįmanoma mylėti mirusiųjų. Mylime tik jų prisiminimą, kuris slapčia mus paguodžia. Kartais meilė palaiko už mirtį tik baisų skausmą, o jį galima iškęsti ir palengva apmalšinti. O jeigu galas tikras ir neišvengiamas?! Jeigu jo negali numatyti? (Netikras dievas baudžia, tikrasis — nužudo.) Meilės žodyne pabaigos sąvoka neturi prasmės. (Tada tektų peržengti meilės ribas arba keisti jos esmę.) Žinoma, Priscilos mirtis, palyginti su mano meile Džulianai, buvo kraupi ir visiškai atsitiktinė nelaimė. Ji atrodė tokia nederama, neturinti ryšio su dabartimi, tokia nelemta ir neįtikėtina, jog neverta stebėtis, kad aš nuslėpiau tiesą ir atidėjau grįžimą, kas taip pribloškė mano mylimąją. Ir tas bėgimas nuo tikrovės buvo klaida: jos padarinys tik tas, jog sesers mirtis tarsi išsikristalizavo į kitokią substanciją, dar svetimesnę meilei, dar sunkiau suvokiamą. Tik paskui aš visa tai supratau. Man reikėjo pasitikėti ateitimi, nesusimąstant viską pastatyti ant kortos, reikėjo bėgti pas Džulianą ir vežtis ją drauge į Londoną, tiesiai į to neįsivaizduojamo ir negailestingo siaubo sūkurį.

Apie visa tai ir galvojau po laidotuvių gulėdamas lovoje, kol Frensis be garso tapsėjo po kambarį, sukdamas galvą, ko čia dar imtis. Užuolaidos ant langų buvo užtrauktos ne ligi galo, ir aš gulėjau neatplėšdamas žvilgsnio nuo židinio lentynėlės, kur stovėjo moteris ant buivolo ir „Draugo dovana“. Mane smaugė kraupus pyktis ant Arnoldo, niekingas jausmas, panašus į pavydą. Šiaip ar taip, jis jos tėvas, juos sieja nesutraukomi ryšiai. O aš, ką turiu aš? Nieko. Manęs vėliau klausė, nejau aš iš tiesų maniau, kad tą klaikią naktį jis grįžo ir išsivežė Džulianą? Sunku atsakyti. Savo vidinę būseną man nelengva pavaizduoti, bet pabandysiu. Jaučiau, kad, jeigu man nepavyks sukurti bent kiek panašios į tiesą hipotezės, kuri galėtų pateikti bent kiek priimtiną paaiškinimą to, kas nutiko, aš mirsiu. Nors, kaip dabar suprantu, turėjau omeny ne tikrą mirtį, o kankynę, baisesnę už ją. Kaip man toliau gyventi su mintimi, kad ji paliko mane ir išėjo vidury nakties, netarusi nė vieno žodžio? Juk turėtų būti koks nors paaiškinimas. Ar geidžiau jos visą šį laiką? Nekuklus klausimas.

Kaip kad skęstantysis griebiasi už šiaudo, taip ir aš bandžiau gelbėtis tyrai kentėdamas. O mano nelaimės bičiuliai, visi tie, kurie kas valandą vis labiau netekdami vilties ir kurdami išradingus ir neįmanomus planus gedite praradę mylimąją, leiskite jums duoti patarimą-kentėkite tyrai. Pamirškite visas skriaudas, tuščius apgailestavimus, žeminančio pavydo spyglius. Atsiduokite nesuteptam skausmui. Tada geriausiu atveju jūs patirsite dar tyresnės meilės džiaugsmą, o blogiausiu — jums atsivers dievybės slėpiniai. Geriausiu atveju bus dovanota užmarštis, blogiausiu — žinojimas. Didžiausia mūsų kankintoja, be abejonės, yra viltis, bet aš sudariau su ja sutartį. Aš vyliausi, bet apgaubiau savo viltį juodu širdgėlos debesiu. Viena mano esybės dalis žinojo, jog Džuliana mane myli, jog mes esam viena ir jos nuo manęs neatplėši. Kita — viską atsiminė, laukė ir vaitojo. Aš neleidau joms susiliesti: jokių prielaidų, jokių svarstymų, jokių nuolaidų. Kiek pajėgdamas, aš leidau dienas, tos tyros kančios svilinamas. Kaip atsikratyti tokio kančios įvaizdžio? Ne veltui kalbama apie pragaro ugnį. Ir kareiviai, carinėje Rusijoje varomi per rikiuotę, nesugalvojo nieko tikslesnio, taip ir atsakė smalsaus rašytojo, savo nelaisvės draugo, kamantinėjami apie tai, ką iškentę.

Laukiant laikas išnyksta. Kiekviena minutė, kiekviena sekundė ištįsta į begalybę. Kiekviena akimirka gali tapti ta vienintele, kai išsipildys tai, apie ką svajoji. Ir tą pačią akimirką įsiaudrinusi vaizduotė gali nuskristi šimtą metų pirmyn per juodos nevilties bedugnę. Gulėdamas aukštielninkas lovoje ir žiūrėdamas, kaip lange prašvinta ir vėl sutemsta, sutemsta ir vėl prašvinta, aš stengiausi sutramdyti ir sulaikyti tas kankinančias sielos konvulsijas. Keista, kodėl tokia velnioniška kančia parmeta žmogų aukštielninką, o tauri kančia guldo kniūbsčią?

Paskubinsiu savo pasakojimą pateikdamas keletą laiškų.

„Žinau, kad tu susisieksi su manim, kai tik galėsi. Aš neišeisiu iš namų nė valandėlei. Aš lyg numirėlis, laukiantis Išganytojo. Aplinkybių jėga privertė mane atskleisti savo aistrą, kurią pareiga liepė slėpti. Stebuklinga tavo dovana šimtąsyk sustiprino mano meilę. Aš tavo amžinai. Žinau, tu myli mane, ir visiškai pasikliauju tavo meile. Mūsų negalima pražudyti. Tu greit ateisi pas mane, mano mylimoji, mano karaliene. O brangioji, kaip aš kenčiu be tavęs.

B.“

„Brangi Kristiana,

Gal tu turi bent kokį supratimą, kur dabar Džuliana? Gal Arnoldas ją kur nors išvežė? Jis tikriausiai laiko ją po raktu. Jeigu tave pasieks nors patys menkiausi gandai, jeigu nors ką sužinosi, dėl Dievo meilės, pranešk man.

B.“

Prašau tuoj pat man paskambinti arba parašyti. Susitikti su tavim nenoriu.“

„Mielas Arnoldai,

Aš nesistebiu, kad Jūs bijote vėl susitikti su manim akis į akį. Nežinau, ar Jūs įkalbėjote, ar privertėte Džulianą išvažiuoti su Jumis, bet nesitikėkite, kad Jums pavyks mus išskirti. Mudu su Džuliana atvirai apie viską pasikalbėjome ir supratome vienas kitą. Jums išvykus pirmą sykį, tarp mudviejų buvo visiškas tarpusavio supratimas. Jūsų „demaskavimai“ nieko nepakeitė ir negali pakeisti. Jums ir į galvą neateina, jog esama tokio jausmo — juk ne šiaip sau Jūsų knygose jis niekad neminimas. Mudu su Džuliana meldžiamės tam pačiam Dievui. Mudu suradome vienas kitą, mylime vienas kitą, ir mūsų santuokai nėra kliūčių. Ir nesistenkit jų sudaryti. Pats matėte, jog Džuliana nenori Jūsų net klausyti. Prašau pagaliau suprasti, kad Jūsų dukra jau užaugo ir pati pasirinko. Anksčiau ar vėliau Jums teks pripažinti, kad ji laisvai nusprendė mano naudai. Aišku, ji gerbia Jūsų nuomonę. Ir, aišku, pasielgs, kaip pati norės. Aš laukiu jos sugrįžtant kiekvieną minutę. Tuo metu, kai gausite šį laišką, ji, galimas daiktas, jau bus su manim.

Visiškai suprantu, kodėl Jūs nepritariate jos pasirinkimui. Mano amžius, nors ir svarbus dalykas, čia nėra lemiamas. Jūs pats man rašėte, jog esate nusivylęs savo kūryba. Širdies gilumoje Jūs visada man pavydėjote, nes aš savo talentą išlaikiau nesuteptą, o Jūs — ne. Nepaliaujamas vidutiniškų knygų rašymas gali žmogui apnuodyti visą gyvenimą. Kompromisų daro vos ne kiekvienas žmogus, tačiau prastas menininkas juos įvelka į amžinų įkalčių formą. Kur kas geriau tylėti ir apdairiai kelti sau griežtesnius reikalavimus. Tai, kad aš, be viso kito, dar užsikariavau Jūsų dukters meilę, matyt, ir buvo paskutinis lašas.

Aš apgailestauju, kad mūsų draugystė, ar kaip dar kitaip būtų galima pavadinti santykius, siejusius mudu šitiek metų, turėjo taip liūdnai pasibaigti. Čia ne vieta jai rašyti elegiją. Nesirengiu ir suvedinėti sąskaitų, negaliu Jums atleisti tik vieno, — kad užkertate man kelią į tai, kas daug daug svarbiau negu bet kokia „draugystė“. Be abejonės, išmintingai darote, kad lenkiatės man iš kelio. O jeigu sumanysite dar sykį mane aplankyti, nebesineškite to buko daikto. Man nelabai prie širdies visokie grasinimai ar užuominos, kad griebsitės prievartos. Leiskite Jus patikinti, jog aš dar gana stiprus ir nereikia manęs erzinti.

Mudu su Džuliana susikursime ateitį be pašalinės pagalbos — kaip patys norėsime. Mes puikiausiai suprantame vienas kitą. Susitaikykite su šiuo faktu ir liaukitės tuščiai ir žiauriai vertęs savo dukterį daryti tai, ko ji nenori.

B. P.“

„Bredai, mielasis,

Ačiū už laiškutį. Aš nežinau, kur Džuliana (prisiekiu!), tikriausiai vieši pas draugus. Mačiausi su Arnoldu, jis iš tos istorijos dabar juokiasi. Tiesą sakant, aš ne visai suprantu, ko Tu taip jaudiniesi. (Iš pradžių situacija man atrodė gana komiška!) Be abejonės, ji patraukli mergaitė, bet ar ji nežiūri į Tave kaip į dėdulę ar į seną mergišių? Nieko nesuprantu. Arnoldas sako, Tu pasiėmei ją prie jūros atostogų, o kai pradėjai pernelyg ją spausti, ji dėjo į kojas. Šiaip ar taip, tai jo versija. Aš manau, kad viskas gerai, kas gerai baigiasi, honni soit qui mal y pense29, nėra dūmų, nėra ir ugnies ir t. t. Tikiuosi, Tu jau nusiraminai, Bredai, turiu su Tavimi pasimatyti. Labai prašau. Aš tikrai žinau, kad Tu buvai namie, kai užsukau aną kartą, mačiau Tave per prieškambario durų stiklą. (Žinok, kad per jį viskas matyti, ypač jei durys į svetainę atidarytos!) Frensis tikriausiai dar pas Tave (man jis, aišku, nereikalingas), jis tiesiog pamišęs dėl Tavęs. Nieko nuostabaus, kad Tau atrodo, jog ir visi kiti — taip pat.

Bredai (tai svarbiausia šio laiško dalis), turiu Tau kai ką pasakyti. Aš, ko gero, jau gailiuosi, kad grįžusi tuoj pat sutikau Arnoldą. Man jis patinka, su juo įdomu, jis mane linksmina (o man smagu, kai mane linksmina). Bet, manau, jis tik vis geriau negu nieko. Bredai, aš grįžau dėl Tavęs. (Tu žinojai?) Ir dėl Tavęs aš vis dar čia. Aš iš tiesų prie Tavęs prisirišusi, aš niekad iki galo nebuvau Tavęs atsisakiusi. Ir geriau pagalvojus, Tu daug įdomesnis nei Arnoldas. Kodėl mudviem vėl nesusiėjus? Jeigu Tau reikia paguodos, aš paguosiu Tave. Aš juk Tau sakiau: esu pasiutiškai gundanti ir protinga turtuolė našlė. Gerbėjų tiesiog neatsiginu. Tai kaip, Bredai? Tas senas pasakymas „kol mirtis mus išskirs“ vis dėlto dar šį tą reiškia. Rytoj aš dar paskambinsiu.

Kaip ir seniau Tavo, Bredai, drauguži, su meile

Krisė.“

Iš mano kalbų apie „laiką“ ir „laukimą“ jums gali atrodyti, jog praėjo jau kelios savaitės. Iš tiesų tepraslinko viso labo tik keturios dienos, nors jos prailgo lyg ketveri metai.

Žmonės, gyvenantys žodžiais ir rašymais, kaip jau sakiau, teikia šiai komunikacijos priemonei tiesiog magišką reikšmę. Laišką Džulianai perrašiau triskart: vieną pasiunčiau į Ilingą, kitą — į pedagoginį koledžą, trečią — į jos mokyklą. Nesitikėjau, kad nors vienas iš jų ją pasieks, bet jau vien rašyti laiškus ir mesti juos į pašto dėžutę man teikė palengvėjimą.

Kitą dieną po laidotuvių paskambino Hartbornas ir ėmė smulkiai aiškinti, kodėl negalėjęs jose dalyvauti. Užmiršau pasakyti, jog dar anksčiau jis telefonu padiktavo Frensiui kruopščiai surašytą užuojautą dėl Priscilos mirties! Paskambino mano gydytojas, pasakė, jog migdomieji, kuriuos aš visada geriu, išbraukti iš vartojamų vaistų sąrašo.

Trečios dienos vakare apsireiškė Reičelė. Savaime aišku, kiekvieną sykį suskambėjus durų skambučiui aš lyg paklaikęs puldavau prie durų, vos gyvas iš vilties ir siaubo. Dusyk tai buvo Kristiana (aš jos neįleidau), sykį Rigbis paprašė pakviesti Frensį (Frensis išėjo, ir jie pasišnekėjo kieme). Ketvirtą sykį pasirodė, jog tai Reičelė. Pažinau ją per stiklą ir atidariau duris.

Išvysti Reičelę savo namuose atrodė tas pats, kas atsidurti ne ten laiko mašina. Prisiminimai turi savo kvapą — pakvipo dūlėsiais. Jaučiausi prislėgtas, išsigandęs, fiziškai ja dygėjausi. Plačiaskruostis, apvalus, išbalęs jos veidas atrodė baisiai pažįstamas, tačiau bolavo miglotai, tarytum sapne. Sakytum apsigobusi įkapėmis mane būtų aplankiusi velionė motina.

Reičelė įėjo iškėlusi galvą, įsijaudrinusi, perdėtai pasitikinti savimi, beveik džiūgaudama. Nežiūrėdama į mane ji praėjo pro šalį, susikišusi rankas į tvido palto kišenes, paltas apsitraukęs lietaus lašelių voratinkliu. Ji atrodė graži ir veržli, ir aš atšokau duodamas jai kelią. Ji nusiėmė skrybėlę, nusivilko paltą, lengvai juos nupurtė ir pasikabino prieškambaryje. Susėdome svetainėje, apšviestoje šaltos prieblandos šviesos.

— Kur Džuliana?

Reičelė dailiai išlygino ant kelių sijoną.

— Bredli, norėjau jums pasakyti, kaip apgailestauju dėl Priscilos mirties.

— Kur Džuliana?

— Argi jūs nežinote?

— Aš žinau, kad ji grįš pas mane. Bet nežinau, kur ji dabar.

— Vargšas Bredlis, — ištarė Reičelė ir nervingai, trūkčiodama susijuokė, lyg sukosėjo.

— Kur ji?

— Ji atostogauja. Tik nežinau, kur ji šiuo metu yra, tikrai nežinau. Štai laiškas, kurį jai siuntėte. Aš jo neatplėšiau.

Aš paėmiau voką. Neperskaityto meilės laiško grąžinimas atima paskutinę viltį. Jeigu ji kur nors būtų perskaičiusi mano rašytus žodžius, viskas pasaulyje būtų pasikeitę. Dabar juos man atnešė vėjas — lyg nukritusius lapus.

— Ak, Reičele, kur ji yra?

— Prisiekiu, nežinau. Neturiu su ja ryšio. Bredli, prašau jus, gana. Pagalvokite apie savo orumą. Atrodote baisiai, lyg šimtametis. Bent jau nusiskustumėte. Visa ši istorija tiktai jūsų vaizduotėje.

— Jums taip neatrodė, kai Džuliana pasakė, kad mane myli.

— Džuliana dar vaikas. Viskas, kas nutiko, labiau susiję su manimi ir Arnoldu negu su jumis. Ne pro šalį būtų geriau pažinti žmogaus prigimtį, juk jūs rašytojas. Na, gerai, tarkim, tai „rimta“, bet juk negalima žiūrėti į viską taip tiesmukai. Džuliana dievina mus, bet kartkartėmis jai patinka pavaidinti maištininkę. Turbūt ją pernelyg slegia mūsų rūpestis — juk ji vienintelis vaikas. O ji viena ranka mus stumia šalin, o kita glaudžia. Ji nori sau įrodyti, jog yra laisva, ir tuo pat metu jai reikia mūsų dėmesio, jai patinka, kai gauna pylos. Jūs nebe pirmas, kuriuo ji pasinaudojo, norėdama mus įskaudinti. Pernai įsikalė sau į galvą, jog beprotiškai įsimylėjo vieną iš savo mokytojų. Tiesa, jis daug jaunesnis už jus, bet vedęs, keturių vaikų tėvas, ir ji surengė mums „demonstraciją“. Tačiau mes jau žinojom, kaip į tai reaguoti. Viskas baigėsi laimingai. Jūs tik dar viena auka.

— Reičele, — pasakiau, — jūs kalbate apie kažką kitą. Ne apie Džulianą, ne apie mano Džulianą.

— Jūsų Džuliana — fikcija. Tai aš ir bandau jums išaiškinti, mielas Bredli. Aš nesakau, kad jūs jai nerūpit, tačiau jaunos mergaitės jausmuose viešpatauja chaosas.

— Ir kalbate su kitu žmogumi. Sprendžiant iš visko, jūs tiesiog nežinote, su kuo turite reikalą. Aš gyvenu visai kitame pasaulyje, esu įsimylėjęs ir...

— Jūs tariate šiuos žodžius taip iškilmingai, lyg jie turėtų magišką galią Ar jūs tuo tikite?

— Taip, tikiu. Visa tai vyksta kitoje dimensijoje...

— Tai paprasčiausiai viena iš psichinio sutrikimo formų. Tiktai beprotis gali galvoti, jog esama dar kažkokių kitų dimensijų. Jums galvoje maišatis, Bredli, klaiki maišatis. Dievas mato, taip kalbu tik gailėdama jūsų.

— Meilė — tai tikra, galbūt tai vienintelis tikras dalykas.

— Tai tik dvasinė būsena...

— Kuo tikriausia dvasinė būsena.

— Ak, Bredli, gana. Pastaruoju metu jums buvo nelengva, nieko nuostabaus, kad jūsų galvoje dabar tokia košė. Man taip baisiai gaila dėl Priscilos.

— Dėl Priscilos. Taip...

— Nekaltinkit savęs per daug.

— Taip...

— Kur Frensis ją rado? Kur ji gulėjo, kai jis ją surado?

— Nežinau.

— Nejau nepaklausėt?

— Ne. Turbūt lovoje.

— Aš, jumis dėta, išsiklausinėčiau... visas smulkmenas... tiesiog, kad galėčiau įsivaizduoti... Ar matėte ją mirusią?

— Ne.

— Argi jums nereikėjo jos atpažinti?

— Ne.

— Turbūt tai padarė kas nors kitas.

— Rodžeris.

— Kaip visa tai keista — atpažinti mirusįjį, identifikuoti jį. Neduok Viešpatie...

— Jis laiko ją užrakinęs. Aš žinau.

— Iš tikrųjų, Bredli, jūs gyvenate kažkokiame išgalvotame pasaulyje. Gyvenime viskas daug nuobodžiau, negu jūs įsivaizduojate, ir kur kas daugiau painiavos, net ir baisiausiuose dalykuose.

— Jis jau buvo ją užrakinęs anąsyk.

— Nebuvo. Mergaitė viską sukūrė.

— Ar jūs tikrai nežinote, kur ji?

— Tikrai.

— Kodėl ji man neparašo?

— Ji nemoka rašyti laiškų, niekada nemokėjo. Šiaip ar taip, duokite jai laiko. Ji parašys. Gal tokį laišką jai ypač sunku sukurti!

— Reičele, jūs nežinote, kas man darosi, jūs negalite įsivaizduoti savęs mano vietoje. Esu visiškai tikras, puikiai žinau, ko aš noriu ir ko nori ji, žinau tikrai. Mudviejų jausmas tvirtas ir patvarus, jis senas kaip pasaulis, egzistuoja nuo pat jo sutvėrimo. Štai kodėl jūsų žodžiai — grynos nesąmonės, tušti ir beprasmiški plepalai, daugiau nieko. Ji mane supranta, mudu iš karto radom bendrą kalbą. Mes mylime vienas kitą.

— Bredli, mielasis, na, grįžkite atgal į tikrovę...

— Tai ir yra tikrovė. Viešpatie, o kas, jeigu ji staiga mirė...

— Nešnekėkit kvailysčių. Man jau bloga nuo jų.

— Reičele, juk ji nenumirė, nenumirė, ką?

— Žinoma, ne! Na, pažiūrėkit į save iš šalies. Jūs tiesiog juokingas, vaidinate čia melodramą — ir dar prieš ką? Prieš mane! Vos prieš porą savaičių jūs mane apipylėt aistringais bučiniais, gulėjote su manim lovoje. O dabar norite, kad aš patikėčiau, jog per ketvertą dienų visam gyvenimui pamilote mano dukterį! Jūs norite, kad tuo patikėčiau ir dar, atrodo, kad jus užjausčiau! Praradot bet kokį realybės jausmą! Nejaugi padorumas, taktas ar bent jau paprasčiausias žmoniškumas neperspėjo, kad nedera šitaip išlieti jausmus? Na, ko jūs taip į mane žiūrite? Nejau užmiršote, kaip lipote į mano lovą, ką?

Tiesą pasakius, aš tai lyg ir prisiminiau, lyg ir nebe. Su Reičelės vardu man nesisiejo jokie konkretūs įvykiai. Šiuos prisiminimus gaubė toks šaltas rūkas, nuo kurio mane krėtė šaltis. Aš pažinojau šią moterį, ji buvo čia, bet mintis apie kažkokius mano veiksmus, susijusius su ja, atrodė neįtikėtina, — tiek išblanko viskas, kas buvo mano gyvenime iki Džulianos pasirodymo, atskyrusio istoriją nuo priešistorės. Aš pabandžiau tai paaiškinti.

— Taip... žinoma... prisimenu... bet nuo to laiko, kai Džuliana... viskas tarsi amputuota... praeitis išnyko... bet tai ir nebesvarbu... tai buvo tik... tai skamba gana žiauriai, bet, kai myli, privalai sakyti teisybę... suprantu, jūs turbūt į tai žiūrite kaip į... išdavystę... jums turbūt skaudu...

— Skaudu?! Viešpatie, ne. Man jūsų tik gaila. Viskas taip apgailėtina... tokia tuštuma ir... kažkoks kartėlis. Liūdesys, nusivylimas, tikriausiai, prarastos iliuzijos. Net keista, kai pagalvoji, juk aš laikiau jus stipriu, protingu, tikėjausi, kad galėsite man padėti. Graudinausi, kai kalbėjote apie amžiną draugystę. Maniau, jūsų žodžiai tikrai prasmingi. Ar prisimenate, kaip man kalbėjot apie amžiną draugystę?

— Ne.

— Nejau iš tiesų neprisimenate? Jums kažkas negerai. Pairo nervai? Nejau jūs tikrai užmiršote mudviejų meilės ryšį?

— Tai nebuvo meilės ryšys.

— Ak, liaukitės. Sutinku, jis buvo trumpas, kvailas ir, matyt, nelabai panašus į tiesą. Ne veltui ir Džuliana niekaip nenorėjo patikėti.

— Jūs papasakojote Džulianai?

— Taip. O jūs nepagalvojote, kad galiu jai papasakoti? Na taip, juk jūs visiškai viską užmiršot.

— Jūs jai pasakėte?..

— Bijau, kad aš ir Arnoldui beveik iš karto pasakiau. Ne jums vienam užeina prastos nuotaikos. Aš ne visada išlaikau liežuvį už dantų, bent jau su vyru. Kai moteris ištekėjusi, visada esama rizikos...

— Kada jūs jai pasakėte... kada?

— O, visai neseniai. Kai Arnoldas nuvažiavo į jūsų meilės lizdelį, jis nuvežė jai mano laišką. Ten viskas ir buvo pasakyta.

— O Dieve... vadinasi, ji perskaitė laišką... po...

— Arnoldas nusprendė, jog tai pasitarnaus kaip geras argumentas. Jis nieko nepražiūrėjo. Buvo įsitikinęs, jog ji parlėks namo bent jau tam, kad mane iškamantinėtų.

— Ką jūs jai papasakojote?

— Na, o kai ji sugrįžo, aš...

— Ką jūs jai papasakojote?

— Viską, kaip buvo. Kad jūs lyg ir pasirodėte mane įsimylėjęs, kad pradėjot aistringai mane bučiuoti, kad mudu atsigulėm į lovą, bet mums nelabai kas išėjo, bet jūs prisiekinėjot man amžiną ištikimybę ir panašiai, o paskui parėjo Arnoldas, ir jūs išbėgote be puskojinių, ir nupirkote jai tuos aulinukus...

— O Dieve... jūs papasakojot jai... viską...

— O kaipgi? Juk taip ir buvo, argi ne? Juk neimsite to neigti? Aš to neišlaužiau iš piršto. Tai jums būdinga. Kaip tokį dalyką nuslėpsi?

— O Dieve...

— Aišku, jūs pasistengėt kuo greičiau viską pamiršti. Bet, Bredli, mes juk atsakom už savo poelgius, praeities neištrinsi. Ji nepradings nuo to, kad jūs įsikursit išgalvotam pasaulyje ir apsimesit, jog tik vakar gimėte. Per vieną dieną netapsi kitu žmogumi, nors ir kaip esi įsimylėjęs. Tokia meilė — tik iliuzija, visas tas „tikrumas“, apie kurį kalbėjot, — irgi iliuzija. Tartum narkotinis kvaitulys.

— Ne, ne, ne.

— Tiek to, dabar jau viskas praėjo ir laimingai baigėsi. Nesižudykit ir nesikankinkit nuo sąžinės graužimo, ji irgi suprato, jog klydo. Mergaitė ne tokia kvaila. Dievaži, Bredli, nereikia jaunos mergaitės jausmų suprasti tiesiog paraidžiui. Ne tokį jau brangų perlą praradote, mano mielas, ir tuo įsitikinsit net greičiau, nei jums atrodo. Labai greit atsidūsite su palengvėjimu. Džuliana — visai paprasta mergaitė. Nesubrendusi, neišsivysčiusi — kaip embrionas. Sutinku, jausmai joje tiesiog virte verda, bet jai visiškai nesvarbu, kam juos išlieti. Toks amžius, nieko nepadarysi. Visi didieji jos sumanymai nėra nei pastovūs, nei gilūs, nei patikimi. Per pastaruosius porą trejetą metų ji gal šimtą sykių buvo „beprotiškai įsimylėjusi“. Mielas žmogau, nejau jūs rimtai įsivaizduojate, kad ilgam išlaikysit jaunos mergaitės meilę? Tai neįmanoma. Tokios mergaitės kaip Džuliana po šimtą kartų įsimyli, kol susiranda tą tikrąjį. Ir aš tokia buvau. Ak, Bredli, atsipeikėkit. Pasižiūrėkit į veidrodį. Nusileiskit ant žemės.

— Ir ji atėjo tiesiai pas jus?

— Ko gero, ji parsirado beveik tuoj po Arnoldo...

— Ir ką ji pasakė?

— Nustokit vaidinti karalių Lyrą...

— Ką ji pasakė?

— Ką ji galėjo pasakyti? Ką čia išvis kalbėti? Bliovė kaip paklaikusi ir...

— O Viešpatie, o Viešpatie.

— Privertė mane dar sykį viską pakartoti, su visomis smulkmenomis, prisiekti, jog tai tiesa, tuomet patikėjo.

— Bet ką ji pasakė? Nejau jūs nieko neprisimenate, ką ji iš tiesų sakė?

— Ji pasakė: „Jeigu tai būtų įvykę bent jau seniau.“ Štai kas jai atrodė svarbiausia.

— Ji nesuprato. Viskas juk buvo visai ne taip, kaip jūs pasakojote. Tai, ką jūs pasakojote, — netiesa. Jūsų žodžiai paprasčiausiai neatitinka tikrovės. Jūs norėjote...

— Na jau atleiskit! Kokius žodžius, jūsų manymu, aš turėjau parinkti? Man regis, parinkau pačius tinkamiausius ir tiksliausius...

— Ji negalėjo suprasti...

— Ji kuo puikiausiai viską suprato, Bredli. Atleiskit, bet, mano nuomone, ji viską suprato.

— Sakote, ji verkė.

— Beprotiškai, kaip vaikas, kurį prigrasino nubausti. Bet ji apskritai mėgėja paverkti.

— Kaip jūs galėjote jai pasakyti, kaip jūs galėjote... Bet ji turėjo suprasti, kad viskas buvo ne taip, kad viskas buvo visai ne taip...

— Tikrai? O man regis, viskas taip ir buvo!

— Kaip jūs galėjote jai pasakyti?

— Tai buvo Arnoldo mintis. Bet, tiesą sakant, aš nusprendžiau, jog gana man slapstytis. Maniau, nedidelis sukrėtimas atves ją į protą.

— Ko jūs atėjote? Jus atsiuntė Arnoldas?

— Ne, ne visai. Pamaniau, jog reikia pasakyti jums apie Džulianą.

— Bet jūs man nieko nepasakėte!

— Apie tai... na, supraskit gi pagaliau... kad viskas baigta.

— Ne!

— Nerėkit. Mane atvedė čia... bet jums, žinoma, tai nesvarbu... na, tarkim, gera širdis. Pagalvojau, gal aš galėsiu jums padėti.

— Aš turiu pamatyti Džulianą, aš turiu ją pamatyti, surasti, jai viską paaiškinti...

— Aš norėjau viską sutvarkyti. Dabar, kai viskas jau beveik pasibaigė. Juk nuo tos dienos, kai jums paskambino Arnoldas ir pas mus atvažiavote, jūs tarsi klaidžiojate patamsiais, nesusigaudydamas kas ir kaip. Ne, jums jau nebeįmanoma padėti. O aš iš tiesų norėjau. Žinau, jūsų emociniai poreikiai dideli, žinau, jūs be galo vienišas. Gal aš ir be reikalo įsikišau. Bet jaučiau, jog galiu įsikišti, nes mano pačios pozicijos tikrai tvirtos. Lyg kvailė pagalvojau, kad ir jūs suprantate, jog mano šeimyniniame gyvenime viskas gerai. Maniau, jūs suprantate, kaip tvirtai mes susiję su Arnoldu, kokie mudu esam laimingi. Turbūt reikėjo aiškiau jums tai parodyti. Aš nenorėjau jūsų suklaidinti, ne, bet, matyt, nemokėjau jūsų įtikinti, kad apsirinkat. Labai jums nusikaltau. Kai kitam tavęs reikia, turi elgtis labai apdairiai, na, o aš nebuvau pakankamai apdairi. Matote, sutuoktiniai kartais taip daro, nesakau, kad gerai. Atjaučia ką nors, o paskui bėga tiesiai namo ir atgailauja. Aš niekad neapgaudinėju Arnoldo, ir jis manęs neapgaudinėja. Iš šalies turbūt nelabai suprantama? Tikra santuoka tvirta ir lanksti, ji ištveria viską. Jūs kalbate apie neištikimybę, apie skriaudą. Bijau, kad tai jūs pats patyrėte ir neištikimybę, ir skriaudą. Aš prasikaltau ir prašau man atleisti, man nereikėjo jūsų įpainioti. Nevedę vyrai dažnai užkimba ant ištekėjusių moterų kabliuko, nieko nepadarysi. Mudu su Arnoldu esam labai artimi, mudu net juokėmės kartu iš visos tos istorijos, iš jūsų, iš Kristianos, iš Džulianos. Ačiū Dievui, viskas beveik gerai pasibaigė. Suprantu, jūs dabar kenčiate, bet nieko, greit jums pasidarys lengviau. Tas nuklydimas į absurdo šalį, gal net išeis jums į naudą. Nenukabinkit nosies, brangusis Bredli. Nereikia į viską žiūrėti per daug rimtai.

Žiūrėjau į ją išplėtęs akis. Ji buvo graži, išblyškusi, jautri, pakylėta, ji gražbyliavo, ji tiesiog virpėjo iš savo vertės pajautimo ir ryžto.

— Reičele, aš manau, mudu nesuprantam vienas kito.

— Nieko, nesijaudinkit. Praeis kiek laiko, ir jums atlėgs. Pasistenkit nepykti ant manęs ir Džulianos. Nereikia aitrinti sau širdies.

— Mudu kalbame skirtingomis kalbomis. Klausausi kažkokių svaičiojimų. Atleiskit, aš... Bet argi Arnoldas neįsimylėjęs Kristianos? Aš maniau...

— Žinoma, ne. Tai tik Kristianos išmonės. Pati pradėjo paskui jį lakstyti, juk žinote, kiek ji turi energijos. O jam tai kuteno savimeilę, buvo smagu, bet jis niekad nežiūrėjo į ją rimtai. Laimei, Kristiana protinga moteris ir greitai pamatė, kad nieko nepeš. Bredli, kodėl jums nepasimačius su Kristiana? Juk iš esmės ji labai geras žmogus. Pasiguostumėt ir palaikytumėt vienas kitą. Matote, aš ant jūsų nepykstu, man ir dabar rūpi jums padėti.

Aš atsistojau, nuėjau prie biuro ir išėmiau Arnoldo laišką. Išėmiau tik norėdamas įsitikinti, kad jo nesusapnavau. Gal man iš tiesų blogai su atmintim? Aš ir pats dorai nebežinojau, ar gavau jį, ar ne... Laikydamas laišką rankoje pasakiau:

— Džuliana grįš pas mane. Aš žinau. Žinau tai taip pat, kaip...

— Ką jūs čia turite?

— Arnoldo laišką. — Aš pažiūrėjau į voką.

Prie durų kažkas paskambino. Numečiau laišką ant stalo ir puoliau į prieškambarį. Suspaudė širdį.

Ant slenksčio stovėjo laiškanešys. Ant grindų prie jo kojų pamačiau didžiulę kartoninę dėžę.

— Kas čia?

— Siuntinys ponui Bredliui Pirsonui.

— Kas jame?

— Nežinau, sere. Tai jūs, ar ne? Aš įvilksiu jį vidun, gerai? Na ir sunkus, sveria turbūt visą toną.

Laiškanešys keliu įgrūdo kvadratinę dėžę per slenkstį ir nuėjo. Grįždamas į svetainę pamačiau Frensį: jis sėdėjo ant laiptų, turbūt klausėsi pokalbio. Atrodė panašus į šmėklą, į vieną iš tų vaiduoklių, kur vaizduojami knygose, — iš pirmo žvilgsnio lyg ir žmogus, lyg ir ne. Jis įteikliai šypsojosi. Aš nekreipiau į jį dėmesio.

Reičelė stovėjo prie stalo ir skaitė laišką. Aš atsisėdau. Jaučiausi nežmoniškai pavargęs.

— Ir kam gi jūs man parodėte šį laišką...

— Aš jo nerodžiau.

— Jūs pats nežinote, ką padarėte. Aš niekad, niekad, niekad jums to neatleisiu.

— Bet, Reičele, juk jūs ką tik sakėte, kad judu su Arnoldu viską vienas kitam pasisakote, taigi...

— Viešpatie, koks jūs niekšingas, koks kerštingas...

— Aš čia nekaltas! Ir ką gi tai keičia?

— Nieko jūs nesuprantate. Jūs griovėjas, juodas, piktanoris griovėjas. Jūs lunatikas, kuris per sapną daužo viską aplinkui. Nieko nuostabaus, kad ir negalite rašyti. Ir iš viso kas jūs toks? Jūsų nėra! Džuliana pažvelgė į jus ir akimirkai grąžino į realybę. Ir aš akimirkai grąžinau, nes pagailėjau jūsų. Bet viskas baigta, jūs ir vėl išprotėjęs, piktanoris vampyras, kerštingas vaiduoklis. Dieve, man jūsų gaila. Tačiau niekada jums neatleisiu. Ir sau niekada neatleisiu, kam nelaikiau jūsų per saugų atstumą. Jūs pavojingas, jūs baisus žmogus. Apgailėtinas menkysta, kuris stengiasi sugriauti laimę visur, kur ją mato. Visas tas juodas piktumas...

— Garbės žodis, aš visai nenorėjau, kad jūs jį perskaitytumėt, tiesiog kvailas atsitiktinumas. Be to, ir Arnoldas turbūt jau seniai apsigalvojo...

— Ne, jūs norėjot, kad aš jį perskaityčiau. Tai jūsų niekšingas kerštas. Aš visą gyvenimą jūsų nekęsiu. Nieko jūs nesupratote... jūs iš viso nieko nesuprantate... Kai pagalvoju, kad jūs turėjote šį laišką, ne kartą skaitėte, piktdžiugiškai įsivaizdavote...

— Neskaičiau ir nepiktdžiugiavau...

— Kurgi ne! Antraip kam gi būtumėt jį laikęs? Tiktai kaip ginklą prieš mane, kad man parodytumėt ir įgeltumėt už tai, kad jus pamečiau...

— Prisiekiu, Reičele, aš apie jus nė sykio net nepagalvojau.

— A-a-a-a-a...

Temstančiame kambaryje veriantis Reičelės riksmas plykstelėjo ryškiau nei išbalęs jos veido ovalas, — tai buvo nirtulingas kančios pliūpsnis iš jos akių, jos lūpų. Ji puolė prie manęs, o gal paprasčiausiai nubėgo prie durų. Aš šastelėjau į šoną ir alkūne atsitrenkiau į sieną. Ji pralėkė pro šalį lyg vejamas žvėris, išgirdau tik jos riksmo aidą. Laukujos durys atsilapojo, ant šlapio kiemo grindinio švietė žibintų atspindžiai.

Lėtai išėjau iš svetainės, uždariau abejas duris ir uždegiau šviesą. Ant laiptų tebesėdėjo Frensio šmėkla. Jis šypsojosi kažkokia šalta svetima šypsena, lyg pasiklydusi mažytė dvasia visai iš kitos epochos, kitos istorijos, lyg praradęs šeimininką Pakas, jis šypsojosi mąslia, meilikaujama, nevalinga, švelnia šypsena.

— Jūs klausėtės.

— Bredai, atleiskite...

— Nesvarbu. Kas gi čia yra, velniai griebtų? — Spyriau į kartoninę dėžę.

— Aš tuoj ją atidarysiu, Bredai.

Žiūrėjau, kaip Frensis atplėšia dėžę ir nutraukia jos dangtį.

Ji buvo pilna knygų: „Įmantrus labirintas“, „Šarvinės pirštinės“, „Tobijas ir puolęs angelas“ „Vėliava su keistu devizu“, „Ieškotojo apybraižos“, „Liepsnojanti kaukolė“, „Simbolių susidūrimas“, „Dangaus prarajos“, „Stiklinis kalavijas“, „Misticizmas ir literatūra“, „Magas ir mergelė“, „Kiauroji taurė“, „Snaigės kristalo viduje“.

Arnoldo knygos. Daugybė jų.

Pažvelgiau į milžinišką krūvą dailiai išspausdintų žodžių. Pakėliau vieną knygą ir atsiverčiau kur pakliuvo. Mane pagavo įniršis. Urgzdamas iš pasibjaurėjimo pabandžiau perplėšti ją perpus, bet nugarėlė nepasidavė, tada pradėjau pluoštais lupti lauk puslapius. Kita knyga pasitaikė plonais viršeliais, ir man pavyko ją perplėšti pusiau, paskui į keturias dalis. Čiupau trečią knygą, Frensis žiūrėjo į mane, jo veide švietė džiaugsmas ir pritarimas. Paskui jis nulipo nuo laiptų ir ėmėsi man padėti, patyliukais sumurmėdamas: „Chi!“, kai plėšdavo knygą, „Chi!“, kai rinkdavo pluoštais krintančius puslapius, „Chi!“ kai draskydavo juos į skutus. Mudu stovėjome plačiai pražergę kojas, lyg žvejai upėje, darbavomės nesudėdami rankų, kol pasiekėme dėžės dugną, o aplink mus augo ir augo kalnas suplėšytų popierių. Prireikė vos dešimties minučių sudoroti pilnam Arnoldo Balino raštų rinkiniui.

— Na, kaip jūs jaučiatės, Bredai?

— Gerai.

Aš, regis, buvau apalpęs. Nuo tos dienos, kai grįžau į Londoną, dar nieko nevalgiau. Dabar sėdėjau svetainėje ant gauruoto juodojo kilimo, nugara atsirėmęs į krėslą, pristumtą prie sienos. Blykčiojo ir pūkšnojo uždegtos dujos. Degė lempa. Frensis buvo sutepęs sumuštinių ir kelis jų suvalgiau. Išgėriau viskio. Jaučiausi kažkaip keistai, bet galvos svaigulys ir silpnumas praėjo, akyse nebešokinėjo kibirkštys. Manęs daugiau nebeslėgė, nebespaudė prie žemės juoda danga. Aš ir taip jau buvau ant žemės, ilgas ir sunkus lyg švininis. Mirguliuojančioje šviesoje aiškiai mačiau Frensį, taip aiškiai, jog net susiraukiau: jis staiga atsidūrė pernelyg arti, pernelyg čionai. Pažvelgiau žemyn ir pamačiau, kad jis laiko mane už rankos. Dar labiau paniuręs atitraukiau ranką.

Frensis, kuris, kiek prisimenu, iki šio laiko jau buvo gerokai įkaušęs, klūpojo prie manęs ant kelių visas suklusęs ir tarsi nekantraudamas, nelyginant meistras prieš savo kūrinį. Meilikaujamai atkišęs lūpas, stora raudona apatinė atvipusi, matyti rausva seilėta jos vidinė pusė. Mažytės, arti įsodintos jo akys blykčiojo džiugesiu. Ranka, kurią nustūmiau, kaip ir antroji, ėmė ritmingai glostyti storas šlaunis, aptemptas nublizgusiomis senomis mėlynomis kelnėmis. Protarpiais jis užjaučiamai sukikendavo.

Pirmąsyk nuo to laiko, kai sugrįžau į Londoną, aš jaučiausi realioje vietoje su realiu žmogumi. Ir dar jaučiausi panašiai kaip žmogus, kuris ilgai negalavęs pagaliau iš rimtųjų susirgo, — sukiužau, bet ir atlėgo, nes blogiau jau nebus. Suspėjau pastebėti, jog Frensis labai patenkintas mano ištežimu. Bet aš dėl to neįsižeidžiau.

— Išgerkite dar, Bredai, palengvės. Ir nesijaudinkit, aš jums ją suieškosiu.

— Gerai, — pasakiau. — Aš čia pabūsiu. Ji čia ateis. Kiekvieną minutę gali ateiti. Paliksiu lauko duris neužrakintas, kaip vakar. Parskris lyg paukštuke į gimtą lizdelį. Ir ras duris atdaras.

— Rytoj jos paieškosiu. Nueisiu į koledžą. Nueisiu pas Arnoldo leidėją. Kur nors užtiksiu jos pėdsakus. Rytoj iš pat ryto ir pradėsiu. Nesielvartaukit, Bredai. Ji sugrįš, pamatysit. Kitą savaitę šiuo metu jau būsit laimingas.

— Žinau, kad sugrįš, — pasakiau. — Keista, kai taip žinai. Ji myli mane — tai absoliuti tiesa. Ši meilė amžina. Ja neįmanoma suabejoti, tai logosas, būties dėsnis, ir jeigu ji nustos mane mylėjusi, įsiviešpataus chaosas. Matote, mylėti — tai reškia pažinti, filosofai visuomet šitai teigė. Aš pažįstu ją intuityviai, lyg ji būtų mano viduje.

— Suprantu, Bredai. Kai tikrai myli, atrodo, jog, be tavo meilės, daugiau nieko pasaulyje nebėra.

— Viskas — tik meilės laidas. Kaip kad anksčiau buvo manoma, jog viskas — Dievo buvimo įrodymas. Ar jūs taip mylėjote, Frensi?

— Taip, Bredai. Buvo toks vienas jaunuolis. Jis nusižudė. Prieš daug metų.

— O Dieve, Priscila. Aš visą laiką ją pamirštu.

— Tai aš kaltas, Bredai. Ar jūs kada nors man atleisite...

— Kaltas aš pats. Tik niekaip negaliu atsikratyti jausmo, jog tai buvo neišvengiama, jog ji buvo pasmerkta, tarsi ją būtų graužęs vėžys. Nors kokią teisę aš turiu už ją spręsti?

Man atrodo, kad ir ji manyje, bet taip nėra. Ji paseno, viskuo nusivylė ir numirė. Pavirto į dulkes ir pelenus. Galbūt taip nutinka ir Dievui. Jis mano, jog laiko savo mintyse viską, kiekvieną smulkmeną, bet vieną dieną pažvelgia įdėmiau ir pamato, jog viskas išmirė, sunyko, pražuvo ir liko tik tušti minčių kiautai. Štai kodėl meilė tokia svarbi. Jeigu nori žmogų sulaikyti, pailginti jo gyvenimą, reikia tik vieno — jį suprasti. O gal aš klystu? Jūsų vaikinas nusižudė. Kuo jis buvo vardu?

— Stivas. Bredai, nereikia.

— Priscila mirė todėl, kad jos niekas nemylėjo. Ji puolė į neviltį ir nusibaigė, lyg apnuodyta žiurkė. Dievas nemyli žmonių. Bet pagalvokite patys, už ką gi juos mylėti? Tačiau tai ne mano reikalas. Savo motiną aš mylėjau.

— Ir aš, Bredai.

— Ji buvo labai kvaila moteriškė, bet aš ją mylėjau. Priscilai aš greičiausiai jaučiau tiktai pareigą, bet juk šito maža, tiesa?

— Ko gero, maža.

— Aš myliu Džulianą, vadinasi, turiu mylėti visus. Ateis diena, kai visus pamilsiu. O Viešpatie, jei tik sulaukčiau nors truputėlio laimės. Kai ji sugrįš, aš mylėsiu visus, aš mylėsiu Priscilą.

— Priscila mirusi, Bredai.

— Meilė turėtų triumfuoti prieš laiką, bet ar tai įmanoma? Jis yra pasakęs: „Ne, meilė ne pastumdėlė likimo, jai visagalis Laikas nebaisus...“30 — o jau kas, kas, bet jis tai žinojo, kas yra meilė, jeigu kas ir buvo dėl jos nukryžiuotas, tai tik jis. Žinoma, tenka kentėti. Galbūt kančia ir yra viskas, joje viskas telpa. Paskutiniai atomai yra skausmo atomai. Kiek jums metų, Frensi?

— Keturiasdešimt aštuoneri, Bredai.

— Jūs dešimčia metų laimingesnis ir išmintingesnis už mane.

— Aš laimės niekad neturėjau, Bredai. Aš jau ir viltį praradau. Bet aš vis tiek myliu žmones. Žinoma, ne taip, kaip Stivą, bet myliu juos. Aš tave myliu, Bredai.

— Ji sugrįš. Juk ne veltui persimainė visas pasaulis. Jis negali vėl būti, koks buvęs. Senasis pasaulis išnyko amžinai. Ak, kaip nepastebimai pralėkė, prabėgo gyvenimas. Sunku patikėti, bet man jau penkiasdešimt aštuoneri.

— Ar daug moterų esate mylėjęs, Bredai?

— Iki Džulianos aš nieko iš tikrųjų nemylėjau.

— Bet juk turėjote moterų, noriu pasakyti, — po Krisės?

— Enė, Ketrina, Luiza. Keista, vardai išlieka lyg skeletai, nuo kurių jau nukritę audiniai. Jie ženklina tai, kas praėjo. Iliuzijas, prisiminimus. Bet žmonės nuėjo, lyg būtų numirę. O gal ir tikrai numirė? Kaip Priscila, kaip Stivas.

— Netarkit šito vardo, Bredai. Ir kam aš jį jums pasakiau!

— Galbūt vienintelė realybė yra kančia. Bet ne, negali būti. Meilė žada laimę. Menas žada laimę. Gal net nežada, juk mums viskas dabartyje. Tikriausiai ir aš dabar esu laimingas. Aš visa tai parašysiu, tiktai ne šįvakar.

— Pavydžiu jums, Bredai, kad esat rašytojas. Galite užrašyti viską, ką jaučiate. Mane jausmai tiesiog drasko, o aš net rėkt negaliu.

— Taip, rėkti tai aš galiu, per visą galaktiką galiu užriaumoti iš skausmo. Bet žinote, Frensi, aš niekad nieko iš tikrųjų nesu paaiškinęs. O dabar, manau, jau mokėsiu viską paaiškinti. Tarytum pati medžiaga, iš kurios aš sukurtas, pirma standi ir kieta lyg riešutas, staiga būtų išaugusi, išsiplėtusi, tapusi laisva ir šviesi. Viskas padidėjo. Aš viską dabar regiu, viską suprantu. Frensi, aš galiu būti didelis rašytojas, aš žinau tai.

— Aišku, galite Bredai. Aš visada jumis tikėjau. Jūs man visada atrodėte panašus į didį žmogų.

— Aš niekad anksčiau neatsiduodavau iki galo, Frensi, niekad nerizikuodavau savimi beatodairiškai. Viską gyvenimą buvau drovus ir baikštus žmogus. Dabar jau man nebaisi jokia baimė. Dabar aš tenai, kur gyvena didybė. Aš atsižadėjau savęs. Ir kartu man taip likimo lemta. Neturiu laisvės rinktis. Aš myliu, aš dievinu ir man bus už tai atlyginta.

— Žinoma, Bredai. Jinai ateis.

— Taip. Ji ateis.

— Bredai, man rodos, jums reikėtų verčiau atsigulti.

— Taip, taip, į lovą, į lovą. Rytoj nuspręsim, ką daryti.

— Jūs liksite namie, o aš ieškosiu.

— Taip. Laimė egzistuoja. Negali ji susidaryti vien tik iš skausmo. O iš ko susidaro laimė? Gerai jau, gerai, Frensi, aš einu gulti. Koks, jūsų nuomone, galėtų būti baisiausias žmogiškųjų kančių įvaizdis?

— Koncentracijos stovykla.

— Taip. Aš apie tai pagalvosiu. Labanakt. Gal rytoj rytą ji sugrįš.

— Gal rytoj šiuo metu jūs jau būsit laimingas.

— Manau, galėčiau būti laimingas ir dabar, nesvarbu, kaip yra. Bet, ak, jeigu rytoj ryte ji sugrįžtų! Ką jūs pasakėte? Koncentracijos stovykla? Aš apie tai pagalvosiu. Labanakt. Ačiū. Labanakt.

Rytą mano gyvenime įvyko lūžis. Ir toks, kokio negalėjau įsivaizduoti net pačiose beprotiškiausiose fantazijose.

— Bredai, Bredai, pabuskite, jums laiškas.

Aš atsisėdau lovoje. Frensis tiesė man voką, adresas buvo užrašytas nepažįstama ranka. Ženkliukas prancūziškas. Žinojau — laiškas gali būti tiktai nuo jos.

— Eikit, eikit ir uždarykit duris.

Jis išėjo. Drebėdamas ir vos neverkdamas iš vilties ir baimės aš atplėšiau laišką. Ir štai ką perskaičiau:

„Mielas Bredli, aš Prancūzijoje su tėčiu. Mes važiuojame į Italiją. Aš labai labai tavęs atsiprašau, kad tada išėjau nepalikusi raštelio, tik negalėjau surasti kuo parašyti. Esu tokia kalta. Mano būklė buvo siaubinga. Tėtis nebuvo grįžęs manęs pasiimti, jis sako, kad tu taip manai. Tiesiog aš pajutau, jog man reikia pabūti vienai, ir nebegaliu daugiau kalbėtis. Staiga man viskas pasidarė taip juoda ir baisu, ir man reikėjo išvažiuoti. Atleisk. Viskas staiga taip susipainiojo, subyrėjo į gabalus. Aš pati kalta, nereikėjo man su tavim išvažiuoti iš miesto, reikėjo pirma pagalvoti. Ir viskas įvyko taip greitai, mano gyvenimas staiga tarsi sprogo, ir aš turėjau išvažiuoti, prašau, suprask mane. Aš nenorėjau tavęs palikti, mano jausmai nepasikeitė, tikrai ne, man tiesiog reikėjo atokvėpio. Aš buvau labai kvaila ir labai gailiuosi dėl visko, ko pastaruoju metu pridariau. Kai tu pasakei, kad mane myli, atrodė, jog sapnas pavirto tikrove. Jei būčiau buvus bent kiek vyresnė, būčiau žinojusi, kaip pasielgti, kad mums abiem būtų gerai. Jaučiu, kad sugadinau kažką gražaus, bet aš nežinojau, kaip pasielgti, ir tada man viskas atrodė teisinga. Ak, man taip bloga! (Negaliu rašyti, sunku susikaupti, į viešbučio kambarį vis kas nors įeina. O miegamajame nėra padoraus stalo.) Aš ilgai kalbėjausi apie viską su tėčiu, ir dabar man atrodo, jog šiek tiek geriau save suprantu. Aš taip tikiuosi, kad tu ant manęs nepyksti, kad nejauti man neapykantos, ir atleisk už tai, kad taip išėjau. Aš tave taip branginu ir visada branginsiu. Man viskas galvoj susimaišė, aš tartum viską pamiršau, lyg po automobilio katastrofos. Tarsi būčiau susapnavusi blogą sapną, bet jis blogas dėl mano kaltės, todėl kad aš kvaila ir viską supainiojau, nes pati nesusigaudžiau savo jausmuose. Tėtis sako, kad šiuose dalykuose niekas dorai nesusigaudo, visi šneka tai, ko negalvoja. Aš dėl nieko nesigailiu ir, tikiuosi, tu taip pat. Tu buvai su manim nuostabus, ir iš viso tu nuostabus žmogus. Tu taip puikiai kalbėjai apie meilę. Tėtis sako, aš dar per jauna, kad suprasčiau, kas yra meilė, gal jis ir teisus. Dabar matau, jog aš tau ne pora, tiksliau pasakius, — tau reikia ne tokios kaip aš. Kitokia moteris tau labiau tiktų. Noriu pasakyti, jog aš ne ta, nesu ta vienintelė. Atleisk, nemoku žmoniškai paaiškinti. Aš tokia jauna ir kvaila, ir visai be charakterio, esu tik tuščias lapas. Tu nusipelnai geresnės ir labiau subrendusios. Galbūt tau jau lengviau. Dabar galvoju tik apie tave, tiesiog siaubinga nežinoti, ką tu jauti. Bet vis tiek prašau, mylėk mane, man reikia meilės, man dar niekad jos taip nereikėjo, kaip dabar. Aš tokia klaikiai, klaikiai nelaiminga. Tačiau tai buvo beprotybė, aš jaučiuosi lyg pabudusi iš sapno. Atleisk, atrodo, tai jau rašiau, niekaip negaliu susikaupti. Tėtis žino, kad tau rašau, jis duos man ženkliuką. Tikiuosi, laišką greit gausi. Būčiau parašiusi ir anksčiau, bet viskas buvo apvirtę aukštyn kojomis. Esu tokia nelaiminga, kad pasirodžiau tikra kvaiša, ir aš taip tikiuosi, kad tu neįsižeidei ir nepradėsi manęs nekęsti. Žinoma, tu teisingai pasielgei, kad prisipažinai man meilę, nors tai buvo taip netikėta. Dažnai gali atsikratyti jausmų, jei apie juos pasipasakoji. Aš turbūt užėmiau svetimą vietą. Tą naktį, kai išėjau, aš viską pergalvojau ir nusprendžiau, jog tau reikėjo ne manęs. Ak, kaip man skaudu, Bredli! Man nieko nebeliko. Kai tu pasakei apie savo meilę, tu mane pribloškei — turbūt todėl aš ne taip atsiliepiau! Aišku, aš nemelavau. Ak, aš nieko nesugebu dorai paaiškinti, negaliu galvoti. Jaučiu, kad man nutiko kažkas didinga, kas išeina už įprastų erdvės ir laiko ribų.

Dabar pasistengsiu rašyti normaliau, kaip rašydavau tau prieš daugelį metų, kai buvau maža. Beje, tėtis jau beveik nusiramino ir siunčia tau kuo geriausius linkėjimus. (Visi viešbutyje mano, kad mudu meilužiai!) Jis ką tik nuvairavo automobilį į garažą, kažkas atsitiko kapotui — jis nebeužsidaro. Aš, rodos, tau niekad nesu sakiusi, kaip myliu savo tėtį. (Gal jis ir yra tas mano gyvenimo vyras!) Ir vis tiek kaip gaila, kad jis atvažiavo tada manęs į mūsų namą. Tas baisus durų daužymas! Tai buvo toks siaubas, jog aš ir dabar dar drebu, kai prisimenu, ir nei iš šio, nei iš to imu verkti. Bet tai, kas nutiko tarp mūsų, nutiko ne dėl šito. Noriu pasakyti, ne jis privertė mane išeiti. Išėjau ne dėl jo, ne dėl Priscilos, ne dėl to, kad sužinojau, kiek tau metų. Man nebuvo svarbu, kas ką apie tave sako. Tikriausiai, kai sukrėtimai seka vienas po kito, įvyksta lūžis, ir žmogui tenka priimti kokį nors sprendimą, žengti kokį nors žingsnį. Labiausiai mane sukrėtė Priscilos mirtis, vargšė, man taip jos gaila. Turėjau dažniau ją lankyti. Taip klaiku, kai žmogus pasensta ir visi jį palieka. Ypač moterį. Šįryt aš verkiau, vis verkiu ir verkiu apie ją pagalvojusi. Mes važiuojam į Italiją, pas vieną tėtės draugą ir gerbėją, tėtis grįš į Angliją, o mane paliks tenai paviešėti. Jie beveik nemoka angliškai, todėl man teks visą laiką kalbėti itališkai! Pernai aš truputį mokiausi, taigi žinau keletą žodžių. Sinjora žada mane mokyti. Jie gyvena kaimelyje, kalnuose tarp „sniego ir ledo“, todėl aplink nebus nieko, kas kalbėtų angliškai. Galvoju, kol būsiu Italijoje, pradėti rašyti romaną, apie tai jau kalbėjau su tėčiu. Man atrodo, dabar jau turiu ką pasakyti.

Labai prašau, negalvok apie mane blogai, per daug neliūdėk ir nepyk ant manęs, gerai? Atleisk, kad aš pati savęs nepažįstu, kad esu jauna, tuščia ir niekam tikusi egoistė. Dabar aš net galiu patikėti, kad tu iš tiesų mane myli. Bet už ką? Suaugusi moteris tau labiau tiktų. Žinau, vyrai mėgsta „žydinčią jaunystę“ ir panašius dalykus, bet jiems, matyt, svarbu, kad tik būtų jauna, o kas ji — neturi reikšmės, nors mes iš tiesų visos vienodos. Tik tu negalvok, kad aš elgiausi kaip „lengvai prieinama moteris“. Mano jausmai buvo tikri, aš kitaip negalėjau. Aš dėl nieko nesigailiu, nebent būčiau tave įskaudinusi ir tu negali man atleisti. Bet gal jau gana rašyti, aš vis kartoju ir kartoju tą patį, tau jau turbūt įgrisau. Aš labai gailiuosi, kad tada išėjau neatsisveikinusi. (Beje, iki Londono nusigavau visai lengvai. Anksčiau dar niekad nebuvau keliavusi autostopu.) Jaučiau, kad turiu išeiti, ir daugiau apie nieką kita tada negalvojau, o vėliau, jau namie, nusprendžiau, jog nieko nebeverta keisti, viskas taip susipainiojo ir nebereikia nieko skaudinti, nors aš baisiausiai trokštu tave pamatyti. Mudu dar susitiksim, tiesa, galbūt ne dabar, o vėliau, kai aš truputį suaugsiu, ir mes būsim draugai. Tai bus kažkas nauja ir taip pat brangu. Dabar, ypač nuo to laiko, kai mes keliaujam vis toliau ir toliau į pietus, aš jaučiu, jog gyvenime taip daug gerų dalykų. Tikiuosi, man pavyks išmokti itališkai! Ak, atleisk man, Bredli, atleisk. Turbūt dabar jautiesi taip, lyg būtum susapnavęs keistą sapną? Tikiuosi, jis buvo geras. Mano sapnas buvo geras. Ir vis dėlto aš tokia nelaiminga, manyje viskas apsivertė. Neprisimenu, kada tiek verkiau. Lengvabūdė kvaišelė! Aš iš tikrųjų tave myliu. Tai buvo lyg nušvitimas. Ir nieko nenorėčiau atsiimti. Tačiau tai nutiko ne mums, gyvenime taip nebūna.

Niekaip negaliu baigti laiško, nors nieko žmoniškai nepaaiškinau ir vis dar norisi ką nors pridurti, kad ir „ačiū tau, jog mane turėjai“ (oi, atleisk, nenorėjau šio baisaus kalambūro). Tikrai negaliu susikaupti, čia toks triukšmas. Į mane įsispoksojo kažkoks prancūzas, jie amžinai taip spokso. Bredli, aš tikiuosi, mes tapsim vėliau tikrais draugais, aš taip branginsiu mūsų draugystę. Mums juk vis tiek nieko nebūtų išėję, tiesa? Be jokios ypatingos priežasties, paprasčiausiai nebūtų išėję — ir viskas. Bet aš taip džiaugiuosi, kad tu man pasakei, jog myli mane. (Aš nerašysiu apie tai savo pirmame romane, kaip tu turbūt jau pagalvojai!) Turiu vilties, jog tau jau palengvėjo, pasidarė laisviau. Ačiū tau. Ir nereikia liūdėti. Ir atleisk man, kad esu jauna ir kvaila, ir visko pripainiojau. Ak, niekaip negaliu užbaigti šio laiško, o reikia. O mano mielas, mano mylimas, sudie, siunčiu tau begalinę savo meilę.

Džuliana.“

— Bredai, ar galiu įeiti?

Aš rengiausi drabužiais.

— Ar geros naujienos, Bredai?

— Ji Italijoje, — atsakiau. — Važiuoju jos pasiimti. Į Veneciją.

Savaime suprantama, laiškas buvo parašytas tik Arnoldo akims apdumti. Tai buvo visiškai aišku iš frazės, jog jis „duos jai ženkliuką“. Mergaitė prižiūrima, greičiausiai įkalinta. Suprantama, kad ji negali „nieko žmoniškai paaiškinti“, kaip ji pati rašo. Šneka miglotai, kartojasi, vildamasi, jog paskutinę akimirką pasakys tai, kas svarbiausia, todėl ir „niekaip negali užbaigti šio laiško“. Tačiau jos viltys neišsipildė. Atėjo Arnoldas, perskaitė laišką ir liepė dėti tašką. Paskui paėmė jį ir išsiuntė. Jau jis pasistengė, kad ji neturėtų pinigų nė ženkliukui. Vis dėlto jai pavyko parodyti man, kad rašė ne laisva valia. Ir pavyko pranešti, kur ji yra. „Sniegas ir ledas“, kuriuos ji specialiai parašė kabutėse, aiškiai reiškia „Venecija“. Itališkai „sniegas“ yra „neve“, o juk ji ką tik pasisakė mokanti „keletą žodžių“ itališkai — anagrama tiesiog akivaizdi. O kadangi jai viskas „apsivertė“, tai ir kalbą reikia „apversti“: tada „kaimelis kalnuose“ reikštų „miestas prie jūros“. Ir pats Arnoldas minėjo Veneciją, nors ir dėjosi norįs mane suklaidinti. Pavadinimais niekas tuščiai nesišvaisto.

— Ar jūs vykstate į Veneciją jau šiandien? — paklausė Frensis, kol aš moviausi kelnes.

— Taip. Tuojau pat.

— Ar jūs žinote, kur ji?

— Ne. Laiškas užšifruotas. Ji vieši pas kažkokį Arnoldo gerbėją, nežinau, pas ką.

— Ką man daryti, Bredai? Sakau, gal man vykti su jumis? Aš jums padėsiu, galėsiu ieškoti, viską prižiūrėsiu. Leiskit man vykti drauge, aš būsiu jums, na, toks Sančas Pansa!

Valandėlę pagalvojau.

— Gerai. Galite man praversti.

— Kaip šaunu! Gal man nubėgti bilietų? Jūs geriau likit čia. Gal ji paskambins ar dar kokią žinią perduos.

— Gerai. — Tai buvo protingi žodžiai. Aš atsisėdau ant lovos. Man vėl ėmė svaigti galva.

— Ir... klausykit, Bredai, gal aš pirma ką nors iššniukštinėsiu? Nueisiu pas Arnoldo leidėją ir išsiklausinėsiu, kas iš jo gerbėjų gyvena Venecijoje.

— O kaip? — paklausiau. Akyse vėl ėmė šokinėti kibirkštys, ir Frensio veidą, net papurtusį iš nekantrumo, apsupo žvaigždžių kaskada, tarytum aureolė šventame paveiksle.

— Pasakysiu, jog rašau knygą apie tai, kaip įvairiose šalyse žiūrima į Arnoldo kūrybą. Paklausiu, ar jie negalėtų padėti man susisiekti su jo gerbėjais Italijoje. Gal jis turi kokių adresų. Verta pamėginti.

— Puiki mintis, — pritariau aš. — Genialus sumanymas.

— Ir, Bredai, man reikia pinigų. Užsakysiu ir bilietus į Veneciją.

— Jeigu iškart nebus tiesioginio reiso, užsakykit per Milaną.

— Ir nupirksiu žemėlapius ir kelionių vadovą. Juk mums prireiks miesto žemėlapio, tiesa?

— Gerai, gerai.

— Tai išrašykite čekį, Bredai. Štai jūsų čekių knygelė. Tik rašykite jį „pateikėjui“, ir aš nueisiu su juo į banką. Ir išrašykit daugiau, Bredai, kad galėčiau užsakyti geriausius bilietus. Ir, Bredai, jeigu jūs neprieštarautumėt... aš visai nudriskęs... O juk ten bus karšta, tiesa... Jeigu jūs neprieštaraujat, aš nusipirksiu vieną kitą vasarinį drabužį, ničnieko nebeturiu.

— Gerai. Nusipirkit ko reikia. Nupirkit kelionių vadovą ir žemėlapį, tai puiki mintis. Ir užeikite pas leidėją. Gerai, gerai.

— O jums ką nupirkti? Na, kad ir plačiakraštę skrybėlę nuo saulės ar žodyną, ar dar ką nors?

— Nereikia. Eikit greičiau. Prašom. — Aš padaviau jam čekį solidžiai sumai.

— O, ačiū, Bredai! Likite namie ir pailsėkit. Aš greit grįšiu. Oi, kaip įdomu! Žinote, Bredai, aš juk iš viso nesu buvęs Italijoje!

Kai jis išskubėjo, įėjau į svetainę. Įgijau šventą tikslą, troškimų ribą, tą vienintelę vietą pasaulyje, kur buvo jinai. Reikėjo susikrauti daiktus, bet nevaliojau. Frensis sukraus. Man svaigo galva iš ilgesio. Rankose aš vis dar laikiau Džulianos laišką.

Priešais knygų lentynoje, stovėjo Dantės meilės eilėraščiai. Išsiėmiau knygą. Ir, vos ją palietęs, pajutau, — kokia stebuklinga meilės alchemija! — jog sugrudusi mano širdis jau tęsia jos istoriją. Manoji meilė persimainė, ji pavirto dieviškąja rūstybe. Kiek aš prisikentėjau dėl tos mergaitės! Aišku, man mielas buvo šis skausmas. Tačiau esama rūstybės, kuri kilusi iš meilės, kuri sudaryta iš tos pačios skaidrios substancijos, kaip ir meilė. Dantė, kuris taip dažnai minėjo jos vardą ir tiek nuo jos kentėjo, ją pažinojo.

S’io avessi le belle trecce prese,

che fatte son per me scudiscio e ferza,

pigliandole anzi terza,

con esse passerei vespero e squille:

e non sarei pietoso nè cortese,

anzi farei com’orso quando scherza;

e se Amor me ne sferza,

io mi vendicherei di più di mille.

Ancor ne li occhi, ond’escon le faville

che m’infiammono il cor, ch’io porto anciso,

guarderei presso e fiso,

per vendicar lo fuggir che mi face:

e poi le renderei con amor pace 31

Gulėjau kniūbsčias ant grindų glausdamas prie širdies Džulianos laišką ir eiles, kai staiga suskambėjo telefonas. Vargais negalais atsikėliau, apsuptas juodų žvaigždynų blyksnių, ir priėjau prie aparato. Išgirdau Džulianos balsą.

Ne, tai buvo ne ji, tai buvo Reičelė. Tiktai, kai ji jaudindavosi, jos balsas iki siaubo panėšėdavo į dukters balsą.

— O! — ištariau. — O! — pakartojau laikydamas ragelį atstu nuo savęs. Lyg magniui tvykstelėjus staiga išvydau Džulianą su juodomis pėdkelnėmis, baltais marškiniais ir juodu švarkeliu, tiesiančią man avies kaukolę. — Kas yra, Reičele, aš negirdžiu.

— Bredli, ar negalėtumėt tuoj pat pas mane atvažiuoti?

— Aš išvykstu iš Londono.

— Prašau jūsų, tuojau pat pas mane atvažiuokit. Tai labai labai skubu.

— O jūs pati negalite pas mane atvažiuoti?

— Ne. Bredli, jūs privalote atvažiuoti, labai prašau. Maldauju, atvažiuokit. Tai dėl Džulianos.

— Reičele, juk ji Venecijoje, tiesa? Gal žinote adresą? Aš gavau laišką. Ji vieši pas kažkokį Arnoldo gerbėją. Gal žinote? Gal paimtumėt Arnoldo užrašų knygelę ir paieškotumėt adreso?

— Bredli, tučtuojau atvažiuokit. Tai labai... svarbu. Aš pasakysiu jums viską... ko norite... tiktai atvažiuokit...

— Kas yra, Reičele? Reičele, kas nors nutiko Džulianai? Jūs sužinojote ką nors baisaus? O Dieve, nejaugi automobilio avarija?

— Aš jums viską papasakosiu, tiktai atvažiuokit. Greičiau, tuojau pat, su taksi, brangi kiekviena minutė.

— Reičele, ar Džuliana sveika?

— Taip, taip, taip, tiktai atvažiuokit...

Kai mokėjau už taksi, rankos man drebėjo taip, jog išbarsčiau pinigus po visą automobilį. Tekinas nulėkiau takeliu prie durų ir iš visų jėgų ėmiau kalti belstuku. Reičelė atidarė iš karto.

Vos ją bepažinau. Tiksliau, atpažinau joje apkvaišusią iš sielvarto moterį, lyg bloga lemiančią šmėklą, vėl sugrįžusią iš šio pasakojimo pradžios. Veidas išpurtęs nuo ašarų ir kaip tada pilnas mėlynių, o gal tai buvo murzinos patakos, kaip vaiko, išsiterliojusio ašaromis.

— Reičele, jie pakliuvo į automobilio avariją, jie paskambino, ji sužeista? Kas atsitiko, kas atsitiko?

Reičelė atsisėdo hole ant kėdės ir pradėjo aimanuoti, garsiai, klaikiai, pratisai, linguodama pirmyn atgal.

— Reičele, Džulianai nutiko kažkas baisaus... kas? O Dieve, kas atsitiko?

Reičelė atsistojo, vis dar aimanuodama ir ramstydamasi ranka į sieną. Plaukai susivėlę į kaltūną lyg pamišėlės, atskiros susitaršiusios sruogos krito ant kaktos ir ant akių. Šlapia burna buvo pražiota, lūpos drebėjo. Akys, iš kurių lėtai ritosi stambios ašaros, pavirto siaurais plyšeliais tarp užpurtusių vokų. Vangiai, lyg žvėris, ji praėjo pro mane, vis dar ramstydamasi ranka į sieną, ir pasuko į svetainę. Atlapojo duris ir gestu pakvietė įeiti. Aš įsekiau paskui ją.

Ant grindų netoli lango gulėjo Arnoldas. Iš sodo sruvo saulės šviesa, apšviesdama jo rudo tvido kelnes, galva liko šešėlyje. Mano akys įsitempė, sumirksėjo lyg bandydamos įsismelkti kiton dimensijon. Arnoldo galva gulėjo ant kažko keisto, lyg ir padėklo. Iš tiesų raudonoje šlapioje dėmėje, išplitusioje ant kilimo. Priėjau arčiau ir pasilenkiau.

Arnoldas gulėjo pasisukęs šonu, sustatęs kelius, vieną ranką delnu į viršų ištiesęs į mano kojas. Akys pusiau praviros, tarp vokų bolavo baltymai, dantys sukąsti, lūpos prašieptos, lyg būtų urzgęs. Išblukę plaukai išsidraikę ir sulipę nuo kraujo, marmurinės kraujo patakos išdžiūvusios ant kaklo ir skruosto. Iš šono kaukolėje baisingo smūgio pėdsakas, tarytum Arnoldo galva būtų buvusi vaškinė ir kažkas stipriais pirštais būtų ją suspaudęs; patamsėję plaukai sulindę į žaizdą. Iš smilkinio dar sunkėsi kraujas.

Ant kilimo prie kraujo klano gulėjo didžiulis žarsteklis. Kraujas buvo jau tirštas ir sukrešėjęs, ir tarsi apsitraukęs plėvele. Aš paliečiau tvidu apvilktą Arnoldo petį, įšilusį nuo saulės, paskui suėmiau tvirčiau norėdamas pajudinti, bet jis buvo sunkus lyg švino pripiltas, atrodė, tiesiog prikaltas prie grindų, o gal mano drebančios rankos liko visai bejėgės. Žengiau žingsnį atgal ir iškruvintais batais užmyniau Arnoldo akinius, nukritusius tuoj už kraujo klano.

— O Dieve... jūs jį... žarstekliu...

Ji sušnibždėjo:

— Jis mirė... Taip?.. Taip?..

— Aš nežinau... O Dieve...

— Jis mirė, jis mirė, — šnibždėjo ji.

— Ar jūs iškvietėt... O Viešpatie... kas gi čia nutiko...

— Aš trenkiau jam... mes barėmės... aš nenorėjau... jis ėmė rėkti iš skausmo... negalėjau klausytis... ir vėl trenkiau, kad nutiltų...

— Reikia paslėpti žarsteklį... pasakykite, jog tai nelaimingas atsitikimas... Ką daryti... Nejaugi jis mirė? Negali būti...

— Aš jį šaukiau, šaukiau, šaukiau, bet jis nebesukrutėjo. — Reičelė kalbėjo pašnibždomis, stovėdama tarpdury. Ji nustojo verkti ir išplėstomis akimis žiūrėjo į vieną tašką, be perstojo, ritmingai šluostydamasi rankas į suknelę.

— Gal dar viskas bus gerai, — raminau ją. — Nesijaudinkit taip. Ar paskambinot daktarui?

— Jis mirė.

— Ar paskambinot daktarui?

— Ne.

— Aš pakviesiu daktarą... Ir policiją... manau, reikėtų... Ir greitąją... Pasakykite, kad jis nugriuvo ir galva trenkėsi į ką nors... O Viešpatie... Aš bent paimsiu iš čia tą žarsteklį... Gal geriau pasakykite, kad jis sudavė jums ir tada...

Pakėliau nuo grindų žarsteklį. Valandėlę žiūrėjau į Arnoldo veidą. Tas nereginčių akių blizgėjimas buvo šiurpus. Mane ėmė pykinti, pagavo panika, troškau kuo greičiau nusiversti nuo savęs šitą košmarą. Eidamas prie durų, pamačiau kažką ant grindų prie Reičelės kojų. Gniužulėlį popieriaus. Arnoldo braižas. Paėmiau jį ir prasispraudžiau pro ją — ji vis dar stovėjo atsišliejusi į durų staktą. Įėjau į virtuvę ir padėjau žarsteklį ant stalo. Popieriaus gniužulas pasirodė besąs Arnoldo laiškas man, kur jis rašė apie Kristianą. Ištraukiau degtukus ir pabandžiau sudeginti laišką virš kriauklės. Rankos manęs neklausė, ir popierius vis krito į kriauklę. Pagaliau jis pavirto pelenais, ir aš atsukau čiaupą. Paskui ėmiau plauti žarsteklį. Prie kraujo buvo prilipusių Arnoldo plaukų. Žarsteklį nušluosčiau ir įkišau indaujon.

— Reičele, aš einu skambinti. Ar tiktai daktarui, ar ir policijai? Ką jūs ketinate jiems pasakyti?

— Nebėra prasmės... — Ji pasitraukė nuo durų, ir dabar mes abu stovėjome hole, apšviesti blankios šviesos, krintančios pro spalvotą laukujų durų stiklą.

— Jūs norite pasakyti, nebėra prasmės slėpti tiesą?

— Nebėra prasmės...

— Bet jūs galite pasakyti, jog tai nelaimingas atsitikimas... kad jis jums sudavė pirmas... kad jūs gynėtės... Reičele, tai ar skambinti į policiją? Ak, prašau, pasistenkit pagalvoti...

Ji tik kažką sumurmėjo.

— Kas?

— Zuikeli, zuikeli, mielasis...

Ji nusigręžė. Aš supratau, jog tai malonybinis Arnoldo vardas, kurio nė sykio nebuvau girdėjęs iš jos lūpų per visus ilgus mūsų pažinties metus. Slaptas vardas. Ji nusisuko ir nuėjo į valgomąjį, ir aš išgirdau, kaip ji sunkiai sudribo ant grindų, o gal į kėdę. Išgirdau, kaip ji vėl pradėjo aimanuoti — suriks, tada pratisas „o-o“ ir vėl riksmas. Aš sugrįžau į svetainę pažiūrėti, ar kartais nesukrutėjo Arnoldas. Beveik būgštavau sutikti jo smerkiantį žvilgsnį, išvysti, kaip jis raitosi iš skausmo, — šio reginio neištvėrė Reičelė. Jis nekrutėjo. Jo poza dabar atrodė negyva kaip statulos. Jis jau nebebuvo panašus į save, grimasos perkreiptame veide — nepažįstamojo veide — sustingo kažkokia keista, mįslinga tarytum kino išraiška. Pasmailėjusi nosis buvo kruvina, kraujo klanelis raudonavo ausies kriauklėje. Blykčiojo akies baltymas, šiepėsi nuo skausmo burna. Pažvelgęs į šoną, pamačiau mažas jo kojas, kurias aš laikiau jam taip būdingomis ir kurios mane labai erzindavo. Apautos nepriekaištingai išblizgintais batais, jos susiglaudusios gulėjo greta, tartum ramindamos viena kitą. Eidamas prie durų dabar visur mačiau kraujo dėmes: ant kėdžių, ant sienų, ant židinio koklių. Matyt, pritiško, kai jis svyrinėjo per tą neįsivaizduojamą sceną, vykusią kažkur visai kitame pasaulyje; ant kilimo buvo pilna vos matomų kruvinų pėdsakų: jo, mano, Reičelės.

Nuėjau į holą prie telefono. Reičelės aimanos atsklido iki čia lyg neaiškūs rypavimai. Surinkau 999, atsiliepė ligoninė, pasakiau, jog įvyko labai rimtas nelaimingas atsitikimas, ir paprašiau atsiųsti greitąją. „Vyras susižeidė galvą. Atrodo, lūžusi kaukolė, taip.“ Paskui, valandėlę padvejojęs, paskambinau policijai ir pasakiau tą patį. Aš policijos bijojau ir kitaip pasielgti negalėjau. Reičelė teisi, slėpti nėra prasmės, verčiau nuoširdžiai prisipažinti, negu pakraupus laukti, kol viskas iškils aikštėn. Kas iš to, jei pasakysi, kad Arnoldas nugriuvo nuo laiptų. Reičelės būklė tokia, kad jokios pasakėlės jos neišmokysi. Išplepės visą tiesą, vos prasižiojusi.

Įėjau į valgomąjį ir pažvelgiau į ją. Ji sėdėjo ant grindų plačiai išsižiojusi, rankomis suspaudusi skruostus. Burna atrodė lyg apskrita didžioji raidė O, ji pati buvo nebepanaši į žmogų, veido bruožai išblukę, oda bespalvė, pamėlusi, kaip požemio gyventojos. Lyg pasmerktoji.

— Reičele, nebesijaudinkit. Jie tuoj atvažiuos.

— Zuikeli, zuikeli, zuikeli...

Išėjęs atsisėdau ant laiptelių ir susizgribau kartojąs: „O... o... o...“ — ir negalėjau sustoti.

Pirmiausia atvažiavo policija. Aš juos įleidau ir parodžiau svetainę. Per praviras lauko duris man buvo matyti saulėta gatvė, privažiuojančios mašinos, greitoji. Kažkas pasakė:

— Jis miręs.

— Kas čia įvyko?

— Paklauskite ponios Bafin. Ji čia.

— O kas jūs?

Į kambarį įėjo keli juodai apsirengę žmonės, paskui baltai. Valgomojo duris uždarė. Aš paaiškinau, kas toksai Arnoldas, kas toksai aš ir kodėl aš čia.

— Kiaušas suskilęs lyg kiaušinio lukštas.

Už uždarų durų pasigirdo Reičelės klyksmas.

— Prašom eiti su mumis.

Įsėdau į automobilį tarp dviejų policininkų. Vėl pradėjau aiškinti:

— Jis jai tikriausiai smogė. Tai nelaimingas atsitikimas. Tai ne žmogžudystė.

Policijos skyriuje vėl jiems papasakojau, kas aš toks. Sėdėjau mažyčiame kambarėlyje su dar keliais žmonėmis.

— Kodėl jūs tai padarėte?

— Ką padariau?

— Kodėl jūs nužudėte Arnoldą Bafiną?

— Aš nenužudžiau Arnoldo Bafino.

— Kuo jūs jam smogėte?

— Aš jam nesmogiau.

— Kodėl jūs tai padarėte? Kodėl jūs tai padarėte? Kodėl jūs jį nužudėte?

— Aš jo nežudžiau.

— Kodėl jūs tai padarėte?

Bredlio Pirsono pabaigos žodis

Menas mus moko, kiek nedaug tegali aprėpti žmogaus protas. Visai greta mums įprasto pasaulio slypi kiti pasauliai, kur viskas svetima ir nepažįstama. Kai rūsčios aplinkybės bloškia žmogų iš vieno pasaulio į kitą, gamta suteikia jam gydantį užsimiršimą. Ir jeigu jis, žodžių padedamas, tyčia sumano nutiesti tiltus, atverti horizontus, kaip greit gauna įsitikinti, jog yra bejėgis ir neįstengia visko sujungti ir aprašyti. Menas — tai tarsi dirbtinė atmintis, ir skausmas, lydintis kiekvieną rimtą kūrinį, atsiranda suvokiant jų neadekvatumą. Paprastai menininkas būna tik savojo pasaulėlio dainius, jis turi tik vieną balsą ir traukia tik vieną dainą.

Man buvo lemta per keletą valandų pavirsti, tiksliau būti paverstam, visai kitu žmogumi. Aš jau nebekalbu apie tą apgailėtiną monstrą, kokį nupiešė laikraščiai. Teisme aš iš tiesų atrodžiau gana bjauriai. Vienu metu buvau gal pats nepopuliariausias žmogus Anglijoje. „Rašytojas iš pavydo nužudė draugą“, „Vieno sėkmė — nesantaikos tarp dviejų rašytojų priežastis“ ir pan. Visa ši vulgarybė praėjo pro mane, tiksliau, transformavosi mano sąmonėje daug ilgesniais ir daug prasmingesniais šešėliais. Lyg būčiau žengęs pro stiklą tiesiai į Gojos paveikslą. Net mano išvaizda pasikeitė — atrodžiau vyresnis, nosis nulinko, veide atsirado kažkas groteskiška. Vienas laikraštis išvadino mane „senu pikčiurna nevykėliu“.

Vos beatpažindavau save nuotraukose. O reikėjo gyventi su šia nauja išore, kurią man užmaukšlino — lyg Gojos paveiksle asilo galvą.

Pirmosios dienos buvo tikras nesusipratimų ir abejojimų viesulas. Aš ne tik negalėjau patikėti tuo, kas įvyko, aš neįstengiau šito suvokti. Beje, gana, apie tai nebepasakosiu. Mano istorija baigta. Apie ką ji buvo, aš netrukus pabandysiu paaiškinti. Mėginau elgtis visaip: šnekėjau čia vienaip, čia kitaip, prisipažindavau, sakydavau tiesą ir vėl meluodavau, staiga puldavau į neviltį ir vėl tapdavau viskam abejingas, imdavau išsisukinėti, paskui vėl nusimindavau. Niekas teisme nepadėjo. Reičelė gedulo rūbais atrodė graudinamai. Visi reiškė jai užuojautą ir rodė pagarbą. Teisėjas, kreipdamasis į ją, ypatingai palenkdavo galvą ir liūdnai nusišypsodavo. Aš nemanau, kad ji būtų šaltakraujiškai viską numačiusi. Kaip vėliau supratau, policininkai, žinoma, patys sumąstė šią versiją ir pakišo mintį Reičelei. Galbūt iš pradžių ji dar bandė padrikai burbėti teisybę. Tačiau teisybė atrodė tokia neįtikėtina. Netrukus atsirado ir žarsteklis, ant kurio nebebuvo likę jos pirštų atspaudų, užtat manųjų buvo kiek nori. Viskas atrodė akivaizdu. Reičelei beliko tik garsiai raudoti. O aš kaip tyčia elgiausi, lyg būčiau kaltas. Ko gero, tam tikrais momentais ir pats beveik įtikėdavau, jog jį nužudžiau, lygiai kaip ji turbūt kartais beveik patikėdavo, kad jo nenužudė.

Jau buvau berašąs, kad aš „jos nekaltinu“, bet tai būtų netiesa. Antra vertus, aš ir iš tiesų jos nekaltinu, tiesiogine to žodžio prasme. Tai, ką ji padarė, siaubinga, abu jos veiksmai nežmoniški — ir žmogžudystė, ir melas. Tačiau, man regis, pareiga reikalauja, kad aš įdėmiau panagrinėčiau jos poelgį ir pabandyčiau ją suprasti. „Atstumta moteris baisi.“ Tam tikra prasme galėjau jaustis paglostytas. Tam tikra prasme ji atrodė beveik verta susižavėjimo: stipri dvasia, tvirta valia. Juk aš, savaime aišku, nė akimirką negalėjau pagalvoti, kad ji tai padarė iš smulkmeniškų savisaugos paskatų. Kokius jausmus ji patyrė per teismą ir po jo? Galbūt vylėsi, kad aš kažkokiu būdu išsipinkliosiu. O gal jai prireikė nemenkų pastangų, vidinių išlygų ir saviapgaulės, kad galėtų suvaidinti savo šiurpų finalinį vaidmenį.

Šis vaidmuo net savotiškai tobulas. Kaip puikiai atkeršyta abiem jos gyvenimo vyrams! Esama moterų, kurios nemoka atleisti. „Aš jam plauko nuo savo galvos nenumesčiau, kad išsigelbėtų! Aš nė piršto nepajudinčiau matydama jį mirštant!“ Kaip vėliau sužinojau, Kristiana buvo nuvykusi pas Arnoldą į Prancūziją. Bet, nėra jokių abejonių, valia, nukreipusi šį mirtiną smūgį, subrendo kur kas anksčiau. Kai išvydau ją šio savo pasakojimo pradžioje, galėjau įsitikinti, kad ji plieninė. Tad iš tikrųjų čia nėra ko per daug stebėtis. Mane nustebino kitkas — Reičelės jausmų man stiprybė. Kad atsirastų tokia neapykanta, reikia be galo mylėti. Aš tiesiog nepastebėjau, kad Reičelė mane myli. Kaip karštai reikėjo mylėti, kad mano pražūčiai galėtum taip baisiai, taip nuosekliai meluoti. Tai turėjo sužadinti bent jau mano pagarbą. Galiausiai turbūt taip ir įvyko. Ne, aš „nekaltinu“ tikra to žodžio prasme, bet ir „neatleidžiu“. Ir apskritai nesuprantu, ką reiškia „atleisti“. Aš nutraukiau visus ryšius, aš ją „paleidau“, tarp mudviejų nebeliko to plastančio ir siejančio skriaudos jausmo. Tam tikra beveide prasme netgi linkiu jai gero. Atleidimas suvokiamas kaip emocija. Taip nėra. Greičiau tai emocijos netekimas. Taigi aš, ko gero, iš tiesų jai atleidžiu. Žodžiai čia visai nesvarbu. Tačiau ji buvo tas instrumentas, kuris man didžiai pasitarnavo.

Kol vyko teismas, aš ją ir kaltindavau, ir vėl atsiimdavau savo kaltinimus. Ne taip jau lengva gelbėtis pražudant kitą žmogų, net jeigu tai teisinga. Tarpais aš jausdavausi — tai sunku aprašyti, — kad esu atsidūręs ant pamišimo ribos nuo savo kaltės suvokimo, nuo viso savo gyvenimo kaltės apskritai. Pasodinkit bet kurį žmogų į kaltinamųjų suolą, ir jis pasijus esąs kaltas. Aš svaigau nuo savo kaltės, maudžiausi jos nešvarybėje. Laikraščiai rašė, jog teismo procesas teikia man malonumą. Malonumo jis neteikė, bet ten jaučiau gyvenimo pilnatvę — suprantama, tik todėl, kad Anglijoje dabar panaikinta mirties bausmė. Ramiai pasitikti budelio aš nebūčiau galėjęs. O miglotas kalėjimo vaizdas sudirgusią, atgijusią mano sąmonę veikė palyginti menkai. (Neįmanoma iš anksto įsivaizduoti, ką reiškia būti įkaitintam ilgiems metams.) Man buvo primestas naujas gyvenimo būdas, ir aš nekantravau kuo greičiau jį išbandyti. Manęs (pagaliau) laukė gana svarus kryžius, ir ant jo buvo užrašytas mano vardas. Tokiais dalykais nesišvaistoma. Aš pirmąkart gyvenime krūptelėjau ir atgijau ir iš savo naujosios sąmonės aukštumų dabar žvelgiau į save tokį, koksai buvau anksčiau, — drovų, neryžtingą, nuskriaustą žmogų.

Mano advokatas norėjo, kad aš prisipažinčiau kaltas, tada, matyt, būtų galėjęs iškovoti verdiktą dėl netyčinės žmogžudystės. (Galbūt ir Reičelė to tikėjosi.) Tačiau aš neprisipažinau, dar daugiau — atsisakiau paaiškinti, kur aš buvau ir kas įvyko. Iš tikrųjų sykį teisme aš išklojau visą tiesą, bet iki to laiko jau buvau tiek prisimelavęs, tiek išsisukinėjęs, jog aiškios, savaimingos šios tiesos esmės niekas nebepastebėjo. (O pasipiktinimo šauksmai iš publikos galerijos pratrūko taip griausmingai, jog publiką iš teismo salės teko pašalinti.) Aš nusprendžiau neprisiimti kaltės sau, bet ir neapkaltinti nieko kito. Iš pat pradžių buvo aišku, jog tokiomis sąlygomis apie kokią įtikimesnę versiją negalėjo būti nė kalbos. Visi: ir teisėjas, ir prisiekusieji, ir teisininkai, įskaitant mano paties advokatą, ir spauda, ir publika — apie viską susidarė nuomonę dar teismo procesui neprasidėjus. Įkalčiai prieš mane buvo labai rimti. Buvo pridėtas mano grasinamas laiškas Arnoldui, ir labiausiai prikišanti kaltę jo dalis, kur aiškiai buvo minimas kažkoks bukas daiktas, garsiai perskaityta su tokia intonacija, nuo kurios stingo kraujas. Tačiau baisiausiai, man regis, prisiekusiuosius pribloškė tai, kad aš suplėšiau Arnoldo knygas. Jų skutai arbatos dėžėje buvo atgabenti į teismą. Nuo šio momento mano likimas buvo nulemtas.

Hartbornas ir Frensis, kiekvienas savaip, bandė mane gelbėti. Hartborno versija, sumanyta drauge su mano advokatu, rėmėsi tuo, kad aš ne viso proto. („Šitas pokštas tau neišdegs, brolau!“ — riktelėjau jam per visą salę.) Duomenų tam patvirtinti jis pateikė ne kažin kiek. Pavyzdžiui, aš dažnai atšaukdavęs sutartus susitikimus. („Tokiu atveju mums visiems trūksta šulo!“ — pasakė prokuroras.) Aš užmiršęs ateiti į mano garbei surengtą vakarą. Aš esąs paniurėlis, keistuolis ir išsiblaškėlis. Įsivaizduoju esąs rašytojas. („Bet jis ir yra rašytojas!“ — pasakė prokuroras. Aš ėmiau ploti.) Buvo prisiminta, kaip akivaizdžiai šaltai aš reagavęs į sesers mirtį. Kaltintojas vėliau tuo pasinaudojo mano beširdiškumui įrodyti. Tačiau visų tų išvedžiojimų viršūnė buvo tai, kad aš užmušiau Arnoldą netekęs nuovokos ir tuoj pat viską užmiršau! Jeigu būčiau elgęsis kaip visiškai sutrikęs žmogus, dažniau griebęsis už galvos, ši versija gal ir būtų bent jau sudominusi. Tačiau aš atrodžiau tiktai melagis, o ne beprotis. Ramiai ir aiškiai paneigiau, jog esu ne viso proto, o teisėjas ir prisiekusieji su manim sutiko. Suprantama, Hartbornas tikėjo, kad aš kaltas.

Tik vienas Frensis buvo įsitikinęs, kad aš nekaltas. Tačiau iš jo naudos ne kiek tebuvo. Visus savo parodymus jis nuvertino tuo, jog be perstojo liejo ašaras, ir prisiekusiesiems padarė blogą įspūdį. Verčiau nebūtų stengęsis apibūdinti manęs kaip asmenybės ir piliečio. Prokuroras iš jo atvirai šaipėsi. Rūpindamasis mane apginti, jis geranoriškai prišnekėjo tiek melo ir pusiau tiesos, jog galų gale tapo pajuokos objektu, net ir mano pusei. Teisėjas kreipdavosi į jį pabrėžtinai ironiškai. Man, švelniai tariant, nepasisekė, kad Frensis jau buvo išėjęs, kai paskambino Reičelė. Susigriebęs Frensis ėmė tvirtinti, jog jis tuo metu buvęs, tačiau visiškai nesugebėjo nors kiek aiškiau nusakyti, kas atsitiko; visi jo parodymai būtų subyrėję nuo vieno paprasčiausio kaltintojo klausimo. Prisiekusieji akivaizdžiai laikė jį mano statytiniu ir galvojo, kad jis šneka pagal mano nurodymus. O kaltintojas jį greit sumalė į miltus. „Kodėl gi jūs tuomet nepalydėjote kaltinamojo į Ilingą?“ — „Aš turėjau eiti nupirkti bilietų į Veneciją.“ — „Į Veneciją?“ — „Taip, mudu ruošėmės drauge vykti į Veneciją.“ (Juokas.) Taigi Frensis prie teismo proceso prisidėjo tik tiek, kad norom nenorom atsirado dar viena nelemta teorija, jog aš esąs homoseksualas, iki beprotybės įsimylėjęs Arnoldą ir jį nužudęs pavydo priepuolyje! Bulvariniai laikraščiai, kuriam laikui pasigavo šią mintį. Tačiau teisėjas, galbūt nenorėdamas įžeisti Reičelės jausmų, baigiamojoje kalboje prie šios temos nebegrįžo.

Kristiana buvo viena iš bylos žvaigždžių. Rūpestingai apsirengusi, kasdien, kaip netrukus pastebėjo laikraščiai, vis su nauju ansambliu. „Turtinga, elegantiška dama“ — kaip tik tai, ko nori žurnalistai; šiaip ar taip, byla tam tikra prasme ją išgarsino, ir tai jai pravertė, kai ji sumanė atidaryti savo madų saloną. Ši mintis jai, ko gero, ir atėjo į galvą proceso metu. Kristiana labai rūpinosi manimi. (Aišku, ji irgi laikė mane kaltu.) Tačiau teismo posėdžiai teikė jai neabejotiną malonumą. Ji visais atžvilgiais buvo „kuo puikiausia liudytoja“. Atsakydavo aiškiai, tiksliai, nedvejodama, ir teisėjas, kuriam ji akivaizdžiai patiko, ją pagyrė už rimtus parodymus. Prisiekusiesiems ji irgi atrodė patraukli, vyrai kaskart susižvalgydavo, kai ją iškviesdavo. Vis dėlto išmanaus prokuroro rankose ji, nė pati to nepastebėdama, kaipmat pavirto kaltinimo įrankiu. Iš jos atsakymų apie mūsų šeimyninį gyvenimą galėjai susidaryti įspūdį, kad aš žmogus be pusiausvyros, jeigu ne tiesiog pavojingas. („Ar galėtumėt savo buvusį vyrą pavadinti nesuvaldomu?“ — „O, jis visai nesuvaldomas!“) Tas idiotiškas, aklas jos pasitenkinimas savimi taip mane pribloškė, jog nebeištvėriau ir šūktelėjau: „Šaunuolė, Krise!“ Teisėjas pašoko, lyg aš būčiau pasikėsinęs į jos dorovę. Vienas sekmadienio laikraštis pasiūlė jai nemenką sumą už teisę paskelbti jos „istoriją“, bet ji atsisakė.

Reičelė, kuriai visi jautė gyvą užuojautą, teisme pasirodydavo retai. O kai ją iškviesdavo, per salę kaskart nusirisdavo pagarbaus susižavėjimo atodūsis. Ir kas keisčiausia, net ir aš pats tuo metu jaučiau jai savotišką pagarbą, lyg ji būtų koks Dievo įrankis. Tada man atrodė, jog tai skatina kažkoks lengvabūdiškas kaltės jausmas. Bet vėliau supratau, jog tai kas kita. Reičelėje mačiau savotišką didybę. Ji nevengdavo mano žvilgsnio, neatrodė nei sutrikusi, nei susikausčiusi, kaip buvo galima tikėtis. Laikėsi paprastai ir kukliai, švelnus jos ramumas ir visiškas tikrumas darė įspūdį visiems, net man pačiam. Prisiminiau, kaip ji kartą pasakė: „Many dar yra ugnies, ugnies!“ Tada dar neįsivaizdavau, kaip pašėlusiai ir apvalomai ši ugnis gali įsiliepsnoti.

Ir niekam neatėjo į galvą, kad ji galėjo turėti motyvą nužudyti savo vyrą. Vedybinis gyvenimas labai uždaras. Vienintelį įkaltį, liudijantį tokį motyvą, aš sunaikinau savo rankomis. (Arnoldo laišką apie Kristianą.) Visi be žodžių sutiko, kad jos santuoka buvus ideali, tik vienas kitas pagarbiai užkliudė šią temą. Kalbėti plačiau niekas nematė reikalo. Lygiai kaip nebuvo nė kalbos apie tai, kad aš galėjau turėti kokių nors ketinimų dėl savo aukos žmonos. Delikatumas, viešpatavęs šiame pavyzdingame parodomajame procese, nė minties tokios neprileido, nors ji tiesiog prašyte prašėsi — atrodė akivaizdi. Net laikraščiai, kiek žinau, jos nenusitvėrė — matyt, todėl, kad mano meilės Arnoldui versija jiems atrodė patrauklesnė. Ir tas delikatumas, kaip dažnai būna, atstojo tiesą.

Lygiai dėl to paties bendro visų susitarimo tylėti teismo procese, laimė, nebuvo minimas ir Džulianos vardas. Niekam neatrodė, jog verta įtraukti į šį reikalą dar ir ją: viena vertus, mano padėtis vis tiek buvo nepakenčiama, o antra vertus — ši istorija galėjo tik dar daugiau pridaryti žalos. Taigi Džuliana dingo. Tarytumei visa ta fantastinė scena kriminalinio teismo salėje, įstatymų sargai su mantijomis ir perukais, liudytojai, kukliai besimaudantys šlovės spinduliuose, pritilusi iš susižavėjimo publika — viskas būtų tik dalis apžavų, reikalingų jai dematerializuoti, lyg jos niekada ir nebūtų buvę. Tačiau valdingas jos buvimas šioje scenoje tarpais jautėsi taip apčiuopiamai, jog aš ne sykį vos nešūktelėjau jos vardo. Vis dėlto susilaikiau. Buvau pasmerktas tylėti ir tylėjau. Kas mylėjo, supras tą nuostabų, beveik džiugų jausmą, kokį aš patyriau dėl to, kad, pakylėta į nepasiekiamas sferas, ji dabar tapo tikra tobulybe. Apie tai aš mąsčiau tuo baisiu metu, ir šios mintys lengvino mano kančias.

Formaliai aš buvau nuteistas už Arnoldo nužudymą. (Prisiekusieji išėję tarėsi ne ilgiau kaip pusvalandį. Advokatai net nepakilo iš savo vietų.) O platesne prasme — ir tai taip pat teikė peno apmąstymams — buvau nuteistas už tai, kad esu toks baisus žmogus, kad kėliau širdyje baimę ir pasidygėjimą teisėjui, taip pat garbingiems piliečiams prisiekusiesiems ir ištikimiems laisvos spaudos sarginiams šunims. Manęs neapkentė iki širdies gelmių. Teisėjas, nusprendęs įkalinti mane iki gyvos galvos, išreiškė visų troškimus. Juk įvykdytas niekšingas nusikaltimas pačia gryniausia forma: nužudytas bičiulis iš pavydo jo talentui! Ir net vargšė Priscila, pakilusi iš kapo, bedė į mane pirštu. Pasirodžiau esąs ir blogas draugas, ir blogas brolis. Mano abejingumą sesers nelaimei ir mirčiai patvirtino daugelis. Gynyba, kaip jau minėjau, bandė tuo pagrįsti mano dvasinės pusiausvyros stoką. Tačiau, visų nuomone, tai reiškė tik viena, jog aš — pabaisa.

Vis dėlto neketinu čia aprašinėti teismo proceso nei smulkiai nupasakoti savo dvasinės būklės jo metu. Apie pastarąją bus gana pasakyti vos keletą žodžių. Kiekvienas, kuriam staiga tektų stoti prieš teismą už žmogžudystę, kurios neįvykdė, aišku, atsidurtų baisioje padėtyje. Žinoma, aš pareiškiau, jog esu nekaltas. Tačiau pareiškiau (ir tai taip pat galėjo paveikti prisiekusiuosius) be to aistringo kategoriškumo, kokio galima tikėtis iš žmogaus, tikrai nekalto. Kodėl? Mintis, kad reikėtų prisiimti kaltę dėl Arnoldo mirties (ir „ją išpažinti“), iš tiesų ateidavo man į galvą kaip estetinė galimybė. Jeigu tikrai būčiau nužudęs Arnoldą, tai būtų buvę savotiškai gražu. O ironiškam žmogui kas gali būti smagiau, kaip padėtis nusikaltėlio, nepadariusio nusikaltimo? Tačiau tiesa ir teisingumas neleido man taip pasielgti. Be to (ir šitai derėjo turėti omeny teisėjui ir prisiekusiesiems), mano psichikos ir charakterio žmogui organiškai neįmanoma sumeluoti atsidūrus krizinėje situacijoje. Bet aš tikrai jaučiausi iš dalies atsakingas už blogį. Toks vaizdingas įvykių aiškinimas man buvo priimtinas jau vien todėl, kad toks vaizdingumas atitiko mano literatūrinį skonį. Aš netroškau Arnoldo mirties, bet jam pavydėjau ir (bent jau kartais) nekęsdavau jo. Aš nepalaikiau Reičelės ir nusigręžiau nuo jos. Neparodžiau dėmesio Priscilai. Atsitiko siaubingų dalykų, dėl kurių iš dalies buvau atsakingas. Teisme buvau apkaltintas dėl beširdiško abejingumo dviejų žmonių mirčiai. (Kartais, kaip pabrėžė gynyba, susidarydavo įspūdis, jog esu teisiamas už dvi žmogžudystes.) Teismo akyse buvau šaltas, beširdis fantazuotojas. Aš daug ir nuodugniai mąsčiau apie savo atsakomybę. Tačiau kaltės jausmas — tai irgi energijos forma, ir todėl vaikščiojau aukštai iškėlęs galvą, degančiomis akimis. Kiekvieno žmogaus gyvenime būna momentų, kai kaltinimas jam padeda apsivalyti. Daug vėliau, mielas mano bičiuli, iš jūsų aš išgirdau, jog, pats to nesuvokdamas, džiaugiausi išbandymais teisme, kaip galimybe galutinai išsivaduoti nuo įkyraus kaltės jausmo.

Buvo dar viena, gilesnė priežastis, kodėl aš pasidaviau įvykių tėkmei, nešūkaudamas ir neprotestuodamas, — tai buvo Džuliana. Tiksliau, čia būta dviejų priežasčių — viena ant kitos. O gal net visų trijų. Ką, mano manymu, galėjo galvoti apie visa tai, kas nutiko, Džuliana? Keista, bet aš visiškai neįsivaizdavau, ką ji apie tai galvoja. Negalėjau įsivaizduoti, kad ji laiko mane žudiku. Bet ir nesitikėjau, kad ji stos manęs ginti ir apkaltins motiną. Šiaip ar taip, šią mirtį prišaukė mano meilė Džulianai. (Tokio pobūdžio priežasties — pasekmės ryšys man buvo aiškus.) Tačiau savo atsakomybę aš norėjau amžinai paslėpti savo meilės Džulianai ir jos meilės man gelmėje. Tai tiesa, bet tik iš dalies. Be kita ko, aš jaučiau, jog tas išėjimas iš tylos pasaulio į plačią siaubų ir dramų areną man buvo būtinas ir natūralus, lyg tąsa tos dieviškos malonės, kurios turėjau laimės sulaukti. Kartais atrodydavo, jog tai bausmė, kad sulaužiau tylėjimo įžadą. O kartais, su nedideliu poslinkiu, atvirkščiai, — jog atlygis. Kadangi aš mylėjau Džulianą, ir dėl to man nutiko kai kas didinga — užsitarnavau kryžių. O kad kentėjau dėl jos ir per ją, man buvo žavi ir kone lengvabūdiška paguoda.

Teisėjų akyse, kaip jau minėjau, buvau fantazuotojas. Bet jie nė iš tolo nesuvokė, kaip tai teisinga, nors ir ne ta primityvia prasme, kaip jie manė. Tomis klaikiomis dienomis manęs nė akimirkai nepalikdavo Džulianos paveikslas. Aš tuo pat metu suvokdavau ir absoliutų jos buvimą, ir nebuvimą. Būdavo momentų, kai jausdavau, jog meilė mane tiesiog plėšo į gabalus. (Kaip būna žmogui, kai jį ryja didžiulis žvėris? Aš tai patyriau.) Kartkartėmis tas skausmas, nuo kurio beveik prarasdavau sąmonę, nuverdavo mane tuo metu, kai kreipdavausi į teismą, akimirksniu nutraukdamas mano kalbą ir teikdamas šviežio peno mano beprotybės šalininkams. Tą svajonių apie Džulianą laiką aš išgyvenau tik todėl, kad nebeturėjau jokios vilties. Net menkiausias vilties spindulėlis, ko gero, būtų mane pražudęs.

Sielai, pasiryžusiai ištverti, atsiveria gilios paslaptys. Kiek nedaug težino vadinamieji „psichologai“ apie jos kelius ir žygius. Vieną akimirką aptemusioje vaizduotėje man atsivėrė ateitis. Aš išvydau šią knygą, kurią dabar parašiau, pamačiau savo brangų bičiulį F. L., paregėjau save, neatpažįstamai pasikeitusį. Bet regėjau ir dar toliau. Knygai buvo lemta įsikūnyti dėl Džulianos, o Džuliana turėjo egzistuoti dėl knygos. Ne todėl, — nors laiko nuoseklumas pasąmonei nėra svarbus, — kad knyga buvo schema, kuriai Džuliana turėjo įpūsti gyvybės, ir ne todėl, kad schema čia buvo pati Džuliana, kurią atgaivinti turėjo knyga. Tiesiog Džuliana buvo ir yra ši knyga, kur pasakojama apie ją pačią. Čia jos sudievinimas, o kartu ir nemirtingumas. Tai mano dovana jai ir pagaliau jos turėjimas. Iš šito glėbio jai niekada nelemta išsivaduoti. Vis dėlto — ir tuo gal neįžeisiu savo mylimosios — aš regėjau dar daug toliau tamsiame ateities veidrodyje. Ir čia, jeigu sugebėsiu tai išreikšti, glūdi paskutinė, giliausioji priežastis, kodėl aš susitaikiau su neteisingu teismo nuosprendžiu.

Aš jaučiu, jog viskas, kas dabar man nutiko, ne tik yra likimo nulemta, bet kažkodėl tą pačią akimirką, kai tatai vyksta, mąsto ir dieviška galia, kuri laiko mane savo naguose. Protarpiais aš beveik sulaikydavau kvapą, kad tik netyčia nesukrutėčiau ir nenutraukčiau šio dieviško ryšio. Ir kartu supratau, jog dabar jokia siautulinga kova nepadės man ištrūkti iš likimo gniaužtų. Ir ši salė, ir teisėjas, ir nuosprendis kalėti iki gyvos galvos buvo tik daug didesnės ir tikresnės dramos šešėliai, dramos, kurioje aš buvau ir herojus, ir auka. Žmogiškoji meilė — tai vartai į pažinimą, kaip suprato Platonas. Ir pro vartus, kuriuos atvėrė Džuliana, mano esybė įžengė į naują pasaulį.

Kai anksčiau maniau, kad mano gebėjimas ją mylėti — tai ir mano gebėjimas rašyti, gebėjimas pagaliau realizuotis kaip menininkui, pasiekti tikslą, kuriam paskyriau savo gyvenimą, aš buvau teisus, bet viską suvokiau gana miglotai. Visos didžiosios tiesos yra slėpiningos, kiekvienos moralės pagrinduose glūdi mistika, visos tikros religijos — mistinės, visi didieji dievai turi daugybę vardų. Ši nedidelė knyga man labai svarbi, ir aš parašiau ją kaip galėdamas paprasčiau ir teisingiau. Ar ji gera, nežinau, ir aukščiausia to žodžio prasme neteikiu tam reikšmės. Ji atsirado, kaip atsiranda tikrojo meno kūriniai, — iš absoliučios būtinybės ir visiškai lengvai. Kad tai nėra didysis menas, manau, aš ir pats suprantu. Jos esmė man neaiški, kaip ir aš pats sau neaiškus. Mechaninės mūsų žmogiškosios prigimties spyruoklės lieka nematomos, kol dieviškoji galia ištobulina jas iki galo, o tada jau niekas apie tai nieko ir nežino. Kiekvienas žmogus artimųjų akyse menkas ir juokingas. Kiekvienas susidaro apie save tam tikrą supratimą, o jis klaidingas. Tačiau tie vaizdiniai mums būtini, jais mes gyvename ir ne taip lengvai su jais išsiskiriame, ypač su savigarba, tragedijos, atpirkimo kančios iliuzijomis. Visi menininkai — mazochistai, jie svaigsta nuo kūrybos kančių ir šios palaimos niekam neatiduotų. Ir iš tiesų įkvėpimo akimirkomis mes galime tapti savo vaizdinių herojais. Tačiau vis tiek jie bus klaidingi. Juodasis Erotas, kurį aš mylėjau ir kurio bijojau, — tai tik blankus daug didesnės ir grėsmingesnės dievybės šešėlis.

Apie visa tai, mano mielas bičiuli, tylaus bendravimo valandėlėmis mes daug kalbėjomės savo uždarumoje žodžiais — neišreiškiamų prasmių atšvaitais, nelyginant laužo atspindžiai naktinėje upėje. Taip kalbasi tik artimos, giminiškos sielos. Gal todėl išmintingajam Platonui menininkai nepriimtini. Sokratas neparašė nė žodžio, Kristus taip pat. Be tokios šviesos beveik kiekviena kalba iškreipia tiesą. Ir vis dėlto aš rašau šiuos žodžius, ir žmonės, kurių nepažįstu, juos skaitys. Šiuo paradoksu, mielas bičiuli, aš dieną po dienos ir gyvenau savo vienatvėje. Matyt, esama žmonių, kuriems jis neišvengiamas, bet ir jiems tik tada tampa gyvenimu, kai virsta ir kankinio dalia.

Nežinau, ar dar kada pamatysiu „išorinį pasaulį“. (Keistas pasakymas. Iš tikrųjų visas pasaulis ir išorėje, ir viduje.) Šis klausimas man nebeįdomus. Tikras regėjimas mato realybės pilnatvę visur — visą beribę visatą viename ankštame kambarėlyje. Sena mūrinė siena, į kurią mudu taip dažnai žvelgdavome mintimis, mano mielas bičiuli ir mokytojau, — kaip man rasti žodžių, kad galėčiau perteikti akinamą jos grožį, kur kas žavesnį ir prakilnesnį nei kalvų ir krioklių gražumas ar besiskleidžiančio pumpuro gležnumas? Jų puikumas banalus, visiems prieinamas. O tai, ką regėjome mudu, yra grožis ir didybė, pranokstantys visus žodžius, tai persimainęs pasaulis, atviras sielai. Juo gėriuosi dabar palaimingoje tyloje, ir jis kadaise šmėkštelėjo, svaigus ir nenuspėjamas, akvarelės žydrumo Džulianos Bafin akyse. Aš ir dabar regiu jas sapnuose, panašiai kaip vaikystės ikonos sugrįžta į senolių regėjimus. Tebūnie taip amžinai, nes niekas nedingsta, ir artėdami prie pabaigos mes vėl atsiduriame pradžioje.

Ir aš jus radau, mielas bičiuli, visų mano klajonių vainike. Ar galėjo taip nutikti, kad jūs nebūtumėt egzistavęs, kad nebūtumėt laukęs manęs šiame būste, kur dviese dabar gyvenam? Nemanau. Ar jūs čia atsidūrėte atsitiktinai? Ne, ne, tai aš turėjau jus sugalvoti, sukurti pasitelkęs jūsų man suteiktas kūrybines galias. Dabar gyvenimas man atsivėrė kaip klajonė ir kaip askezė, bet į pabaigą nugrimzdęs tamsoje ir nežinomybėje. Aš ieškojau jūsų, ieškojau jo, ieškojau žinojimo, kuris išeina už žmogaus sąmonės ribų ir kurio nėra kaip pavadinti. Taigi ieškojau jūsų ilgai, sielvartaudamas, ir galų gale jūs paguodėte mane už visą be jūsų praleistą gyvenimą, sutikęs drauge kentėti. Ir kančia man pavirto džiaugsmu.

Taigi mudu gyvename drauge tyliame vienuolyne, kaip mums patinka jį vadinti. Ir čia aš baigiu rašyti šią knygą. Nežinau, ar dar ką nors daugiau beparašysiu. Jūs išmokėte mane gyventi dabartimi, atsižadėjus to bevaisio, nerimastingo skausmo, kuris susieja su praeitim ir ateitim apgailėtinai menką mūsų lankelį iš didingojo troškimų rato. Menas — tik tuščias, pigus balaganas, aiškios iliuzijos žaislas, jeigu jis neveda už savo paties ribų ir pats nejuda ta kryptimi, kurią rodo. Jūs, būdamas muzikantas, leidote man tai išvysti aukščiausiose savo nežodinio meno sferose, kur forma ir esmė priartėja prie tylos ir kur segmentuotos formos neigia viena kitą ir ištirpsta ekstazėje. Ar galėtų ir žodžiai nukeliauti šį kelią per tiesą, absurdą, paprastumą — iki tylos, aš nežinau, kaip nežinau ir to, kur tas kelias nutiestas. Galbūt aš dar ką nors parašysiu. O gal pagaliau atsižadėsiu veiklos, kuri — kaip jūs man parodėte — tėra tik primityvi iliuzija.

Ši knyga tam tikra prasme yra mano gyvenimo istorija. Bet ji, tikiuosi, paprastas ir sąžiningas pasakojimas apie meilę. Ir aš jokiu būdu nenorėčiau, kad jos pabaigoje susidarytų įspūdis, jog savo palaimingoje vienatvėje užmiršau apie realiai egzistavusius savo veikėjus. Paminėsiu tik dviejų vardus. Priscila. Tik mintyse niekad nesuversiu į vieną grandinę visų atsitiktinių jos bėdų smulkmenų, kaip neužmiršiu ir to, kad iš tiesų jos mirtis nebuvo neišvengiama. Ir Džuliana. Nors ir koks įtemptas ir įkvėptas buvo mano vaizduotės darbas, aš negaliu patikėti, o mano meile, kad pats tave sukūriau. Tu amžinai išsprūsti iš mano glėbio. Menas bejėgis tave įtraukti, mintis — įprasminti. Aš nieko nežinau, o ir nenoriu žinoti, apie tavo gyvenimą. Man tu išnykai tamsoje. Tačiau aš suprantu — ir dažnai apie tai mąstau, — kad tu kažkur juokiesi, verki, skaitai knygas ir verdi valgyti, ir žiovauji, ir galbūt guli kieno nors glėbyje. Aš niekad to žinojimo neatsižadėsiu ir niekad neužmiršiu, kaip slogioje tikrovėje ir laiko gniaužtuose tave mylėjau. Ši meilė, Džuliana, liko, ji nesumenko, nors ir patyrė permainų, tai meilė su labai aiškia ir patikima atmintim. Ir ji manęs beveik nebeskaudina. Tiktai naktimis aš kartais galvoju, jog tu dabar gyveni, jog tu kažkur esi, ir lieju ašaras.

Kristianos pabaigos žodis

Ponas Loksijas man maloniai parodė šį mano buvusio vyro rankraštį ir paprašė, jeigu norėčiau, surašyti savo pastabas, kurias žadėjo įdėti į knygą. Tačiau aš neturiu jokių pastabų, nebent tai, kad visa knyga kažkokia netikra, nenuoširdi. Daug kas joje tik autoriaus fantazijos. Pavyzdžiui, aš teisme visai nebuvau „savimi patenkinta“, o labai nusiminusi. Reikia būti visai beširdei, kad galėtum jaustis patenkinta savimi tokiu metu. Bredlis sugeba viską matyti savaip ir pavaizduoti sujungęs tarsi į vientisą paveikslą. Gal tai būdinga mums visiems, bet mes nerašome knygų. Mudviejų bendro gyvenimo paveikslas jam irgi išėjo visai nepanašus. Nenoriu apie jį kalbėti negražiai, man jo nuoširdžiai gaila. Manau, jam nelengva sėdėti kalėjime, — nors, turiu pasakyti, jis laikosi gana narsiai. (Smagu, kad jis vadina savo kalėjimą „vienuolynu“. Nieko sau vienuolynas!) Aš pati, tiesą pasakius, nieko baisesnio neįsivaizduoju, ir, man regis, tai didelis dalykas, kad jis sugebėjo tenai parašyti knygą. Negaliu nieko pasakyti apie jos privalumus — aš nesu kritikė, — turiu omeny jos literatūrinę vertę. Tačiau tai, ką aš žinau, joje pavaizduota nelabai teisingai, tiek aš galiu pasakyti. Bredlis nejautė man neapykantos, kai mudu buvome vedę. Mano manymu, išvis niekada jos nejautė. Tos apsimestinės neapykantos jam prireikė tik tada, kai aš jį palikau (knygoje jis apie tai iš viso nerašo). Jis pasakoja, kaip aš jį kamavau, neleidau būti jam savimi ir panašiai. Tos vietos knygoje gana iškalbingos ir, reikia manyti, gerai parašytos. Tačiau gyvenime buvo visai ne taip. Mūsų santuokos bėda buvo ta, kad aš buvau jauna ir troškau gyventi smagiai ir laimingai, o Bredlis to nesugebėjo man suteikti. Dėl to, kad knygoje jis gana sąmojingas (kartais net ten, kur nieko nėra juokingo), skaitytojas gali pagalvoti, kad gyventi su tokiu žmogumi labai linksma. Nieko panašaus. Jokio karo, kaip jis aprašo savo knygoje, taip mudviejų nebuvo. Aš tik ėmiau liūdėti ir nuobodžiauti, jis irgi, tada nusprendžiau jį palikti, nors jis prašė ir maldavo mane neišeiti, bet knygoje apie tai nutyli. Mūsų vedybos buvo klaida. Antrąsyk ištekėjusi buvau daug laimingesnė. Apie savo antrąjį vyrą aš tokių bjaurių dalykų, kaip rašo Bredlis, nešnekėjau, nors šia tema pajuokauti, aišku, galėjau. Bredlis niekad juokų gerai nesuprasdavo. Kažkur knygoje, nerandu dabar, kurioje vietoje, jis sakosi esąs puritonas, ir, mano nuomone, tai teisybė. Moterų jis nesuprato. Ir, man regis, pavyduliavo manęs antrajam mano vyrui, — kam malonu žinoti, kad tavo žmona laiminga su kažkuo kitu. Ir, žinoma, jis labai klysta, kai savo „romano“ pradžioje rašo, jog aš, sugrįžusi į Londoną, norėjau vėl su juo susieiti. Tai netiesa. Užsukau pas jį paprasčiausiai todėl, kad jis buvo vos ne vienintelis mano pažįstamas Londone, be to, man buvo įdomu sužinoti, kaip jis per tą laiką gyveno. Buvau puikiai ir linksmai nusiteikusi, norėjosi jį pamatyti, štai ir užvažiavau. Man jo nereikėjo! O štai aš jam buvau reikalinga, tai iškart pasidarė aišku, nors jis apie tai visiškai nerašo. Jis tuoj pat ėmė mane persekioti. O kai aš pasakiau, jog noriu, kad mudu liktume tik draugais, jis labai supyko ir įsižeidė, ir tada, matyt, ir prirašė tų bjaurių dalykų, — kad jis manęs nekentė ir kad aš baisi moteris vorė, — vien tik kerštaudamas už tai, kad grįžusi į Londoną nebuvau jam labai maloni. Argi iš knygos nematyti, kad jis vėl mane įsimylėjo, o gal ir nebuvo nustojęs manęs mylėti? Jam buvo baisus smūgis, kai pasirodė, kad aš vėl Londone ir vėl jį atstūmiau. Manau, čia ir bus ta tikroji priežastis, dėl kurios jam galiausiai pasimaišė protas, ką mano vyras taip stengėsi įrodyti teisme. Beje, ir jo motina, ir sesuo taip pat buvo be pusiausvyros ir neurastenikės, visai šeimynai ne pro šalį būtų buvę kreiptis į psichoanalitiką. Aš pati tikiu, jog Bredlis buvo paklaikęs, kai užmušė Arnoldą Bafiną, o paskui jam susidrumstė protas ir jis viską prisiminė lyg per sapną. Tos migdomųjų tabletės, kurias jis gėrė, atima žmogui atmintį. Manau, jog ir sesers mirtis jį labai paveikė, nors ir neatrodė, kad jis labai sielvartauja, ir, žinoma, jis ją paliko, nors matė, kokia jos būklė, tačiau lengva širdimi primetė ją mano globai. Galbūt čia įsimaišė pinigai, jis visuomet buvo šykštokas. O tai, ką jis rašo apie seserį šios knygos pabaigos žodyje, mano manymu, nėra tikri jausmai, o tiktai sąžinės priekaištai: jį nuolatos grauždavo sąžinė, bet geresnis jis dėl to nepasidarydavo. O dėl tos dalies, kur pasakojama apie panelę Bafin, jai turėtų būti labai nepatogu, nes čia beveik viskas jo įsivaizduota. Aš apskritai stebiuosi, kad šią knygą ketinama išleisti. Mano nuomone, visa ši istorija išgalvota norint nuslėpti meilę man. Šiaip ar taip, juk žmonės neįsimyli taip staiga, netikėtai, nebent romanuose. Man rodos, didžiausia Bredlio bėda ta, kad jis taip ir neįstengė pakilti virš savo aplinkos. Jis nuolatos prisimena jų „krautuvėlę“ ir, manau, jis gėdijosi savo tėvų, gėdijosi, kad negavo gero išsilavinimo, — manau, tai daug ką paaiškina. Man regis, jis šiek tiek snobas, o iš to gyvenime naudos ne kažin kiek. Mano vyras sako, jog Bredlis joks rašytojas, jis gal būtų galėjęs tapti filosofu, bet jam trūko išsilavinimo. Bredlis neteisus, sakydamas, jog mintis apie haute couture — madų saloną man atėjo tik proceso metu, neįsivaizduoju, iš kur jis tai ištraukė. Aš niekad neketinau prekiauti moteriškais baltiniais kartu su ponu Bafinu, o savo dabartinį saloną sugalvojau atidaryti dar iki sugrįžimo į Londoną. Bet dėl vieno dalyko jis visiškai teisus — aš iš tikrųjų moku tvarkyti verslo reikalus, tai rodo ir pasakiškas salono suklestėjimas vos per keletą metų. Mano vyras taip pat pasirodė besąs apsigimęs verslininkas, be to, labai pravertė jo išmanymas apie mokesčius, taigi bent vienas naudingas dalykas iš to teismo išėjo, nors, kaip jau sakiau, man iš tiesų buvo labai liūdna ir gaila vargšo Bredlio. (Ir, žinoma, pono Bafino taip pat.) Dar norėčiau Bredliui pasakyti, jeigu jis kada nors perskaitys šį mano prierašą, kad iš visos širdies jį užjaučiu ir visada galvoju apie jį su švelniais jausmais. Rašyti jam laiškų nebematau prasmės. Kad vargšas Bredlis vis dar neatėjęs į protą, aiškiai rodo jo pabaigos žodis šiai knygai: iš jo matyti, kad jis įsivaizduoja esąs kažkoks mistikas. Ši dalis atrodo taip, lyg ją būtų rašęs beprotis, ji kelia man šiurpą. Ir kam išvis tiek triukšmauti dėl meno, juk puikiausiai galima gyventi ir be jo? O kaip, pavyzdžiui, visi socialiniai darbuotojai arba tie, kur gelbsti nuo bado ar stichinių nelaimių, nejau jie visi kokie nevykėliai? Menas toli gražu dar ne viskas, bet, aišku, tokiems kaip Bredlis svarbu tik tai, ką jie patys daro. Na, blogiausiu atveju jis pagaliau išleis dar vieną knygą. Dabar jau visiems turėtų būti aišku, jog „ponas Loksijas“ — iš tiesų yra vienas garsus leidėjas, ir jis tikisi gauti nemažą pelną išleidęs Bredlio memuarus, manau, jog tikriausiai ir gaus. Man sakė, kad ir sekmadienio laikraščiai ketina juos spausdinti. Tiktai nežinau, ar žmonės kalėjime gali sudaryti autorines sutartis ir gauti honorarą. Taigi asmuo, kurį Bredlis vadina savo „mokytoju“ ir panašiai ir kurį jis, kaip matyti, didžiai vertina, turėtų būti kažkas kitas arba gal šios vietos knygoje išgalvotos, kaip ir visa kita. Dar sykį noriu pasakyti, kad man nuoširdžiai gaila Bredlio, ir aš tikiuosi, jog ten, kalėjime, jam nėra per daug sunku. Galbūt beprotybė ne pats blogiausias dalykas, jeigu tai leidžia žmogui jaustis laimingam, kai iš tiesų taip nėra.

Kristiana Hartborn

Frensio pabaigos žodis

Turiu garbės ir malonumo prie šios savotiškos „autobiografijos“ pridurti kritišką epilogą. Darau tai su džiaugsmu iš pagarbos savo senam draugui, „besikamuojančiam kalėjime“, ir kartu norėdamas pasitarnauti mokslui. Tokia įspūdinga savianalizė, parašyta talentingos plunksnos, verta kuo kruopščiausių ir išsamiausių komentarų, kuriems, kaip sužinojau iš leidėjo, neliko vietos šiame leidinyje. Tačiau šiuo metu aš rašau ir savo laiku rengiuosi išleisti plačią knygą apie Bredlio Pirsono bylą, ir joje „autobiografija“, suvaidinusi svarbiausio liudytojo vaidmenį šioje cause celebre32 bus prideramai išnagrinėta. O kol kas — trumpai išdėstysiu pačius svarbiausius dalykus.

Vargu ar verta sakyti, kad Bredlio Pirsono atveju matome klasikinius Edipo komplekso simptomus. Tai akivaizdu ir gal net banalu. Beveik visi vyrai myli savo motinas ir neapkenčia tėvų. Todėl daugelis vyrų, suaugusių, nekenčia ir bijo visų moterų. (Deja, dievinamai mamai neatleidžiama, kam ji miegojo su neapkenčiamu tėčiu!) Taip buvo ir Bredliui. Kokią daugybę žodžių nusakyti fiziniam pasidygėjimui jis randa aprašydamas knygoje veikėjas moteris! Daug vyrų, tiesiog nesąmoningai, laiko moteris iš prigimties nešvarias.

Vien įsivaizdavus menstruacijas apima siaubas ir pasišlykštėjimas. Moterys dvokia. Tai, kas moteriška, — tamsu, nešvaru, minkšta. Tai, kas vyriška, — šviesu, švaru, kieta. Taip atrodo ir Bredliui. Mes matome, kaip jis gėrisi (sunku rasti kitą žodį) fiziniais savo moterų trūkumais, atgrasumu ir nevalyvumu, ligomis. Sesers atveju jis tiek pasibjaurėjo jos senatve ir protiniu nuosmukiu, jog pačiu nedoriausiu ir beširdiškiausiu būdu paliko ją likimo valiai, nors tuo pat metu nesiliovė kalbėjęs apie savo brolišką pareigą ir net meilę jai. Be jokios abejonės, ji, savo nelaimei, jam asocijavosi su krautuvėle, su troškia paniekintų motinos įsčių glūduma, motinos, stovinčios ant žemesnės socialinės pakopos. Deja, mūsų žemiškajame gyvenime tokie simboliai taip lengvai dėliojasi į keisčiausias priežasčių ir pasekmių grandines, iš kurių žmogus niekada nepajėgia ištrūkti! Dar daugiau, fizinis atvaizdas atitinka moralinį. Moterys melagės, klastingos, bailės. Priešingai joms, patsai Bredlis knygoje parodytas toks puritonas, estetas, aukštas liesokas vyriškis — tiesiog ne žmogus, o nelinkstantis plieninis Ryšių bokštas. Nuo čia mūsų herojui tik vienas žingsnis, ir jau mato save — net ir nepasiekęs jokių meilės aukštumų — kaip „įsivaizduojamą Don Žuaną“. (Šiuo jaudinančiu apsirikimu jis visiškai išsiduoda!)

Taip pat vos užmetus akį aišku, jog mūsų subjektas homoseksualus. Jis turi visus narcisizmo bruožus, būdingus šiai publikai (žiūrėk autoportretą, pateiktą knygos pradžioje). Jo mazochizmas (apie kurį išsamiau žr. toliau), jo gyrimasis savo vyriška jėga, atviras prisipažinimas dėl tapatybės neapibrėžtumo, jo požiūris (apie kurį jau kalbėjau) į moteris, santykiai su tėvais — viskas liudija tą patį. Šia savybe, matyt, ir būtų galima paaiškinti jo keistai „neįtikinamą“ elgesį teisme. Jis netikėjo pats savimi ir todėl negalėjo įkvėpti tikėjimo teisėjui ir prisiekusiesiems. Bredlis Pirsonas savimonės stygių siejo su kūrybingos asmenybės ypatybėmis. Bet čia jis daro klaidą, būdingą neišmanantiems, — priežastį palaiko pasekme. Dauguma menininkų homoseksualūs. Tai jausmingi, švelnūs žmonės, jiems atimta galimybė įtvirtinti savo asmenybę ir kaip vyrams, ir kaip moterims, galbūt todėl jie ypač gerai sugeba atstovauti visai žmonijai, o jų sielose telpa visas pasaulis.

Tai, kad „Bredlio Pirsono istorijoje“ daugiausia pasakojama apie vyro meilę moteriai, beveik negali paneigti mūsų teorijos. Bredlis pats įduoda mums į rankas mįslės įminimą. Kai jis pirmąsyk (knygoje) išvysta savo jaunąją meilę, jis palaiko ją berniuku. Įsimyli ją, vaizduodamasis, kad tai jaunuolis. Ir lytinis aktas jam pasiseka tada, kai ji apsirengia princo kostiumu. (O kas, beje, mėgstamiausias Bredlio Pirsono autorius? Didžiausias iš visų homoseksualų. Nuo ko įsiaudrina Bredlio Pirsono fantazija iškildama aukščiau Ryšių bokšto? Nuo minties apie jaunuolius, kuriuos vaidino merginos, persirengusios jaunuoliais!) Toliau: kas iš tikrųjų yra ta mergaitė? (Žinoma, visi jos interesai nukreipti į tėvą, o dukters jausmai perkelti į Bredlį.) Pirsono protežė, jo varžovo, stabo, įkyruolio, jo draugo, jo priešo, jo alter ego dukra, Arnoldo Bafino dukra. Mokslas tvirtina, jog tokie dalykai nebūna atsitiktiniai. Ir mokslas neklysta.

Kai sakau, kad Bredlis Pirsonas buvo įsimylėjęs Arnoldą Bafiną, nereikia to suprasti tiesmukai. Mes turime reikalą su komplikuotos ir rafinuotos asmenybės psichologija. Daug primityvesni, daug žemiškesni jausmai galėjo traukti jį ir prie kito objekto. Tačiau Arnoldas simbolizavo visą šios nelaimingos saviapgaulės aukos aistrą, jo meilės tikslą. Tai Arnoldą jis mylėjo, tai Arnoldo nekentė, Arnoldo atvaizdas jam atrodė lyg iškreiptas savojo atspindys srovėje, prie kurios palinkęs amžinai susižavėjęs savimi, amžinai susisielojęs Narcizas. Jis pripažįsta, — koks reikšmingas žodis! — jog ir Arnoldas, ir jis pats turi kažką „demoniška“. Literatūrine prasme Arnoldo paveikslas „silpnas“, — tai galėtų patvirtinti kiekvienas kritikas. Ir iš tiesų, kodėl visa ši istorija atrodo tokia keistai „neįtikėtina“, tarytum tuščiavidurė? Kodėl mums atrodo, kad joje kažko trūksta? Taigi todėl, kad Bredlis nėra iki galo nuoširdus. Jis dažnai sako, jog yra prisirišęs prie Arnoldo, jog Arnoldui pavydi, netgi per daug apie jį galvoja, bet nedrįsta šių jausmų nei išreikšti, nei realizuoti jų savo pasakojime. Dėl tokių nutylėjimų jo pasakojimas, užuot alsavęs karščiu, lieka visai šaltas.

Vis dėlto įdomiausias čia ne klasikinis „objekto pakeitimas“. Šis atvejis įdomus tuo, jog Bredlis Pirsonas yra menininkas, kuris tiesiog mūsų akivaizdoje atvirai (o dažnai ir nenuoširdžiai) samprotauja apie savo meną. Kaip jis sako, siela ieškodama nemirtingumo atveria gilias paslaptis. Pats Bredlis dažnai nesuvokia savo samprotavimų reikšmingumo, ir dėl to kompetentingam analitikui jo knyga tampa dar vertingesnė ir labai pamokoma. Kad Bredlis — mazochistas, akivaizdu. (Kad visi menininkai tokie — tai dar vienas truizmas.) Kaip lengva ekspertui išaiškinti jo pamišimą dėl literatūros! Net patys didžiausi neįstengia visiškai užtrinti pėdsakų, nuslėpti smulkių nuodėmėlių, susilaikyti nuo piktdžiugos šūksnio! Ir matyti — tai dėl to menininko dirbta, tai dėl šios scenos viskas parašyta, norėta pasimėgauti šiuo slaptu savo slepiamos meilės simboliu. Bet gali gudrauti kiek nori, nuo mokslo akies vis tiek nepasislėpsi. (Tai viena iš priežasčių, kodėl menininkai taip bijo mokslininkų ir juos šmeižia.) Bredlis irgi gudragalviškai mus suklaidina, ypač kai vaizduoja savo meilę paprastam heteroseksualiam objektui, bet argi neaišku, kad iš tikrųjų jis apsidžiaugia, kai Arnoldas Bafinas sugriauna visus jo planus?

Arnoldas Bafinas, be abejo, yra figūra, pakeičianti tėvą. Kodėl Bredlio ir meilė, ir neapykanta nukreiptos kaip tik į rašytoją? Ir kodėl jį patį tiesiog apsėdusi mintis, esą jis yra rašytojas? Toks meno pasirinkimas irgi labai reikšmingas. Bredlis smulkiai pasakoja, kad jo tėvai laikė rašymo reikmenų krautuvėlę. Tas popieriaus terliojimas (defekacija) simbolizuoja ne ką kita, o maištą prieš tėvą. Kaip tik čia ir reikia ieškoti ištakų tos paranojos, kurios simptomus Bredlis, pats to neįtardamas, aiškiai demonstruoja savo knygoje. (Prisiminkime, pavyzdžiui, kaip jis „interpretuoja“ savo didžiosios meilės laišką!) Kodėl Bredlis taip piktdžiugiškai dievina dideles kanceliarijos parduotuves? Juk jo tėvas taip ir nepasiekė tokių aukštumų! Visur esanti auksinė tabakinė irgi tarnauja tam pačiam tikslui: tai „dovana“, akivaizdžiai pranokstanti skurdaus krautuvininko galimybes. (Ir suprantama, ji kaltinė — kaltė.) Išsamiau apie šį palyginti aiškų Pirsono bylos aspektą skaitykite mano netrukus išeisiančiame veikale „Dar apie froidistinį Akropolio aiškinimą“.

Psichologijos, jei ne literatūros, požiūriu daug įdomesnė poetiškai ir visiškai sąmoningai Pirsono meistriškai plėtojama jo paties tema. Mįslingas, dviprasmis — tiksliau daugiaprasmis — knygos pavadinimas, nors ir miglotai, „aiškinamas“ paties autoriaus. Bredlis turi omenyje „juodąjį Erotą“. Užsimena ir apie kitą, dar paslaptingesnį įkvėpimo šaltinį. Jo teiginiai, pateikti be vertinimo, gali būti kupini giliausios prasmės, bet gali būti tik pretenzingi niekai. Tačiau svarbiausia tai, jog psichologinė jų vertė neabejotina. Savaime suprantama, jog vyrui natūraliau įsivaizduoti meilę moteriai, kaip ir moteriai įsivaizduoti meilę vyrui. (Tiesa, ir Erotas, ir Afroditė sukurti žmogaus fantazijos, tačiau reikšminga tai, kad pirmasis pagimdytas antrosios.) Tačiau Bredlis be jokios gėdos entuziastingai piešia stambų, juodą žaliūką (tokį milžiną negrą), kuris, kaip jis įsivaizduoja, atėjęs sutvarkyti jo gyvenimo — ir asmeninio, ir kūrybinio. Dar daugiau (ir tai galutinai patvirtina mūsų teoriją), jeigu panorėtume tiksliau išsiaiškinti, kas gi tasai baisingas „princas“, mums užtektų palyginti pagal skambesį du žodžius — „princas“ ir „Pirsonas“. Lygiai taip pat ir mitinis ponas Loksijas pasirodo besąs — tik lengvai užsimaskavęs — mūsų bičiulis. Juos išduoda net krintantis į akis stiliaus panašumas. Mūsų herojaus narcisizmas suryja visus kitus personažus ir toleruoja tiktai vienintelį — save. Bredlis išgalvojo poną Loksiją, kad galėtų pasauliui pristatyti save, tiktai pridengtą tariamo objektyvumo. Apie F. Loksiją jis rašo: „Aš būčiau galėjęs jį išgalvoti.“ Ir išgalvojo!

Viliuosi, jog mano senas bičiulis, metęs išmintingą žvilgsnį į šias eilutes (įsivaizduoju, kaip jis šypsosi savo drovia, ironiška šypsena), bus atlaidus paprasto mokslininko pastaboms. Noriu jį patikinti, kad jas įkvėpė ne tik šalta meilė tiesai, bet ir karštas prieraišumas didžio žavesio žmogui, kuriam šių komentarų autorius jaučia tikrą pripažinimą ir dėkingumą. Aš jau minėjau, kad Bredlio gyvenimą sušildė ir kitas jausmas, daug realesnis ir „žemiškesnis“, kad buvo ir kita meilė, daug paprastesnė ir neatnešusi tiek dvasinių kančių. Tuo liguistu švelnumu man, kurį jis taip nemokšiškai slepia, aš nepasinaudosiu kaip jo perversijos įrodymu, to nė nereikia (tipiškos, pavyzdžiui, vien jo pastangos sumenkinti, pažeminti savo meilės objektą). Tačiau negaliu užbaigti šios mažos monografijos, jam nepasakęs, jog žinojau apie jo jausmus ir, tegu jis manimi tiki, didžiai juos branginau.

Frensis Mario,

psichologas konsultantas

Priimami užsakymai mano būsimai knygai „Bredlis Pirsonas, paranoikas iš rašymo reikmenų krautuvėlės“, kreiptis leidėjo adresu. Laiškus į mano konsultacijų kabinetą irgi siųsti tuo pačiu adresu.

Reičelės pabaigos žodis

Į mane kreipėsi ponas Loksijas, prašydamas išreikšti nuomonę apie fantastinį mano vyro žudiko rašinį. Iš pradžių buvau linkusi visai atmesti jo prašymą. Svarsčiau galimybę ir imtis teisinių priemonių, kad knyga nebūtų išleista. Tačiau visas šis reikalas jau iškeltas viešumon — ir, manau, neatsitiktinai, — todėl dabar sustabdyti šį jausmų „išsiliejimą“ reikštų ne nuslėpti rašinį nuo viešumos, o tik dar labiau padidinti susidomėjimą juo kaip uždraustu. Jau verčiau parodyti nuoširdumą ir užuojautą. Todėl, kad šio fantastinio rašinio autorių mes turime — ar bent jau turėtume — tik užjausti ir jo gailėtis. Labai liūdna, kad atsidūręs vienatvėje, kurion, jo žodžiais tariant, jis visada veržęsis, Pirsonas pasirodė tesugebąs parašyti tik kažkokius vaikiškus kliedesius, o visai ne tą rimtą meno kūrinį, apie kurį visą laiką šnekėdavo ir kurį įsivaizdavo sukursiąs.

Aišku, aš nenorėčiau būti žiauri. Triukšmas, vėl atsinaujinęs aplink šią klaikią tragediją, suteikia man begalę skausmo. Kad ir mano gyvenimas sudužo į šukes, — faktas, nuo kurio nepabėgsi. Vis dėlto viliuosi, jog nuo skausmo nepasidariau beširdė. Pati aš nenoriu nieko įskaudinti. Bet nemanau, kad mano nuoširdumas galėtų pakenkti Bredliui Pirsonui: pernelyg patikimai jį saugo nuo smūgių fantastinis įsivaizdavimas to, kas iš tikrųjų įvyko, ir to, kas yra jis pats.

Dėl to, kaip jis dėsto įvykius, neturiu ko pasakyti. Tai viso labo tiktai kliedesiai, įdomūs nebent psichiatrui. Leiskite pasakyti iš karto: kokiais motyvais vadovaudamasis Bredlis Pirsonas tai rašė, nežinau ir negaliu spręsti. (Kokie yra pono Loksijo motyvai, aš dar pakalbėsiu.) Turbūt, švelniausiai tariant, būtų galima pasakyti, kad jo norėta parašyti romaną, bet toliau už savo fantazijas taip ir nenueita. Manyčiau, daugelis romanistų linkę perkurti tai, kas išgyventa, „arčiau savo širdies troškimų“, bet jiems bent jau užtenka takto, kad pakeistų vardus. B. P. (toliau vartosiu šiuos inicialus) leidžia mums suprasti, jog kalėjime jis atradęs Dievą (o galbūt Tiesą ar Religiją, ar dar ką kita). Turbūt kiekvienas, atsidūręs kalėjime, galvoja atradęs Dievą, antraip neišgyventų. Aš dabar jau nebejaučiu jam pagiežos, netrokštu keršto, nenoriu, kad jis kaip nors baisiai kentėtų. Jo kančios neatlygins mano netekties. Naujasis jo „tikėjimas“ irgi gali būti visai nuoširdus, o gali būti, kaip ir visa knyga, tik dūmų uždanga, slepianti piktadarybę, dėl kurios jis neatgailauja. Jeigu jo plunksną vedžiojo pikta valia, mes turime reikalą su tokiu piktadariu, kurį nuteisti žmogiškas teismas bejėgis. O jeigu, kas panašiau į tiesą, B. P. pats tiki arba bent pusiau tiki ir savo „išgelbėjimu“, ir šia istorija, tai prieš mus žmogus, kurio protas neatlaikė per ilgos įtampos. (Aišku, žudydamas jis nebuvo pamišęs.) Ir tada jis, kaip jau sakiau, vertas tik pasigailėjimo. Štai šitaip aš linkusi apie jį galvoti, nors, kaip yra iš tikrųjų, nežinau ir nenoriu žinoti. Kai B. P. įėjo pro kalėjimo vartus, man jisai mirė ir daugiau nebenoriu su juo turėti nieko bendro. Galvoti apie jį su pykčiu, su nuoskauda būtų pernelyg sunku, be to, beprasmiška ir nedora.

Aš neatsitiktinai pirma paminėjau „vaikiškus kliedesius“. B. P. priklauso prie vadinamųjų Piterio Peno tipo žmonių. Jis nepasakoja apie savo gana ilgą gyvenimą praeityje, tiktai pamini, jog jame būta romanų su moterimis. Tokie žmonės mėgsta nuolat remtis praeitimi, bet elgtis taip, lyg jie amžinai būtų dvidešimt penkerių. (Jis vadina save senstančiu Don Žuanu, lyg nebūtų jokio ypatingo skirtumo tarp tariamų pergalių ir tikrų! Aš pati labai abejoju, kad jo gyvenime būta daug moterų.) Psichiatras, ko gero, nustatytų jo „raidos atsilikimą“. Jo literatūrinis skonis irgi vaikiškas. Jis išdidžiai postringauja apie Šekspyrą ir Homerą, bet, man regis, pirmojo jis nebeskaitė nuo mokyklos laikų, o antrojo išvis nėra skaitęs. Jis skaito, — nors pats to niekur neprisipažįsta, — tik pusėtiną nuotykių literatūrą, tokių rašytojų kaip Forsteris, Stivensonas, Mulfordas. Iš tikrųjų jam patiko knygos berniukams, primityvūs nuotykiai be meilės peripetijų, jam reikėjo įsivaizduoti esant šauniu herojumi, narsuoliu su špaga rankoje ir panašiai. Vyras dažnai man apie tai kalbėdavo, o sykį tiesiai pasakė savo nuomonę pačiam B. P. Šis susikrimto ir, pamenu, išraudo iki plaukų šaknų.

Save patį jis vaizduoja visiškai neteisingai. Galima pagalvoti, kad jis iš tiesų buvo toks ironiškas, santūrus, kandus idealistas. Tiesa, jis pripažįsta turįs vieną trūkumą — esąs puritonas, bet ši savikritika nuskamba taip, lyg jis dar sykį patvirtintų savo aukštą moralę ir principingumą. Iš tikrųjų jis visai neturėjo savigarbos. Ir išvaizdos buvo lyg juokdario. (Niekas jam nebūtų davęs mažiau metų, negu turėjo, kur ten!) Susikaustęs, nepaslankus, baikštus ir drovus žmogus, bet kartu ir gana įkyrus. Dažnai netgi neatsikratomas. Vaidinti rašytoją jam buvo psichologiškai būtina. Sako, nevykėliams tai būdinga. Jis apsimeta, jog rašo, o paskui suplėšo ką parašęs, rašo ir plėšo, o paskui iki apkvaišimo tvirtina, koks jis esąs kantrus ir reiklus sau. Aš esu tikra, jog nieko gyvenime jis nėra suplėšęs (išskyrus mano vyro knygas). Buvo pakvaišęs dėl spausdinto žodžio. Jis kamavosi trokšdamas to, ką turėjo mano vyras, — šlovės. Troško matyti savo rašymus išspausdintus — bet kuria kaina, ir nuolatos apeidavo visus leidėjus, o gal ką nors išspausdins! Jis net mano vyrą prašė užtarti už jį prieš savo leidėją. Ir apskritai jis nebuvo nei stoikas, nei asketas, o greičiau priminė berniūkštį, kuris užsidegęs įsiūlyti savo kūrinėlį mokyklos žurnalui. Netgi graudu, kai taip elgiasi pagyvenęs žmogus.

Žinoma, B. P. labai kentėjo nuo savo nevisavertiškumo. Tai buvo paniuręs nevykėlis, gėdijosi savo kilmės ir neišsilavinimo ir iki kvailumo gėdijosi savo tarnybos, kuri, kaip jam atrodė, darė jį juokingą. Ir iš tikrųjų jis visiems mums atrodė juokingas, nors visai dėl kitos priežasties. Apie jį niekas negalėdavo — iki tos tragedijos — kalbėti nesišypsodamas. Ir jis, matyt, tą jautė. Baisu net pagalvoti, bet, ko gero, žmogus gali padaryti rimtą nusikaltimą tiesiog tik tam, kad žmonės nustotų iš jo šaipytis. O kad B. P. buvo iš tų žmonių, kurie nepakenčia, kai iš jų juokiamasi, galima įsitikinti atsivertus bet kurį knygos puslapį. Visas tas pompastiškas, save pašiepiantis stilius — tiktai savigyna ir kartu būdas užkirsti kelią kitų pašaipoms.

Ir, aišku, jis viską apverčia aukštyn kojomis, kai rašo apie savo santykius su mūsų šeima. Pavyzdžiui, jis nelabai kukliai sako, kad mums jo reikėdavę. O iš tiesų tai jam mūsų reikėjo, jis būdavo tarsi koks prielipą, kartais baisiausiai nusibosdavo. Jis buvo labai vienišas, ir mes jo gailėjomės. Tačiau, prisimenu, būdavo atvejų, kai jis norėdavo atvažiuoti, o mes prisigalvodavome juokingiausių atsikalbinėjimų arba apsimesdavome, jog nieko nėra namie, kai jis paskambindavo į duris. Kritiškiausi, aišku, buvo jo ir mano vyro tarpusavio santykiai. Tiesiog juokinga, kai jis sakosi „atradęs“ mano vyrą. Vyras jau buvo žinomas rašytojas, kai B. P. iškaulijo iš vieno redaktoriaus, kad leistų jam parašyti kažkurio mano vyro romano recenziją, o paskui jis įsitrynė į mūsų namus ir pasidarė, kaip sykį leptelėjo mano dukra, „šeimos katinėlis“.

Net savo kliedėjimų knygoje B. P. neįstengia nuslėpti, kad jis pavydėjo vyrui pasisekimo. Manau, tas pavydas buvo vienintelė jį graužianti aistra. Jis taip pat žinojo, kad vyras, nors elgiasi su juo draugiškai ir maloniai, žiūri į jį truputį iš aukšto ir pasišaipo iš jo. Tai jį baisiausiai kankino. Kartais atrodydavo, kad jis apie nieką daugiau nebegali galvoti. Jis pats naiviai prisipažįsta, kad jam reikėjo draugystės su Arnoldu, ji teikė jam teisę tapatintis su juo ir dalintis jo šlove, kad neprarastų galvos iš pavydo ir pykčio. B. P. pats gali būti sau kaltintojas. Atvirumo valandėlę jis prisipažįsta, kad Arnoldą vaizduoja, švelniai tariant, iš anksto prieš jį nusiteikęs. (Ir tuoj priduria, jog apskritai nekenčiąs žmonių padermės!) Ir, žinoma, jis niekad nėra „padėjęs“ Arnoldui, tai Arnoldas beveik kiekviename žingsnyje jam padėdavo. Jo santykiai su manim ir vyru buvo tarsi vaiko santykiai su savo tėvais. Irgi turbūt gana įdomu psichiatrui. Bet aš nebenoriu plačiau pasakoti apie tai, kas akivaizdu, ir apie ką išsamiai buvo kalbama teisme.

Jo prasimanymai apie mano dukrą, suprantama, visiškai absurdiški — ir dėl jo jausmų, ir dėl josios. Mano dukra visada žiūrėjo į jį kaip į „juokingą dėdulę“ ir, be abejo, visuomet jo gailėdavosi, o gailestį labai lengva palaikyti švelnumu, tiksliau, gailestis ir yra švelnumo atmaina, taigi šia prasme ji gal ir buvo jam švelni. Jo didžioji „aistra“ jai — tipiška fantazija. (Vėliau aš paaiškinsiu, iš kur ji atsirado.) Man atrodo, nusivylę, neradę gyvenime vietos žmonės apskritai yra linkę pasiduoti fantazijoms. Jose jie randa nusiraminimą, nors ne visuomet nekaltą. Pavyzdžiui, jie gali pasirinkti kokį menkai tepažįstamą asmenį, įsivaizduoti, kad tas žmogus beprotiškai juos įsimylėjęs, ir sukurti ištisą romaną su dramatiškais meilės santykiais. B. P., kaip sadomazochistas, suprantama, įsivaizduoja nelaimingą atomazgą — amžiną išsiskyrimą, nepakeliamas meilės kančias ir panašiai. Jo vieninteliame išleistame romane (jis sakosi išleidęs keletą knygų, bet iš tiesų išėjo tik viena) kaip tik ir pasakojama apie tokią nelaimingą romantišką meilę.

Tokia pat sadomazochistinė fantazija sukūrė (suprantama, tiktai jo vaizduotėje) ir tą sceną knygos pradžioje, kai jis sakosi atėjęs pas mus į namus ir užtikęs mane viršuje gulinčią lovoje su pamušta akimi, ir t. t. Aš ne sykį esu pastebėjusi, jog B. P., kalbėdamas su vyru ir su manimi, mėgsta daryti užuominas, kad jam atseit ne paslaptis mūsų šeimyniniai nesklandumai. Mudu su vyru drauge pasijuokdavome iš to jo pramano, neįžiūrėdami čia nieko grėsmingo. Galbūt jis tikrai iš savo viengungiško naivumo (iš esmės jis visą gyvenimą ir buvo viengungis) paprastus šeimyninius nesutarimus palaikydavo rimtais kivirčais. Bet panašiau į tai, kad jis beveik nesąmoningai visa tai prasimanydavo, nes jam taip norėdavosi. Juk negali taip būti, kad „tėtis ir mama“ sugyventų taikiai. Mintyse jis stengėsi mus abu pažeminti ir tokiu būdu kiekvieną patraukti prie savęs.

Šioje byloje yra dar vienas aspektas, apie kurį, matyt, turiu pasakyti visai atvirai, nors dėl įvairių priežasčių, dažnai akivaizdžių, teisme apie jį nebuvo kalbama. Bredlis Pirsonas, be jokios abejonės, buvo mane įsimylėjęs. Mudu su vyru šį dalyką žinojom jau ne vieneri metai ir taip pat iš to pasijuokdavome. Išgalvotų meilės scenų tarp manęs ir B. P. neįmanoma skaityti be graudulio. Dėl šios nelaimingos meilės jis ir sumąstė kažkokią neregėtą aistrą mano dukrai. Tai, žinoma, irgi dūmų uždanga. Be to, čia dar vienas „objekto pakeitimas“ ir, ko gero, paprasčiausias kerštas. (Galimas daiktas, jog B. P. nedavė ramybės tvirtas dukters prisirišimas prie tėvo, knygoje apie tai jis nekalba, bet dėl to taip pat atsiranda, kaip dažnai būna, jausmas, kad jis atstumtas, nereikalingas.) Kiek B. P. jausmai man kalti dėl jo įvykdyto baisaus nusikaltimo, negaliu spręsti. Bijau, kad šio nedoro ir nelaimingo žmogaus krūtinėje susipynė ir pavydas, ir pavyduliavimas. Ir daugiau šiomis temomis, kurių aš apskritai nebūčiau palietusi, jeigu manęs nebūtų supažindinę su šiuo melų kratiniu, nebekalbėsiu.

Nesunku įsivaizduoti, kaip aš susikrimtau, kai perskaičiau rankraštį. Tačiau iš tiesų nesmerkiu B. P. už tai, kad jis nepasigėdijo pasiūlyti jo leidėjui. Šiaip ar taip, jį galima suprasti, jis sulipdė šią klaikią nesąmonę, norėdamas nusiraminti savo niūrioje belangėje, kad nereiktų kamuotis nuo sąžinės graužimo ir atgailauti. Dėl šios nusikalstamos publikacijos aš kaltinu tą apsišaukėlį poną Loksiją (ar Liuksiją, kaip jis, man regis, kartais save vadina). Į laikraščius prasismelkė žinia, jog „Loksijas“ yra nom de guerre — slapyvardis jo kameros kaimyno, kuriam nelaimėlis B. P. užsiliepsnojo beribe meile. Šis vardas slepia prievartautoją ir žudiką, kitados garsų muzikantą virtuozą, kuris nežmoniškai žiauriai nužudė sėkmės sulaukusį profesijos kolegą, — buvo laikas, kai apie tai rėkavo visi laikraščiai. Gali būti, kad šiuos nelaiminguosius ir suartino panašaus pobūdžio nusikaltimai. Meno žmonės juk neįtikėtinai pavydūs.

Baigdama norėčiau pasakyti, — ir esu tikra, — jog kalbu ir savo dukros vardu, nors su ja laikinai neturiu ryšio: juk ji dabar, kaip žinoma, garsi rašytoja ir gyvena užsienyje. Taigi aš nelinkiu jam blogo, o kadangi į jį dera žiūrėti kaip į žmogų be dvasinės pusiausvyros, jeigu ne kaip į pamišėlį, nuoširdžiai užjaučiu dėl neabejotinų jojo kančių.

Reičelė Bafin

Džulianos pabaigos žodis

Perskaičiau šią knygą. Perskaičiau ir kitų pabaigos žodžius, nors jų autoriai, man rodos, tokios galimybės neturėjo. Ponas Loksijas padarė man išimtį. (Kaip spėju, dėl įvairių priežasčių.) Tačiau beveik neturiu ko pridurti.

Tai liūdna istorija, kupina tikro skausmo. Man tai buvo baisus laikas, bet daug ką jau pamiršau. Aš labai mylėjau savo tėvą. Tai, ko gero, svarbiausia, ką galėčiau pridurti. Aš jį mylėjau. Jo smurtinė mirtis vos neišvarė manęs iš proto. Kai vyko Pirsono teismas, buvau kaip nesava. Tą laikotarpį prisimenu lyg pro rūką, atskirais fragmentais, atskiromis scenomis. Užmarštis gailestinga. Žmonės užmiršta daugiau, negu manoma, ypač išgyvenę sukrėtimą.

Nuo tų įvykių prabėgo ne taip jau daug laiko. Tačiau jaunystėje metai slenka lėtai. Atrodo, viskas įvyko prieš šimtmetį. Viską regiu lyg iš tolo, viskas tarsi sumažėję, o ir aš pati dar vaikas. Tai pasakojimas apie senį ir vaiką. Taip sakau, žiūrėdama į šią istoriją kaip į literatūros kūrinį. Tačiau pripažįstu, jog ten pasakojama apie mane. Ar mes liekame tokie pat, kokie buvome vaikystėje? Kas mumyse išlieka nepasikeitę? Aš tada buvau vaikas, ir tas vaikas — aš, bet tuo pat metu aš savęs neatpažįstu.

Pavyzdžiui, čia įdėtas laiškas. Nejau tai aš jį rašiau? Nejau jis išsaugojo jį? Atrodo neįtikėtina. O tie dalykai, kuriuos aš esą kalbėjau! Negali būti, tai svetimo proto išmonės. Kai kuriais atvejais ta mergaitė elgiasi pernelyg jau vaikiškai. Dabar, man regis, esu „protinga“. Ar įmanoma, kad būčiau buvusi tokia protinga ir tada, kai buvau mergaitė? Dar kitais atvejais ten pasitaiko tokių minčių, kurios kažin ar būtų atėjusios tada man į galvą. Tos mintys prasismelkė tik iš autoriaus mąstymo. Mano „paveikslas“ išėjo nelabai įtikinamas. Kažkoks sutrikęs, išsigandęs vaikas, atsidūręs jam neregėtoje situacijoje. Ne, visa tai man atrodo gryna literatūra.

Mano tėvas buvo visiškai teisus, nenorėdamas, kad aš tapčiau rašytoja. O Pirsonas klydo mane skatindamas. Dabar aš tai suprantu. Jaunam pradėti rašyti beprasmiška — juk jaunystėje ne ką tesupranti. Dar nebūni įgijęs meistriškumo ir esi savo emocijų vergas. Jaunas dienas verčiau skirti mokslui. Pirsonas rašo, jog mano tėvas buvęs nekokios nuomonės apie mano sugebėjimus. Iš tiesų buvo atvirkščiai. Tėvas apskritai buvo iš tų žmonių, kurie kalba priešingai, negu galvoja. Iš kuklumo arba kad neprasitartų blogą valandą. Taip dažnai būna.

Daktaras Mario vadina Pirsono knygą „šalta“, ir jį galima suprasti. Joje begalė samprotavimų. Bet tam tikra prasme, atvirkščiai, tai labai „karšta“ knyga (pernelyg karšta), kupina nuoširdžių žmogiškų jausmų. Ir skubotų sprendimų, kartais visai nepamatuotų. Galbūt ją, kaip ir eilėraštį, reikia apmąstyti ne vieną sykį? Gal ir kiekvieną romaną reikia apmąstyti daug sykių, ir iš tiesų didis rašytojas parašo tik vieną romaną. (Floberas?) Mano motina teisingai vadina mane rašytoja, bet klaidingai sako, kad aš garsi. (Aš rašau eiles.)

Todėl aš šykščiai ir apdairiai vartoju žodžius. Pirsonas labai įsijautęs kalba apie tylą. Ta vieta man patiko. Jis tikriausiai teisus, jog tai, kas išgyventa, mums brangiau, jeigu apie tai tylim. Kaip būna ir dviem žmonėms, šneka su svetimu viską sugriauna. Menas slaptingas, slaptingas, slaptingas. Tik jis turi savo kalbą, antraip negalėtų egzistuoti. Menas viešas, viešas, viešas. (Tačiau tiktai tikras menas.) Menas trumpaamžis. (Ne laiko prasme.) Jis nėra nei mokslas, nei meilė, nei valdžia, nei tarnystė. Bet tai vienintelis tikras jų balsas. Tai jų tiesa. Jis nugrimzta į gelmę ir tyli.

Pirsonas nemėgo muzikos. Aš tai prisimenu. Matau, kaip jis piktai išjungia tėvo grotuvą. (Agresyvus veiksmas.) Tada aš buvau dar maža. Akyse tebestovi ši scena. Jis nepakentė muzikos. Ponas Loksijas turbūt labai geras mokytojas. (Žinau, jog taip ir yra, jeigu tik „mokytojas“ tinkamas žodis.) Bet argi tai ne ironiška? Visą gyvenimą Pirsonas kūrė žodžių meną. Mačiau jo užrašų knygeles. Iš jų aiškėja, kiek daug jis dirbo. Ten tiek žodžių, begalės žodžių. O dabar jam liko tik muzika ir, ko gero, jokių žodžių. Dabar tiktai muzika, o toliau — tyla. Kodėl?

Prisipažįstu, jog Pirsono parašytų knygų aš nesu skaičiusi. Manyčiau, jų buvo keletas. Mano motina čia klysta. Geru kritiku aš jo taip pat nelaikiau. Man regis, net ir Šekspyro kūryboje jis matė tik vulgariąją pusę. Bet aš žavėjausi jo gyvenimu, koks jis man atrodė. Laikiau jį sau pavyzdžiu — visas gyvenimas vienų pastangų ir nesėkmių. Mane stebino, kad jis ir toliau vis stengiasi. (Kartais, teisybė, tai atrodydavo kvaila.) Suprantama, tėvu aš irgi žavėjausi. Prieštaravimo čia nebuvo. Galbūt įžvalgus instinktas mane pamokė, jog spausdinti nedaug — gerai. (Poetei, romanisto vaikui, tenka apgailestauti dėl tėvo daugiažodžiškumo.) Pamokė, jog gera dirbti slapčia ir kurti trumpus dalykėlius. Bet taip atrodė tik man. Pirsonas išleido tiek knygų, kiek galėjo. Jeigu mano tėvas buvo Dailidė, tai Pirsonas, aišku, — Vėplys.

Aš kalbu čia ne savo vardu. Žodžiai egzistuoja kam nors nuslėpti, menas — tai nuslėpimas. Tiesa išryškėja per slaptumą ir griežtą lakoniškumą. Norėčiau ginčytis tik dėl bendriausių dalykų. Mano nuomone, Pirsonas tik iš sentimentalumo teigia, jog muzika — aukščiausias menas. Ar jis pats tuo tiki? Jis tik kartoja svetimus žodžius. Nėra abejonės, tai dėl pono Loksijo įtakos. Muzika yra menas, dar daugiau, ji simbolizuoja meną apskritai. Tai universaliausias simbolis. Vis dėlto aukščiausias iš visų menų — poezija, nes žodžiai — tai dvasia, pati tauriausia jos išraiška, galutinė forma. Tegu ponas Loksijas man atleidžia.

Ir dar pats svarbiausias dalykas. Pirsonas klysta, manydamas, jog Erotas — tai meno versmė. Nors jis ir priduria, jog viena tėra tik kito „šešėlis“. Tas ir yra, kad šioje knygoje aš jaučiu karštį, o ne šaltį. Tikrasis menas yra visiškai šaltas. Ypač, kai vaizduojama aistra. Nes aistrą taip ir tegalima pavaizduoti. Pirsonas sudrumstė vandenis. Erotinė meilė negali įkvėpti meno. Tiksliau, gal ir gali, bet tiktai prastą meną. Dvasinę energiją už tam tikros ribos turbūt galima pavadinti seksualine energija. Man tai nesvarbu. Vis tiek gilusis žmogiškos meilės šaltinis nėra meno šaltinis. Meilės demonas nėra meno demonas. Meilė — tai turėjimas ir savo asmenybės įtvirtinimas. Menas — nei viena, nei kita. Painioti jį su Erotu, net ir su juoduoju, — pati subtiliausia ir pražūtingiausia klaida, kokią gali padaryti menininkas. Menas nuo meilės priklauso ne daugiau nei nuo politikos. Jis neturi nieko bendro nei su paguoda, nei su galimybe. Menui svarbu tik tiesa pačia nemaloniausia, pačia nenaudingiausia ir todėl pačia teisingausia jos forma. (Atsakykite, kas mane girdi, argi ne taip?) Pirsonas buvo nepakankamai šaltas. Mano tėvas taip pat.

Bet ir tai dar visko nepaaiškina. Pirsonas rašo, jog kiekvienas menininkas yra mazochistas, kankinamas savo mūzos. Gal dabar jis jau įsitikino, kad taip nėra. (Galimas daiktas, jog kaip tik čia glūdi jo nesėkmių paaiškinimas.) Nieko negali būti klaidingesnio. Žmogus ima garbinti save patį. Garbindamas klaupiasi ant kelių tarytum Narcizas, žvelgiantis į vandens veidrodį. Daktaras Mario rašo, kad menininkų sielose telpa visas pasaulis. Taip. Bet tada jie negali būti visi narcizai. Ir jau, savaime suprantama, visi menininkai nėra homoseksualai. (Kokia nesąmonė!) Menas — tai ne religija, ne malda ir ne įkyri idėja. Bent jau geras menas. Menininkas nepavaldus jokiam ponui. Niekam nepavaldus.

Džuliana Beling

Ponas Loksijas, perskaitęs tai, ką čia parašiau, padarė pastabą, kad nepalaikau nei Pirsono, nei savo motinos. Nei vieno iš jų nemačiau jau keletą metų ir nesusirašinėjau. Suprantama, aš patvirtinu (bendrais bruožais) savo motinos žodžius. Bet ir tai, ką kalba Pirsonas, savotiškai teisinga. O dėl pono Loksijo, dėl kurio asmens tiek spėliojama, man regis, aš žinau, kas jis. Jis supras, jei pasakysiu, kad mano jausmai jam sumišę. Tik abejoju, ar jam rūpi tiesa?

Teisingumas reikalauja dar šį tą pridurti. Matyt, ta mergiūkštė, kokia aš buvau, mylėjo tą vyrą, koks buvo Pirsonas. Bet šitokios meilės žodžiais neįmanoma aprašyti. Bent jau jam. Kaip rašytojas jis patyrė nesėkmę.

Leidėjo pabaigos žodis

Kai jau buvo surinkti visi čia pridedami rašiniai, mano brangus bičiulis Bredlis Pirsonas mirė. Jis mirė kalėjime nuo greitojo vėžio, kuris buvo aptiktas netrukus po to, kai užbaigė savo knygą. Aš vienas išbuvau su juo iki galo.

Iš esmės man nedaug beliko ką pasakyti. Ketinau kaip leidėjas parašyti išsamią baigiamąją esė, kritišką ir moralizuojančią. Ir iš anksto džiaugiausi galimybe tarti paskutinį žodį. Tačiau po Bredlio mirties išsamūs komentarai pasidarė nebereikalingi. Mirtis negali nutildyti meno, ji tik primena pauzes ir tuštumas. Taigi man beveik nebeliko ko pridurti. Skaitytojas pats atpažins tiesos balsą. O jei išgirdęs neatpažins, tuo blogiau jam.

Negaliu susilaikyti neišsakęs keleto pastabų, daugiausia akivaizdžių, dėl pabaigos žodžių. Ponia Beling rašo, ir iš dalies tai tiesa, jog žodžiai egzistuoja kam nors nuslėpti. Tačiau mūsų autoriams beveik nepavyko pasinaudoti šia žodžių savybe. Šie žmonės iš tikrųjų nori pasirodyti. Kiekviena iš ponių, pavyzdžiui, tikina (arba daro užuominą), jog Bredlis buvo ją įsimylėjęs. Tą patį teigia ir džentelmenas. Kaip jaudinama! Tačiau tai tik smulkmena, to buvo galima tikėtis. Lygiai kaip buvo galima tikėtis ir melo. Ponia Bafin meluoja, norėdama apsiginti pati, ponia Beling nori apginti motiną. Kaip laiku susidrumstė jos atmintis! Tokią dukters pagarbą galima suprasti, nors juodvi jau seniai nutraukė santykius. „Daktaras“ Mario, kuris teisme sakė tiesą, dabar silpnadvasiškai jos atsižada. Girdėjau, kad jam pagrasino ponios Bafin advokatai. „Daktaras“ Mario nėra didvyris. Už tai mes turime jam atleisti. Kaip būtų atleidęs ir Bredlis, kuris nematė nė vieno iš šių apgailėtinų „pabaigos žodžių“ savo knygai.

Nesvarbu, ką Bredlis būtų padaręs ar pagalvojęs, tiesiog pasibaisėtinas šių žmonių smulkmeniškumas. Kiekviena pastaba — tai atvira savireklama, kartais gana subtili, kartais visai vulgari. Ponia Hartborn reklamuoja savo saloną, „daktaras“ Mario — savo pseudomokslą, savo „konsultacijų kabinetą“, savo knygą. Ponia Bafin ir toliau blizgina savo ir taip jau išreklamuotą kenčiančios našlės įvaizdį. (Čia jau nieko nebepridursi.) Ji galų gale bent jau nuoširdi, sakydama, kad Bredlis, atsidūręs kalėjime, liovėsi jai egzistavęs. Ponia Beling reklamuojasi kaip rašytoja. Prie jos apdairiai parašytos mažytės esė aš dar sugrįšiu. (Ar ji prisipažįsta, kad jos literatūriniam stiliui padarė įtaką Bredlis? Šitai ji irgi visaip stengiasi nuslėpti!) Atrodytų, gyvieji visada gali pergudrauti mirusiuosius. Tiktai ši pergalė tuščia. Meno kūrinys juokiasi paskutinis.

Leisdamas šį rankraštį turiu du tikslus. Pirma, noriu patekti skaitytojams literatūros kūrinį. Aš iš prigimties savotiškas impresarijus ir panašią paslaugą darau nebe pirmą kartą. Antra, noriu grąžinti garbę savo brangiam bičiuliui, trumpai tariant, panaikinti jam kaltinimą žmogžudyste. Nėra ko stebėtis, nors ir labai liūdna, kad nei iš ponios Beling, nei iš „daktaro“ Mario nesulaukiau pagalbos. Per ilgą laiką mačiau nemažai ir sūnų, ir dukterų, ir žinau, jog gero iš jų nėra ko laukti. Siekdamas antrojo savo tikslo, ketinau pats parašyti išsamią analizę, savotišką apibendrinamąją kalbą, nurodydamas prieštaravimus, pateikdamas hipotezes ir išvadas. Bet dabar nusprendžiau apsieiti be šito. Iš dalies todėl, kad Bredlio jau nebėra gyvųjų tarpe. O mirtis visuomet išveda į daug didesnį ir platesnį teismą. Ir iš dalies dar todėl, kad, vėl perskaitęs Bredlio Pirsono istoriją, įsitikinau, jog viskas ir taip aišku.

Liko dar pora dalykų. Vienas iš jų — pateikti trumpą ataskaitą apie paskutines Bredlio Pirsono dienas. Antras — išsiaiškinti su ponia Beling (tik teorinius klausimus, faktai tegu lieka jos sąžinei). Pradėsiu nuo antrojo ir taip pat kalbėsiu trumpai. Menas, brangioji ponia Beling, yra daug kibesnis ir atsparesnis augalas, negu jūs teigiate savo didžiai literatūrinėje esė. Jūsų gražbylystė, man rodos, atsiduodanti romantika ir net sentimentalumu, — tai jauno žmogaus bruožas. Kai tapsite mene suaugesnė, jūs daug daugiau suprasite. (Tada jums galbūt net pavyks suvokti Šekspyro vulgarumą.) Apie sielą mes visuomet kalbame metaforomis, kurias pavartojus tuoj pat reikia mesti lauk. Kalbėtis apie sielą tiesiogiai turbūt galime tik su pačiais artimiausiais. Štai kodėl moralės filosofija neįmanoma. Šie dalykai neprieinami ir mokslui. Ir nėra tokių gelmių, kurias jūs, ponia Beling, ar kokia kita žmogiška būtybė galėtų įžvelgti ir nustatyti, kas teikia menui dvasinį peną, kas ne. Kam jums prireikė sudvejinti tą juodąjį dilbą, ko gi jūs bijotės? (Atsakymas į šį mano klausimą jums daug ką paaiškintų.) Pasakyti, kad didis menas gali būti vulgarus ir pornografinis, kiek tik patinka, reikštų pasakyti visai nedaug. Menas — tai juk džiaugsmas, žaidimas ir absurdas. Ponia Bafin rašo, jog Bredlis buvęs komiškas. Visi žmonės komiški. Menas tai aukština. Nuotykių apysakos irgi menas. (Kodėl gi jūs pajuokiate nuotykių literatūrą, ponia Bafin?) Žinoma, menas susijęs ir su tiesa, jis kuria tiesą. Bet akis jam gali atverti kas tik nori. Pavyzdžiui, erotinė meilė. Bredlio sintezė atrodo naivi — gal taip ir yra. Už vienovės gali būti skirtumai, o už skirtumų — vėlgi vienovė, bet kiek toli gali matyti žmogus ir kiek toli privalo matyti menininkas? Menui duotas savas griežtumas. Iš filosofijos griežtumo jis tik juokiasi.

Dėl muzikos, apie kurią ponia Beling įžvalgiai sako, kad ji visų menų simbolis, bet ne karalienė, aš neketinu ginčytis. Aš kaip niekas kitas galiu įvertinti jos nuomonės teisingumą.

Esu žinomas kaip muzikantas, bet domiuosi visais menais. Muzika susieja garsą ir laiką ir tuo nubrėžia kraštutines žmogiškojo bendravimo ribas. Tačiau menai nesudaro piramidės, jie išsidėsto ratu. Jie tarsi išoriniai barjerai gina kalbą, kurios tobulinimas — būtina paprastesnių bendravimo formų sąlyga. Be šios apsaugos žmogus nusiristų iki gyvulio lygio. Kad muzika rodo į tylumą, tai irgi Bredlio vaizdinys. Visiems meno žmonėms vaidenasi tyla, į kurią jie privalo nugrimzti, kaip kiti padarai kad pasineria neršti į jūrą. Formų kūrėjas pasmerktas beformiškumui. Kartais tai net gresia jam pražūtim. Ką būtų daręs Bredlis Pirsonas, jei būtų likęs gyventi? Būtų parašęs dar vieną knygą, šį sykį didžią? Galbūt. Žmogaus siela pilna netikėtumų.

Bredlis numirė gražiai, tyliai, romiai, kaip dera vyrui. Aiškiai prisimenu paprastą nuostabą ir liūdesį jo veide, kai daktaras (aš ten buvau) pasakė jam tai, kas blogiausia. Tokia jo veido išraiška buvo ir tąsyk, kai jis netyčia išmetė ir sudaužė didelį porcelianinį arbatinuką. Jis teištarė: „O!“ — ir atsigręžė į mane. Toliau viskas įvyko greitai. Netrukus jis jau nebesikėlė iš lovos. Skubri mirties ranka savaip ėmė lipdyti jo figūrą ir netrukus galvą pavertė kaukole. Rašyti jis nebemėgino. Po truputį kalbėdavosi su manimi, prašydavo paaiškinti kai kuriuos dalykus, laikydavo mane už rankos. Drauge mudu klausydavomės muzikos.

Paskutinės dienos rytą jis man tarė: „Mielas bičiuli... atleiskite... aš vis dar čia... baigiu jums įkyrėti.“ Paskui pasakė: „Nedarykite jokių žygių, gerai?“ — „Dėl ko?“ — „Dėl mano nekaltumo. Neverta. Dabar tai jau nebesvarbu.“ Mudu klausėmės Mocarto per jo tranzistorių. Vėliau jis pasakė: „Kaip gaila, kad ne aš parašiau „Lobių salą“.“ Į vakarą jis visai nusilpo ir beveik nebegalėjo kalbėti. „Bičiuli, pasakykite man...“ — „Ką?“ — „Toje operoje...“ — „Kokioje?“ — „Rožių kavalierius“. Tada ilgokai patylėjo. Paskui: „Kaip ji baigiasi? Tas jaunuolis... kuo jis vardu?..“ — „Oktavianas.“ — „Ar jis liko su feldmaršalo žmona, ar ją pametė ir susirado mergaitę sau pagal amžių?“ — „Jis susirado mergaitę sau pagal amžių ir paliko feldmaršalo žmoną.“ — „Na ką gi, ir gerai padarė.“ Dar po valandėlės jis pasivertė ant šono, vis dar nepaleisdamas mano rankos, ir užmerkė akis, lyg ruošdamasis užmigti. Ir užmigo.

Man malonu galvoti, kaip aš palengvinau jam paskutines dienas. Jaučiau, kad jis visą gyvenimą kentėjo dėl to, kad manęs nebuvo; ir štai bent gale aš galėjau kentėti su juo drauge ir iškenčiau net jo mirties valandą. Man taip pat jo reikėjo. Mano būčiai jis suteikė naują dimensiją.

O dėl mano tapatybės, tai kažin, „daktare“ Mario, ar aš galėčiau būti Bredlio Pirsono pramanas; juk aš jį pergyvenau. Tiesa, Falstafas irgi pergyveno Šekspyrą, betgi jis neišleido jo pjesių. Aš taip pat neužsiimu leidybos verslu, leiskite jus patikinti, ponia Hartborn, nors ne vienas leidėjas man jaučiasi dėkingas. Girdėjau, kad būta ir tokios prielaidos, jog ir Bredlis Pirsonas, ir aš pats — išgalvoti literatūriniai personažai, sukurti kažkokio antrarūšio romanisto. Baimė gali inspiruoti visokių hipotezių. Ne, ne. Aš egzistuoju. Ko gero, nepaisant neįtikėtinai primityvaus jos supratimo, arčiausiai tiesos buvo ponia Bafin. Ir Bredlis taip pat egzistavo. Dabar, kai rašau šias eilutes, priešais mane ant stalo stovi mažytė bronzinė figūrėlė moters, raitos ant buivolo. (Buivolo koja pataisyta.) Ir auksinė tabakinė su užrašu „Draugo dovana“. Ir dar liko Bredlio Pirsono istorija, kurią jis parašė atkakliai mano raginamas, — daug ilgaamžiškesnis kūrinys nei anie du. Menas — nepatogus dalykas, su juo nedera juokauti. Menas pasako tą vienintelę tiesą, kuri galiausiai ir tėra reikšminga. Tiktai meno šviesoje įmanoma pataisyti žmonių silpnybes. O už meno, galiu jus visus patikinti, nebėra nieko.

F. L.

Išnašos

Mintys, aforizmai (pranc.).

Meno dirbinių (pranc.).

Gavrila Principas (1894-1918) - organizacijos „Jaunoji Bosnija“ narys. Vykdydamas jos užduotį 1914 m. birželio 28 d. nušovė Austrijos erchercogą Ferdinandą ir dėl to prasidėjo Pirmasis pasaulinis karas.

Brolija (pranc.).

Čia: manim dėtas (lot.).

Areštuota iki teismo pabaigos (lot.).

Rom 8,28.

Laiminga nuodėmė (lot.).

Gyvenimo džiaugsmą (pranc.).

Gyvu balsus (it.).

Draugystė ir meilė (pranc.).

Užuomazgoje; pažodžiui: kiaušinyje (lot.).

Visos „Hamleto“ citatos paimtos iš: V. Šekspyras. Dramos. Sonetai. — Pasaulinės literatūros biblioteka. Vilnius: Vaga, 1986. Vertė A. Churginas.

Tiesioginė, o ne netiesioginė kalba (čia: svetimų minčių perpasakojimas) (lot.).

Čia: su potekste (pranc.).

Tuo pačiu faktu (lot.). Čia: kartu.

Nepatenkinta (pranc.).

Įkvėpimu (pranc.).

Apimta švelnumo (pranc.).

Būtina sąlyga (lot.).

V. Šekspyras. 57 sonetas. Vertė A. Churginas.

Sapfo (gyveno 600 m. pr. Kr.) - graikų lyrikė, meilės poezijos kūrėja.

Pairimas, sutrikimas (pranc.).

V. Šekspyras. Karalius Lyras. Vertė A. Churginas.

Čia: padėtyje be išeities (lot.).

Savotiškas (lot.).

Amžinybės požiūriu (lot.).

V. Šekspyras. 22 sonetas. Vertė A. Churginas.

Tebūnie gėda tam, kas blogai pagalvos (sen. pranc.); Keliaraiščio ordino, įsteigto 1350 metais, devizas.

V. Šekspyras. 116 sonetas. Vertė A. Churginas.

Ak, jei kasas puošniąsias nusitvėręs,

Kurios mane kankindavo kadais,

Galėčiau išbučiuot svajingais paryčiais,

Kol skambina mišioms bažnyčiose varpai.

Ne, ne žiauruolis aš, tik meile pasigėręs,

Tarytumei lokys, puotaujantis koriais, -

Žaismingai siautėsiu, kol kvaitulys praeis,

Atkeršysiu ir žodžiais, ir darbais Amūrui už tą kraujo šėlą.

Lai mano žvilgsnis lieka pasinėręs

Į jos akių gelmes, kur kibirkščiuoja ugnys,

Ten, kur svaigi širdies jausmų bedugnė.

Tiktai tada už jos abejingumą baugų

Atleisiu jai, ir meilė mus tesaugo! (Vertė J. Balčius.)

Garsioje byloje (pranc.).

Content

Мердок Айрис Juodasis princas