Пол Гелліко

Томасина

Кішка, що вважала себе божеством

Присвячується Вірджинії

На карті Аргайлширу ви не знайдете міста під назвою Інверанох, а людей, тут описаних, ніколи не було на світі. Весь сюжет цієї повісті є витвором письменницької уяви.

1

Містер Ендрю Мак-Дьюї, лікар-ветеринар, виставив із дверей кабінету свою колючу та руду як цегла бороду й обвів холодними недобрими очима відвідувачів у приймальні, що сиділи на простих дерев’яних стільцях, тримаючи хто на руках, хто біля себе своїх чотирилапих вихованців, і чекали прийому.

Меткий жилавий Віллі Беннок, що був за асистента й за медбрата, за санітара й за секретаря, вже встиг назвати своєму патронові декого з сьогоднішніх клієнтів, згадавши поміж інших і священика Ангуса Педді, який був другом і сусідом містера Мак-Дьюї. Звичайно ж, преподобний Педді прийшов сюди не сам, а зі своїм мопсюрою, який вічно маявся кольками: священик душі не чув у своєму собаці й не шкодував солодощів для нього. Погляд містера Мак-Дьюї ковзнув по кругленькому коротконогому тільцю пастора і на мить зустрівся зі страждальницьким поглядом мопса, який, схоже, був згоден на все. Собачі очі, в яких читалося страждання, з надією дивилися на лікаря, чекаючи полегші. Пес уже добре затямив, що після відвідин лікарні, в якій витали чудернацькі запахи й де був за старшого цей бородатий велет, недуга неодмінно має відступити.

Ветеринар відвів очі від гіпнотичного псового погляду й подумки чортихнувся. Скільки тому Педді не кажи, а він знай своє, балує пса чим заманеться, і знов марнуй на нього час!

Серед інших клієнтів Мак-Дьюї узрів дружину одного небідного забудовника з Глазго, яка приїхала до Інвераноха на літо. Жінка прийшла з невеличким йоркширським тер’єром, який, скоріш за все, страждав від ревматизму. Шовковисту собачу гривку прикрашав безглуздий оксамитовий бант, який робив з тер’єра посміховисько. Була ще місіс Кінлох, вона принесла сіамця, що мав якусь вушну хворобу. Кіт час від часу трусив головою і хрипко нявкав, скаржачись на біль. Бакалійник містер Доббі з видовженим сумовитим обличчям привів такого ж довговидого, як і він сам, запаршивілого шотландського тер’єра. Жалюгідний екстер’єр тер’єра наводив на думку, що псові потрібен не так лікар-ветеринар, як хороший шпалерник.

Серед решти відвідувачів, котрих тут набиралося з півдюжини, Мак-Дьюї вирізнив хлопчиська, якого він десь уже бачив, та дебелу місіс Лагган, яка торгувала у власній крамниці газетами і тютюном. Вона була першою в черзі. Місіс Лагган та її старий Реббі — чорний дворняга із сивою мордою та ревматичними старечими очима — уже не перший рік були своєрідними символами цього міста.

Місіс Лагган мала сімдесят із гаком років, і двадцять п’ять із них вона була вдовою. Останні п’ятнадцять років її єдиним другом та розрадником залишався дворовий пес Реббі. Завдяки своїй звичці постійно лежати на порозі крамниці він став таким самим символом Інвераноха, як і його дебела господиня у строкатій шалі, їх знали не тільки мешканці цього шотландського нагірного містечка, а й ті, хто бував тут лише час від часу. Заходячи або виходячи з магазину місіс Лагган, відвідувачі навіть гадки не мали оспорювати право собацюри на поріг, а просто переступали через нього, і той міг скільки завгодно лежати при вході, уткнувшись носом у передні лапи і закотивши очі. На Хай-стріт[1] навіть жартували, що нащадки постійних клієнтів місіс Лагган з’являються на світ із вродженою звичкою переступати через цього пса.

Містер Мак-Дьюї пробіг очима по своїх пацієнтах. Пацієнти ж, кожен на свій лад, поглянули на містера Мак-Дьюї. Одні дивилися на лікаря з тривогою, другі — з надією, треті — з повагою; знаходилися й ті, що відповідали такою самою ворожістю, якою дихали виразні лікареві риси — і високе чоло, і густі кошлаті брови, руді, аж вогнисті, ще й нібито чимось обурені; і владні сині очі, і вольовий ніс, й іронічний вигин повних губ, прихований щетиною рудої бороди та вусів, і напористе, як не сказати, зухвале, підборіддя.

І погляд ветеринара, і його манери красномовно свідчили про те, що містер Мак-Дьюї — людина лиха та бездушна, і мабуть, не буває диму без вогню, інакше чому геть увесь Інверанох схилявся б до думки, що Ендрю Мак-Дьюї — людина лиха та бездушна?

Щойно з’явившись у цьому містечку, що в графстві Аргайл (а відтоді не сплило й двох років), такий колоритний статурний вдівець, як наш містер Мак-Дьюї, одразу ж став предметом численних пліток. Робота у ветеринара така, що він завжди на виду, а Ендрю Мак-Дьюї був покровителем не тільки міщанської звірини, а й цілого сонму худоби, якої в достатку було на околишніх фермах: цілі стада абердинських корів, отари чорномордих овець, свині та домашня птиця. Крім того, час від часу він інспектував місцеві бійні, сироварні та маслоробні.

У міщанських плітках Ендрю Мак-Дьюї здебільшого фігурував як чоловік чесний, прямий та справедливий. Щоправда, набожна частина городян схилялася до думки, що це не та людина, якій можна довірити життя безмовної Божої тварі. Не любить він тварин, казали прихожани, та й до людей не краще ставиться. Крім того, містер Мак-Дьюї не мав ані часу, ані бажання навернутися до Бога. І чи був він безбожником (як запевняв багато хто з містян), чи не був, але містера Мак-Дьюї жодного разу не бачили в тутешній церкві, де правив містер Педді. Це було тим більше дивно, що їх об’єднувала давня дружба.

Деякі містяни базікали, що після смерті дружини серце в Ендрю Мак-Дьюї цілком скам’яніло, і тільки десь у закутку ще залишився вільний клаптик для любові до рідної семирічної дочки. Дочку ветеринара звали Мері-Pya, і хоч би де ви її зустріли, вона завжди була у товаристві своєї кішки на ім’я Томасина.

Зверніть увагу, казали місцеві базіки, ніхто ж не каже, що він нікчемний лікар, який не знається на звірині. Лікує швидко, добре, але надто вже часто хапається за пляшку з хлороформом. Прихильники містера Мак-Дьюї заперечували в тому сенсі, що ветеринар просто не може без щему в серці дивитися на страждання тварини, якій уже однаково нічим не допоможеш. Його ж недоброзичливці, які косо дивилися і на самого лікаря Мак-Дьюї, і на його дивацькі звички, нашіптували, що містер Ендрю — просто бездушний сухар. Мовляв, йому нічого не вартує спровадити тварину на той світ, а ті, що й дня не проживуть без своїх котиків-собачок, на його думку, не більше ніж сентиментальні ідіоти.

Багато хто з тих, що не стикалися з Мак-Дьюї як із фахівцем, не вважали цього чоловіка безнадійним, аргументуючи свою думку тим, що будь це правдою, він не здружився би з преподобним Ангусом Педді, пастором пресвітеріанської[2] громади Інвераноха. І казали, що коли померла дружина Мак-Дьюї Анна, то ніби саме священик, який дружив з ним ще зі студентських літ, умовив його продати практику в Глазго, перебратися до Інвераноха, очолити міську ветеринарну клініку, а заразом і спекатись нестерпних спогадів, що не давали спокою у великому місті.

Деякі містяни ще пам’ятали старого Джона — покійного батька Мак-Дьюї, деспота і релігійного фанатика. Свого часу Джон пригрозив синові, що залишить його без копійки в кишені, якщо той не піде його стопами. І Ендрю, який ще зі шкільної лави мріяв стати хірургом та лікувати людей, чудово розуміючи, що без батьківської підтримки далеко не підеш, здався старому фанатикові й став ветеринаром.

А дехто з інверанохців навіть устиг побувати у Глазго, в похмурому старому домі на Дунарн-стріт, де батько й син практикували разом, допоки старий не помер. Усі їхні добрі відгуки про ці відвідини можна було передати однісінькою фразою: «Не дивно, що містер Мак-Дьюї став таким, яким ми його знаємо».

У пам’яті містера Педді старший Мак-Дьюї так і залишився старим святенником, котрий виспівує псалми. Всередині його оселі Бог уособлював поліцейського, який карає всіх злочинців. Божество Джона Мак-Дьюї не приймало нічого, що могло дарувати бодай крихту задоволення або полегші, і молодший Мак-Дьюї спочатку зненавидів Бога, а потім взагалі відрікся. Втрата дружини Анни (вона померла, коли донька мала три роки) набожності містерові Мак-Дьюї аж ніяк не додала.

Отож, ветеринар ковзнув очима по своїх клієнтах, і нарешті руда борода, наче флюгер під вітром, крутнулась у бік старої огрядної місіс Лагган. Він коротко кивнув, запрошуючи її до себе, стара щось перелякано пробелькотіла, взяла свого Реббі, який лежав у неї на колінах, і насилу підвелася. Пес лежав у неї на руках горічерева, безвольно розкинувши лапи, та безпомічно зиркав очицями. Своєю зовнішністю він нагадував перегодоване темно-сіре порося, а при диханні з його грудей виривався присвист, схожий на сонне хропіння застудженого старигана.

Преподобний Ангус Педді підібгав свої короткі ніжки, звільняючи старій дорогу, і усміхнувся ангельською усмішкою, щоб підбадьорити її. Усім своїм виглядом він начисто спростовував загальноприйняте уявлення про шотландських священиків як про людей суворих та скупих на почуття. Містер Педді був невисокий на зріст, повненький, мав приємні манери і аж кипів енергією. Він мав кругле обличчя з ямочками на щоках та підборідді, бешкетні очі та веселу усмішку і завжди був готовий як поспівчувати чужому горю, так явити турботу про ближнього.

Мопс Ангуса Педді, що вічно маявся шлунковими кольками, озивався на ім’я Декаданс, і ця собача кличка давала чудове уявлення про те, які жарти були в ходу у великій родині священика. А зараз пес лежав на колінах у свого господаря, в тій самій позі, що й Реббі, і дихання його було таке саме важке, як у Реббі. Коли місіс Лагган та Реббі проходили повз них, священик поставив свого пса на задні лапи, аби той добре бачив чорного дворнягу та його хазяйку, і сказав:

— Знайомся, Деккі, це Реббі, собачка місіс Лагган. Сьогодні бідоласі стало зле…

Дві пари собачих очей перезирнулися і обмінялися меланхолійними поглядами.

Місіс Лагган пройшла за ветеринаром в оглядову кімнату по сусідству з кабінетом Мак-Дьюї, поклала свого Реббі на білий емальований стіл горічерева, і він лежав, безвольно звісивши передні лапи та ледве, через силу дихаючи.

Ветеринар відтягнув псові губу і оглянув зуби, тоді зазирнув під повіки і торкнувся черева, яке здималося та опускалося в такт із диханням.

— Скільки років собаці? — запитав він.

Місіс Лагган, яка ходила тільки в чорному (як і личить порядній вдові), а на плечах носила строкату шаль, від його запитання аж стислася всім тілом і неначе поменшала.

— П’ятнадцять із хвостиком, — відповіла вона після тривалої мовчанки. — Так, я взяла Реббі ще цуценям, а відколи він виріс, минуло чотирнадцять років, — додала вона, неначе вірила, що коли сказати не «п’ятнадцять», а «чотирнадцять», то невблаганна доля змінить гнів на милість і подарує псові зайвий рік. П’ятнадцять років для собаки — це глибока старість, а от у чотирнадцять ще залишається надія, що він дотягне до п’ятнадцяти, хоча б як та стара вівчарка містера Кемпбелла; хоча, якщо чесно, їй незабаром мало виповнитися шістнадцять.

Ветеринар кивнув головою, ще раз байдужно зиркнув на дворнягу — і сказав:

— Я б радив приспати нещасного пса, щоб він більше не мучився. Ви ж бачите, астма його додушує. Пес просто задихається. — Мак-Дьюї зняв Реббі зі стола, поставив на підлогу, і той одразу ж плюхнувся на черево. Та навіть у такому положенні він не зводив з господині відданих очей. — І ходить не краще, ніж дихає, — підсумував Мак-Дьюї.

Численні складки на вдовиному підборідді нажахано затремтіли.

— Приспати, щоб не мучився?.. Тобто вбити собачку?.. А як же тоді я, адже Реббі єдиний, хто в мене є! Ми разом от уже п’ятнадцять років, а двадцять п’ять років я — самотня вдова. Як же я житиму без Реббі?

— Знайдете іншого пса, — відповів Мак-Дьюї. — Це не важко. Місто аж кишить бездомними собаками.

— Та як ви можете таке казати!.. Це ж буде вже не Реббі. А не можна дати йому якусь малесеньку пігулку, щоб він узяв та й одужав? Колись мій Реббі був нівроку…

Мак-Дьюї зітхнув і з сумом подумав: коли лікуєш тварин, то найбільшого клопоту завдають не вони, а їхні безміру сентиментальні власники.

— Ваш пес приречений, — пояснив він. — Тварина доживає свого віку, і до того ж вона дуже хвора. Запитайте в будь-кого, і вам кожен скаже, що життя для вашого Реббі перетворилося на суцільну муку; пес не живе, а мучиться. Ну, дам я йому пігулку, і що? Не мине й двох тижнів, як ви знову прийдете до мене. Протягне ваш собака місяць, ну, може, півроку, але більше — навряд. Принаймні, я б не поручився, — підсумував ветеринар. За мить, уже трохи лагідніше, він додав: — Йому ж самому буде краще, якщо ми звільнимо його від мук.

Розхвильована страхом уява місіс Лагган намалювала їй самотні дні без вірного Реббі — і дрож від підборіддя пішов далі, перекинувся на губи. Пес був її мовчазним співрозмовником, а ще вона любила, сидячи за чашечкою чаю чи уже вночі, у ліжку, прислухатися до його дихання. Саме про це подумала стара, але вголос сказала зовсім інше. Вона бовкнула перше, що спало на гадку:

— А як же мої клієнти, постійні покупці? Вони так звикли переступати через мого Реббі — і тут його раптом не стане! їм страх як не вистачатиме мого песика…

У перекладі на людську мову це означало: «Я жінка вже немолода. Мені недовго залишилося топтати ряст. Я нікого не маю, а Реббі стільки років був моїм другом та розрадником. Ми з півслова розуміємо одне одного…»

— Так, місіс Лагган, так, я цілком з вами згідний. Але ж потрібно визначатися, в мене люди чекають…

Зажурена місіс Лагган звела очі на рудовусого, рудобородого здорованя, що аж пашів життям, і запитала:

— Як по-вашому, коли мій бідолашний Реббі ще трохи помучиться, це буде жорстоко з мого боку?..

Містер Мак-Дьюї мовчав. Він сидів і чекав, яким буде рішення його клієнтки.

Жити без Реббі — не відчувати, як тицяється в руку його вологий колись носик, не бачити висолопленого рожевого язика, коли пес тихенько лежить на долівці; не чути задоволеного собачого постогнування, коли він, траплялося, переїдав… Не буде більше її Реббі — того Реббі, якого можна завжди побачити, почути чи погладити. Старим людям і старим псам одна дорога — на цвинтар. Місіс Лагган хотіла була попросити пігулку, яка б дозволила пробути з песиком бодай ще місяць, тиждень, або ж день, але рознервувалася і, розгубивши останні крихти рішучості, сказала:

— Будь ласка, лікарю, зробіть усе так, щоб йому не було боляче…

Містер Мак-Дьюї полегшено зітхнув.

— Запевняю вас, ваш Реббі нічого не відчує. — Він підвівся. — Повірте мені, місіс Лагган, ви обрали єдино правильне рішення.

— Ну що ж, так тому й бути. Присипляйте. Скільки з мене за послугу?

На якусь мить ветеринарові стало нестерпно боляче від споглядання тремтячих губ та обвислого підборіддя старої. Він подумки вишпетив себе за цей хвилинний прояв слабкості та коротко сказав.

— Ніскільки.

Проте вдова уже взяла себе в руки, й хоч сльози в неї в очах ще не просохли, до жінки повернулося колишнє почуття власної гідності.

— Ні, я заплачу…

— Ну що ж, тоді два шилінги.

Місіс Лагган дістала з маленького чорного гаманця монетку і дзенькнула нею об стіл. Реббі насторожився, повів посивілими вухами, а невтішна вдова, жодного разу не обернувшись до давнього друга і найдорожчого розрадника, рушила до виходу. Вона напружувала останні сили, намагаючись зберегти вигляд гордий і незалежний, їй дуже, дуже не хотілося, аби цей чоловік, що має каменюку замість серця, побачив у ній згорьовану товстуху. І їй таки вдалося вийти з кабінету і навіть зачинити за собою двері, не втративши ані крапельки власної гідності.

Коли туга огортає жінку тендітну або ж просто худорляву, то і лице її, і постать — усе передає важкий душевний стан. І зовсім інша річ, коли від горя потерпає дама дебела. Малий незграбний рот не в змозі передати почуття трагізму, він тільки морщиться й тремтіть. Тужливий стан руйнує плавність ліній, та тільки не в огрядної матрони: масивні форми зберігають свою плавність, а шкіра стає землистою, і, незважаючи на всю округлість рис товстухи, складається враження, що життя тонкою цівкою тікає з її тіла.

Коли вдова Лагган знов опинилася в приймальні, усі присутні як один поглянули на неї. Преподобний Педді одразу ж усе зрозумів і, підвівшись старій назустріч, промовив:

— Наша дорога, мила місіс Лагган! Тільки не кажіть нам, що в Реббі кепські справи. Він залишається в лікарні, так? — і раптом, майже слово в слово, він повторив удовині слова: — А як же місто, як ваші клієнти?.. Прийдуть вони до вашої крамниці — а Реббі нема на порозі! Як же вони?..

В приймальні всі були свої, і місіс Лагган нарешті дала волю почуттям. Гірко ридаючи, стара вдова повідала, який вирок виніс ветеринар її другові.

— Лікар сказав, що єдиний спосіб полегшити страждання Реббі — це зовсім покласти їм край, і що раніше це станеться, то краще для нього. Ах, за що така несправедливість? Той, кого любиш, іде від тебе, і ти лишаєшся одна, як палець! І як же мені тепер жити без мого Реббі?! А зрештою, хай буде так, однаково невдовзі ми будемо разом. А знаєте, так навіть краще. — Вдова утерла очі ситцевим носовичком і вичавила з себе усмішку. — Пам’ятаєте, як він лежав у мене на порозі, а коли хтось приходив до крамниці, то мав задирати ноги, щоб не зашпортатися за Реббі?..

Трагедію самотньої вдови навряд чи можна назвати трагедією в людському розумінні цього слова, та хай там як, а вся приймальня аж заціпеніла, переймаючись горем старої. А містер Педді навіть відчув, як крижана рука жаху взяла його за серце і стискала доти, поки він і сам не відчув весь біль невтішної вдови. Зараз у його житті був один з тих неприємних моментів, коли ти маєш щось робити, але не знаєш, яких саме дій чекає від тебе Всевишній, і навіть гадки не маєш, як діяв би в цій ситуації Він сам. Звісно, якщо Його взагалі обходять трагедії подібного масштабу.

Коли йшлося про Бога і віру, яким служив преподобний Ангус Педді, такі речі, як горе, важкість утрати, туга, втрачали для священика будь-який сенс. Своє покликання він вбачав у тому, щоб незмінно захоплюватися світом — витвором Всевишнього — і постаттю самого Всевишнього, причому не просто захоплюватись, а передавати це захоплення своїм парафіянам, навчати їх належним чином цінувати всі дива та красоти нашого світу, благоговіти не тільки перед тварями Божими (тобто і перед людиною), а й перед віковічними, незмінними таїнами буття. Він не вдавався в тлумачення двоєдиної сутності Бога (Бога-Отця та Бога-Сина), а просто допомагав людям знайти шлях до Нього та полюбити Його. Містер Педді був надзвичайно терпимим чоловіком, відзначався широтою поглядів і вважав, що людина може відвернутися від Бога, але не надовго, адже Його присутністю пронизане буквально все: і те, що дихає життям, і те, що лежить неживим. Живі створіння та бездушні речі — все суще в цьому світі однаково просочене божественним началом, і хоч би як хотілося комусь його уникнути, всі його намагання наперед були приречені.

Та в сутності своїй священик залишався людиною, і коли він бачив, як Бог, котрому він служить, відвертається від людей (як зараз-от від місіс Лагган), йому аж серце краялось від розпачу й чужого горя.

От стоїть перед тобою вбита горем товстуха; стоїть і невтішно ридає. Вона витирає очі маленьким клаптиком тканини, а сльози рясно заливають пухлі щоки і дрібно-дрібно труситься потрійне підборіддя. За мить вона вийде з приймальні на вулицю, і життя в ній почне повільно згасати.

Раптом Педді відчув нестримне бажання забігти в кабінет до Мак-Дьюї і на весь голос закричати: «Ендрю, спинися! Не вбивай собаку. Хай Реббі відживе своє. Хто ти такий, що не віриш у Бога, а вдаєш із себе Всемогутнього!?» Однак священик придушив цей несподіваний порив. Яке він мав право втручатися? Мак-Дьюї знав свою справу, а ветеринарам, як і лікарям, нерідко доводиться казати і робити речі, від яких людям боляче. Але, на відміну від звичайних лікарів, ветеринарам дозволено умертвляти своїх пацієнтів, щоб ті марно не мучилися.

— Як же я житиму тепер без мого Реббі? — неначе розмовляючи сама з собою, повторила місіс Лагган — і вийшла на вулицю.

У дверях знову спалахнула борода Мак-Дьюї. Ветеринар похмурим поглядом обвів приймальню, немов шкодуючи, що запізнився і не встиг відіграти свою роль у трагічній сцені та втішити стару вдову.

— Хто далі? — запитав Мак-Дьюї, і коли наступною підвелася дружина забудовника з Глазго зі своїм Йоркширом, який нажахано заскавулів, і без того не вельми приязний вираз ветеринара перетворився на ворожий.

І раптом тишу в приймальні розітнув тоненький голосок:

— Сер, якщо ваша ласка, можна вас на хвилинку?

— Це Джорді Мак-Набб, драпірувальників малий, — пояснив хтось із відвідувачів.

Джорді мав вісім років. Він був одягнутий у шорти і сорочку захисного кольору, а на шиї в нього теліпався галстук скаута-вовчика. Хлопчик був круглолиций, темноволосий, темноокий і серйозний, мов китаєць. Замащені руки хлопчини стискали коробку, в якій, пульсуючи, лежала його сьогоднішня доброчинна справа. Мак-Дьюї жваво підійшов до хлопця, навис над ним немов гора, неначе башта, як рудий магог,[3] і, ледь не вткнувшись бородою у коробку, прогуркотів:

— Ну, малий, що там у тебе?

Та малий і не думав лякатися. У коробці терпляче сидів пацієнт — зелена жабка, вона ритмічно надимала боки в такт диханню.

— В неї щось із ногою, — пояснив хлопчик. — Жабка не може скакати. Я знайшов її біля озера. Вона дуже хотіла скакати, але у неї не виходило. Лікарю, ви зможете вилікувати жабку, аби вона знову могла скакати?

Коли в житті Мак-Дьюї траплялися найгірші, найприкріші миті, що оживляли неприємні спогади, він утрачав самовладання. От і тепер, коли він стояв, схилившись над коробкою, в присутності відвідувачів, що дожидали прийому, в голові його несподівано заворушилося прикре: «Ось так, любий Ендрю, тепер ти — жаб'ячий костоправ…»

І раптом на нього наринула хвиля задавненого смутку впереміш із гнівом. Авжеж, якби на цьому світі була справедливість, то всі ці люди у приймальні, і цей хлопчисько разом з ними, приходили б сюди зі скаргами на хворе серце, легені, на горло, печінку… Вони б нарікали на біль та важкість у всьому тілі, на дивні кольки в животі, розповідали б йому про важкі та минущі недуги, а він боровся б за їхнє здоров’я, вертав би цих людей до повноцінного життя. Але вони приходили зі своїми розманіженими цуциками-котиками, що нявкали-скиглили-чхали на всі лади. Ті люди тримали тварин тільки тому, що їм того хотілося, тому, що вони були занадто лінивими та самозакоханими, щоб заводити власних дітей, на яких і можна було б витрачати всю свою нерозтрачену ніжність.

Найближче до ветеринара сидів хворий йоркшир, і Мак-Дьюї, роздуваючи ніздрі від зневаги до себе і роду людського, вловив запах парфумів, якими господиня покропила пса. Усе ще оповитий гнівом, ніби чорною хмарою, він так відповів Джорді Мак-Наббу:

— Я не маю часу займатися дурницями! Бачиш, у мене тут повна приймальня народу? Віднеси свою жабу назад до води і залиши як є. Все, можеш іти.

У круглих темних очах Джорді з’явився той вираз, який з’являється в дитини, коли її образив чи розчарував дорослий.

— Але жабка хвора, їй зле, — став благати малий. — Вона там хіба не помре?

Мак-Дьюї, анітрохи не розчулившись, допоміг хлопцеві чимшвидше дійти до дверей, а на прощання ще й плеснув по сідниці.

— Іди собі, хлопче. Віднеси її туди, де знайшов. Природа подбає про неї. Так, місіс Сандерсон, можете заходити…

2

Якщо говорити про мої родинні стосунки, то вас вони точно здивують, адже я — родичка тієї самої Дженні — Дженні Болдрін із Глазго, чиє життя та пригоди у Лондоні й на кораблі (та й не тільки на ньому) були колись увічнені в книжці.[4]

Одна лінія нашого родоводу сягає Едінбурга. Дехто з моїх предків служив мишоловом при університеті (звичайна справа для кота), а двоє, подейкують, навіть прислужилися науці. Друга лінія котячого родоводу тягнеться з Глазго, і саме вона ріднить мене з Дженні Болдрін.

Дженні доводиться мені двоюрідною бабцею. З усіх нас вона найбільше відповідала єгипетським уявленням про кота: невеличка звужена голівка, видовжена мордочка, мигдалеподібні очі та округлі, гарненько окреслені торчкуваті вушка. Подейкують, що саме цим я схожа на Дженні, чого, правда, не скажеш про хутро.

Ви зрозумієте мою гордість, з якою я говорю ці слова, бо це яскраве свідчення того, що ми ведемо свій родовід ще від тих часів, коли людям вистачало здорового глузду вважати нас божественними створіннями.

Ті часи, коли люди поклонялися справжнім богам, давно вже минули. Ну що ж, тим гірше для вас. Адже у Давньому Єгипті, тоді, коли представникам котячого роду поклонялися у храмах, життя загалом було краще, а люди — щасливіші. Втім, це не має жодного стосунку до того, що я збираюся розповісти. Просто я веду до того, що коли ви знаєте, що були колись божеством — нехай навіть дуже давно, — це неодмінно дасться взнаки і на вас, і на вашій поведінці.

Історія, котру я розповім, не має стосунку й до Дженні, якщо не брати до уваги, що саме їй я завдячую незалежністю своєї вдачі, відвагою та врівноваженістю (не кажучи про вишуканість форм), а згадала я про неї просто так; ану як раптом ви вже чули про цю кішку!

Мені також довелося пережити цілу низку захопливих пригод, які не вагаючись можна ставити в один ряд із найцікавішими та найдивовижнішими подіями, котрі трапляються у світі. Тим паче, що у центрі цих пригод стоїть не людина, а кішка.

Не випробовуючи вашого терпцю, скажу одразу: мова піде про вбивство.

Та ось чим ця повість не схожа ні на що інше, що ви читали досі: жертва вбивства — я сама.

Ім’я, яким мене назвали — Томасина, — було результатом смішної та непрощенної помилки, яких так часто припускаються люди, з’ясовуючи нашу стать, коли ми ще зовсім малі. Коли я з’явилася в домі Мак-Дьюї у Глазго, мене назвали Томасом. Моїй господині, дівчиську на ім’я Мері-Pya, було тоді три роки. Коли помилка стала явною, то наша хатня робітниця місіс Мак-Кензі не придумала нічого кращого, як змінити чоловіче «Томас» на жіноче «Томасина», причому — навіть для годиться — не запитала в мене, що я сама про це думаю.

Не розумію, чому люди такі безголові, коли треба визначити стать малого кошеняти. Зробити це не так уже й складно, як може здатися на перший погляд, але ж потрібно взяти й подивитися, а не гадати на кавовій гущі, і тоді стане ясно, що відстань між отим і тим у котів набагато більша, ніж у кішок. І хай би якими малими були кошенята, це правило залишається незмінним у будь-якому віці.

Містер Ендрю Мак-Дьюї зробив би це з першого погляду, недарма ж він ветеринар. Але то був чи не найдивніший з усіх тваринних цілителів: він не любив своїх клієнтів, не визнавав телячих ніжностей з тваринками, а як в домі з’явилася я, він повністю ігнорував мою присутність. Однак я не сказала б, що мене це страх як гнітило, тим паче, що і я його ігнорувала не менше, аніж він мене.

Ми мешкали на Дунаран-стріт, у великому, доволі похмурому будинку, який містер Мак-Дьюї успадкував після смерті свого батька, також ветеринара. Два нижніх поверхи цього будинку займали кабінети, операційна і амбулаторія, а на третьому та четвертому мешкали ми: містер Мак-Дьюї, його дружина та Мері-Pya. Усі вони були руді. Я теж руда, точніше — імбирна, а груди в мене білі. Та що найбільше вражало людей у моїй зовнішності, це білі — всі чотири — лапки та білий кінчик хвоста, який довершував цей колірний ансамбль. Тож слухати компліменти з приводу моєї зовнішності та манер мені було невдивовижу.

Тоді я мала якихось півроку, але чудово пам’ятаю матір дівчинки — Анну. То була вродлива жінка, з волоссям кольору тих мідних казанків, які стояли біля вогнища. Анна мала напрочуд веселу вдачу, вона завжди співала, і завдяки цим співам будинок не здавався таким темним і похмурим навіть у дощ. Мері-Pya не злазила з її рук. Анна весь час потурала доньці, і вони дуже часто шепотілися, довіряючи одна одній свої таємниці. Так вони виказували свою любов. Це було дуже щасливе сімейство, і навіть присутність містера Мак-Дьюї не порушувала сімейної ідилії. На превеликий жаль, тривала ця ідилія недовго: невдовзі після моєї появи місіс Мак-Дьюї заразилася від папуги у клітці якоюсь хворобою — і та хвороба звела її в могилу.

Зізнаюся щиро, для мене почалися чорні дні, і якби не місіс Мак-Кензі, я навіть не знаю, чим би все закінчилося. Містер Мак-Дьюї просто божеволів, принаймні так казали люди, і скоріш за все, вони мали рацію. А бачили б ви, як він шаленів і лаявся, як щедро обдаровував дочку любов’ю, яку не встиг віддати Анні. Мері-Pya це лякало до смерті, та й мені, якщо чесно, було не по собі. Цей чолов’яга міг по кілька днів не з’являтись ні вдома, ні на службі, його справи помалу йшли шкереберть, і раптом до Мак-Дьюї завітав із глибинки його давній приятель — преподобний містер Педді. Після відвідин священика справи містера Мак-Дьюї стали кращі, а ще по деякім часі на нас чекали грандіозні зміни.

Містер Педді та містер Мак-Дьюї начебто знали один одного ще з тих часів, як навчалися в Едінбурзькому університеті (де вони легко могли бачити когось із моєї рідні!). Священик розповів Мак-Дьюї, що в їхньому містечку продається ветеринарна практика, й нараяв перебратися туди.

І ось містер Мак-Дьюї продав свою практику в Глазго та будинок на Дунаран-стріт, де він провів своє дитинство й виріс, і ми перебралися до Інвераноха, містечка у графстві Аргайл на західному березі Лох-Фіну.[5] Ось там і розігралося трагічне дійство мого життя.

Мері-Pya тоді вже йшов сьомий рік. Ми поселилися в передостанньому будинку на вулиці, що звалась Аргайлським проїздом, а нашим найближчим сусідом виявився приятель містера Мак-Дьюї — преподобний Ангус Педді, тутешній священик і власник преогидного мопсюри Деккі. Очі б мої його не бачили!..

Наше помешкання складалося з пари будівель, які стояли майже у притул, ледь-ледь розділені вузьким проходом. Це були доволі довгі вузькі будинки з побіленого каменю, по два поверхи кожен, з односкатними дахами, високими коминами, і на кожному з отих коминів завжди мало сидіти по чайці. Один будинок займали ми, а в другому містилися приймальня, робоче приміщення містера Мак-Дьюї та власне лікарня з клітками для його пацієнтів. Нам туди, з цілком зрозумілих причин, було зась. Мері-Pya було категорично заборонено навіть переступати поріг ветеринарної клініки. Після трагедії у Глазго містер Мак-Дьюї заприсягся, що більше в його домі не буде жодної недужої тварини.

Тут, в Інвераноху, я почувалася далеко краще, ніж у Глазго, адже тут був Лох-Фін — морська затока, що врізалася в суходіл біля Грінока та розтинала Північне нагір’я аж до самісінького Кайрандоу, — а це означало, що я могла спостерігати за польотом чайок, вдихати пахощі моря та риби, гасати по піщаній смузі за чудернацькими птахами та полювати в похмурому лісі з кам’янистими видолками та скелястими пагорбами. Сущий рай для мисливця! У Глазго мене не випускали навіть надвір, а тут усе було інакше. Я дуже скоро стала справжньою горянкою, а ми, горяни, дивимося на всіх інших згори вниз — і ніяк не інакше.

За розміром Інверанох куди менший за Глазго. В містечку мешкало якихось кілька тисяч чоловік, зате щоліта приїздило кількасот відпочивальників.

Ось коли для містера Мак-Дьюї настає гаряча пора: заїжджий люд нерідко привозить із собою своїх чотирилапих пестунів, здебільшого собак, хоча трапляються й коти, і птахи, а якось була навіть мавпа. Якійсь тварині не підійде тутешній клімат, когось гризнуть або вжалять у лісі, а хтось ув’яжеться в бійку з нашим братом-горянином замість завбачливо накивати п’ятами. Зазвичай після таких сутичок господарю невдачливого забіяки не залишалося нічого іншого, як нести свого пестуна в ремонт до містера Мак-Дьюї. Той зустрічав таких клієнтів без надмірного завзяття, бо пещеної звірини на дух не переносив, як, зрештою, і фах ветеринара. Набагато більше, аніж приймати у відведені години хатніх пестунчиків, містерові Мак-Дьюї подобалося бувати на околишніх фермах та спілкуватися з тамтешніми фермерами.

А зрештою, мене це зовсім не обходило, і плин тутешнього життя не викликав у мене жодних нарікань; єдине, що викликало мій спротив, це звичка Мері-Руа завжди і всюди тягати мене за собою.

Якщо у вас були колись (чи є тепер) малі дівчата, ви чудово мене зрозумієте. А як не було, то, може, пригадаєте, що є в дівчисьок такий вік, коли вони й кроку не ступлять без ляльки, а декому за ляльку править кішка. Й нерідко ті дівчиська так звикають до нас, що вже й не зважають, що в їхніх руках мотляється справжня, живісінька тварина! Перехопить таке дівчисько кішку під груди, притисне до себе, і нещасна тварина висне, як щось неживе: голова й передні лапи звисають через руку наперед, а решта тіла мотляється з боку в бік.

Час від часу Мері-Руа звільняє мене від цього вельми незручного і принизливого положення, кладе собі на плечі, і я лежу там нерухомо, неначе якийсь хутряний комірець, і деколи люди, приходячи в захват, намагаються відгадати, де закінчується руда голова моєї господині та починаюсь я. Таке поводження я ще терплю. А інколи вона перекидає мене горічерева і носить на руках, як немовля. Оце я вже ненавиджу!

Якщо ж ви мене запитаєте, чому я мовчу і терплю ці знущання, я навіть не знайду, що відповісти, адже моя життєва філософія напрочуд проста: коли ситуації, де все настільки нестерпне, що вас просто верне, трапляються в житті частіше, аніж щось приємне та достойне, то кидайте все к бісу та біжіть світ за очі!

І це ще не все! Не хотіла я того казати, та коли вже прийшлося до слова, то скажу. Вдома в нас побутував цікавий звичай: мене садовили за стіл, намотавши на шию серветку, і я мала вдавати людину. Втім, правильніше було би сказати, що це Мері-Pya видавала мене за людину. Винагородою за це сидіння були кілька кминових тістечок, які я дуже люблю, і пара ковтків молока просто з блюдечка. Втім, я ніколи не вважала ці подачки гідною платнею за моє приниження.

Коли в мене народжувались кошенята, їх у мене просто забирали і топили.

А вночі мене примушували спати в ногах дівчинки. Мері-Pya засинала, а я навіть не мала права піти на свій улюблений стілець, бо коли дівчинка прокидалась, а киці не було на місці, вона гукала мене і починала схлипувати так, що серце краялося. Деколи серед ночі, навіть коли я лежала в ногах, дівчинка прокидалася, тихенько плакала в пітьмі й ледь чутно бурмотіла: «Мамо!.. Мамо!..». Ще, мабуть, пам’ятала свою матір. Потім вона намацувала мене, брала на руки, від чого я прокидалася, і з такою силою топила обличчя у моєму хутрі на боках, що я дихнути не могла. А ви ж чудово знаєте, як ми, коти, ненавидимо, коли нас навіть просто беруть на руки.

Мері-Pya плакала і примовляла: «Томасино, Томасино, я тебе люблю. Будь зі мною завжди». Поплакавши трохи, вона заспокоювалась, а я вмивала їй лице, злизувала зі щік солоні сльози, і це смішило дівчинку. «Томасино, таж лоскітно», — хихотіла дівчинка і незабаром знову засинала.

А я залишалася там, де й лежала. Повірте, коли б то був малий хлопчисько, я б у житті такого не зробила. Дякую дуже, але це вже без мене! Я б не затрималася у такому домі, чкурнула б собі світ за очі та й жила б десь у лісі, або знайшла іншого господаря у тому ж місті, адже доглядати за такою кішкою, як Томасина (тобто я), — простіше простого. Можливо, з вигляду я й делікатна, але в моєму тілі живе напрочуд живуче створіння з бійцівською вдачею, що витримає геть усе. Якось мене переїхав хлопчисько на велосипеді. Місіс Мак-Кензі вилетіла надвір, галасуючи, що мене вбили, а Мері-Руа зайшлася плачем і більше години не могла заспокоїтись. А поміж тим, не сталося нічого надзвичайного: хлопчисько впав з велосипеда і боляче вдарився, а я просто підвелася — та й пішла собі геть.

Був там тоді й містер Мак-Дьюї власною персоною, і я могла би багато чого розповісти про нього, але з усього сказаного мною на його адресу ви не почули би жодного схвального слова. Ветеринар, який ненавидить тварин, — гарний лікар, що й казати!.. Люди про Мак-Дьюї казали так: тільки-но прийде до нього хтось із хворою твариною, як він одразу ж хапається за хлороформ: присипляти, мовляв, та й по всьому! Скажу вам щиро: я не хотіла б мати з ним жодних справ. Містер Мак-Дьюї ревнував до мене свою дочку, яка душі в мені не чула, а мене і на дух не виносив. Та що там на дух — я взагалі була для нього як порожнє місце. Подумаєш, містер Найвищий-Найдужчий-у-Домі!.. Ніс догори, борода наперед. А цей запах лікарні, яким він просякнув!.. Фе! Якщо вам доводилося проминати лікарню, ви добре знаєте цей запах. Коли ввечері він вертався додому і нахилявся до дочки, аби її поцілувати, його величезна, обросла бородою червона пика, пропахла ліками і тютюном, упритул наближалася до мене (куди ж подінешся з дівчачих рук!), і мене тоді ледь не млоїло.

Авжеж, я дошкуляла йому як могла: то сяду і вмиваюся у нього на виду, то скокну на його стілець якраз тоді, коли він хоче туди сісти, то ляжу поперек дороги, і тоді йому, як не крути, доводиться переступати через мене. Я плуталася в нього під ногами, я терлась об його штани, я намагалася лишити якнайбільше шерсті на його улюблених речах, а коли він сідав почитати газету, я стрибала йому на коліна, і тоді вже не тільки я вдихала його пахощі, а й він — мої. Коли в кімнаті була Мері-Руа, то він не дозволяв собі зі мною грубощів, лише вдавав, що я для нього пусте місце, тоді різко підводився, щоб узяти тютюну для люльки, і так-от проганяв мене з колін.

Складіть докупи все, що я сказала, і ви запевне скажете, що в мене були всі підстави покинути цей дім і вже не повертатися туди ніколи. Однак я й далі залишалась у тому домі, а життя моє було досить безхмарним. Я б у житті ні перед ким у цьому не зізналася, та якщо бути чесною, знайте: я таки встигла прив’язатися до дівчинки.

Думаю, це сталося тому, що між дівчатами і кішками є щось спільне. В дівчатах є якась особлива таємничість, вони поводяться так, ніби знають щось, не доступне для інших, а як додати до цього замисленість і навіть певну неприязнь, з якими вони дивляться на вас… Це спантеличує і дратує всіх дорослих не гірше за кішок.

Якщо вам доводилося жити під одним дахом із маленькою дівчинкою, то ви напевне знаєте, як люблять усамітнюватися у химерному внутрішньому світі ці дивні створіння і як вороже вони сприймають усі безпідставні, з їхнього погляду, вимоги та заборони.

І вас, скоріш за все, дратує, коли ви виявляєте ці риси у котів. Бо силоміць примусити кота чи дівчинку робити те, що їм не до вподоби, — справа така ж безнадійна, як і вимагати в них любові до вашої персони. Оце найбільше зближує мене з Мері-Руа.

Отож у житті мені доводилося робити багато такого, чого колись я навіть у думках не допускала. Коли Мері-Руа йшла до школи (а моя пригода сталася під час канікул, улітку), я дозволяла їй брати мене з собою і волочити туди, а потім до самого дзвоника безмовно терпіла дотики та метушню чужої дітлашні. Коли ж нарешті Мері-Руа переступала поріг школи, я ставала вільною наче вітер і бігцем поверталася додому, щоб чимскоріше зайнятися власними справами.

Але, повірите чи ні, коли наставала пообідня пора і дівчинка мала повертатися додому, я залазила на ворітний стовп, сідала там, ошатно вклавши хвіст калачиком перед собою, і виглядала Мері-Руа. А ще з ворітного стовпа було зручно сичати на священикового мопса, і тим-то я любила там сидіти. Сусіди казали, що по кішці Мак-Дьюї, коли вона вилазила на стовп, чекаючи на господиню, можна було звіряти час.

Я, Томасина, сиджу на ворітному стовпі й чекаю появи не вельми охайної рудої дівчинки, котра, до всього того, й не бозна-яка яка красуня! Як вам така картина?!

Часом я запитую себе: чи не об’єднує нас щось іще? Ми стали одне одному опорою, до якої можна притулитися; притулком, де можна сховатися, коли сонце тікає за обрій і на землю спускається ніч зі своїми супутниками — страхами та почуттям самоти.

Почуття самоти може слабшати від дотику хутра до хутра, шкіри до шкіри чи шкіри до хутра. Іноді, прокидаючись серед ночі від жахливого сну, я слухала рівне дихання Мері-Pya і чула, як ледь помітно то здіймаються, то опускаються її ковдри. Страх тоді відступав, і я знову поринала в сон.

Я вже казала, що Мері-Pya була не бозна-яка красуня, хоч це, можливо, і не дуже мило з мого боку: зате дівчинка щиро вважала мене найкращою у світі кішкою. А втім, коли я кажу «не бозна-яка красуня», то маю на увазі дещо інше. На вигляд це було просте собі дівчисько, просте в усьому, крім очей, де читалося дещо, притаманне лиш їй, її єству. І щоб узріти те «дещо», потрібно було просто зазирнути їй у вічі. Мені рідко вистачало сил подовгу зазирати в очі дівчинки. Вони були блакитні, яскраві — яскраві настільки, що годі й намагатися порівнювати їх із чимось. Подеколи ж, коли вона замислювалася про речі, далекі від мого розуміння, її очі темніли, як води Лох-Фіну в буремну погоду.

Що ж до іншого, я дуже сумніваюся, що ви назвали б її красунею; кирпатий ніс, обличчя в ластовинні, велика і зазвичай відкопилена нижня губа, а брови й вії такі світлі, що не одразу й побачиш. Її імбирно-руду кучму заплітали в дві коси і перев’язували зеленими або блакитними стрічками. Дівчисько мало довжелезні ноги і звичку випинати наперед живіт.

Та була в Мері-Pya ще одна гарна принада: вона добре пахла. Коли дівчинка була вдома, місіс Мак-Кензі невсипно стежила за тим, аби вона завжди була вимита й не ходила пом’ята, і від Мері-Pya завжди пахло лавандою: місіс Мак-Кензі тримала на поличках з її одягом та білизною мішечки, набиті цими квіточками.

Місіс Мак-Кензі, схоже, тільки те й робила, що мила-прала-прасувала, та ще крохмалила й напахчувала одіж дівчинки всілякими пахощами: це був єдиний доступний їй спосіб показати, як вона вболіває за Мері-Руа. То була сухорлява жінка, й коли вона казала щось або співала, то голос її був гугнявий. Вона б огорнула Мері-Pya материнською турботою, як люди часом огортають турботою зовсім чужих їм кішок і котів, удаючи, ніби вони належать їм, та на заваді цьому стояв ревнивий містер Мак-Дьюї. Він побоювався, що коли хатня робітниця дасть волю своїм почуттям, дівчинка ще, чого доброго, прив’яжеться до неї більше, ніж слід. О, так, містеру Колючому-Пахучому дозволялося виявляти почуття до дочки як завгодно і скільки завгодно, а іншим — дзуськи!

А ще я полюбила пахощі лаванди. Запахи чи не більше за звуки навіюють спогади — як приємні, так і не дуже. Ви, може, вже й не пам’ятаєте, чому конкретний запах примушує вас шаленіти чи ввергає вас у страх, та варто вам його відчути — і ви шалієте чи тремтите од страху. От узяти хоча б запах ліків, що ними просякнув Мак-Дьюї…

Та пахощі лаванди були пахощами радості. Коли я їх чую, то завжди починаю втягувати-випускати свої кігтики і вдоволено муркотіти.

Часом, розкладаючи по шафках випрасувану одіж Мері-Pya, місіс Мак-Кензі зачиняла всі дверцята і засувала всі шухлядки, але одну шухлядку забувала зачинити, і тоді я швиденько залазила всередину, випростувалась там на повен зріст, утикалася носом у мішечок з лавандою — і вдихала, вдихала, вдихала… То були миті невимовного блаженства. В такі миті я була задоволена всім у своєму житті та примирялася з цілим світом.

3

Вийшовши з клініки Мак-Дьюї, Джорді Мак-Набб побрів геть, тримаючи в руках свою коробку, де на підстилці з трави та молодого вереску лежала скалічена жабка. Подеколи він забував про пацієнтку і йшов то вистрибом, то скоком, та потім знову згадував про жалюгідне становище жабки — і тоді переходив на розмірений крок.

Хлопець брів, куди ноги несуть, і йому було радісно, що він покинув той гурток дорослих, які юрмилися навколо іншого дорослого — високого нечулого бороданя, що лупцює дітей по сідницях. Справжній скаут-вовчик ніколи б до такого не дійшов!..

Раз по раз Джорді спинявся, заглядав у коробку, легенько доторкався жабки — як вона там? — і вкотре пересвідчувався в правильності поставленого діагнозу: перелом лапки, який не дозволяє жабці ні стрибати, ні займатися своїми жаб’ячими справами. І коли хлопець дивився на нещасне створіння, у погляді його читалися цікавість, приязнь і глибока турбота. Він чудово розумів усю складність питання, що стояло перед ним: де притулити хвору жабку? Принести її додому він не міг: там діяли суворі обмеження на тварин з вулиці. Про те, щоб кинути її напризволяще, як радив ветеринар, теж не могло бути й мови. І взагалі, малому Джорді досі не доводилося стикатися з таким нехлюйським ставленням дорослих до людини, яка вперше у житті наважилася на серйозний крок, взяла на себе відповідальність за чиєсь життя!..

Йдучи собі без цілі й наміру, він і незчувся, як дійшов до околиці міста, точніше, до тієї межі, де лінія будинків різко уривалася та починалися поля і ферми. Ген-ген удалині загадково темніли лісисті пагорби Глен-Ардарату,[6] де мешкала Руда Відьма. Тільки тут, на околиці, хлопчик раптом збагнув, що він уже зробив цей неприємний вибір. А зрештою, чому б і ні?.. Та Джорді швидко відігнав цю думку: вся затія здавалася йому жахливою і страшенно небезпечною.

Ноги мимоволі винесли його на міст над Ардаратом — так звалася сумирна річечка, що впадала в Лох-Фін, хоча й живилася бурхливими гірськими водами, що аж піною бралися, стікаючи з нетрів Глен-Ардарату. Тут перспектива завітати до Рудої Відьми вже не здавалася йому страшною, принаймні не лякала так, як там, у місті. Джорді чудово знав, що містяни десятою дорогою минають і лігво Рудої Відьми, і саму Руду Відьму, яку ще частенько називали Безумною Лорі, або Божевільною Лорі. Жоден з тутешніх хлопчаків, яких дорослі щедро частували бабусиними оповідками та казковими ілюстраціями старої карги на мітлі, не поткнувся б туди, не маючи на те серйозної причини.

Утім, люди по-різному ставилися до жінки, прозваної Рудою Глен-Ардаратською Відьмою. Одним було досить побіжної згадки, аби включилася розбурхана уява, малюючи страшні картини, інші ж просто казали, що в тому орендарському будиночку живе проста самітниця, яка нікому не коїть ніякого лиха, заробляє собі на прожиття ткацтвом, розмовляє з птахами та звірами, з якими носиться як з рідними дітьми, і водить дружбу з ангелами, ельфами та гномами, що водяться в Глен-Ардараті.

Джорді добре знав, що різні люди по-різному ставляться до Рудої Відьми. І якщо правда, що козуля з пагорбів Бен-Інвера навмисне приходить, аби поїсти з її рук, птахи сідають їй на голову та плечі, форель з лососями виходять на прозоре мілководдя, лише зачувши її голос, у стайні за її хатиною живуть не тільки ті звірята, яких вона знаходить у лісі та кам’янистій улоговині, а й ті, що самі інстинктивно приходять до неї, шукаючи порятунку, і знаходять його, тоді чому б не ризикнути і не довірити їй хвору жабку? Принаймні, це більш ніж достатня причина, щоб зважитись на ризиковану пригоду, а вже там якось буде!

І хлопчик горбатим містком перейшов через річку. Дорога в ліс, що темнів на початку Глен-Ардарату, пробігала повз Ардаратський замок, точніше, те, що залишилося від нього: круглу центральну вежу та напівзруйновану кам’яну куртину.[7]

Від місця, де починався видолок, до помешкання Рудої Відьми було з милю або й трохи більше. Її хатина стояла у самісінькому серці лісу, і навіть хлопцеві у формі скаута-вовчика, так-сяк обізнаному з лісом, треба добре зібратися з духом, аби пірнути у вічні сутінки, які стояли між замшілими дубами, крислатими буками та густими ялицями, і рушити вперед через папороть, яка сягала вище голови. Щоб відігнати похмурі думки, Джорді уважно роздивлявся лісові квіти, які росли обабіч стежки і рясно квітли в цю липневу пору, та пригадував їхні назви. Он фіолетова армерія, а ось багряний очній цвіт, онде жовтий рокитник, а ото рожевіє дика троянда, переплетена з ожиною, яка також укрита білим цвітом; наприкінці літа — на початку осені кущі ожини будуть гнутися від солодких-пресолодких чорних ягід. Упізнав і червоний ліхніс, і блакитні дзвіночки, і справжні шотландські проліски, що густо вкрили галяву, яку наче навмисне обсадили по колу деревами, щоб феї мали де хороводити. Навіть дерева, які обступали галявину й через які на землю пробивалися снопи сонячного світла, також були покриті цвітом.

Далі пагорб крутішав, і Джорді почув стрімкий плин невидимої води. Він присів на хвильку, даючи перепочинок ногам, витягнув жабку з коробки і поклав її на мох. Жабка не рухалася, тільки дрібно тремтіла. Бачачи страждання нещасної безпорадної тваринки, Джорді ледь не розплакався, поклав жабку назад і твердо вирішив не гаяти ані хвилини та довести задумане до кінця.

Нарешті перед ним замрів будиночок, який він шукав, і хлопчик, пригадавши всю обачливість червоношкірих слідопитів, яку прищеплювали скаутам з його загону, спинився, зачаївся і вирішив для початку розібратися, що до чого.

Мурована хата була довга й вузька, а на даху, обабіч, наче вуха з двох сторін, стриміла пара коминів. Вікна, які скидалися на очі, були прикриті зеленими віконницями, і складалося враження, що ця хата, яка стояла край галявини на такому собі плоскогір’ї — видолок тут розганявся вшир, — вийшла з нетрів і придрімала. Річка, подібно до видолка, тут також розширялася, і плин її вод різко сповільнювався. За хатиною, трохи осторонь, стояла ще одна мурована будівля, так само довга і вузька. Скоріш за все, колись тут була клуня або хлів. Міцно притискаючи коробку до серця, що шалено гупало у грудях, Джорді ретельно вивчав оточення.

Перед хатою, наче живий, стояв кремезний дуб, і його грубезний стовбур скидався вгору на добрий десяток метрів. Кремезне дубове гілля торкалося черепичного даху, а верховіття нависало над будинком, як шатро. Дерево було старе — років двісті, а може, й більше. З найнижчої гілки звисав посріблений дзвоник, від дзвоника відходив тоненький шнурок, що досягав до самої землі та ще трохи стелився по ній. Джорді стояв, затамувавши подих, і коли слух його помалу призвичаївся до звуків довкілля, він розібрав високий, чистий і приємний спів та якийсь дивний приглушений стукіт, які долинали з будинку. Спів зачарував хлопця, а от стукіт йому одразу не сподобався: було у ньому щось недобре, лиховісне. Джорді ще жодного разу не бачив ручного ткацького верстата, тож не знав, що так стукає ножний привід у ньому.

Угорі, на гілці гладенького сіро-зеленого бука сиділа руда білка й сердито цокала на хлопчика. Крук і чорна чубата галка, які досі лише сварилися між собою, раптом залопотіли крилами, закаркали і взялися лупити одне одного потужними ударами крил, геть-чисто розігнавши синиць і малинівок, жовтих плисок і дроздів, волових очок, горобців і зябликів — словом, усе тутешнє птаство. Чорні птахи кружляли над коминами і шумно зводили свої рахунки. Ось між деревами майнули дві чорно-білі сороки, ще звідкись долинуло совине ухкання…

Дзвінкий спів, що доносився з хати, став вищий, і хоч ніякої мелодії в тій пісні Джорді не вловив, його несподівано охопило нестримне бажання затулити руками очі та заплакати. Ляскання воронячих крил ущухло, все інше птаство теж принишкло і сиділо мовчки. На траві біля річки білим пухнастим спалахом майнув кролячий хвіст.

А потім Джорді Мак-Набб, і сам не розуміючи, що робить, здійснив правильний, ба навіть героїчний, вчинок. Він вийшов зі сховку і пройшов уперед рівно стільки, щоб дійти до дзвоника, що звисав із Відьомського Дерева, та дотягтися до шнурка. Поставивши коробку з жабкою біля підніжжя дерева, він легенько потягнув шнурок і смикав, смикав його, аж поки дзвоник, вискакуючи навсібіч, заповнив усю галяву своїм сріблистим дзеньканням. Спів і стукіт у домі вщухли. Джорді крутнувся на місці, швидко, наскільки дозволяли занімілі ноги, перетнув прогалину і знов зник у гущі зеленої папороті.

Дзеленькання вщухло, але тишу, яка заповнила була прогалину, прорізало заливисте собаче гавкання, зігнавши з дерев добру сотню птахів, які шумно закружляли над коминами. Від сараю, що стояв за будинком, сюди щосили біг шотландський тер’єр. Із-за рогу будинку поважно вийшли два коти — один чорний, другий сірий у смужечку. Вони йшли неквапом, тримаючи хвости трубою, можна було подумати, що тут у них призначена важлива зустріч. Пройшовшись трохи, коти тихенько всілися на віддалі та завмерли в чеканні. Джорді продовжував спостерігати, і з підліску несподівано показався молодий самець козулі; він ішов, сторожко задерши голову, а на чорному вологому носі та у вологих очах сяяли відблиски сонця. Самець ступав обережно, раз по раз закидаючи голову, та не зводив очей з будинку, двері якого саме відчинялися — повільно, з великою обережністю.

Хлопцеві нерви бриніли, як натягнута струна. Ще трохи — і Джорді Мак-Набб, піддавшись паніці, рвонув би світ за очі. Але бажання побачити Руду Глен-Ардаратську Відьму, тим паче, коли стільки пройдено і пережито, та ще тривога за недужу жабку перемогли, і хлопчик залишився там, де був.

Нарешті двері відчинилися, але, на превелике хлопцеве розчарування, в дверному отворі з’явилася не відьма з вогняним волоссям, а всього лише молода жінка, ба навіть, дівчина (принаймні, так здалося Джорді). Дівча, просте сільське дівча, яких повно на фермах, розкиданих навколо Інвераноха: у звичайній спідниці, такій самій звичайній сорочці, грубих панчохах і туфлях, у шалі, кинутій на плечі.

Ця незнайомка не могла би бути відьмою хоча б тому, що не була ані красунею, ані почварою, та малий Джорді з подивом виявив, що не може відвести очей від її обличчя. Що ж так вабило хлопця? Цього він не знав. Дівчина мала довгий мудрий ніс, а проміжок між ним і верхньою губою був такий широкий і кумедний, що викликав мимовільну посмішку. Тонкі губи сумовито вигнуті, у сіро-зелених очах застиг мрійний вираз. Її волосся, розпушене на сільський копил, вільно спадало на плечі й було такого самого вишневого кольору, як розжарений в кузні прут, який от-от занурять у воду.

Стоячи на порозі дому, вона відкинула з чола мідяно-руде пасмо таким рухом, неначе змітала з думок павутиння. Джорді лежав на землі долічерева, весь сховавшись у папороті, і відчував, як у ньому, ні сіло ні впало, здіймається хвиля любові до цієї дівчини. Хлопець прикипів до неї всім своїм серцем; чому — він не знав, але був певен, що чари тут ні до чого. Малий знав, що там стоїть дівчина, і знав, що він, Джорді, її просто обожнює.

Дівчина озирнулася довкола і, на превеликий подив Джорді, видала високий, чистий клич, що складався з двох нот. На мить хлопцеві здалося, що це ще відголоски срібного дзвоника — настільки чистим і пронизливим був крик. Та металева чаша дзвоника уже давно висіла нерухомо, тож цей чудовий, ні з чим незрівнянний погук таки вихоплювався з горла незнайомки.

На звук її голосу озвався самець козулі: жваво перебираючи ногами, він вийшов з лісу і, повільно ступаючи, дійшов до середини прогалини. Дівчина поглянула на тварину, і на її вуста лягла сумовита усмішка. Самець спинився, схилив голову, завмер, уп’явши в дівчину бешкетний погляд, і та, не витримавши, залилася сміхом.

— Ага, — гукнула вона, — ти знову смикав дзвоник! Що ж, сьогодні повечеряєш пізніше…

Аж раптом звір, чи то чогось злякавшись, чи то зачувши чужинця, розвернувся й стрілою кинувся у ліс. Коти, один за другим, поважно підійшли до дівчини і стали тертись їй об ноги. Шотландський тер’єр підбіг до коробки з жабкою, обнюхав — і врешті дівчина її помітила.

Тільки тепер вона переступила поріг дому. Джорді бачив, як вона підбігла до коробки — швидко, легко, мов козуля, — присіла, сперши руки на коліна, зазирнула всередину — і витягла на божий світ малу істоту, недужу, змучену, тремтливу.

Дівчина поклала жабку на долоню, зламана лапка її безпорадно ковзнула донизу й безвольно повисла в повітрі. Вона обережно торкнулася жабки пальцем, зазирнула в зелено-жовті намистинки жаб’ячих очей, дуже зворушливо сіпнула верхньою губою, притулила жабку до щоки і сказала:

— Хто приніс тебе до мене — ангели чи гноми? Бідна малесенька жабка. Чим зможу, допоможу.

Сказавши це, вона підвелася, зайшла в дім і зачинила за собою двері.

Хатина знов поринула у сон, міцно замруживши очі. Коти й пес повернулися, звідки прийшли. Вгамувалося переполошене птаство. І тільки білка на дереві, добре бачачи Джорді, далі сердито цокала на хлопця. Джорді почувся так, немов з душі йому звалився найбільший у житті тягар, і він врешті став вільний, мов птах. Жабка потрапила в хороші руки, тепер за її життя можна було не хвилюватися. Серце хлопця переповнювала дивна, досі незвідана радість, від якої хотілося співати. Він покинув папоротевий сховок і з прискоком щодуху помчав по звивистій стежині, що збігала наниз над пінявою річкою. Хлопець біг до Інвераноха, додому.

* * *

Тим часом містер Мак-Дьюї прийняв усіх клієнтів, крім одного — свого друга містера Педді, що був у черзі найостаннішим. Він кивнув до священика, щоб той заносив свого пса, який важко постогнував.

— Заходь, Ангусе, — сказав Мак-Дьюї, пропускаючи священика і зачиняючи за ним двері. — Вибачай, що примусив чекати. Ті недоумки зі своїми ідіотськими звірятами з’їдають весь мій час. Так, на що скаржимося? Знов твій собака переїв солодкого? Слухай, я тебе попереджав?..

Мак-Дьюї мимохіть і свого друга зачислив до «тих недоумків».

Містер Педді, чоловік у житейських питаннях тямущий, цього разу вирішив напустити на себе личину винуватої смиренності.

— Так, Ендрю, все так, як ти кажеш, та я не маю сил йому відмовити. Він так мило служить, коли чогось хоче. А солодке так просто обожнює.

Священик закохано поглянув на свого мопса, що, важко дихаючи, розтягнувся долічерева на емальованому оглядовому столі і час від часу аж здригавсь од відрижки. Пес не зводив благального погляду кремових очей з містера Мак-Дьюї, котрий, як підказували пам’ять і життєвий досвід, знав, як боротися з наслідками безмірної господаревої ласки.

Ветеринар нахилився до пса, нюхнув повітря коло нього, гидливо зморщив ніс, помацав псове черево, виміряв температуру і промовив:

— Гм! Проблема та сама, а наслідки гірші… — Він випнув підборіддя вперед, наставив колючу бороду просто на пастиря й з насмішкою сказав: — От скажи, ти — Божа людина, з твоєю допомогою люди спілкуються з Творцем, а сам не можеш стриматись і напихаєш нещасного псюру солодощами, від яких йому тільки зле.

— Ох, — сумно знітився Педді, і на його зазвичай веселому, круглому, наче місяць у повню, обличчі, намалювався сумний вираз щойно висвареного хлопчиська. — Не так щоб Божа, але я стараюся. Я всього лише один з Його служителів, які смиренно змушені взивати до емоцій, коли бракує розуму і хисту. — Він зробив жест, що мав би означати зневагу. — Стільки людей — не найгірших людей — обирають службу в армії або політику чи правосуддя. І Йому нерідко доводиться вдовольнятися перебірками на кшталт мене.

Мак-Дьюї з розумінням осміхнувся і приязно поглянув на друга.

— Невже ти справді думаєш, що Він у захваті від цієї запопадливості, підлесливості, хабарництва та омани, які, на вашу думку, необхідні, щоб він був у гарному гуморі й прислухався до ваших прохань?

Містер Педді відповів негайно і з не меншим почуттям гумору:

— Якщо Бог колись і впав в оману, то тоді, як Він дозволив людині уявити Себе за її власною подобою, хоча я особисто більше схиляюся до думки, що це ідея не так Богова, як людська, бо саме людині вона робить більшу честь.

Мак-Дьюї тявкнув по-лисячому, і під червоним вигином повних губ зблиснули білі міцні зуби. Йому подобались ці жартівливі диспути з Педді, котрі почалися відтоді, як він на прохання священика переїхав із Глазго до Інвераноха. Вони точилися постійно і всюди, де б не зустрілися давні друзі.

— Е, ні, — сказав Мак-Дьюї. — У такому випадку тобі доведеться допустити, що людина наділила Бога і всіма своїми вадами, а молячись йому, лиш потурає їм, хіба ні?

Священик ніжно провів рукою по собачій голові.

— Я підозрюю, — промовив він, — що справжня розплата за гріх у Раю настала тоді, коли Він зробив нас людьми, позбавив божественного начала, яким спочатку наділив, і прирівняв до них. — Педді кивнув на недужого мопса. — І тут тобі доведеться визнати, що подібний присуд не позбавлений гумору, а Бог нечасто дозволяє собі жарти.

Цього разу Мак-Дьюї не знайшов що відповісти другові, який так несподівано, з суто студентською винахідливістю, побив опонента його ж козирем.

— Але ти навіть не визнаєш цього споріднення, — продовжував священик, явно вдоволений тим, що йому вдалося обминути місце, де Мак-Дьюї давав йому фору, — а я душі не чую у своєму песику, а потураючи йому, прирівнюю його до себе. Ендрю, скажи мені чесно, невже ти зовсім не любиш тих нещасних створінь, яких лікуєш? Невже тобі не щемить серце, коли вони дивляться на тебе безпорадно й довірливо?

Мак-Дьюї устромив у пастора свою колючу бороду і з сумішшю жалю й жорстокості відповів:

— Не дуже. Хоч я й ветеринар, однаково я лікар. А якщо лікар переживатиме все те, що переживають його пацієнти та їхні родичі, він довго не протягне. Сентименти — це не для мене, та й з якого дива я мав би сюсюкати з тими тварями, від яких жодної користі?

І він знову випнув свою бороду.

Преподобний Ангус Педді кивнув гладеньким личком, немов погоджувався з опонентом, і раптом удався до обхідного маневру:

— То виходить, що як лікар ти нічим не міг допомогти собаці нещасної вдови? Я маю на увазі Реббі місіс Лагган. Якого ти радив приспати і, мабуть, вже приспав.

Обличчя містера Мак-Дьюї стало таким же вогняним, як і його чуприна, а очі — колючими і сердитими.

— Ага, вона тобі бідкалася, так?

— А хоч би й бідкалась, то що такого? Ні, вдова нічого не казала, у неї на обличчі все було написано. Я ж бачив, з якими очима вона йшла звідси. Тепер вона зовсім сама.

— Ти вважаєш, — із викликом продовжив Мак-Дьюї, — що я був до неї занадто суворим? Ну добре, припустімо, я зробив би так, що тварина протягнула ще три тижні, ну, може, місяць, або два. А далі? Фінал на нас чекав би той самісінький. І вдова однаково залишилася б одна як палець. Я ж порадив їй знайти іншого пса. Знаєш, прохачів, які благають, щоб я пристроїв десь їхню звірину, у місті предостатньо.

— Але ж вона любила саме того собаку — нещасного, розбитого, з хрипами у грудях, — і саме його присутність і дружба дарували старій відчуття спокою. Точнісінько те саме я можу сказати про господаря цього кабінету, який став частиною мого життя. Невже ти зовсім не віриш у силу любові, яка полегшує тягар наших обов’язків?..

Мак-Дьюї стенув плечима й нічого не сказав. Сам він колись і любив, і годив, він ладен був присвятити своє життя служінню медицині, але вона від нього відвернулася. Він любив свою дружину Анну Мак-Лін, але втратив її… Любов — це пастка, в ній завжди є якась небезпека. Якщо її уникнути, без неї краще, але це не завжди можливо, і тут йому згадалася дочка, і він подумав, як він любить свою дівчинку. Мабуть, жити набагато простіше, коли ти просто галузка, камінь або дерево, які нічого не відчувають.

Містер Педді нахмурив брови, поміркував — і нарешті сказав:

— Знаєш, має бути якась основа.

— Основа чого?

— І можливо, що така основа — це любов. Основа відносин між людиною та чотириногими, пернатими, лускатими, які сусідять з нею в лісі, в полі, у воді; словом, її земними братами і сестрами…

— Маячня! — форкнув Мак-Дьюї. — Усі ми лиш відголоски вселенської космічної аварії, закинуті на цю планету. І розумієш, спочатку всі були рівні. Але ми навчилися ходити прямо, в нас відокремився великий палець на руці — й ми їх перегнали. Просто їм поталанило менше.

Педді прискіпливо поглянув на Мак-Дьюї крізь скельця своїх окулярів у золотій оправі та з усмішкою мовив:

— Он як, Ендрю, а я й не знав, що ти вже зайшов так далеко. Отим припущенням, що ми принесені на землю зовні, ти сам послаблюєш свої позиції, щойно їх сформулювавши. А хто ж, дозволь тебе запитати, влаштував цю вселенську аварію? Сподіваюся, ти не настільки старомодний, щоб говорити, буцімто аварії стаються лише тому, що стаються, і все…

— Коли я запитаю, хто влаштував оту аварію, ти неодмінно скажеш, що це Бог.

— А хто ж крім нього?

— Анти-Бог! Системою керують так, що хай Бог милує. Я керував би нею набагато краще. — Мак-Дьюї пошукав на поличці й дістав пляшечку з ліками. Мопс голосно відригнув, насилу підвівся і послужливо встав на задні лапи. Лікар зі священиком перезирнулися — і голосно розреготались.

4

Я саме пильнувала мишачу нірку, коли прийшла Мері-Pya, загребла мене в обійми, і ми разом з Х’юї Стерлінгом пішли до міської гавані зустрічати пароплав із Глазго.

Я не можу сказати, що таке безцеремонне поводження додало мені настрою, позаяк часу та праці на нірку було витрачено більш ніж досить, і я вже нутром відчувала: ще трохи — і мої зусилля будуть винагороджені.

Цю нірку я знайшла біля комори; гарна була нірка!.. Не один день я ходила коло неї, тож просто так узяти і відтягнути мене від здобичі було просто свинством. Для мене пильнування нірок не розвага, а робота, і я завжди роблю її на совість. Усе інше, що я змушена робити на догоду Мері-Pya, включаючи й безкінечне висіння на її руці, хай залишається на її совісті, жодних претензій до мене тут і бути не може.

Люди нерідко забувають, навіщо ми живемо в домі, чи просто дивляться на це крізь пальці, а надто тоді, як вони, собі на догоду, починають ліпити з нас людських діточок. І коли нам, котам, доводиться жити чужим життям, яке нам не властиве, ми швидко ледачіємо і стаємо розбещені. Час від часу ми приносимо людям упольованих мишей та кладемо їм біля ніг, аби нагадати про наш прямий обов’язок, та навіть такий вчинок не допомагає людині скинути з себе шори зарозумілості й недалекості, і вона дивиться на мишу як на якесь пожертвування особисто їй, не вбачаючи в ній жодного натяку на котяче покликання та відплату за стіл і житло.

Ви, мабуть, скажете, що пильнування мишачих нірок — робота нескладна, якщо це взагалі робота? Ну що я вам на це скажу? При нагоді спробуйте самі. Станьте навколішки, зіпріться на руки і стійте так, не змінюючи пози, зосередившись і не відводячи очей від маленької дірки в настінній оббивці. Простійте так кілька годин поспіль, удаючи, що вам немає до дірки ніякого діла. Ні, пильнувати мишачу нірку — це вам не просто підбігти, обнюхати та й побігти собі далі, як роблять собаки. Нічого подібного!.. Якщо ви такі самі совісні та виконавчі, як я, для вас це буде повноцінною роботою, а надто тоді, коли цих нірок дві, три, чи коли ви підозрюєте, що котрась із них ще й має другий вихід.

І майте на увазі: зловити мишу — в цій справі не найголовніше. Мишу вам зловить будь-хто, для цього не треба великого розуму. Тут фокус в іншому — не дати мишам розгулятися, аби ці гризуни не плодилися без ліку. Ви, мабуть, чули: «хороша миша — мертва миша». Та це, скажу вам, тільки половина справи. Хороша миша — це відсутня миша, миша, якої нема. Якщо з душею підійти до справи, то хоч-не-хоч, а доведеться вести з гризунами війну нервів. Це заняття потребує і часу, і сил, і розуму, і я знайшла б усе потрібне, якби не інші справи, яких ніколи не бракує.

Аби вам стало зрозуміло, що таке пильнування мишачої нірки вже потому, як ви знайшли її і точно знаєте, що в ній хтось мешкає, походіть коло неї, але ніколи не приходьте двічі об одній і тій самій годині. Миша не така дурна, як може здатися, і якщо ходити до неї регулярно, вона знатиме час вашої появи заздалегідь. У цей момент, я думаю, найкраще покластися на інтуїцію і вроджений інстинкт чи просто знати котячі секрети. Одної чудової миті вас просто осяює; вам наче уві сні хтось каже: все, час, ходи туди!

Для початку ви робите кілька глибоких вдихів, усаджуєтеся перед ніркою і починаєте гіпнотизувати її поглядом. І тоді миша не може ані зайти до нірки, ані вийти з неї. Вас це, цілком зрозуміло, заводить. Коли ви звикнете до цього відчуття, то паралельно з пильнуванням зможете думати про цілу купу інших речей, будувати плани на майбутнє, мріяти, пригадувати, ким ви були колись або що було з вашим предком, який жив за тисячі й тисячі поколінь до вас, чи просто думати, що буде нині на вечерю.

А потім ви різко заплющуєте очі та вдаєте, що спите. І тут настає найкритичніша та найделікатніша мить усієї справи, бо відтепер доведеться покладатися тільки на слух і на чутливі кінчики вусів. Бо саме тоді, коли миша намагається проскочити в нірку (якщо вона надворі) чи вихопитися надвір (коли вона в норі), настає момент істини: вона починає думати, що обвела вас навколо пальця, а ви тут раз — і розплющуєте одне око!

І повірте мені, враження, яке справляє на мишу розплющене око, що дивиться просто на неї, не описати жодними словами. Я не стану вдаватися у подробиці, скажу тільки так: коли миша бачить, що вам для нагляду за нею вистачає і одного ока, а друге може мирно спати, її це просто вибиває з колії, тож хай там як, а ми досягаємо свого. Кілька таких «гіпнотичних сеансів» — і миша на грані нервового зриву. За лічені години її нервозність передається іншим членам мишачої родини, тоді терміново скликається сімейна рада, і ця рада приймає ухвалу: покинути нірку!

Ось так (і тільки так!) усі відповідальні представники котячого роду розв’язують питання наявності мишей у домогосподарстві. Як нескладно помітити, такий підхід до справи потребує вправності, практики й часу; часу — передовсім. Мені вдавалося підтримувати в домі відносний порядок, навіть попри те, що доводилось відволікатися на цілу купу інших справ, такі як оглядини кімнат і прилеглих до будинку територій, умивання, обмін новинами з сусідськими котами та ігри з Мері-Pya, за що, як неважко здогадатися, я від містера Мак-Дьюї навіть слова доброго не почула. Ну, а від місіс Мак-Кензі я тільки те й вислуховувала, як: «Геть розледащіла Томасина, в коморі знову були миші. Миші під самісіньким носом — а вона їх не бачить!..» На її думку, це мало вразити мене до глибини душі, та я її бурчання в одне вухо пускала, а в друге випускала.

Так от, я вже збиралася довести до логічного завершення війну нервів, що затягнулась на добрих три дні, коли повз будинок насвистуючи проходив Х’юї Стерлінг, а потім Мері-Pya в блакитному платті, у блакитних шкарпетках та у блакитних черевичках, схопила мене на руки, і ми пішли через місто до гавані. Я ще ніколи не була у гавані в момент приходу пароплава.

Х’юї Стерлінг був сином місцевого лерда.[8] Йому вже йшов десятий рік, та на свої літа він був зависокий. Хлопець жив у маєтку, чиї наділи сягали аж наших задвірків, і часто грався з Мері-Руа.

Не знаю, як ви, а я хлопчиськ на дух не виношу. Для мене вони всі однаково огидні, брудні та безжальні, а до всього — лихі та черстві. Що тут казати, справжнісінькі бестії! Проте мушу визнати, що Х’юї Стерлінг не відповідав жодному з цих визначень. По-перше, він якось примудрявся завжди і всюди бути чистим. А по-друге, у нього було худорляве обличчя, темне хвилясте волосся і сині-сині очі, що разом надавало йому певної шляхетності.

Мері-Pya ходила з ним завжди і всюди, якщо тільки він сам не відмовлявся від її товариства, але такого майже не траплялося. Я так розумію, хлопцеві подобалося упадати за цим дівчиськом. Його однолітки здебільшого шукають різні приводи, аби уникнути дівочої компанії, і тільки дехто з них, такі, як Х’юї, полюбляють водитися з дівчатами, а надто, коли в них немає сестер. Вони їм усіляко годять, усюди ходять з ними, обтрушують з них бруд і витирають сльози, коли тим трапляється впасти чи вдаритись, та ревно стежать за сухістю їхніх носів. Так само, як і Мері-Pya, цей хлопець був єдиною дитиною в сім’ї, і коли дозволяли обставини, він залюбки брав дівчинку з собою, а отже, і мене, бо Мері-Руа без мене й кроку не могла ніде ступити! Х’юї ніколи не виступав проти мене, напевне, поважаючи примхи подруги і не вважаючи це за дивацтво. Хтозна, може, й до мене він так само ставився з повагою. А втім, це не дивно, бо Х’юї походив із шляхетного роду.

Якби я могла жити так, як я сама вважаю за потрібне, інакше кажучи, не бувши «хатньою», я б, мабуть, перебралася на узбережжя і цілі дні сиділа на приплаві, гріючись під сонечком, вдихала запахи просмолених канатів, якими пришвартовують човни. Коли до гавані заходили б човни рибалок, я поважно ходила б по набережній, тримаючи хвіст угору, а потім збігала б донизу, щоб привітатися з рибалками та побачити, що вони там привезли.

Мабуть, найбільше після запахів лаванди мені подобаються пахощі моря, човнів, старих штормівок, светрів і снастей, рибальських тенет, гумових чобіт у човновому сараї, а ще — ні з чим незрівнянні запахи риби, морських водоростей, крабів та омарів, і зеленавої морської піни, яка чіпляється до сірих східців на причалах. А знали б ви, як пахне пристань о тій вранішній порі, коли сонце ще не пробилося крізь запону туману і все довкола просякло росою, вогкістю й морською сіллю!..

Отож, я була з дітьми коло гавані, на площі, де стояла статуя Роб-Роя,[9] і настрій мала далеко не найгірший, бо там, як не крути, було чимало цікавого та захопливого. Якщо не брати до уваги того, що коли до гавані зайшов пароплав і свиснув, я злякалася так, що гримнула з плеча Мері-Pya на землю і сильно забилася.

А тепер, я це знаю, потрібно вдатися до невеличкого пояснення: при падінні ми завжди приземляємося на лапи, головне, щоб був час перекинутись і прийняти потрібне положення. Проте тоді все сталося так блискавично, що я не встигла це зробити.

Весь пароплав був білий-білий, тільки труба чорна, і звідки ж мені було знати, що саме з неї вихопиться той страхітливий звук? Я зачаровано спостерігала за судном, що з пахканням підходило до крайки кам’яного причалу, брязкало дзвонами та шуміло матроськими викриками, та за білою піною, що закипала довкіл судна, що йшло вперед, потім назад, а потім убік. І тут, ні сіло ні впало, з вершечка пароплавної труби рвонув той шум. Нічого гучнішого і страшнішого я ще в житті не чула, тому не втрималася і впала.

До вашого відома, я могла б там і втриматись, але для цього довелося б уп’ястись кігтями в дівчачу шию: я ж бо сиділа в Мері-Pya на плечі. І, будьте певні, був би замість дівчинки хтось інший, я б ні секунди не вагалася, встромила би свої пазурики в його шкіру. Та й сталося все швидко, просто блискавично: страхітний оглушливий шум, що мало вуха не полопали, стрімке падіння — і от я лежу на забитому боці.

Мері-Pya одразу ж підняла мене з землі, стала гладити забите місце, Х’юї Стерлінг їй став помагати, і взагалі, вони так упадали коло мене!.. Хлопець тільки раз засміявся й сказав:

— Томасино, якщо ти хочеш бути мореплавною кішкою, то звикай.

Він начебто збирався, коли виросте купити яхту, прихопити з собою Мері-Pya і вирушити з нею в навколосвітню подорож. А тепер уявіть собі, що Мері-Руа погоджується плисти без мене. Сміх та й годі, скажіть?

Після гладження біль ущух. Мері-Руа притулила мене до грудей, склавши руки колискою, і вже тримала так, що я не впала б, якби навіть захотіла. Коли пароплав ревнув удруге, я його вже майже не злякалася і, майже забувши про біль, захоплено спостерігала за поштовими мішками, які вилітали на пірс, за пасажирськими валізами, що рясніли цікавими бирками, і за самими пасажирами, які спускалися на берег дерев’яним трапом, що з’єднував приплав і пароплавну палубу.

Чимало пасажирів вели з собою дітей, і звісно, це не могло не зацікавити Мері-Руа, Х’юї Стерлінга та Джорді Мак-Набба, який приєднався до них. Джорді мав вісім років, він був скаутом-вовчиком і всюди ходив сам, усе бачив на власні очі та знав більше за інших дітей. З людьми, які зійшли на берег, зійшло з півдюжини собак на повідках, та ще у натовпі майнув котячий кошик. Таксисти сигналили, мов скажені, закликаючи прибулих до себе, і загалом уся висадка минула успішно, якщо не брати до уваги мого падіння. Ще Джорді мав цікаву новину, якою й поділився з Х’юї та Мері-Руа:

— За річкою, там, де Данморський вигін, перед Гленом, їхали цигани. Цілий табір! Череда халабуд і фургонів. А декілька возів були навіть із клітками. Цигани стали табором на Тарбетському шляху, і наш констебль містер Мак-Кваррі вже приїздив до них на перемовини.

— Ого-го! — розхвилювався Х’юї Стерлінг. — Оце так новина! Шкода, що мене там не було! І що там було потім?

Джорді Мак-Набб удихнув повні груди повітря, очі його округлились і стали такі самі, як його кругла голова. Слово честі! А зрештою, воно не дивно: коли ти розмовляєш із нащадком лерда, то треба зважувати кожне своє слово.

Джорді так йому відповів:

— Констебль Мак-Кваррі сказав циганам, що вони можуть стояти там скільки завгодно, аби лиш не бешкетували й не завдавали клопоту йому та іншим людям.

Х’юї кивнув.

— А вони що сказали?

— О, там був один великий чоловік, у шкіряному паску з заклепками. То він просто заклав руки за пасок і шкірився до містера Мак-Кваррі.

— Не дуже розумно сміятися з містера Мак-Кваррі, — зауважив Х’юї.

— А потім, — вів далі Джорді, — вийшов інший циган — у жилетці, капелюсі, прогнав того, з паском, подякував констеблеві за дозвіл і сказав, що вони будуть чемні. Мовляв, їм тільки треба заробити трохи грошей у законний спосіб. А містер Мак-Кваррі запитав, для чого їм ті звірі у клітках.

— О! — вигукнув Х’юї, ще більше зацікавлений. Ми з Мері-Pya теж були заінтриговані. — Які такі звірі, які ще клітки?

Джорді трохи подумав, пригадуючи, і повідомив:

— В них є ведмідь, орел, пума, кілька мавп, собаки, слон, коні, і ще…

— Брехня! — перебив його Х’юї. — Цигани ніколи не мають слонів.

Джорді зрозумів, що бовкнув зайве.

— А, ну так, слона в них, напевне, немає, зате точно є ведмідь, орел, пума, мавпи, і вони ще казали, що будуть показувати їх за гроші. По шилінгу з носа.

— Овва! — радісно загорівся Х’юї. — Якщо удасться випросити в мами кілька шилінгів, обов’язково туди сходимо…

Та Джорді ще не скінчив свого звіту:

— Містер Мак-Кваррі сказав циганам, що все буде добре, якщо вони не надумають знущатися з тварин чи давати вистави.

— Які вистави? — перепитала Мері-Руа.

— Це, мабуть, коли звірів примушують робити стійку на голові та виробляти різні трюки, — припустив Х’юї. — Та б’юся об заклад, коли поряд не буде поліції, вони там і вистави даватимуть.

Джорді наближався до завершення:

— Чоловік у широкому поясі знов засміявся, та інший циган, у капелюсі та жилетці, штовхнув його плечем, і містер Мак-Кваррі пішов. Я хотів зазирнути під запону одного фургона, хотів побачити, які там звірі, але прибіг хлопчисько, більший за мене, і прогнав мене. Він мав батога.

Того ж вечора Мері-Руа переповіла усе почуте батькові. Він саме купав її перед сном і уважно слухав кожне слово дівчинки, неначе вона була йому рівня. Мушу визнати, мене вражало це, адже з дітьми — та й з нами, тваринами, теж, — дорослі розмовляють якимось особливим покровительським тоном, а це принижує, обурює!.. Але того разу, слухаючи доччину балаканину, містер Мак-Дьюї натирав мочалкою її шию та вуха і кивав, бурчав та гмикав абсолютно серйозно.

— Моя малесенька рожева жабка, — сказав він нарешті, — якщо дізнаюся, що ти крутилася коло циган, дістанеш на горіхи. Чим би вони не займалися, в них на думці одне. Цигани крадуть людей, і я щось не пригадую жодного випадку, аби вони змінювалися тільки тому, що поліція дозволила їм стати табором. Правильно я кажу?

Містер Мак-Дьюї нікому не довіряв купання дочки, і схоже, хатня робітниця ніяк не могла звикнути до того, що він це робить сам. Та за всієї моєї неприязні до цього бороданя я, кішка, яка й сама бувала матір’ю, можу засвідчити, що жодна кішка на світі не вмивала своїх кошенят так ретельно й завзято, як містер Мак-Дьюї увечері після роботи відмивав свою дочку. Ті вечірні години подобались йому чи не найбільше, і він був майже зовсім не противний, та, звісно, не в поводженні зі мною: мені не дозволялося заходити до ванної, щоправда, й не заборонялося сидіти в коридорі перед нею і заглядати всередину.

І він — ви тільки уявіть! — наспівував дочці своїм нестерпним громовим голосом чи не найдурнішу з усіх пісень, які мені доводилося чути. Я досі її не забула. Ось слова з неї:

Жив у колодязі Падді рудий,

Жив сам-один, жив сам-один,

Жив у колодязі Падді рудий,

Жив сам-один, та ще й я,

Жив у колодязі Падді рудий,

Мишка маленька жила у млині;

Кіклі-макіклі, дінь-дон,

Жив сам-один, та ще й я.

Ну скажіть мені, що це за пісня, про що в ній співається? Та Мері-Pya, схоже, щось у ній розуміла, і коли батько грубим голосом виводив оте «Кіклі-макіклі, дінь-дон!», вона радісно вищала та лупила по воді своїми іграшками, поки вода цілком не заливала підступи до коридору, де сиділа я.

Потім містер Мак-Дьюї витягував дівчинку з ванни, довго тер її рушником, і коли все її тіло ставало червоним, казав:

— Ну, малесенька рожева Падді! Тепер цей гарненький голубий рушничок тобі дуже пасує. З чим будемо пити чай? Кіклі-макіклі Мері-Руа!..

І за весь цей час хоч би раз він помітив мене!..

Потім вони прямували в їдальню вечеряти. Мері-Руа, щоб бути трохи вищою, підкладала під себе цілу купу подушок. Після вечері вони йшли через коридор до дитячої, і там він з нею грався, а інколи розповідав смішні історії. Подеколи вона залазила йому на руки, сміялася, кумедно булькала і гралася з його колючою бородою, смикала за неї та дражнилася. А часом бувало й таке: вони бралися за руки і пускались у веселий танець, і якщо ви скажете, що саме так і треба ростити дітей чи кошенят, то навіть не чекайте, що я з вами погоджуся.

Того вечора Мері-Pya розходилася так, що навіть не схотіла читати молитву. На прохання містера Мак-Дьюї дівчинка завжди молилася перед сном. Це був віршик-прохання, вона завжди його читає, перш ніж піти до ліжка, але часом стає норовливою та вередливою. Ну, вже кому-кому, а мені це знайомо, я теж не дуже люблю, коли мене силують щось робити.

В такі моменти містера Мак-Дьюї наче підміняли, він з добродушного веселого бороданя перетворювався на жорсткого огидного типа, наставляв на дочку свою велику руду бороду і гримів:

— Ну, все, Мері-Pya, подуріла — і годі! Ігор на сьогодні доста. Бери молися, бо інакше доведеться тебе покарати.

— Тату, а чому мені треба молитись? — питала дівчинка.

Це запитання лунало від неї не менше чотирьох разів на тиждень. Мене це дуже забавляло, я ж добре розуміла, що дівчисько просто тягне час. Так само чинимо й ми, коти, коли нас силоміць примушують робити щось не те; в такі моменти раптом виявляється, що ти, наприклад, ще не вмився, причому вмитися потрібно не як-небудь, а, що називається, на совість.

Відповідь містера Мак-Дьюї завжди звучала однаково:

— Бо так хотіла б твоя мама, ось чому. Вона й сама щодня молилася.

Тоді Мері-Pya питала:

— А можна, я буду молитись і тримати Томасину?

І тоді я відверталася, щоб приховати усмішку. Я знала, як бурхливо реагує містер Мак-Дьюї на подібні запитання.

— Ні, ні, ні! Не можна. Вклякай негайно і молись як слід.

Як на мене, Мері-Pya щовечора повторювала своє запитання зовсім не для того, щоб позлити батька. Просто вона сподівалася, що однієї чудової днини він раптом передумає і відповість їй «так».

Такі речі завжди доводили Мак-Дьюї до сказу, і якщо зазвичай він дивився на мене просто як на порожнє місце, неначе мене зовсім не було, то тепер утопив би мене в ложці води.

Він підходив до доччиного ліжка, Мері-Pya опускалась на коліна, складала руки для молитви і починала своє звернення до Бога:

— Боже, благослови мою маму на небесах, і тата, і Томасину…

Я завжди чекала, коли вона згадає мене у цьому переліку імен, де знаходилося місце навіть таким дивним істотам, як Віллі Беннок і сміттяр містер Брайді, якого дівчинка чомусь любила. Тоді я підходила до містера Мак-Дьюї і з мурканням починала тертися об його ноги, залишаючи шерсть на холошах. Я добре знала, що всередині він аж кипить, але зробити щось безсилий. Ну як будеш кричати, брикати ногою чи лаятись, коли твоя дочка доходить до середини молитви:

Боже великий, в щасливу хвилину

Зглянься на мене, маленьку дитину,

Пробач мою наївну вдачу

В той день, коли тебе побачу.

Амінь.

Він надто серйозно ставився до таких митей, аби порушувати заведений порядок, а коли Мері-Pya закінчувала молитися, я вже була під ліжком, і хай він спробував би звідти мене витягти!..

Втім, до кінця молитви злість покидала містера Мак-Дьюї, і коли Мері-Pya лягала на подушку, розметавши по ній руді коси, він цілував дочку, бажав їй доброї ночі та подовгу дивився на неї. І коли в такі миті мені доводилося бачити його лице, здавалося, що борода втрачає свою жорсткість, а очі добрішають. Та що добрішають — вони блищали від вологи!.. Потому він глибоко й протяжно зітхав, розвертався і навшпиньках, неначе грався в якусь дитячу гру, виходив з кімнати.

А я ж тим часом залишалася під ліжком і дожидала своєї черги.

Коли батько виходив з кімнати, Мері-Pya гукала:

— Місіс Мак-Кензі! Місіс Мак-Кензі!

І коли приходила місіс Мак-Кензі, дівчинка казала:

— Я хочу Томасину.

І я, щоб не ускладнювати життя старій бідаці, навмисне підповзала ближче. Місіс Мак-Кензі нагиналася, видобувала мене з-під ліжка і вмощувала біля Мері-Руа. Містер Мак-Дьюї, котрий на той час усамітнювався в себе в кабінеті, чув звуки цієї вовтузні, знав, що вона означає, але вдавав, ніби його це зовсім не обходить…

Отак минув той день — схожий, як викапаний, на інші дні мого життя, якщо не брати до уваги болю у спині після падіння з Мері-Pya там, біля статуї Роб-Роя. Та ви й так усе знаєте. А наступного ранку я мусила полишити цей світ.

5

По четвергах містер Мак-Дьюї виходив з дому дуже рано, ще задовго до сьомої. Він об’їжджав довколишні ферми і мав устигнути повернутися в клініку, де в нього з одинадцятої до першої був прийом. Пообіддя залишалося вільним, і в разі потреби можна було зайнятися далекими фермами.

Того дня, збираючись у дорогу, він громовим голосом напучував Віллі Беннока:

— Я затримаюся на фермі в Бірні, в них там дизентерія, слід буде розібратися. Джок Мейсток має побоювання, що в його ерширських корів чорна ніжка,[10] потрібно з’ясувати, чи то справді вона. Киньте мені в саквояж кілька ампул з вакциною. Потім я заїду до Джона Огілві, перевірю його череду, а там, якщо матиму час, завітаю на птахофабрику Мак-Ферсона, бо вдова його щось хвилюється. Тож якщо я запізнюся, скажете відвідувачам, щоб трохи зачекали.

Потім, як і належить ветеринару, Мак-Дьюї у супроводі незамінного Віллі Беннока здійснив ранковий обхід своїх пацієнтів. Того дня він якось особливо гостро відчув усю карикатурність своєї роботи, яка була лиш жалюгідною подобою, як не сказати, пародією, на те, що відбувалося б у пристойному людському шпиталі десь в Едінбурзі чи Глазго. Там, Мак-Дьюї знав це достеменно, кожен ранок шпитального хірурга починається з того, що він у супроводі одного-двох інтернів, медсестри-господині та цілого почту сиділок статечно ходить із палати до палати, вивчає температурні графіки пацієнтів, ретельно оглядає хворих, ставить їм діагнози, призначає ліки, знаходить для кожного хворого слово підтримки і взагалі — не тільки лікує, а й вселяє надію на зцілення. Після гостин такого лікаря в палатах стає світліше, радісніше та спокійніше, і кожен пацієнт відчуває в собі приплив нових сил для боротьби з недугою.

І знову Мак-Дьюї огортав гіркий смуток, коли послужлива уява раз за разом малювала цей образ цілителя, який відбився у його свідомості ще з дитинства: ескулап, який зціляє самою своєю присутністю, постать, від якої всі ангели смерті тікають, як сполохані птахи. Але ця мрія не прийняла його, і він, напевне, щоб помститися лихій долі, відкинув ласку та любов — далеко не останні засоби, коли йдеться про лікування братів наших менших.

Хвостаті пацієнти сиділи в бездоганно чистих клітках, де Віллі по десять разів на день міняв папір чи солому. Кожному поставлено діагноз, кожному призначено курс лікування, перев’язок, годувань і напувань, але далекий від сентиментів містер Мак-Дьюї приділяв їм рівно стільки часу, скільки повинен приділяти лікар хворому, — і жодної хвилини понад те! Підходячи до чергової клітки з пацієнтом, він бачив у ньому не більше, ніж особину конкретного біологічного виду, уражену певною хворобою, а з’ясування симптомів хвороби та її лікування були професійним обов’язком. Йому й на думку не спадало бачити в тваринах якихось молодших сестер чи братів, котрим, як і йому, судилося з’явитися на світ на кулі з каменю, води та грунту, яка носилася в космічній порожнечі; якихось родичів у неохопній родині всього сущого.

І, схоже, тварини це відчували, адже коли ветеринар проминав їхні клітки, вони ніяк не реагували на його появу, лише дивилися на нього сумовитими очима та сумно скаржились на біль, сопли, хрипіли, нявкали та скиглили.

Ветеринар і асистент дефілювали між клітками, і містер Мак-Дьюї за звичаєм оглядав своїх хворих, віддавав розпорядження Віллі Бенноку, кому, чого і скільки дати, приводячи його в якийсь несамовитий захват. Віллі до нестями обожнював цього рудого здоровенного безвірника, який вмів лікувати маленьких «звірят». До того ж, сьогодні серед пацієнтів нікого не треба було присипляти, і це неабияк тішило помічника, бо саме він грав роль виконувача вироків, коли містер Мак-Дьюї вирішував, що комусь краще вмерти, ніж мучитись далі. Прийнявши таке рішення, він його вже не змінював.

Віллі терпіти не міг цієї роботи, але ніколи не оспорював патронові накази, тому, озброївшись ласкою, пляшечкою хлороформу та ганчіркою, старався зробити все якнайшвидше, а потім швидше винести бездиханне тіло на купу відходів за лікарнею. Очі не бачать — серце не болить! Зробивши це, він звільняв себе від необхідності споглядати мертве тіло аж до самісінького вечора, коли приходила пора вмикати сміттєспалювальну піч, де крім відходів спалювалися приспані тварини.

— Для Сандерсонового пса збільш дозу препарату № 4, приїду — огляну ще раз… А якщо цей нахабний папужисько й далі волатиме як ненормальний, скрути йому в’язи — я дозволяю…

Мак-Дьюї взяв саквояж, куди Віллі, який і так уже чудово знав, в яку поїздку що береться, не чекаючи розпоряджень, поскладав спринцівки, шприци, клізми, аерозолі, дезінфікатори, вакцини, бинти, нитки, голки, марлі, пластирі та базовий комплект першої допомоги, вийшов з клініки, сів у машину і натиснув на газ.

Віллі дождався, коли машина промине Аргайлський проїзд і поверне на Хай-стріт, і з ледь помітною квапливістю пішов до кліток, де при його появі зчинився несусвітній ґвалт. Усе вищало, гавкало, гарчало, завивало, нявкало і верещало, радіючи поверненню свого улюбленця.

На зріст Віллі Беннок сягав своєму шефові до плеча. Він мав сімдесят років, і п’ятдесят із них він віддав служінню тваринам. Віллі працював тут до Мак-Дьюї, а коли той придбав цю практику, став працювати в нього. То був меткий, рухливий чоловічок з добрими очима, що випромінювали лагідність і ласку, з лисою головою та вінчиком ріденького волосся, що надавало йому схожості з католицьким ченцем.

І ось тепер настала Саме Та Пора. Шумно казилися пси, спинаючись на задні, голосно вітаючи свого улюбленця та раз у раз намагаючись дотягтися до нього хоч би кінчиками лап. Як навіжене верещало птаство. Здіймали хвіст трубою і терлися боками об решітки кліток у солодкому передчутті коти. І навіть ті собаки, що були надто хворі для подібного вияву почуттів, якщо не крутили хвостами, то примудрялися хоч бити ними по долівці.

— Тихо, тихо, — примовляв Віллі, не приховуючи насолоди, з якою він сприймав оцей шарварок. — Не всі нараз, не всі нараз! — Він зупинився біля клітки з гладкою таксою, взяв її на руки, і такса одразу ж забилася в істериці, завищала, зав’юнилася всім своїм тілом, стала лизати обличчя і врешті-решт зайшлась таким собачим облігато,[11] що перекрила всезагальну какофонію. — Тихіше, Хансі, тихіше… Не заводься ти так, бо зроблю запис у карточку, от побачиш. Лікар прочитає, що я брав тебе на руки, і завтра-післязавтра будеш удома…

І Віллі переходив від однієї клітки до іншої, даруючи кожній тварині любов, отой препарат, який не придбаєш у жодній аптеці, але від того не менш дієвий, аніж справжні ліки, і нічим не гірший за пігулки, які прописував ветеринар; отой помічний препарат, який значно підсилював цілющу дію звичних ліків. Тих котів і собак, які хворіли на легкі недуги, він випускав із кліток, ласкаво термосив їх та всіляко грався. Важкохворим чухав вуха й животи, а папузі почухав голівку. Віллі довго пестив тварин, намагаючись догодити кожному пацієнтові, і після того, як усі отримали належну їм порцію ласки, починалася звичайна буденщина лікування та одужання.

* * *

Ранок видався туманним, і місто було просякнуте запахом морської солі, до якого домішувалися запахи вугільного і торф’яного диму: містяни готували сніданки. Джип містера Мак-Дьюї минув вулицю, забудовану високими вузькими будівлями із сірими й білими стінами та шиферними крівлями, виїхав до гавані, де лінькувато плескалися сірі хвилі, проминув блакитний рибальський човен з невисокою щоглою і носовим відсіком, ущерть заваленим кошиками для ловлі омарів, поплавками і тенетами, витраленими з морських глибин.

Ветеринар без особливого завзяття вдихав змішані пахощі моря та суші, бурхливого прибою та густих лісів, осель, людської присутності, не помічаючи ані польоту чайок, ані кривої лінії припливу, що бився у берег. Краса блакитного човна на тлі сірого плеса у перловому світанковому тумані, просоченому вранішнім сонцем, теж залишилася непоміченою. Джип прямував на північ. От він виїхав на Карандоу-роуд, проїхав старовинний горбатий міст через річку Ардарат, доїхав до розвилки біля Крімора та повернув ліворуч — туди, де бовваніли гори.

Проїхавши трохи, Мак-Дьюї побачив циганський табір, що розкинувся під горою на південному околі долини, і за кількістю димучих цівок та кінних фургонів дійшов висновку, що табір чималий. Він пригадав слова Мері-Руа, котра зі слів Джорді Мак-Набба розповіла йому і про циган, і про розмову констебля Мак-Кваррі з ними, й тут же, стенувши плечима, викинув з голови: його все це анітрохи не цікавило. Якщо поліція дозволила циганам зупинитися тут — що ж, на те вона й поліція. Мак-Дьюї був більше ніж певен, що недбале ставлення до коней та іншої звірини — звична справа для циган, котрі, за рідкісними винятками, й тепер, у наші дні живуть, як дикі звірі, та коли вже поліція дає добро, то чому він, Мак-Дьюї, має щось заперечувати. Ось такий дивний ветеринарний парадокс: лікар лікує тварин, а сам до них байдужий, як стіна.

Мак-Дьюї нізащо не прийняв би того аргументу (як не прийняв тоді, під час диспуту з Педді), що він — людина черства та бездушна. Раз по раз виставляючи наперед свою бороду, він доводив собі, що любить дочку Мері-Pya, і в цій любові — сенс його буття. Хоча й не виключав, що дочка — мабуть, єдине, що він любить у цьому світі.

Священик, з яким він полюбляв зійтися у філософському диспуті виключно через непередбачуваність його ходів і який чудово орієнтувався в різних питаннях — від богослов’я до поезії, — цього разу безкарно дозволив йому втекти від відповіді, і це Мак-Дьюї неабияк здивувало.

Преподобний був щиро переконаний, що не можна любити жінку і водночас лишатися байдужим до ночі й зоряного неба, які оповивають ореолом таємничості її присутність, або до сонця й свіжості, якими пахнуть її коси. Не можна любити дівчинку і при цьому байдужно позирати на польові квіти — вже прим’яті, прив’ялі, — які вона нарвала у полі за містом і принесла додому, стискаючи у вогкенькій долоньці. Тоді, казав Педді, потрібно любити й дворнягу, якого вона обожнює, і кішку, з якою вона не розлучається ні на мить, і навіть тканину, з якої зшите платтячко, що облягає її тільце. Преподобний переконував, що варто полюбити море в бурю, і ви вже не встоїте перед горами, чиї круті схили та засніжені вершини навівають думки про океан, який у самий розпал шторму раптом узяв та й скам’янів. Педді казав, що не можна любити літні дні, напоєні сонячною спекою, від якої все ваше тіло обіймає лінь, коли ти не любиш дощів, які вистуджують липневий жар; не можна любити пташиний політ — і залишатися байдужим до сплеску форелі чи лосося в озерній воді; не можна любити людину, її всю чи якісь її риси — і залишатися байдужим до тварин у лісах і полях; не можна любити тварин — і не помічати дерева й траву; не можна любити кущі та верескові зарості — і не любити квіти в луках та садку.

Дійшовши зазвичай до цього місця, він уривав свої потоки красномовства, які, коли вже бути чесним до кінця, і так вибивали Мак-Дьюї з сідла, і хитро переключався на справи земні та буденні. Мені важко збагнути, казав преподобний, як може чоловік любити все чи бодай навіть щось — і не любити Бога, не має значення, в якому сенсі — філософському, практичному, богословському чи й просто абстрактно. Цілком зрозуміло, що Мак-Дьюї у відповідь на цю його тираду лиш обурено форкав і заявляв, що поки Педді говорив високим стилем, слова його сприймались урочистіше і навіть переконливіше.

Пригальмувавши біля ферми Бірні, містер Мак-Дьюї вийшов з машини, гидливо поморщився і попрямував до кам’яних корівників. Смерділо з них просто нестерпно. Сам Фергус Бірні, сухорлявий власник ферми, якщо і був чистіший за своє господарство, то ця різниця була майже непомітна. Він зустрів ветеринара кислою міною, привітався і одразу ж перейшов до скарг:

— Знов Лиска занедужала. Ті ліки, що ви дали, — повний непотріб. Містере Мак-Дьюї, я був би вельми вдячний, якби ви віддали гроші за них.

Жодним словом не відреагувавши на фермерові претензії, Мак-Дьюї наблизив свою руду бороду до його мармизи настільки, наскільки дозволяв огидний сморід його тіла, і без зайвих церемоній проказав:

— Бірні, ви — брудний смердючий пес! У вашої худоби знов понос, і все тому, що ви живете брудніше за свиней, які купаються у власному лайні. Фергусе Бірні, я вас уже не раз попереджав. Зараз я забираю вашу ліцензію на утримання стада і молокоторгівлю, і поверну її тоді, коли цей свинюшник, який ви тут розвели, знову стане корівником.

Він вийшов надвір, зірвав бляху, що висіла при вході, та заховав її в кишеню. Бірні тупо дивився вслід Мак-Дьюї.

— За годину я вертатимусь назад, — сказав ветеринар. — Гукніть своїх лобуряк-переростків, помийте корівники, стійла, та й самі заразом сполосніться. І не забудьте помити худобу, щоб уся аж блищала! І не дай Боже, я знайду тут плямку бруду. Тоді я просто вмию руки, і нехай тоді вами займається констебль Мак-Кваррі, оскільки ваша діяльність загрожуєте здоров’ю громадян! Потрапите за грати, чи заплатите штраф — отоді знатимете!

Після Бірні Мак-Дьюї поїхав на ферму Джона Мейстока, що була далі в горах — ошатну, доглянуту ферму.

Він похвалив господаря, що той одразу сповістив про симптоми страшної хвороби — в одної корови ерширської породи була підозра на чорну ніжку, — і сказав, що потрібно негайно позбутися підозрілої тварини. Зробивши решті корів щеплення від недуги, він оголосив на фермі карантин — до з’ясування всіх обставин.

Потім Мак-Дьюї завітав на птахофабрику МакФерсона і заспокоїв гарною звісткою вдову МакФерсон, котра місця собі не знаходила, побоюючись, що позіхання у її курей свідчать про страшну хворобу, спричинену червоними хробаками, які оселяються в горлі. Лабораторні аналізи не підтвердили її побоювань, а причиною курячих позіхань був нічим не страшний горловий спазм. Кури, взяті під карантин, помаленьку оклигували, і містер Мак-Дьюї дав добро на їх звільнення.

Після вдови він заїхав на ферму одного заможного селекціонера, котрий виводив у горах племінне стадо, зробив усім коровам туберкулінову пробу, відвідав ще кілька ферм і фермочок, з яких надходили дрібні скарги, а дорогою назад знову навідався до корівників Бірні.

Страх позбутися хліба та масла подіяв, худоба й корівники виглядали вже досить пристойно — принаймні, туди можна було зайти і зайнятися лікуванням. Мак-Дьюї зробив щеплення всім коровам і заявив, що ліцензію поверне лиш тоді, коли хворі тварини одужають, а на фермі пануватиме належна чистота. Пригрозивши на прощання нагрянути з перевіркою без попередження коли йому заманеться, Мак-Дьюї сів у джип і виїхав зміїстою дорогою на битий шлях, який через долину біг до Інвераноха.

Він їхав неквапно, насолоджуючись їздою. В руках такого здорованя автомобільне кермо сприймалось як дитяча іграшка. З усіх обов’язків, що диктував фах ветеринара, Мак-Дьюї біль за все любив цю неквапну їзду по суворій гористій місцевості, яка розкинулася понад Лохом, і піклування про тварин, що мали прямий стосунок до задоволення потреб людини, її помічників і годувальників: чорномордих овець, їхніх вівчарок з розумними блискучими очима, здорових, витривалих корів гірської породи…

У цих місцях Мак-Дьюї прирівнювали до лікаря Стрейсея, що їздив у віддалені закутки приймати пологи, лікував переломи й хвороби, які траплялися в людей. В очах дрібних фермерів, чий основний прожиток становили вівці, свині, птиця, корови, містер Мак-Дьюї був поважним чоловіком. Нежить чи кашель в людини може минутися сам, без медичних втручань, рука чи нога, порізана сокирою або серпом, загоїться сама собою, а мертва худобина, яку не продаси на м’ясо, означала не тільки змарновані гроші, а й можливість інфекції, здатної викосити все поголів’я, а це вже трагедія. Тому для фермерів Мак-Дьюї був незамінною людиною, і на більшості тутешніх ферм до нього ставилися з величезною повагою.

Ось чому ветеринар не дуже полюбляв вертатися до Інвераноха, де на нього чекала приймальня, повна не тільки своїх, а й заїжджих із різних Ліверпулів, Бірмінгемів, Лондонів з їхніми пещеними дармоїдами.

Була вже чверть по одинадцятій, коли Мак-Дьюї в’їхав на задвірок клініки, зайшов через чорний хід, віддав Віллі Бенноку саквояж, переповів у двох словах, де був і що робив, помив руки, вдягнув свіжий халат і звично визирнув у приймальню, виставивши наперед руду бороду. Віллі Беннок хотів щось сказати, та Мак-Дьюї весь час говорив і не дав йому вставити слова.

У приймальні панувала та сама картина, що й будь-якого іншого дня: лавки та стільці, усаджені селянами з околиць у робочих фартухах, комбінезонах і ще в казна-чому сірому, невиразному, та городянами, які вдягалися яскравіше і цікавіше. Самотнім острівцем яснів екстравагантний ультрамодний капелюшок однієї дами — хазяйки шоколадного шпіца з ревматичними очицями. Словом, картина як картина, звична в цю пору року, і годі чекати, що вона принесе тобі щось інше, крім задавненої дратівливості та злої нетерпимості до всіх. Як же Мак-Дьюї ненавидів своїх клієнтів і свою роботу!..

Та хай там як, а він примусив себе оглянути всіх прийшлих, ще раз пробігся по них очима — і мало не здригнувсь од несподіванки, помітивши серед присутніх невеличку постать. У дальньому кінці приймальні, на самісінькому кінчику останнього стільця, останньою у черзі, рівнесенько, мов кілок проковтнувши, сиділа його Мері-Руа.

Мак-Дьюї аж почервонів од люті, побачивши такий непослух, адже дитині (і місіс Мак-Кензі чудово це знала!) було категорично заборонено переступати поріг його кабінету, відділення з клітками та оглядової кімнати: серед хвороб, від яких потерпали чотириногі пацієнти, було чимало й таких, які передавалися людині. Один такий випадок уже був, невже цього мало!

Відчуваючи, як закипає лють усередині, Мак-Дьюї прискіпливо поглянув на дочку — і тільки зараз помітив, що хвиля золотаво-рудого волосся, яке спадало дівчинці на груди, — це не волосся, а її руда кішка. Мері-Руа міцно притискала до грудей свою Томасину, і та сиділа, поклавши голову на груди дівчинці, як дитя — на груди матері. І перш ніж Мак-Дьюї встиг суворо запитати, що це за такі безглузді ігри, ще й усупереч його батьківській волі, до нього підійшов Віллі Беннок і тихенько шепнув:

— З бідною кішкою щось несусвітне. Схоже на параліч лап. Дівчинка вже знудилась, чекаючи на вас.

Містер Мак-Дьюї сказав:

— Ти не гірше за мене знаєш, що дівчинці сюди не можна. Та вже гаразд, прийшла то прийшла, нехай чекає черги, як усі. — І, звертаючись до жінки, що сиділа найпершою, мовив:

— Заходьте, місіс Кехні, заносьте свого пса, зараз подивимось, що в нього з вухами.

Щойно він устиг це промовити, як знадвору долинули звуки галасливої вовтузні. Шум ближчав з кожною секундою, нарешті двері до приймальні розчахнулися, і хвиля вуличного галасу обдала всіх, хто там був.

До клініки ввірвався цілий натовп із дітей, які галакали на всі лади, домогосподарок з прилеглих будинків, що на ходу витирали руки об фартухи, й кількох чоловіків, які прибігли на шум. Осердям цього тирлища були священик Ангус Педді, старий Таммас Моффат — сліпець, що торгував олівцями й шнурівками на розі Хай-стріт і Фор-стріт, і констебль Мак-Кваррі. В руках у констебля корчився від болю закривавлений, весь у бруді, з нашийником і повідком, собака Брюс — поводир Моффата, придбаний парафіянами. Ініціатором цього благого почину був не хто інший, як сам містер Педді, а скидалися на собаку всім миром, хто скільки міг.

Мак-Дьюї ще не встиг зачинити двері до оглядової, й коли до клініки ввірвалася ця веремія, він рвучко обернувся назад.

— Так-так-так, що там у нас? Ану розступіться. Усіх, хто не має до цього стосунку, всіх, окрім містера Педді, Таммаса і полісмена, попрошу звільнити приміщення. Ангусе, що таке?

— Втрапила під машину, сер, — відповів замість пастора констебль, жваво звільняючи приймальню від зівак. — Буквально хвилину тому, якийсь заїжджий тип промчав як навіжений. Узяти ми його візьмемо, куди ж він дінеться від нас, лебедик, та от щоб собака допіру не здох. Той гад проїхався по ньому обома колесами. Тож ми взяли собаку — і мерщій до вас.

— Ендрю, він ще живий, — промовив сам не свій від хвилювання містер Педді. — Ще, може, щось можна зробити…

Старий сліпець розхвилювався, його коліна дрібно трусилися, а голова смикалася то в один бік, то в другий. Трагедія на дорозі оглушила старого, позбавила душевних сил, втрата собаки вибила його з колії, а вируючий натовп людей геть збивав з пантелику. Хрипким голосом старий вигукнув:

— Мій Брюс, де він? Де? Ми саме підійшли до переходу. І раптом чую: шум, зойк. Де собака? Він помер? Що я робитиму без нього? Як тепер жити?

Містер Педді взяв старого за руку.

— Тихіше, Таммасе, тихіше. Собака живий, він в надійних руках. Містер Мак-Дьюї зробить усе можливе, щоб його врятувати.

Сліпець повів рукою перед себе і тремтячим голосом запитав:

— Мак-Дьюї? Мак-Дьюї? То ми зараз у нього?

— Заносьте пса, — наказав містер Мак-Дьюї Віллі Бенноку, і той обережно прийняв у поліцейського його тремку ношу. Коли він проминав Мак-Дьюї, той гидливо поморщився: нещасний собацюра на ладан дихав.

— Це містер Мак-Дьюї? — знову запитав старий сліпець, обернув до лікаря незрячі очі, мацнув рукою перед себе і спіймав його за руку. — Я старий чоловік. Без пса мені не обійтися. Містере Мак-Дьюї, врятуйте мої очі, зробіть таку ласку…

Прохання старого сліпця ножем полоснуло по нервах Мак-Дьюї. Отих трьох слів — «Врятуйте мої очі!» — було більше ніж досить, аби в ньому знову ожили біль та розчарування, з якими він тісно пов’язував свої сорок із гаком літ. Мак-Дьюї залюбки віддав би ще стільки ж від того, що було йому відпущено, аби тільки люди приходили до нього не як до ветеринара, а як до лікаря, як до людини, чий професіоналізм, любов і відданість обраній справі рятують іншим зір, здоров’я чи й життя. А не як до людини, що має склеїти горопашного псюру, немов розбиту чашку з порцеляни.

І чи то з виразу гіркоти й болю, який преподобний начебто виловив на обличчі Мак-Дьюї, а чи тому, що він чудово знав історію його життя, та пастор зрозумів, які саме думки гнітять розбентежену душу Мак-Дьюї. Недарма ж вони були друзями ще у Глазго, разом ходили до школи, та й потім, ставши студентами, теж лишалися друзями.

Бо саме юному Педді, коли той твердо вирішив стати на пасторську стезю, тоді ще підліток Мак-Дьюї відкрив своє бажання стати великим терапевтом, і вони подовгу сперечалися, обговорюючи переваги одного фаху над іншим, вихвалялись один перед одним, сперечались і просто ділилися своїми юнацькими мріями.

І ніхто, крім юного Педді, тоді вже студента-богослова, не бачив сліз горя, люті та розчарування, коли батько-тиран поставив хрест на синових сподіваннях і амбіціях, примусивши його піти своєю стежкою і стати лікарем-ветеринаром.

— Він хоче сказати… — почав був Педді, але Мак-Дьюї так на нього зиркнув, що пастор замовк.

— Я знаю, що він хоче сказати, — промовив лікар. — Собака на кіготь від смерті, і не варто було б його мучити, але… я спробую врятувати Таммасові очі. — І він крикнув, звертаючись до відвідувачів у приймальні: — Розходьтеся по домах! Сьогодні прийому не буде. Зустрінемося завтра.

Люди стали розходитись, забираючи свою звірину. Мак-Дьюї обернувся до Педді й сказав:

— Не знаю, чи варто тобі тут чекати. Зараз я ще нічого не скажу. Краще відведи Таммаса додому, а я в разі чого дам тобі знати…

З цими словами він зайшов до себе і зачинив двері.

Констебль повів сліпця додому. Педді й собі хотів піти за ними, та раптом помітив у куті дівчинку з кішкою. Здивований її присутністю, він підійшов до неї.

— Привіт, Мері-Pya. А ти що тут робиш?

Дівчинка звела на нього довірливі очі (вони дружили не перший день) і пояснила:

— Томасині дуже зле. Вона зовсім не може ходити. Я принесла її до тата, хочу, щоб він її вилікував.

Містер Педді розгублено кивнув, погладив кішку по голові й почухав її підборіддя, як він робив завжди, коли стрічав цю парочку. Прикрий випадок зі сліпцем шокував його до глибини душі, хоча він намагався не подати взнаки. Та й хвороблива реакція його друга Мак-Дьюї теж не залишилася непоміченою.

Преподобний знову кивнув і сказав:

— Ну, твій тато її вилікує, от побачиш.

І пішов наздоганяти констебля Мак-Кваррі.

6

У той злощасний день я за звичаєм прокинулася ще до сходу сонця і стала готуватися до повсякденних вранішніх процедур: позіхнути, потягнутися всім тулубом, вигнути спинку — а потім вибігти на вулицю.

Я мала таємну лазівку, але ж ви розумієте, користуватись нею я могла тільки тоді, коли поблизу нікого не було, бо коли про неї знатимуть, вона вже не буде таємною! І взагалі, коли оселяємось у новому домі, ми щонайперше прокладаємо собі такі нікому не відомі, окрім нас, доріжки. А наївні люди щиро вірять, що коли дім замкнути, то кіт нікуди з нього не подінеться. Між нами кажучи, таких будинків або сховків, з яких котові нізащо не вилізти, на світі раз-два та й нема.

Я любила встати рано-вранці, задовго до світанку, вийти надвір, оправитись, нашвидку вмитися, гарненько вкласти своє хутро, оглянути нашу галявину, словечко перемовити з сусідками та сусідами, які уже або сидять на своїх сходах, або займаються тим самим, що і я. То була найприємніша пора доби, і я щоразу з нетерпінням чекала передранкової пори. Яка це благодать, коли тебе не сковує людська опіка! І щоразу я поверталася додому ще до того, як прокидалася Мері-Руа.

Та того дня все було інакше. Я розплющила очі о звичній годині, коли фіранки на вікні з чорних стали сірими, хотіла потягнутися — і раптом зрозуміла, що не можу навіть лапою ворухнути. Таке зі мною було вперше. Я так перелякалася, що все моє лежаче тіло — від вух до кінчика хвоста — став бити дрібний дрож.

Мені подумалось: а може, це кошмарний сон? Сняться ж нам, і то доволі часто, різні жахи: наприклад, за тобою хтось біжить, і ти тікаєш, а втекти не можеш. Якийсь час я лежала тихенько й чекала, поки розвіються останки сновидінь. Але нічого не розвіялось, а як темрява стала блякнути, я зауважила, що й з моїм зором коїться щось недоладне. Усе — кімната, кут, вікно — пливло перед очима, було хитке й непевне. Предмети стали нечіткі, розмазані, а коли я напружувала зір, вони й зовсім зникали. І я вже не лежала, а плавала серед речей, наче поплавок.

Наступне, що я можу пригадати, виглядало так: я лежу на руках у Мері-Pya, а дівчинка говорить:

— Томасино, сонько. Я вже давно-давно прокинулась, а ти ще й досі спиш. Дай-но, Томасино, я скажу тобі щось на вушко. Я тебе люблю!

Мені ж було не до телячих ніжностей… Я була хвора, нещасна, розбита, хтозна, може, я помирала. А намагатися розповісти Мері-Pya, що зі мною сталося щось зле, що я не можу ворухнути лапою, а деколи не бачила й самої дівчинки, дарма, що лежала в неї в руках, було марною справою. Ось у такі моменти люди можуть довести нас до сказу своєю тупістю і нечулістю: вони не в змозі прийняти найпростіший котячий сигнал! Інша кішка одразу б усе зрозуміла, з найпершого погляду, з найпершого запаху. Найменшого поруху моїх вусиків було б досить, щоб кіт зрозумів: я, Томасина, смертельно хвора.

Тим часом жахливий ранок тривав далі. До Мері-Руа зайшла місіс Мак-Кензі, і поки вона допомагала дівчинці вдягатися, я лежала в дитячій. Вдягнувшись, Мері-Pya взяла мене з ліжка, вийшла в сусідню кімнату і зійшла в їдальню. І поки вона снідала, а місіс Мак-Кензі теревенила зі сміттярем, я лежала на стільці й чекала.

Коли ж я закричала від болю, Мері-Pya сказала:

— Томасино, соня ти вередлива, я б на твоєму місці сьогодні взагалі мовчала.

Нарешті місіс Мак-Кензі закінчила свої теревені, поставила біля чорного виходу з кухні мою миску з молочною кашею і гукнула:

— Кицю, йди сюди, дам тобі кашки…

Я лежала на стільці, куди мене поклала Мері-Pya, і могла ворухнути хіба що головою, та ще кінчиком хвоста. Мені було не до їжі та над усе хотілося, щоб ті люди побачили врешті, що мене спіткало лихо, і допомогли мені. Хотілося закричати, заволати на весь голос, та замість крику в мене вийшов жалюгідний писк.

— Томасино, ледарка! — сказала Мері-Руа. — Ану вставай негайно і йди снідати. Ех ти, стара ледача Томасина, ну добре, віднесу тебе сама.

Вона взяла мене на руки, піднесла до миски, поставила на долівку, та я одразу перекинулась на бік. Я спробувала вмитися, але не змогла: і голова, і язик були як не мої. А Мері-Руа, знай собі, торочить:

— Томасино, поки не вип’єш своє молоко, нікуди не підеш! — Так само місіс Мак-Кензі казала їй самій. — Ми з Х’юї Стерлінгом сьогодні підемо до струмка дивитись на форель, а ти лишишся вдома.

Невелика, скажу вам, утіха — лежати при смерті і слухати, як тебе шпетять на всю губу та ще погрожують карою… Бо над усе на світі я любила ніжитися у квітах на березі струмка, котрий впадав у річку неподалік від Ардаратського замку, і дивитися на форель, яка лежить на дні та помахує плавниками, немов опахалами.

Я спостерігала б за фореллю від ранку до ночі. Ловити її не ловила, ба навіть підчепити лапкою не намагалася, хоча не сумніваюся, що це мені вдалося б, аби тільки бажання. Та я була щаслива й тим, що просто тихенько лежу на траві, сама неначе та форель. Подеколи котрась із рибин зривалася з освітленого сонцем мілководдя та перепливала на глибінь, перетворюючись на придонну тінь, і тоді я ступала за нею, вдивлялася в прозорі води і намагалась розібрати її обриси. Діти блукали у заростях понад струмком, а я була собі на березі та дивилася на форель. І ось тепер, варто було подумати, що я вже, напевне, ніколи її не побачу, як на очі мені навернулися сльози.

Я безпорадно лежала на боці, нікому не було до мене ніякого діла, а коли я захотіла крикнути, щоб привернути до себе увагу, з моєї горлянки не вихопилося жодного звука.

Ну нарешті!.. До мене підбігла Мері-Pya і зі словами:

— Томасино, поки не вип’єш своє молоко, нікуди не підеш! — спробувала поставити на лапи. Коли я знову завалилася на бік, дівчинку це насторожило, а коли я впала ще раз, вона загукала: — Місіс Мак-Кензі! Будь ласочка, місіс Мак-Кензі, підійдіть-но негайно сюди. Дивіться, Томасині зле. Будь ласочка, місіс Мак-Кензі, ходіть сюди…

Хатня робітниця поспішила на кухню і схилилася наді мною. Вона так само намагалася поставити мене на лапи, та коли я впала, заявила:

— Ой, Мері, боюся, у нашої киці щось дуже серйозне. Вона навіть стояти не може.

Сльози ринули по щоках Мері-Pya. Вона взяла мене на руки, стиснувши так, що ледь на задушила, і крізь ридання раз у раз повторювала:

— Томасина!.. Томасина!.. Бідолашна Томасина!..

І я почала муркати, як не своя. Мимохіть, проти волі. Місіс Мак-Кензі обійняла нас обох і сказала:

— Дівчинко, не побивайся так, мені аж серце крається від твоїх сліз. Краще візьми свою кицю та віднеси її в лікарню, туди, де твій тато. Він лікар, знає, як її полікувати. Якщо прийдеш до нього і скажеш, що ти не просто так, побачиш, він навіть не сваритиме.

Плач Мері-Pya одразу ж ущух, куди й поділися сльози в очах.

— Чуєш, Томасино? — усміхнулася дівчинка. — Ми підемо до тата, і він зробить так, щоб ти одужала.

Мушу зізнатись, я не розділяла її оптимізму і, правду кажучи, не горіла бажанням потрапити до рук рудого здоровила-нелюда, котрий не переносив мого вигляду, і довірити йому те, що залишалося від мене. Але хіба я мала вибір? Якби я ще могла ходити, то забилася б у якусь дірку чи закут, а так…

І місіс Мак-Кензі відвела Мері-Pya разом зі мною до сусіднього дому, і щойно ми туди зайшли, як у ніс мені вдарив той самий медикаментозний запах, яким був просякнутий містер Мак-Дьюї. Від того смороду мені стало так зле, що годі й передати. Все-все — приймальня, люди, пси, коти — хиталося переді мною, мов на хвилях, усе пливло перед очима, наче я дивилася на світ крізь розбурхані води Лох-Фіну. Але мені було так зле, що я вже не зважала ні на собак, ні на котів, ні на людей. Мері-Pya сіла на стілець, а місіс Мак-Кензі швиденько пояснила Віллі Бенноку, що сталось. Я чула, як Віллі каже їй, що лікар ще не повернувся з ранкового об’їзду, та коли він приїде, Віллі все йому скаже, тож Мері-Руа краще почекати тут.

Віллі Беннок сказав, що не стане оглядати мене сам, бо як він це зробить, лікар Мак-Дьюї висмикне йому останні пасма. Мері-Руа прийняла цю звістку напрочуд спокійно: серед усіх людей, які мали стосунок до зцілення тварин, містер Мак-Дьюї був для неї найбільшим авторитетом (кому ж, як не йому, відомий спосіб вилікувати Томасину, якщо такий спосіб існує). Я також піднеслася духом: Віллі Беннок мені завжди подобався, і якби я мусила довірити йому своє життя, то я не вагалася б ані миті.

Ми сіли і стали чекати, і поки чекали, я то непритомніла, то забувалася сном. А може, так до нас приходить смерть? Чого не знаю, того не знаю, а повертаючись до тями, щоразу бачила, що лежу на колінах у Мері-Руа. Лавандовий запах її плаття перебивав дух лікарні, і я від цього навіть трохи муркотіла.

Напевне, я вам уже всі вуха пронявчала скаргами на те, що дівчинка всюди тягає мене за собою, немов стару ганчірну ляльку, що я перетворилася для неї на її приватну річ, що я живу в будинку чоловіка, який ненавидить мене і сам не викликає в мене жодних почуттів, крім неприязні. Та дивна річ: тепер, коли прийшла пора покинути і її, і його, мені не хочеться їх покидати!

Адже померти означає покинути всіх людей і всі речі, які вам подобаються. Це перехід зі світла в пітьму, із веселощів та ігор, із розмаїття смаків і запахів, із шуму голосів та всього, що тобі приємно, словом, із цього світу — до безмовного, нескінченного сну.

Не сидіти мені більше під золотавим сонечком, не вилизувати спинку рівними ритмічними рухами язичка, від яких аж дрож біжить тілом; не блукати високими та густими, заквітчаними луговими травами; не зноситися над землею у стрибку за коником, метеликом чи жуком-літуном; не крастися до мишачої нірки, розправивши антени вусиків і не зводячи з неї палючих очей, напруживши все своє тіло, ладне першої-ліпшої миті припасти до землі — і блискавично скочити вперед. Прощавай, приємний напівсон біля каміна, коли надворі барабанить дощ або ж безмовно опускається на землю білий сніг, а ти через дрімоту чуєш по-хатньому заспокійливі рухи людей у будинку, їхні зітхання, шелестіння газет, тонке дзенькання в’язальних спиць і їхні голоси. Прощавай, котяча миско з таким смачненьким теплим молоком; прощавай, моє блюдце з кашею та риб’ячими тельбухами; прощавай, милий затишок людських колін; прощавайте, ноги, в які можна тертися; прощавайте, долоні та лагідні пальці, які завжди чухають там, де найбільше свербить; прощавай, сон у шафі й комоді, на стосах м’якенького одягу, де щедро струміє лавандовий запах!

Померти — це значить піти, покинути все назавжди і злитись воєдино з тими поколіннями, що жили до нас від початку часів, перетворитися на невловимий спогад у кістках та вусах прийдешніх поколінь.

Зараз я готова визнати: світ мій надто прекрасний, щоб його покидати. Зректися життя не так уже й просто. Чи мало нашого брата знавало тяжкі часи, живучи у містах та містечках, потерпаючи від голоду, холоду й вогкості! Вони були биті, вони були гнані, проте день у день тягнули лямку, аби лише вціліти, не згинути! Як ми чіпляємося за життя навіть за таких обставин!.. Нам байдуже, що смерть привабливіша за злиденність тих котячих нетрів, у яких навіть гадки не мають про тепло від вогню, про родинні вогнища та людські пестощі.

А як не хотілося йти мені! Не дуже, знаєте, приємно ставати черговою ланкою у нескінченному тьмяному ланцюжку чужих спогадів.

Я ще жива — чи вже померла? Скидалося на те, що довкіл мене зчинився несусвітній шум і метушня, всі поспішали щось робити. Тоді я почула тваринне виття і подумала, що це прийшов Великий Шакал Анубіс, аби провести мене в останню путь. Та от я повернулася до тями і побачила кімнату, повну людей, які кричали та розмахували руками, і на мить мені навіть здалося, що я бачу синій кітель констебля Мак-Кваррі та велику руду бороду Мак-Дьюї, що теж махав руками і кричав.

Я враз розслабилася, заспокоїлася і подумала: «Ага! Тільки-но місто дізналося про мою недугу, як усі, включаючи й констебля, прибігли на поклін до цього Рудошерстого, просити його, щоб він урятував мене заради Мері-Pya та всіх небайдужих до мене».

І ще я подумала: «Ну от, тепер містер Мак-Дьюї просто не в змозі дати мені вмерти. Для цього я надто велике цабе. Він же душі не чує у своїй доньці, порошинки з неї здмухує, і якщо він бажає їй щастя, то просто зобов’язаний мене врятувати. Ну, все, Томасино, тепер ти можеш нічого не боятися. Ніхто не дасть, щоб з тобою щось сталося».

І знову я поринула в пітьму, та цього разу я її вже не боялася, бо мені було радісно. Загальне збурення, явно спричинене моєю пригодою, свідчило: місто шанує мене.

Дещо згодом — скільки часу минуло, не скажу, — я прокинулася на руках у Мері-Pya, але тепер усе було інакше. Я більше не впадала раз у раз у дрімоту, а а предмети навколо мене тепер були чіткі і не гойдалися. Недуга, зробивши свою чорну справу, начебто відступила. А може, це було хвилинне перемир’я перед останнім ударом.

Так чи інакше, але тепер я чула, бачила і відчувала, як ніколи у житті.

Спершу я чула розлючений голос містера Мак-Дьюї. Він вилетів крізь двері до порожньої приймальні, де сиділи лише ми з Мері-Руа.

— Мері-Руа! Ти ще тут? Я ж казав тобі негайно піти звідси і більше сюди не приходити! Що мені, ще раз нагадувати ма…

Та Мері-Руа анітрохи не злякалась і, перебиваючи батька, сказала:

— Тату! Томасині зле! Місіс Мак-Кензі каже, що ти можеш її полікувати.

— Чорти б узяли твою місіс Мак-Кензі! Чому вона пхає свого носа туди, куди її не просять? Усім, хто сидів у приймальні, було ясно сказано приходити завтра, чи ти не чула? Прийому сьогодні не буде. Тож облиш свою впертість і вертайся додому.

Його білий халат був забризканий кров’ю, неначе фартух м’ясника; на руках — гумові рукавички, пальці стискали невеличкий ніж. Руде волосся й борода аж позлипалися від поту, а очі Мак-Дьюї палали вогнем. Людина з такою зовнішністю вселила б жах у кого завгодно — але не в Мері-Руа.

— Нікуди я не піду, — уперто заявила дівчинка. — Тату, Томасині дуже зле. Вона не може ні стояти, ні їсти. Будь ласка, тату, вилікуй її.

І тоді містер Мак-Дьюї, як це нерідко траплялося, заговорив з дочкою як із рівнею:

— Мері-Руа, я дуже тебе прошу, йти додому. У мене надзвичайно серйозна операція, я маю врятувати життя собаці, що править сліпцеві за очі. Скажи, що важливіше — пес-поводир для сліпої людини чи якась там кішка?

— Томасина, — твердо промовила Мері-Руа, даючи точну відповідь на це безглузде запитання. На хвильку містер Мак-Дьюї так отетерів, що навіть не знайшовся, що сказати. Та замість того щоб скипіти, він опанував себе і подивився на дочку так, неначе вперше бачив і її, і мене.

— Ну добре, занось її до мене. Поки пес відходить, приділю їй кілька хвилин. Та поки я не з’ясував, що в неї, тримай лице подалі від тварини. Ще, не дай Боже, з тобою щось трапиться…

Ми зайшли у його кабінет. До кабінету примикала ще одна кімната, і через її відчинені двері лилось яскраве світло та виднівся білий стіл, де щось лежало.

— Ні-ні, Мері-Руа, — застеріг містер Мак-Дьюї, — тобі сюди не можна. Давай сюди кішку, а сама чекай тут.

І він забрав мене у дівчинки. Мері-Руа востаннє провела рукою по моєму хутру й сказала:

— От і все, Томасино. Не хвилюйся. Тато дасть тобі потрібні ліки, і ти одужаєш. Скажу по секрету: я люблю тебе над усе — після тата!

Містер Мак-Дьюї заніс мене всередину і зачинив двері. У центрі кімнати, на білому столі лежав великий пес. Усе його тіло було закривавлене. Роззявлена паща, висолоплений язик… Я побачила його очі — і мені стало шкода його, дарма що він пес. Коло тварини клопотався Віллі Беннок у фартуху, схожому на фартух м’ясника. Він водив собаці по губах зволоженою губкою — напував його. Біля собаки стояла бляшанка і лежала ганчірка, від якої ширився солодкуватий млосний запах. Мені стало страшно, знову схотілося, щоб поряд була Мері-Руа.

У цій кімнаті був іще один стіл, менший за перший. Містер Мак-Дьюї поклав мене на нього боком, а Віллі Беннок сказав:

— О, кішка вашої дочки. Як вона побивалася через неї…

— А як вона нила, щоб я оглянув її… Ну що ж, коли вона вже тут…

Перш ніж узятися за мене, щось зробити, він відійшов від мене і оглянув пса. Той, звівши очі, зиркнув на ветеринара. І тільки після того Мак-Дьюї підійшов до мого столика й зайнявся мною. Ви знаєте, я боялася, що його руки будуть безцеремонними, грубими, насправді ж вони виявилися м’якими, а їхній дотик — ніжним. Дюйм за дюймом пальці Мак-Дьюї обмацували моє тіло, заглиблювалися у живіт, у спину і раптом натрапили на таке болюче місце, що я не витримала і закричала не своїм голосом. Після цього Мак-Дьюї відкотив мені губи, оголивши мої гострі зубки, відтягнув повіки і уважно оглянув очі. Ще за мить він знизав плечима і сказав Віллі Бенноку щось не дуже мені зрозуміле:

— Міненгіальна інфекція.

І додав:

— Найкраще рішення — приспати…

Зате останню фразу я чудово зрозуміла — і захолола від жаху, затремтіла всім тілом, зав’юнилася в нього під рукою.

— Охо-хо, — зітхнув Віллі Беннок, — для дівчинки це буде важка втрата. А може, кішка впала, вдарилась і щось собі пошкодила? Якби ви дозволили, я…

— Краще помовчіть, — урвав його Мак-Дьюї. — Що в нас, інших справ немає? Якщо ми приспимо тварину, їй самій буде краще. А Мері-Pya переживе, знайде собі ще якусь кішку… — Він відчинив двері і став на проході, так що я зовсім не бачила Мері-Pya, проте чула кожнісіньке його слово: — Мері-Pya, боюся, все дуже серйозно.

— Тату, я знаю, — обізвалась мала. — Місіс Мак-Кензі теж казала, що в неї щось серйозне. Тож ти маєш дати їй якісь ліки, щоб вона одужала.

— Бачиш, Мері, — зам’явся Мак-Дьюї, — я сумніваюся, що це можливо. І як на мене, найкраще, чим ми можемо їй зарадити, — звільнити її від страждань. Навіть якщо їй стане краще, задні лапи залишаться паралізовані, буде змушена волочити їх за собою. Мері-Pya, я б радив тобі попрощатися з Томасиною.

А тепер уявіть собі, що я лежу на столі і чую кожне його слово!

Мері-Pya не зрозуміла батька:

— Але ж, тату, я не хочу прощатися з Томасиною. Просто дай їй зараз ліки, я заберу її додому, покладу на ліжко і доглядатиму.

Собака на центральному столі кашлянув і застогнав. Містер Мак-Дьюї на мить озирнувся на пса — і знову обернувся до дочки:

— Це неможливо. Дитино, спробуй зрозуміти. Коли хворіють люди, вони часом одужують, а часом і помирають. З тваринами трохи не так. Краще, коли ми звільняємо їх від страждань, і саме це ми хочемо зробити з Томасиною. Ми її приспимо.

Нарешті Мері-Pya зрозуміла все. Вона метнулася до батька, намагаючись прослизнути повз нього до мене.

— Ні, тату, ні! Не можна присипляти Томасину! Ти мусиш її вилікувати. Місіс Мак-Кензі казала, що ти її вилікуєш. Я не дам тобі її приспати. Не дам, не дам, не дам!

А потім я чула, як Віллі Беннок сказав:

— Сер, собака став дихати легше.

— Ач! — сердито вигукнув містер Мак-Дьюї, відсуваючи дочку. — Не будь дурним вередливим дівчиськом. Ти не бачиш — кішка й так напівмертва, вона однаково здохне, лікуй її хоч залікуйся, а крім того, в мене й так справ під зав’язку, щоб ще займатися такими…

Мері-Pya розридалася. Від важко стримуваної люті шия у містера Мак-Дьюї стала мідна, як і його борода.

— Мері-Руа! — сердито гримнув він. — Негайно повертайся додому!

Віллі Беннок сказав:

— Сер, якби ви дали мені глянути на кішку, то я, може…

Містер Мак-Дьюї обернувся до нього:

— Я був би вельми вдячний, якби ви займалися своїми справами і робили те, про що вас просять. Візьміть банку з хлороформом, позбавте цю трикляту кішку від страждань, і коли ми закінчимо з нею, займемося псом…

Закінчити з нею! Зі мною! Закінчити зі мною — зі мною! Кінець мого життя, моїх думок, бажань і прагнень, моїх утіх — кінець мене!

Я чула, як Мері-Pya намагалася прорватися до мене, та чим я їй могла допомогти. О, якби я мала досить сил, аби стрибнути містерові Мак-Дьюї на шию та перекусити її навпіл!..

— Сер… — подав голос Віллі Беннок.

— Як тільки я зачиню двері, берися за кішку, — скомандував містер Мак-Дьюї.

— Тату, не треба, будь ласка… ну будь ласка, будь ласочка! — ридала Мері-Руа.

Важко уявити щось жахливіше за це.

— Мері-Руа, — гукнув Віллі Беннок, — не плач, ти ж ріжеш мене без ножа. Повір, твоїй киці зовсім не болітиме, не будь я Віллі Беннок.

— Ну тихіше, тихіше, — заспокоював дівчинку містер Мак-Дьюї. — Віллі все зробить так, що вона і незчується, як засне. А зараз іди…

Потім запала пронизлива тиша, неначе дівчинка вже не намагалася прорватися до оглядової і навіть не плакала. А тоді я почула, як вона якось дивно — я ще жодного разу не чула, щоб Мері-Руа так говорила, — каже:

— Тату… тату… Якщо ти приспиш Томасину, я з тобою більше не розмовлятиму…

— От і чудово! — скипів містер Мак-Дьюї. — Годі з мене твоїх вибриків. А тепер марш додому! — Він спритно прослизнув до себе, зачинив за собою двері і замкнувся зсередини.

А потім я чула, як Мері-Руа колотить кулачками по дверях і не своїм голосом кричить:

— Тату!.. Тату!.. Будь ласка, не вбивай Томасину! Будь ласка, не вбивай! Томасино… Томасино…

Різко мотнувши головою, містер Мак-Дьюї наставив бороду на Віллі Беннока:

— Давайте, Віллі, не баріться.

А сам повернувся до пса. В його руках з’явився якийсь інструмент, і я зрозуміла, що ні мене, ні Мері-Руа для нього зараз не існує.

Віллі Беннок підійшов до мене, відкорковуючи бляшану банку, плеснув на ганчірку рідини з солодкуватим запахом, накинув її мені на ніс, і мені стало цілковито байдуже і до Мері-Pya, і до того, що з нею могло статися, і взагалі до всього, крім мене, мене самої — до всього, крім мене, адже я мала вмерти, сконати, того не бажаючи. Я так хотіла жити, жити — жити, нехай би навіть хворою, калічною, нікому не потрібною, але живою…

Мені перейняло подих; я задихалася, усі мої чуття стали хиткими. Я ще почула, як кричить містер Мак-Дьюї:

— Ну, давайте, колего, не марнувати ж цілий день на кішку. Ви маєте допомогти мені коло собаки…

Я чула, як у сусідній кімнаті барабанять по дверях кулачки Мері-Pya і суцільним потоком ллється розпачливий зойк:

— Томасина-а-а-а-а-а-а-а-а!

А потім усе переді мною стало провалюватися у непроглядний морок, непроникний, безгучний, — і мене, Томасини, не стало.

7

Неподалік від затоки Лох-Фін, у містечку Інверанох, на задвірках ветлікарні Ендрю Мак-Дьюї стояла сміттєспалювальна піч і лежала купа відходів. І до обов’язків тутешнього медбрата Віллі Беннока входило ближче до вечора скинути їх у піч та спалити — лікарняні відходи і тварин, померлих у лікарні від хвороб чи приспаних за порадою містера Мак-Дьюї.

Ветеринар, палкий шанувальник гігієни, наказував складати мертвих тварин просто на купу відходів, і вони безмовно дожидали часу, коли Віллі Беннок віддасть їх на поталу сміттєспалювальній печі — сучасній штукерїї з електроспіраллю та димовловлювачем. Від занадто цікавих сусідів цей клапоть лікарняної території ховав височенький паркан. Ще один, нижчий паркан відділяв цей задвірок від присадибної ділянки, де місіс Мак-Кензі не покладаючи рук вирощувала якусь травичку, квіти й різну зеленину.

Ошатні, доглянуті грядки місіс Мак-Кензі нерідко ставали предметом добродушних жартів містера Мак-Дьюї і навіть преподобного Педді, коли той інколи приходив скоротати вечір у товаристві свого друга. Щоправда, вони віддавали й належне її квітам, редису, цибулі чи моркві; словом, усякій порослі, що цвіла чи родила у даний момент. Отак на двох сусідніх п’ятачках за Аргайлським проїздом спокійно уживалися життя і смерть.

До обіду залишалася ціла година, і місіс Мак-Кензі була у горішній кімнаті, яку відвели їй для всяких справ типу шитва, латання та пришивання мережив. Зараз вона прасувала білизну і не бачила, як Мері-Pya з порожніми руками повернулася з дому скорботи, яким стала для неї ветлікарня. Сльози лилися річкою по дівочих щоках, але вона вже не ридала, тільки безперервно схлипувала, ніби плач став її звичним станом, як колись була усмішка або сміх, і зараз вона тільки те й робитиме, що литиме сльози за кішкою.

Попри мокрі очі, у рухах дівчинки читалася похмура рішучість. У домі вона швидко приборкала своє горе, гіркі ридання помалу перейшли на тихі схлипи й зітхання, і по деякім часі це було єдине, що виказувало пережите.

Зачинивши за собою двері, Мері-Pya хвилинку постояла, прислухаючись до звуків прасування та набожного бурмотіння, що линули з горішньої кімнати і красномовно свідчили, що місіс Мак-Кензі тихо й мирно займається звичними справами. Через їдальню дівчинка пройшла на кухню, де стояла недоторкана мисочка з молоком. Хатня робітниця лишила її, гадаючи, що кішка повернеться з клініки жива та здорова, а отже, й голодна.

Руда Мері, яка тепер була сама рішучість, перейшла через блюдце, навіть не глянувши на нього, чорним ходом вийшла у двір і зразу ж рушила до паркана, що відділяв будинок од ветлікарні. Паркан сягав їй вище голови.

Роззирнувшись, вона відшукала кілька дерев’яних ящиків, спорудила з них таку-сяку подобу сходів, залізла нагору і визирнула за паркан. Там, на купі відходів, безвольно розпластавшись, неначе кимось викинутий хутряний непотріб, лежала бездиханна Томасина. Очі в кішки були заплющені, одна губа ледь розкрита, з-під неї біліли котячі зуби.

З нечуваною досі хвацькістю, котра, мабуть, дрімала десь у глибинах свідомості, готова на все Мері-Pya уважно оглянула тильні вікна обох будинків. Порожньо, ані постаті. Місіс Мак-Кензі була надто заклопотана прасуванням і псалмами — прасуючи, вона завжди співала щось церковне. Мабуть, розжарена праска навіювала їй думки про пекло, яке чекає грішні душі. А батько з Віллі Бенноком, якщо вони ще у лікарні, скоріш за все, в операційній, а та виходить вікнами на вулицю.

Дівчинка спритно перемахнула паркан, повисла на руках — і скочила на землю. Підбігши до купи з відходами, вона забрала мертву кішку, мов та невтішна шотландська вдова, яка чекає присмерку, а з ним — і закінчення битви, а потім у темряві шукає між загиблими своїх близьких, гукає імена своїх мужчин і мовчки збирає неживі тіла та забирає їх, щоб поховати там, де жоден ворог не знайде їх, не поглумиться з мертвих героїв.

Мері-Pya перекинула Томасину через плече, як нерідко робила ще з нею живою, нашвидку спорудила з ящиків ще одні східці, піднялася — і зіштовхнула геть, щоб нікому не спало на думку, що тут хтось міг бути. Акуратно, щоб не пошкодити розкішні айстри, левкої та турецьку гвоздику, дівчинка зійшла на город місіс Мак-Кензі і, замітаючи сліди, так само розібрала сходи й з цього боку. Наприкінці городу була хвіртка, і Мері-Руа, притискаючи до себе ще не задубілу Томасину, швиденько вибігла геть, причинила за собою хвіртку — та й пішла собі.

їхня вулиця була на південній околиці міста. Хвилі прибою накочувались на гальковий пляж та вузенькі піщані відкоси, по берегу в пошуках поживи блукало морське птаство, а трохи далі, за якусь сотню ярдів, здіймаючись над рівнем моря, височів підлісок із сіруватих ясенів, гладеньких буків та вузлистих дубів. До цього ліску, з якого починалися володіння тутешнього лерда, і мчала Мері-Руа зі своєю безцінною ношею. Вона бігла щосили, немов хотіла якнайшвидше зникнути в цьому лісі, побоюючись, що коли її горе дожене її тут, на рівнині, вона вже ніколи не звільниться від нього.

Дівчинка спинилася біля старого дуба-велета, такого давнього, що корені його випиналися з-під землі, неначе вени старигана, утворюючи моховиті складки. І в одну з таких складок з розгону бухнулася Мері-Руа з мертвою кішкою на плечі. Сьогодні, у день, який починався просто та буденно, як і багато інших днів, вона втратила все, що у неї було.

Дівчинка втратила не тільки кішку, свою супутницю і подругу, нещадно від неї відірвану. Вона втратила й батька.

Розтягнувшись на землі, вона нарешті дала волю почуттям. Мері-Руа оплакувала померлу і щосили била моховитий грунт ногами й кулачками. Її лице то відривалося від землі, то знову заривалася у мох, і вона безнастанно вигукувала миле серцю ім’я Томасини, аж поки плач її душі не залив увесь ліс, дійшовши до вух Х’юї Стерлінга. Власне, хлопець і прийшов до Мері-Руа, коли почув її ридання.

Х’юї, син лерда, власника великого маєтку, що в оточенні парку стояв на пагорбі десь за милю од берега, був симпатичний десятирічний хлопчак. У нього були сині-сині очі, чорні брови, довгі вії та чорна кучерява кучма, густа і тверда. Високі вилиці, високе чоло, квадратне підборіддя — все це свідчило про належність до клану Кемпбеллів. Х’юї був першим учнем у парафіяльній школі, куди ходили діти всіх суспільних верств і статків як із самого Інвераноха, так і з міських околиць, хоча й літні канікули, коли він нікому нічого не був винний, хлопець теж цінував і любив.

Х’юї, у шортах і білій сорочці, підійшов до дівчинки ближче, опустивсь коло неї навпочіпки та уважно оглянув нерухоме котяче тільце.

— Привіт, Мері-Pya. Ого, а що це з Томасиною? Невже здохла?

Мері підвела зарошене слізьми обличчя — побачила свого друга й заступника — і вилила йому все, як на сповіді.

— Вона була хвора, і тато вбив її! — душачись слізьми, пояснила вона. — Сьогодні вранці вона не могла встати на лапки, а коли я принесла її татові, він сказав Віллі Бенноку, щоб він приспав її. І вона вмерла.

Х’юї ще раз уважно оглянув кішку, про всяк випадок штурхонув мертве тіло. Солодкуватий запах хлороформу ще витав над Томасиною, і він поморщився. Жвава уява швидко намалювала йому картину нинішньої трагедії. Там, де він ріс, до домашніх тварин — собак, котів, коней, корів — ставилися без надмірного пієтету, а крім того, йому не раз доводилося бачити, як здорова ще вчора тварина сьогодні билася в агонії, й тоді не залишалося нічого іншого, крім як пристрелити її, аби покласти край її стражданням. І тому хлопець просто сказав:

— Мері-Pya, а може, це й краще? Може, кицька хворіла так важко, що й тато їй не міг допомогти…

Дівчинка зміряла хлопця нищівним поглядом, і стільки було в ньому відчаю та ненависті, що Х’юї, трохи чутливіший за інших хлопчаків, одразу збагнув, що схибив. І вже нічим не міг спинити нову хвилю сліз і ридань, коли дівчинка, не чекавши від друга такої підступності, в розпачі закричала:

— Тато навіть не намагався їй допомогти. Він просто взяв і вбив її. — Трохи згодом вона додала: — Тебе я теж ненавиджу…

У нападі невтішного горя дівчинка припала обличчям до землі, її маленькі нігті судомно вп’ялися в мох.

Розгублений Х’юї, не знаючи, що робити, вирішив пом’янути покійну незлим тихим словом.

— Гарна кішка була… Не побивайся ти так, Мері-Руа, бо так і до біди поплакатись не довго. Томасина вже, мабуть, на небі, їй там добре. Літає, вимахує крилами, ловить крилатих мишей…

Дівчинка кинула на хлопчика побіжний погляд. Люті в її очах поменшало, але ридання й далі струшували її тіло. Х’юї не міг розділити її горе, бо світ, у якому він мешкав, кишів різноманітними котами, які водилися в коморах, у хлівах, відсипалися у кухонному запічку, і всі коти були для нього «на одне лице». Та він був уражений, зворушений, ба навіть наляканий тим, як близько до серця сприйняла свою втрату його подруга. Бувши ровесником Мері-Pya, Х’юї швиденько зрозумів, що Мері-Pya втратила не тільки нерозлучну компаньйонку — вона втратила віру в свого тата. Він не міг зарадити чужому горю, і йому було надзвичайно шкода дівчинки.

Х’юї доводилося чути про людей, що часом помирали від важких переживань. Якщо він не зможе допомогти своїй безцінній компаньйонці, якій він ціле літо був і опікун, і залицяльник, вона, чого доброго, сидітиме і ревітиме над здохлою кішкою, поки сама не помре.

Хлопчик був досить дорослий, аби в таку критичну мить згадати: коли ти не можеш когось заспокоїти, треба відволікти його від чорних дум, змусити думати про щось інше. І Х’юї сказав:

— Послухай, Мері-Pya, що ми зробимо. Ми поховаємо Томасину, поховаємо так, як ще не ховали жодну кішку на світі. Мері!.. Мері-Pya!.. Чуєш мене? Просто сьогодні влаштуємо їй грандіозний похорон. У мене є коробка з оксамиту, якраз підійде на труну. Застелимо її всередині молодим вереском — це буде підстилка для кішки, м’якенька, як пух. Ну, майже, як пух. Мері-Руа, ти чуєш мене?

Дівчинка чула. Невтішні ридання помалу вщухали, і коли вона, відірвавши голову від сіруватого моху, позирнула на хлопця, в її очах не було ані гніву, ані недовіри.

Узрівши, що його старання не пропали марно, Х’юї одразу взяв бика за роги і, розпаливши власну уяву, став імпровізувати, щоб розраяти невтішну подругу. Та що подруга — він і сам захопився цією ідеєю! Якщо все вийде так, як він казав, то друзі в Інвераноху ще довго згадуватимуть цю подію.

— Мері-Руа, послухай! — вигукнув хлопець. — Ми пройдемо через усе місто, влаштуємо таку ходу, як на похорон Лахлана Дугала. Ти одягнешся, як вдова, будеш іти за коробкою і голосити за покійною.

Ця пропозиція викликала в Мері-Руа щирий інтерес. Вона підвелася з землі, сіла напроти Х’юї, і бездиханна Томасина опинилася між ними.

— А можна, я вдягну вуаль і чорну хустину? Місіс Мак-Кензі має чорну шаль.

— Аякже! — дозволив Х’юї, задоволений досягнутим результатом. Він сам щоразу глибше поринав у власний задум. — Вуаль тобі я візьму в мами, це хай тебе не хвилює. Похорон влаштуємо сьогодні по обіді. Я гукну Джорді Мак-Набба, а Ієн приведе своїх братів-сестер, ну й зі школи когось.

— А можна, щоб прийшов сміттяр? — спитала Мері-Руа.

— Певне, що ні, — похитав головою Х’юї. — Він матиме роботу. — Раптом обличчя хлопчика видовжилося: його знову осяяла блискуча думка. — Ти знаєш Джеймі Брейда, сина сержанта Брейда, татового волинщика? Колись він вчився грати на волинці і щось уже вміє. Його ми теж візьмемо. Ти тільки уяви: осьо тобі Джеймі (в моменти надмірного хвилювання мова Х’юї починала звучати по-сільському), у кілті, з волинкою, в яскравих стрічках, на голові набакир шапка з помпоном, і він грає «Плач за Мак-Інтошем»!

Мері-Pya здалась остаточно. Її очі стали круглі, як монети по півкрони, від сліз уже не залишилося й сліду…

А Х’юї, знай собі, фантазував:

— Осьо, а я вдягну свій шотландський костюм із кілтом, отой, що шкірою обшитий, візьму споран,[12] і як будемо йти по дорозі, то всі перехожі зглядатимуться на нас і казатимуть: «Ось іде невтішна вдова Мак-Дьюї, проводжає в останню путь свою безцінну Томасину, упокой, Господи, душу нагло замордовану…»

— Що, правда?

— О, так, — кивнув хлопець, — і це ще не все.

Йому вже починало паморочитися в голові, і не тільки тому, що вдалося розраяти невтішну подругу, а й тому, що саме він, а не хтось інший, придумав, як зайняти нинішнє пообіддя. А головне — чим зайняти! Це вам не якийсь там нікчемний пікнік, як мислилось попервах. — Ми зробимо плиту!..

— Яку плиту?

— Ну, таку, як надгробний камінь. Просто коли мало часу, то ставлять не камінь, а плиту, і пишуть на ній, хто похований. — Його блакитні очі стали круглі, він запустив пальці у цупку чорну чуприну, шукаючи літературного натхнення, і вже геть-чисто забув свої власні слова про злочин містера Мак-Дьюї, який вважав тоді навіть не злочином, а всього лише вимушеним кроком. — А на плиті напишемо: «Тут спочиває Томасина, нагло замордована 26 липня 1957 року».

Мері-Pya ледь не просльозилася — таку повагу викликав у неї хлопець. Слова «нагло замордована» якнайточніше пасували до сьогоднішньої трагедії та наповнювали дівчинку якимось дивним почуттям задоволення. Вона ще раз поглянула на бездиханне тіло Томасини і пригадала нинішні події. У пам’яті знову зринули похмурі спогади, і, мабуть, під напливом пережитого Мері-Руа оголосила вирок:

— Жодним словом не озвуся до тата!

Х’юї замислено кивнув. Кровна помста доти залишалася особистою справою дівчинки і не обходила його, поки їм двом не випало влаштувати грандіозний похорон, який у найменших деталях ще довго згадуватимуть усі старійшини Шотландії та мешканці сучасного Інвераноха.

— Я буду пастором, — продовжував фантазувати хлопець, — і виступлю з надгробною промовою: «Прах до праху, плоть до плоті». Розкажу, яка гарна була покійна, як нам усім сумно проводжати її до Божої обителі. А потім присиплемо коробку землею, прикрасимо могилку квітами і вінками, Джеймі Брейд зіграє щось веселе, і підемо назад. А тоді влаштуємо поминки, будемо їсти справжнє драже, згадувати покійну, і коли все закінчиться, нам знову буде радісно і весело. Ну, Мері-Руа, що на це скажеш?

Замість відповіді Мері-Pya обхопила Х’юї за шию (для чого довелося перегнутись через Томасину) і міцно його обняла. Ще б пак, такого їй ніхто ще не пропонував! Дівчинка мала взяти участь у захопливому дійстві, й не просто взяти — зіграти в ньому головну роль! Та вона була просто на сьомому небі від щастя!

— От і молодчина! — похвалив її Х’юї, дістав з кишені носовичок не першої свіжості, змахнув з дівочого обличчя сльози і витер їй ніс. Тоді струсив з передника налиплий мох і листя, пригладив вогнисте волосся, допоміг їй підвестися з землі та сказав: — Ну от і все. Томасину я забираю додому, щоб підібрати годящу коробку. Потім знайду Джорді Мак-Набба, він нестиме почесну варту біля труни, а я тим часом пообідаю і займуся приготуваннями до похорону. Еван, брат Джеймі, піде сповістить усіх інших, а коли годинник на вежі проб’є третю, всі збираймося тут і готуймося до похоронної ходи.

Х’юї, на голову вищий за Мері-Pya, поглянув на дівчинку з висоти свого зросту і вдоволено усміхнувся. Так, він був дуже задоволений і нею, і собою. Сьогодні по обіді тут відбудеться велика «подія», яка цілком могла затьмарити всі інші події цього літа. О, він та його друзі ще довго пам’ятатимуть і говоритимуть про цю подію! Хлопець підняв тіло Томасини, не дуже церемонно перекинув його через плече, розвернув Мері в напрямі її дому, дружньо поплескав по плечу та сказав:

— А тепер іди. І пам’ятай: вдягни жалобу і не запізнюйся. Бо що за похорон, коли нема вдови і безутішних родичів! А похорон в нас буде знатний — усім похоронам похорон.

І Мері-Pya слухняно подріботіла додому. Дорогою вона тільки раз зупинилася і обернулася на Томасину, яка покинула її тоді та покидала зараз. Ота Томасина, яку вона тягала із собою, з якою гралася, яку пестила, яку вкладала коло себе на ніч — ота Томасина вже давно від неї пішла і більше не повернеться. Так виглядала смерть в її уявленні. Так само, як пояснювали дівчинці, пішла колись від неї мама; вона пішла, коли Мері-Pya була ще зовсім малою. Слово «пішла» означало «тут її більше немає». Томасина пішла, але лишилася туга за нею, і ще ліва рука, не обтяжена звичною ношею. В її запасниках життєвого досвіду ще не було знань про те, що робити з любов’ю, коли раптом зникає предмет, якому призначалася вся її сила, і почуття стає незатребуваним.

Для дівчинки це було більше, аніж чиясь смерть, адже Томасина була для неї справжнішою і людянішою за багатьох людей, котрі її оточували. Тому смерть Томасини означала смерть любові, яка збіглася в часі зі смертю тварини і ще не закінчилася у душі Мері-Руа.

Лагідний, велемудрий, всезнаючий, всесильний і завжди люблячий батько теж «пішов від неї». Замість нього лишився рудий здоровань з шорсткою бородою, громовим голосом і руками-кліщами, які перед убивством Томасини безцеремонно випхали її за двері. Мері-Руа згадала слово, вжите Х’юї Стерлінгом, що віднині й навіки навіюватиме спогади про Томасину, і на кутиках її губ — ще невинних, дитячих — заграла легка усмішка. Той здоровань, на чиїй совісті нагла смерть Томасини, ще дістане своє.

8

Містер Ендрю Мак-Дьюї, місцевий ветеринар, так і не побачив похоронної церемонії, бо був в іншій частині міста: він та його друг Ангус Педді йшли до Таммаса Моффата, поспішаючи втішити старого новиною: він знову зможе «бачити»! Ну, а якщо точніше, то пес його житиме!

Містер Педді завітав до лікарні майже одразу, як пробило третю. Священика не могло не цікавити, як склалася доля Брюса, бо це з його подачі у незрячого Таммаса з’явився собака-поводир. А взагалі, наш містер Педді був ходячим дивом, і в місті ні для кого не було секретом, що він як ніхто вміє переконати людину офірувати певну суму на ту або ту потребу. На практиці його метод виглядав так: містер Педді приходить до вас, щоб повідомити надзвичайну новину (скажімо, номер вірного коня на скачках або виграшну ставку в букмекерській конторі), входить до вас у довіру, заводить вас і ваш азарт, і ви самі не помічаєте, як віддаєте фунт, десять шилінгів чи що там ще було в кишені. І навіть коли потім ви щось вигравали, у вас так і не виникало відчуття, що ви це виграли.

Коли священик зайшов до оглядової кімнати містера Мак-Дьюї, той виглядав утомленим, але вдоволеним.

— Ендрю, — мовив Педді, — я прийшов поцікавитися, чи є якісь новини про Таммасового собаку — хороші або погані…

Мак-Дьюї відповів не зразу. Він хотів потягнути задоволення, сповна відчути його смак, та вдячна усмішка, що не сходила з повних губ, і білі здорові зуби, які виблискували з-під цегляної щетини, були красномовніші за всякі слова, тому йому не залишалося нічого іншого, як просто сказати:

— О, так, я врятував Таммасові очі. Собака житиме. Ще три тижні — і буде як новенький.

— Ага, — промовив містер Педді. — Чудово, просто чудово. Я знав, що так буде. Іншого я й не чекав.

Мак-Дьюї скоса поглянув на друга.

— Ангусе, мені лестить твоя віра, але мушу тобі сказати…

— О, ні, — невинним голосом озвався Педді, — я зовсім не тебе мав на увазі…

— Ха! — несамовито реготнув Мак-Дьюї. — Ну звісно ж, ти мав на увазі свою Вищу Силу. Еге, мій друже, якби ти знав, скільки разів тоненька ниточка твоєї віри от-от була готова розірватися. Просто диво, що тварина залишилася живою… — і він осікся на півслові, тільки-но зараз усвідомивши зміст сказаної фрази.

Педді життєрадісно кивнув і сказав:

— Ну, власне, це я й хотів почути. У питаннях віри не буває щасливих збігів. Ми беремо до уваги тільки результат, чи не так? Я жодної миті не сумнівався в тому, що зробиш ти. Чому б нам не піти до Таммаса і не потішити старого гарною новиною? Коли я йшов від нього, бідолаха місця собі не знаходив, так переживав. Це ж просто жах, коли ти старий, сліпий, ще й самотній. Цей пес був йому не тільки поводирем, а й розрадником.

— Он як? — стрепенувся Мак-Дьюї. — А навіщо мені туди йти? Ти міг би й сам йому сказати…

— А хіба не тобі він говорив «Врятуйте мої очі»? — відповів Педді. — І чи не твої руки та досвід їх урятували?

— Та ну? По-моєму, ти тільки що казав…

— Ну, це казав не я, а ти. А зрештою, не ти перший плутаєш Силу і Знаряддя. Ходімо, Ендрю, тобі буде приємно побачити радість старого.

Мак-Дьюї щось нерозбірливо буркнув, але вдягнув поношений твідовий піджак зі шкіряними нашивками на ліктях і кишенях, набив велику чорну люльку, взяв вигнуту тернову палицю і запитав:

— Може, спершу поглянеш на пса?

І він провів священика до кліток з хворими тваринами. Пес лежав на чистій соломі, вся задня частина його була в бинтах і гіпсі. Але його маленькі очі дивилися гостро і жваво, загострені вуха стояли торчма, а при появі ветеринара та священика він став бити хвостом по підлозі, підвивати і шкрябатися в двері передніми лапами.

— Яка чудова картина, — промовив містер Педді й урочисто поглянув на пса.

— Не здумайте його розпещувати, — застеріг Мак-Дьюї Віллі Беннока, який крутився тут неподалік. — Цей пес визнає тільки одного хазяїна.

Таммас Моффат мешкав на іншому кінці містечка, в незаможному кварталі, і коли чоловіки, весело про щось перемовляючись, рушили туди, містеру Педді здалося, що вітер доніс до нього короткий уривок поховального плачу волинки. Він спинився і прислухався.

— Чудасія! — здивувався священик. — Здалося, що хтось грає «Плач за Мак-Інтошем». Та наскільки я знаю, у місті ніхто не помер.

Ті звуки, що долинули до нього, були нічим іншим, як відголосками жалобного стенання волинки Джеймі Брейда, сина сержанта-волинщика, а сама музика лунала на велелюдному похороні кішки Томасини. Містер Мак-Дьюї прислухався, сказав: «Я нічого не чую», і вони пішли далі.

Таммас Моффат займав задню кімнатку на другому поверсі двоповерхової побіленої кам’яниці з сірим шиферним дахом. Квартал, де він мешкав, складався з таких самих найманих кімнат, нових муніципальних будинків брудно-жовтого кольору та ще кількох розбірних халабуд з гофрованої сталі, вцілілих від часів війни. Перед будинком у пилюці гралося кілька дітей. На комині стояла, підібгавши одну ногу, сіро-біла чайка. Жінка у чепчику та фартуху підмітала ганок.

— Таммас Моффат у себе? — запитав містер Педді.

Жінка на хвильку облишила підмітання і відказала:

— Та вдома, де ж йому ще бути. От тільки щось його не чути.

— Дякую. Тоді ми зайдемо до нього. Наш лікар приніс гарну новину про його пса.

— О, так. Я була певна, що ви принесете гарну новину. Відколи його гарного собачку спіткала ця лиха пригода, він був од горя сам не свій. Як прийшов додому, так не чути його і не видно…

Візитери зайшли до будинку і ступили на вузькі темні сходи. Першим ішов містер Педді. У будинку не було чути жодного звуку, тільки внизу сухо шелестіла мітла, проторохтів фургончик пекаря, і ще залопотіли крила: це чайка знялася з комина і полетіла геть.

Пройшовши половину сходового маршу, містер Педді нерішуче зупинився. Він обернувся до друга й сказав:

— Ендрю…

— Ну?..

Священик мовчав, тиша стала гнітючою.

Цей невеликий круглий чоловік був набагато товариськішим, ніж більшість людей його типу, а крім того, у нього було дуже добре серце і неймовірна інтуїція. І ось тепер він несподівано відчув, як на душі йому наче миші шкребуть.

— Ендрю, — знову промовив священик, та коли друг навис над ним важкою брилою, він передумав і сказав: — Гаразд, давай спершу зайдемо.

Важким, нерівним кроком він дійшов до сходової клітки і постукав у зачинені двері. З кожною секундою чекання лихе передчуття лише дужчало. Не дочекавшись відповіді, Педді легенько натиснув на двері, і коли вони відчинилися він та Мак-Дьюї зайшли до кімнати.

— О Боже, — приглушено зойкнув священик. Сліпець сидів у кріслі обличчям до дверей. Голова його не схилилася, а трималася так, немов старий до чогось прислухався — напружено, тривожно. І в цій позі зустрів свою смерть.

Педді схилився над старим, і зазирнув у невидющі очі, сподіваючись узріти там бодай щось схоже на життя. Мак-Дьюї кинувся до померлого, приклав голову до грудей, прислухаючись, тоді спробував намацати пульс на зап’ястку. Суха рука була ще теплою, але серце у грудях не билося.

— Помер, — констатував Мак-Дьюї. — Годину тому, максимум — дві.

Педді кивнув.

— Так, я знав. Знав…

І раптом тишу в домі розбив громовий сміх Мак-Дьюї.

— Я врятував його очі! — гримнув він. — Ну й де тепер твій Бог?

Від такої зухвалості Педді скипів. Він зібрав усю гідність, якої дозволяли сподіватися його зріст і статура; його кругле обличчя розпашілося, губи тремтіли, а очі за скельцями окулярів палали праведним гнівом.

— Цить, Ендрю! — вигукнув він. — Хай тобі грець — тобі й твоїй зухвалості.

— Ну, так, аякже! Ти не кляни мене, а краще поясни… Заради чого все це затівалося? Я працював, я щось зробив — і що?! Що це за Бог, якому ти так служиш, коли він залишає жити пса — і забирає життя в чоловіка?

— Що ж по-твоєму, Бог — твій прислужник, чи все-таки Бог? — вигукнув Педді. Він рідко втрачав самовладання, та коли це ставалося, його наче підміняли. — Він має тішитись плодами твоєї праці, хвалити тебе, як батько хвалить сина, чи все-таки займатися Своїми справами?

— Дурня! Отож, це й є твій грандіозний промисел, який ми мусимо обожнювати, в який мусимо вірити і за який ми мусимо Його славословити?

Заведені та розлючені, вони стояли один проти одного, а проти них обох сидів нечулий мрець, і збоку здавалося, що він мовчки міркує про те, наскільки людяною чи розумною можна вважати їхню поведінку.

— А він за що мусить дякувати? — скипів Мак-Дьюї. Борода його сіпнулась і націлилася в маківку містеру Педді.

Першим опанував себе священик. Він подивився на померлого і сказав:

— Таммас Моффат мав багато років. І помер у мирі й спокої. Та з надією в серці. — Тоді він обернувся до Мак-Дьюї та додав: — Ендрю, вибач, я втратив терпець, хоч не мав на це права.

В очах у Педді було стільки щирого розкаяння, що Мак-Дьюї миттєво остиг.

— Я теж нівроку, — визнав він. — Горлати на тебе перед мерцем… Гідний вчинок, нічого не скажеш! Даруй, що я накинувся на тебе…

— Накинувся ти якраз не на мене, — зітхнув містер Педді. — Та менше з тим. Для нас це як грім серед ясного неба, хоча я вже на сходах знав, чого чекати.

Він з надзвичайною пересторогою заплющив небіжчику очі, зняв з ліжка покривало і накрив йому голову й плечі. І коли він робив це, то раптом застиг, ужалений думкою, яка, на перший погляд, не мала жодного стосунку до того, що діялось тут. Хоч якщо розібратися…

— Сьогодні я в твоїй приймальні бачив Мері-Руа, — сказав Педді. — Вона поскаржилась, що кішка хвора. Чим там усе скінчилося?..

І перед Мак-Дьюї з надзвичайною чіткістю ожила ранкова сцена. Він знову бачив, чув страждання та стенання пса на столі; бачив, як Віллі Беннок мокрою губкою зволожує йому язик, водить по морді; бачив свою дочку, яка стояла за порогом із помираючою кішкою в руках. Тварина таки помирала, сказав він подумки, це було ясно як день, і він подумки навіть вимовив складний медичний термін, який вичерпно характеризував природу цієї недуги. Ніхто не знав, чи передається та хвороба людині. Мак-Дьюї знову відчував солодкуватий запах змоченої у хлороформі ганчірки, коли Віллі, скоряючись волі патрона, став присипляти хвору кішку, і чув марний стукіт у двері кулачків Мері-Руа та її повний розпачу зойк. О, він багато віддав би, щоб викинути з пам’яті цей стукіт.

І Мак-Дьюї сказав:

— Я не мав іншого виходу. В кішки була підозра на інфекційний менінгіт. Береженого Бог береже. А крім того, мене чекав Моффатів пес, час підтискав. Та ні, я й зараз точно знаю, що кішку краще було приспати.

На спокійне обличчя містера Педді набігла чорна тінь, і він узявся пальцями за нижню губу. Священик робив так щоразу, коли його щось непокоїло.

— Боже милий! — сказав він, зітхаючи. — Боже, Боже!..

Здавалося, він знову зазирає у майбутнє. Часом священик питав себе, чи не об’єднує його щось спільне з норнами[13]: йому не раз траплялося бачити, як розгортається килим трагедії, ще задовго до того, як людина, якій він призначений, стане на нього. Кішка померла, дитина страшно сумуватиме за втратою, і ще не знати, чим усе закінчиться…

— Боже милий! — повторив священик, продовжуючи теребити свою губу, вийшов з кімнати і рушив сходами вниз. Ендрю Мак-Дьюї, нічого не розуміючи, пішов за ним.

9

Процесія на чолі з Джеймі Брейдом, сином сержанта-волинщика, пройшла через місто, проминула майдан зі статуєю Роб-Роя, пройшла повз пристань і понад берегом подалася на північ. Джорді Мак-Набб, скаут-вовчик, показував шлях. Пройшовши старий горбатий міст над річкою, процесія повернула на захід, проминула долину, де густо стояли циганські фургони з колінчастими коминами, через які курився дим, і рушили туди, де починався Глен-Ардарат.

Джеймі, худорлявий хлопчисько одинадцяти літ, як на свій вік, був такий височенний, що здавалося, ніби він іде на ходулях. Та звісно ж, річ була тут не в ходулях, а в цибатих ногах. Обличчя в Джеймі теж було худе, й коли він надимався, перш ніж дути у картатий міх, що ліктем притискав до тіла, то могло видатися, що за кожною щокою в нього лежить по яблуку, а очі виглядали так, неначе мали вилізти з орбіт. Правильної форми голова була вкрита хвилястою каштановою кучмою, а на самісінькому верху — шотландський берет із помпоном, збитий по-хвацькому набакир, як їх збивали в полку, де служив колись батько Джеймі. Берет, волинка і кілт були прикрашені барвистими стрічками, і коли Джеймі неквапною ходою волинщика, яку він перейняв у батька, ступав уперед, стрічки повільно маяли в такт його крокам.

За Джеймі, стискаючи в руках священний прапор загону скаутів-вовчиків, крокували Джорді Мак-Набб і кілька його друзів по загону. На них була скаутська форма, і це робило всю процесію по-військовому стриманою та суворою. За скаутами їхав катафалк з покійною, який тягнули четверо молодших дівчат — першокласниць тутешньої школи, по дві з кожного боку. Блискуча задумка приставити кортеж до небіжчиці народилася в голові Х’юї Стерлінга, і ним же була втілена в життя за куций проміжок часу між обідом і початком церемонії. Коли постало питання транспортування спочилої кицьки — що краще, нести чи везти? — коробка, в якій покоїлися тлінні рештки Томасини, була поставлена на вантажну платформу іграшкового поїзда, яку видобув Х’юї зі своїх іграшкових схованок.

За труну правила велика плетена коробка з-під льодяників, обшита оксамитом, що залишилася у Х’юї від Різдва, він збиравсь при нагоді перетворити цю коробку в кошик для ниток і всякого шевського причандалля або щось подібне і не менш корисне. Діти вистелили дно коробки молодим вереском, вклали на нього Томасину. Кішка лежала, згорнута калачиком, і здавалося, що вона не померла, а просто заснула. Зверху на катафалк накинули відріз картатої шотландки, він слугував укривалом покійній та замінював прапор, яким обшиваються труни загиблих героїв.

За катафалком ступала невтішна Мері-Pya у жалобному вбранні. Вона спиралася на руку Х’юї Стерлінга, що не міг змарнувати блискучу нагоду стати одним з центральних персонажів цього неперевершеного дійства. «Чи раз, чи два — одна біда», — думав Х’юї, а в тому, що за витівки відповідати доведеться, він навіть не сумнівався.

Пропадати, так з музикою, і Х’юї поцупив удома зі скрині просяклий нафталіном парадний костюм, що дожидав початку Ігор[14] чи приїзду якогось цабе королівської крові, та й одягнув його на похорон. Куцу курточку з чорного оксамиту прикрашали срібні гудзики з фамільним гербом Стерлінгів і повітряним, майже невагомим жабо, а рукави були обшиті справжнім малинським мереживом. На поясі в Х’юї гойдався довгий шотландський кинджал, на плечі висів споран, цупку кучеряву чуприну вінчав збитий набакир шотландський берет з помпоном, а в руках він тримав важкий молитовник у солідній оправі. Не кожен день побачиш таких гарних хлопців, які так гарно вписуються в поховальну процесію.

Мері-Pya була замотана в найкращу чорну вовняну шаль місіс Мак-Кензі. Шаль була довга, і тому її довелося спочатку намотати дівчинці на плечі, а потім на талію, й це надавало Мері-Pya своєрідного східного шарму. Пройшовшись по кімнатах дорослих, Х’юї знайшов фіолетову вуаль, що належала мамі, а може, й бабусі. Такі вуалі були в моді у двадцятих роках, їх надягали, коли їздили в автомобілях без даху. Тепер вуаль пишалася на голові у Мері-Pya, і крізь неї, як сонце з-за хмари в похмуру погоду, ясніли золотаво-руді пасма дівчинки. Видовище не стільки скорботне, скільки колоритне.

І замикала жалобну ходу масовка з однокашників Стерлінга та купки заїжджих дітлахів, які прийшли сюди хто на запрошення, а хто й сам, приваблений чутками про майбутню подію. Кожен учасник процесії надяг на себе те, що, на його або її переконання слід надягати, коли йдеш на похорон найкращої у місті кішки. І розкішна хода посувалася містечковими вулицями, помалу обростаючи новими жалобниками, що залюбки вливалися у натовп проводжаючих. Поки дійшли до міської околиці, в ній було добрих двадцять чоловік. Покинувши місто, хода взяла курс на прогалину в глені, нараяну Джорді Мак-Наббом.

Місто сприйняло цей маскарад напрочуд спокійно, а причини самої події городяни пояснювали так: часи міняються, і сучасна молодь не йде батьківськими стежками, а шукає щось своє. Крім того, додавали вони, літо, спека, в Інвераноху повно відпочивальників, от і бісяться з жиру, не знаючи, до якої гілляки вчепитися. Один підсліпуватий старий джентльмен на узбіччі, коли хода проходила повз нього, зняв з голови старомодний капелюшок з пласким верхом і загнутими крисами, кілька чоловік поблажливо всміхнулися — оце й уся реакція на видатну подію.

Словом, для випадкових свідків це була лишень невинна дитяча примха, для учасників дійства — гарна післяобідня розвага, і лиш одна людина не сприймала похорон ані як примху, ані як розвагу. Вона йшла, спершись на руку прекрасно-вишуканого Х’юї Стерлінга, і проводжала на цвинтар тлінні рештки свого невинного дитинства. Звали людину Мері-Pya Мак-Дьюї, а у коробці, на вересковій застилці та під картатою шотландкою, була не просто кішка — там було її друге «я», і оте друге «я» навіки покидало свою власницю.

Місце для поховання вибрав Джорді Мак-Набб. Він зауважив цю прогалину, коли ще бігав до Рудої Відьми з кульгавою жабкою, і Х’юї Стерлінг схвалив його вибір. Самого Джорді близькість Глен-Ардаратської дивакуватої ткалі, отієї Безумної Лорі, геть не лякала (бо він уже бачив її), а іншим учасникам ходи приємно лоскотала нерви сама думка про неї.

І малий скаут-вовчик повів процесію до чарівного кола в гущавині лісу, до тієї галявини, котра була оточена буками та ясенами і над якою старшував кремезний, старезний лісовий господар — старий дуб, у затінку якого знаходив притулок легендарний розбійник Роб-Рой. Ховаючись од королівських посіпак, він загортався в невидимий плащ, і не одну літню ніч він провів під цим дубом.

Від головної стежки Глену до галявини було ярдів тридцять. Неподалік холодним акомпанементом тужному голосінню волинки жебонів струмок. На галявину, неначе світло театрального прожектора, падав сніп призахідного сонця, освітлюючи різноколірне збіговисько дітей.

Сонце грало на срібних ґудзиках куртки Х’юї Стерлінга, на срібному ланцюжку його спорана, і відбиті ними сонячні зайчики доскочили аж до очей Безумної Лорі, котра блукала за чверть милі звідси — шукала в лісовій гущавині гриби та всякі трави. Вона була в самотканій спідниці, у шалі з зеленої вовни, руді коси підв’язане зеленою стрічкою. У неї на руці висів легенький кошик з ножичком і лопаткою.

Напружуючи слух та зір, Лорі насторожено, як сполохане оленя, спостерігала за чужинцями, які вторглися до її володінь: сюди, в цей закут Глену не заходили навіть завзяті любителі вилазок на природу! А коли вітер доніс плач волинки, вона почала обережно прокрадатися вперед, перебігаючи від стовбура до стовбура і підступаючи дедалі ближче, аж поки не спинилася за гладеньким мідним буком, що ріс на пагорбі за добру сотню ярдів від галявини. Тепер ніщо не заважало їй спостерігати. Ну, майже ніщо.

Спочатку Лорі прийняла дітей за ельфів або фей; словом, отих чарівних чоловічків, які мешкали в іншому вимірі й іншому часі. Жінка цілком серйозно вірила у казкових створінь — ельфів, гномів, німф, домовиків, лісовиків, а також ангелів, — нерідко навіть розмовляла з ними.

Вона дивилася на спалахи веселих барв, мережив, оксамиту, шотландки, стрічок, нашивок і слухала сумну, меланхолійну гру волинки.

Вона не розбирала, що говорять діти, не бачила усіх подробиць дійства й не розуміла значення того дивного ритуалу, який збирались відправляти діти, але тихо сиділа, зачаївшись у сховку, аж поки врешті зрозуміла все.

Х’юї Стерлінг підійшов до справи з суто шотландською старанністю і подбав навіть про те, щоб у них був свій власний гробар. Ним став один із молодших нащадків їхнього садівника, і він поважно крокував разом з іншими з лопатою на плечі. Тепер, коли приспіла і його пора, Х’юї став напрочуд серйозний і врочисто промовив:

— До роботи, гробарю!

«Гробар» схопився за лопату, і на траву полетіли грудки землі. Незабаром посеред галявини чорніла глибоченька яма, й до неї на очах жалобників, що купчилися на краю могили, був спущений плетений кошик. Безмовна Мері-Pya спостерігала за погребінням зосередженими круглими очима, і ніхто не знав, що у неї на думці.

Х’юї Стерлінг, трохи розчулений ритуалом, кинув на кошик жменьку землі зі словами:

— Вернися у землю, з якої встала… ой, не встала — постала, бо прах ти є, і в прах обернешся, амінь. — І додав: — Думаю, треба щось заспівати.

І тут з’ясувалося, що, збираючись на похорон, ніхто не додумався прихопити з собою Псалтир. Вправних у славослов’ї не знайшлося теж. Якась дівчинка завела щось гугнявим — до нагоди — голосом, але, не зустрівши підтримки, знітилась і замовкла. І тут на виручку прийшов Джорді Мак-Набб з круглою як м’яч головою. Він був ще надто малий, аби обтяжувати себе навичками богослов’я та ритуальними умовностями, і коли його попросили щось заспівати, він охоче завів «О, прекрасні береги Лох-Ломонда».[15] Цей мотив був знайомий усім, і діти одразу підхопили пісню. Звуки співу полинули Гленом і досягли слуху Рудої Глен-Ардаратської Відьми, яка потай спостерігала за дітьми, мов яка лісова німфа.

Коли доспівали останній куплет, Х’юї прокашлявся, готуючись казати прощальне слово, яке він склав дорогою сюди. Тут він почувався впевненіше, ніж у співах.

— Брати, сестри і всі, хто схилив голови над цією могилою! Ми зібралися тут, щоби провести в останню путь Томасину і вшанувати її світлу пам'ять. Звичайно, всі ми добре знаємо, що Томасина була улюбленою кицькою нашої безутішної Мері-Pya Мак-Дьюї. Ось вона перед вами. Томасина була взірцевою кішкою, найкращою з усіх котів Інвераноха. І думаю, не буде перебільшенням сказати, що вона була однією з найкращих кішок на все графство Аргайл. Усі, хто був близько знайомий з Томасиною, пишалися дружбою з нею, і тепер, коли вона покинула цей світ, ми розуміємо, наскільки непоправна наша втрата. Ми наче втратили дочку.

Кількох дітей так уразило його красномовство, що вони не витримали і заплескали, та Х’юї рішуче поклав край цим оплескам:

— Ви що, здуріли, я ще не закінчив!..

Плескання вщухло, і він продовжив свій виступ:

— Томасина ніколи не робила того, чого не дозволяє собі жодна вихована кішка: не ловила пташок, не кусала за пальці і не дряпалася. Спіймавши у підвалі мишу, не з’їдала її, а віддавала Мері-Pya. Вона за будь-яких обставин залишалася великодушною твариною. Томасина завжди умивалася і славилася чистотою. Над усе вона любила Мері-Pya, але не боронила іншим дітям брати себе в руки і гратися з собою, а ви чудово знаєте, що більшість інших котів скоріше здохнуть, ніж погодяться на таке. Вона муркала голосніше, ніж інші коти, яких я знаю, а мордочка її завжди була привітна. Так, і в неї було не без вад, та зараз мова не про них. Тлінні останки Томасини віддані землі, а душа її вже знеслася до Раю, сидить по праву руку від Творця і чекає години, коли вознесеться на небо душа Мері-Pya і возз’єднаються вони на віки вічні. Амінь!

«Амінь» означало, що прощальне слово закінчено, і діти, не шкодуючи долонь, належним чином оцінили красномовність оратора. Відлуння дитячих оплесків рознеслося по кам’янистому Глену, а Х’юї Стерлінг ввічливо вклонився і сказав:

— Мері-Pya, перш ніж ми закидаємо могилу землею, ти маєш заридати і впасти грудьми на коробку, як завжди роблять родичі померлих.

Відповідь Мері-Pya була лаконічна і дуже чітка:

— Ні. Я хочу додому.

У дівчинки за плечима був довгий день, насичений бурхливими подіями — такими бурхливими, що вона ще не встигла їх як слід осягнути. Та поза всяким сумнівом, хода і похорон вдались на славу. Дівчинці сподобалося бути центром загальної уваги, але тепер їй захотілося додому, де можна було б з іще більшою гостротою, ніж тут, пережити сьогоднішню втрату. Вона уже не відчувала такого тісного зв’язку між собою та істотою в кошику, бо кішка Томасина була захована від дитячих очей під картатим укривалом. До того вона була на незнайомій лісовій прогалині, а сонце вже хилилося до небокраю — наближалась пора чаювання. А чаювання — це приємна присутність місіс Мак-Кензі, ляльки на стільцях — і Томасина за столом навпроти, серветка на котячій шиї та рожевий кінчик язичка, що визирає з-поміж губ. Кішка завжди так робила, коли їй обіцяли льодяник. Послужлива уява дівчинки так жваво зобразила цю картину, що Мері-Pya не стрималась і заплакала. За весь похорон це були перші сльози. У глибині душі вона знала, що Томасина «покинула її», точніше, «пішла від неї» і що вона більше ніколи її не побачить, але ж не могла вона віддатися своєму горю тут — у всіх на виду. Місце побачень з власним горем було одне — її домівка.

Пережитого за сьогоднішній день виявилося більш ніж досить, аби за лічені години, які пройшли від ранку до обіду, маленька дівчинка подорослішала.

Правду кажучи, Х’юї теж хотів додому, пити чай, а крім того, в надійному сховку за їхнім маєтком лежав відкладений ним харч — драже, що ним хлопець збирався пом’янути Томасину, тож зволікати не було резону. І, знов побачивши в очах Мері-Pya блиск сліз, він розважливо сказав:

— Ну, добре, ні то ні. Трапляється й таке, що родичі померлого гідно переносять удар долі, по них навіть не скажеш, що в них хтось помер. Гробарю, закопуй могилу!..

Знову зашурхотіла земля, зсипаючись на плетену коробку, і дуже скоро над нею виріс свіжий горбочок могили: гробареві теж хотілося додому. Поки Х’юї Стерлінг ставив заздалегідь припасену плиту, діти насмикали квітів і під музику Джеймі Брейда, котрий старався награвати щось сумне, обклали ними всю могилу.

— А тепер, — закомандував Х’юї, — давай щось веселе!

Джеймі слухняно кивнув, і його волинка ожила веселими звуками кемпбелтаунського ріля.[16] Високо згинаючи у колінах журавлині ноги, то надуваючись, то здуваючись, він повів процесію назад. Х’юї взяв Мері-Руа за руку, і вони разом з рештою залишили галявину, вийшли на лісову стежку та взяли курс на Інверанох.

Над Гленом знову панувала тиша. Сонячні промені скісно лягали на зелену траву, відкидаючи довгі тіні, і крадучись із них зеленим привидом, що був майже невидний і майже нечутний, вийшла жінка на ім’я Безумна Лорі.

Вона йшла легко, але боязко, ховаючись у тіні дерев. Та ось цікавість пересилила, вона вибігла на прогалину, добігла до горбочка свіжої землі та спритно опустилася навколішки. Лорі прочитала напис на надгробку, який придумав і нашкрябав Х’юї Стерлінг, перечитала його вдруге, втретє… Посвята покійній явно була навіяна зворушливими епітафіями, побаченими хлопцем на міському цвинтарі.

«Тут спочиває Томасина, народжена 18 січня 1952 року і нагло замордована 26 липня 1957 року. Покойся з миром, люба подруго».

Від страху й замішання на обличчі Лорі не залишилося й сліду, а сумовиті губи та очі опромінила співчутлива усмішка. Та от її увагу привернула фраза «нагло замордована» — і на обличчя знов набігла тінь тривоги. Від цих недобрих слів війнуло холодом, і лісова прогалина нараз утратила всю свою чарівливу невинність, а з-під маски дитячої пустотливості проступила жорстока мармиза чогось лиховісного.

Лорі здригнулася всім тілом, підвелася, відійшла трохи — тоді негайно повернулася назад і знову втупилася в ту недобру фразу.

Схрестивши руки на грудях, вона знову схилилася до могили, і її ясне чоло посуворішало. Вона вже точно знала, що тут, на цій галяві, діти грали у похорон, але хто, яка істота лежить під цим надгробком? Жінка вагалася, не знаючи, що їй робити. На мить її пальці стиснули лопатку, що лежала у кошику, та чи варто?.. Хай би що там лежало в могилі, воно однаково мертве, а вона водить дружбу з живим… Так і стояла Лорі над могилою, вагаючись…

10

Загалом день для ветеринара Ендрю Мак-Дьюї видався невдалим, і він повертався додому пізно та в кепському гуморі: у домі Моффата ще довелося чекати приїзду лікаря Стрейсея, який був старшим з двох тутешніх ескулапів, а потім разом з преподобним Педді вони давали свідчення поліції, бо були першими, хто виявив факт смерті старого сліпця.

Смерть Таммаса Моффата ні для кого не стала несподіванкою. Він мав вісімдесят шість років — поважний вік. Містер Стрейсей припустив, що серце старого не витримало напружених переживань, і згодом результати розтину підтвердили його здогад. Але Мак-Дьюї ці подробиці вже не цікавили. Вмер чоловік — і все, нема його; а міг би й жити, адже Мак-Дьюї врятував його пса, що заміняв старому очі, можна сказати, повернув його з того світу, здійснивши, як він сам зізнався, диво сучасної собачої хірургії. А Таммас пішов із життя, так про це не дізнавшись. Ну як тут будеш задоволений своїм жеребом, обставинами чи таким-от везінням (або що там ще в нас може бути!), котрі відводять тобі роль, протилежну юнацьким стремлінням: бути лікарем та зціляти людей.

І відчиняючи низеньку дерев’яну хвіртку перед будинком, і йдучи по вузенькій доріжці, замощеній кам’яною плиткою, він не переставав про це думати. Аж раптом, пройшовши половину доріжки, він зупинився як громом уражений, озирнувся навкруги, порився в кишенях, неначе щось забув, і спробував зібратися з думками. Та хоч убий, Мак-Дьюї так і не міг зрозуміти, що його мучило і чому він зупинився. Він не одразу зрозумів, у чому річ: його дочки Мері-Pya, яка зазвичай зустрічала батька на доріжці з рудою кішкою в руках і хвилями імбирного волосся на плечах, на доріжці не було.

І навіть коли Мак-Дьюї переступив поріг, ніхто не тупотів малими ніжками і не гукав радісно: «Тато! Тато!» Однак, зачувши з кухні запах їжі, він трохи піднісся духом, зайшов у дім, як слід умився після вулиці та пройшов до їдальні. І тут перед його очима відкрилося неймовірне видовище.

Мері-Pya сиділа за столом, що був накритий на двох. На дівчинці досі було жалобне вбрання, чи то радше сказати, чорна шаль місіс Мак-Кензі, намотана на пояс, і фіолетова павутинка вуалі, яка вкривала голову і плечі, мов накидка мадонни. На задньому плані, в отворі кухонних дверей, метушилася місіс Мак-Кензі. Судячи з брязкоту пічних дверцят і дзенькання каструльних кришок, процес приготування їжі був близький до завершення, і вечеря з хвилини на хвилину мала бути на столі. Коли до їдальні зайшов містер Мак-Дьюї, хатня робітниця переполохано визирнула з кухні — й негайно повернулася до своїх справ. Мері-Pya жодним чином не відреагувала на появу батька: вона й далі сиділа, дивлячись у порожнечу і склавши руки на колінах.

— Привіт, курчатко! — бадьоренько привітався містер Мак-Дьюї. — А це що за театр? Куди ти так убралася, га, Королево Ночі? — Обернувши до дівчинки бороду, він сказав: — Непогано, хоча після сьогоднішнього дня мені не до веселощів. Як ти подивишся на те, щоб скинути цей наряд, бо скоро вже вечеря?

Дівчинка звела очі і зміряла батька твердим незмигним поглядом, котрий проштрикував його і йшов кудись далі. І — ні пари з вуст.

У дверях вигулькнула місіс Мак-Кензі; її довге обличчя було занепокоєне.

— Мері-Руа! — гукнула вона. — Чому ти досі не привіталася з татом?

Дівчинка похитала головою (мовляв, знаю, що роблю). Тоді батько вирішив пожартувати, хоча момент і тема цього жарту були вибрані дуже невдало.

— Що сталося, дитино? Невже кішка пішла, прихопивши і твого язика?

Дві сльозини викотилися з очей Мері-Руа і поповзли по щоках. Дитяче личко скорчилося у гримасі, от-от готове розридатися. І нехай би вже вона плакала, тоді цей здоровань візьме доньку на руки, обійме її, пригорне, полоскоче її підборіддя, знайде втішне слово, і в теплому затишку знайомих рук від її новоявленої рішучості не залишиться й сліду; вона звіється, мов туман.

Та ці сльозинки були першими й останніми. Плаксиві зморшки на лиці розгладилися, і коли дівчинка знову поглянула на батька, в її очах читалася крайня зневага.

Ветеринар обернувся до кухні й гукнув:

— Місіс Мак-Кензі! Чуєте, місіс Мак-Кензі? Що таке з дівчинкою?

Хатня робітниця вийшла до кімнати, знервовано витираючи фартухом руки, ковзнула здивованим поглядом по Мері-Руа в її новому чудернацькому вбранні, ніби побачила дівчинку тільки зараз. Просте, невинне, дитяче, проте якось по-чарівному відчужене обличчя із застиглим виразом людини, що половину свого часу проводить у світі фантазій і мрій, було настільки зосереджене, що здавалося загрубілим і якось незвично дорослим. Справжню Мері-Pya наче знагла поцупили ельфи, а тут сиділа лиш її подоба. Місіс Мак-Кензі була жінка проста, і прості почуття швидко виводили її з рівноваги.

Вона спробувала пояснити:

— Бідне дитятко ще не оговталось після смерті кицюні. Дівчинка жити не може без неї. — Ветеринар хмуро зиркнув на неї, і жінка додала: — Сьогодні по обіді дітки влаштували Томасині похорон. О, що то була за хода, у ній був навіть Джеймі Брейд, син сержанта-волинщика. Він грав марш мертвих. Не знаю, правда, де вони її похо…

Мак-Дьюї урвався терпець, він обірвав місіс Мак-Кензі на півслові.

— Так, звичайно, але це все дитячі пустощі, не більше. Мене ж цікавить, чому донька зі мною не говорить. Що з нею сталося?

Місіс Мак-Кензі поглянула на сердиту Мері-Pya, на розлюченого містера Мак-Дьюї — і зібрала в кулак усю свою мужність.

— Думаю, нерви. Я певна, мала й гадки не мала образити тата, коли сказала, що ви вби… е-е, приспали її кицьку Томасину. І ще сказала, що не розмовлятиме з вами, поки не вернете кішку назад.

Не вірячи своїм вухам, Мак-Дьюї здивовано витріщився на хатню робітницю. З-під коміра його сорочки показався багрець, він підіймався вище, вище, поки не затопив йому шию, вуха, лице, злився з палючим околом вогнистої чуприни. Трагедія старого сліпця і роль у ній його, Мак-Дьюї геть-чисто витіснили з голови іншу вранішню подію: візит Мері-Pya з Томасиною і рішення приспати хвору кішку.

Якби це сталося за інших обставин, утомлений після важкого робочого дня Мак-Дьюї, котрий завжди відводив душу в товаристві обожнюваної дочки, знайшов би спосіб приборкати свої почуття і, де співчуттям, де розумінням, мало-помалу звів би нанівець усі її бунтарські потуги.

Та схоже, що чергове нагадування про вранішні події лише розворушило неприємні спогади, пов’язані з ними. Мак-Дьюї повертав з того світу пса-поводиря, про що благав його старий сліпець, коли до нього увірвалася дочка з недужою кішкою і розігнала всі рожеві мрії. Знову Мак-Дьюї побачив шоковане і разом з тим уперте личко дівчинки, коли виносив смертний вирок її Томасині. Подумаєш, він вже не раз виносив смертний вирок тваринам, чиє життя, на його стійке переконання, було надто нікчемне, щоб за нього боротися! Він знову почув безпорадне молотіння її кулачків по дверях операційної та істеричні, на грані нервового зриву, ридання. В його уяві знову виринули змучені очі та лице старої місіс Лагган, її гладкий пес, який задихався від астми; знову почув смиренний голос Педді: «Але ж вона любила саме того пса — нещасного, розбитого, з хрипами у грудях…»

І ще він побачив Таммаса Моффата, котрий сидів у кріслі, обернувшись до дверей, вслухаючись і вдивляючись незрячими очима, ладний провести у цьому чеканні хоч вічність.

Тоді Мак-Дьюї войовничо обернув до Мері-Руа свою бороду, мов до клієнтки, яка їла йому нерви, і, метаючи блискавиці очима, грубо гиркнув:

— Мері-Руа, що за вибрики! Невже ти думаєш, що я таке терпітиму? Я ж казав тобі, що кішка дуже хвора, не сьогодні-завтра все одно померла б. А зараз швидко піди і зніми це вбрання, щоб за столом була така, як маєш бути.

На його подив, дівчинка слухняно підвелася з-за столу та пішла в свою кімнату. І тут Мак-Дьюї стало ніяково і соромно, достоту, як тоді, коли він перед мертвим Моффатом горлав на свого друга Педді. І коли за кілька хвилин дівчинка повернулась уже в звичайному вбранні та знову всілася за стіл, він примирливо проказав:

— Мері-Pya, вислухай мене уважно. Мені дуже шкода Томасини, але її вже не повернеш, і нічого з цим не вдієш. А тепер скажи, як ти подивишся на те, щоб ми взяли тобі іншого кота — маленьке кошеня? По дорозі я заходив до бакалійника Доббі, і він сказав мені, що його кішка має шістьох кошенят, і пропонував будь-якого на вибір. Там є одне біле-біле, без жодної плямки. Ну то як, що ти скажеш на це?

Мері-Pya не сказала нічого. Вона ніби не чула батькових слів.

У дверях показалася місіс Мак-Кензі з підносом.

— Ну давайте, заносьте, заносьте, — нетерпляче поквапив Мак-Дьюї. І вже коли вони сиділи за вечерею, він знову звернувся до дочки: — Гаразд, Мері-Pya, якщо не хочеш кота, то можемо взяти собаку. Подумай тільки, у тебе свій власний собака, і всюди ходить за тобою як прив’язаний. Або сіамський кіт… І, схоже, я навіть знаю, де можна взяти сіамського кота. Та скажи вже хоч щось, Мері-Pya, чого ти мовчиш!

Дівчинка обернула до батька мовчазне уперте обличчя і зиркнула на нього так, як дивляться на незнайомців. Вуста її були міцно стулені. Мак-Дьюї відчув щось спільне між роздратуванням і сліпою безсилою люттю, як кожний дорослий, котрому довелось зіткнутися з упертою, незговірливою дитиною, з чийого обличчя не важко зчитати зневагу до вас. Ціною надзвичайних душевних зусиль він таки опанував себе і, не кажучи більше ні слова, зайнявся їжею. Вечеряв він без особливого завзяття. В кімнаті висіла важка тиша, і здавалося, навіть місіс Мак-Кензі ходить по кухні навшпиньках.

Мері-Pya теж їла мляво, без смаку, старанно уникаючи погляду батька. І раптом у Мак-Дьюї промайнула гірка думка: ану як вона й справді більше ніколи не озветься до нього — ніколи-ніколи? Що роблять люди в таких випадках? І що доведеться зробити йому? І головне: що він зможе зробити? Але ні, заспокоював він себе, то все дурнички, цього не може бути, та ще й через якусь трикляту кішку, яку давно слід було вигнати як потенційного рознощика бактерій і всіляких прикростей. І тоді та любов, що її Мері-Pya витрачала на кішку, дісталася б людям, а то вона носилася з тією кішкою, мов з дитиною… Мак-Дьюї насилу відігнав від себе болісний спогад — мати дівчинки тримає її на руках… її обличчя перед смертю. І на одну страхітну мить він поставив собі запитання: а чи він не приспав її з ревнощів?

І раптом ця різка, гнітюча тиша була розбита.

— Місіс Мак-Кензі, — озвалася Мері-Руа, — якщо вам не важко, можна ще яблучного пирога?

Така несподівана кінцівка болісної тиші і те, що дівчинка звернулася не до батька, а до хатньої робітниці, були стократ нестерпніші та образливіші за цілковиту мовчанку. Так, ті перші слова, які вона промовила сьогодні після його повернення додому, означали початок серйозної зміни. І Мак-Дьюї, випнувши бороду над столом, запитав:

— Мері-Руа, може, досить уже?

Дівчинка зиркнула на батька за столом напроти — і нічого не сказала. Місіс Мак-Кензі застигла на порозі з тарілкою в руках, не знаючи, чи заносити пирога до їдальні, чи забирати назад.

— Мері-Руа, якщо тобі хочеться ще солодкого, то запитай у мене, — вагомо проказав Мак-Дьюї, даючи зрозуміти, хто старший у домі. Тепер він почувався самовпевненим гросмейстером, який, повіривши, що партія в його руках, оголосив супернику перший шах.

Дівчинка знов обдарувала батька мовчазним замисленим поглядом, на додачу до всього прискіпливим і ворожим, — і це лиш додало йому образи.

Батько був тут тілом і душею — великий, теплий, пахучий. Колись вона сідала йому на руки, заривалася обличчям у його бороду, і їй було з ним тепло й затишно. Коли на дівчинку находив шал дочірньої любові, вона була ладна задушити свого «татка» в обіймах чи зацілувати його до смерті. Але тепер не було й натяку на щось подібне.

Тепер перед нею сидів чоловік, який розпорядився умертвити Томасину і викинути її тіло на купу з відходами. Дівчинка карала його за скоєний злочин, а він уперто відмовлявся грати за її правилами. Така кричуща несправедливість вражала ще більше, ніж смерть її кішки, адже в тому світі, де жили й гралися Мері-Руа, Х’юї Стерлінг і Джорді Мак-Набб, ба навіть у нехитрому світі місіс Мак-Кензі, кривда була непрощенним гріхом, і горе тому, хто до неї вдавався! Там існувала чітка межа між правдою та кривдою, і всякий, хто переступив її — будь то дитина чи дорослий, — мав бути підданий нищівному осуду.

Мері-Руа була ще замала, щоб знати, що таке шантаж, а батькові слова відкрили їй очі не тільки на силу цього феномену, а й на його виняткову мерзенність. І знову її огорнули смуток та розчарування, чи не найдужчі за сьогодні. Спочатку вона втратила кішку, яку приспали проти її волі, а зараз — ще й батька, адже погляд, яким вона його нагородила, був не чим іншим, як стратою. За лічені години дівчинка втратила двох найдорожчих істот, що були запорукою її щастя та спокою. Тепер їх у неї не було.

Мері-Pya сприйняла цю подвійну втрату мовчки, з оманливим стоїцизмом. Відвівши від батька осудливий погляд, вона мовила:

— Ні, місіс Мак-Кензі, дякую. Мабуть, я більше не буду.

Ендрю Мак-Дьюї зірвав свою серветку, жбурнув її долі, не кажучи ні слова, розвернувся і, грюкнувши дверима, вилетів спершу з кімнати, а потім з будинку. Донька перемогла його. Він поставив їй шах, а вона йому — мат! Мак-Дьюї знав, мала чудово розуміє, до чого призведе подібна диспозиція: мовляв, якщо хочеш, аби я щось з’їла, ти говоритимеш зі мною і проситимеш мене! Він відчував, що жодною силою не доб’єшся від дівчинки поступок, бо в її скам’янілому погляді, суворо стулених вустах читалася непохитна готовність радше вмерти голодною смертю, аніж хоч слово мовити до батька.

Він гуляв понад морем, щосили намагаючись звільнитися від гнівного бажання схопити дівчинку за грудки й щосили трусонути нею, подеколи він аж здригався від нападів задушливої люті. Він ще ніколи не переживав такого шалу, лютого, всеохопного, до якого доходять батьки, коли їхні зусилля розбиваються об частку їх самих, яка втілена в їхніх дітях.

Вузька морська затока ніжилась у химерному світлі північного краю, коли призахідна пора припрошує імлисті сутінки на землю, а ніч обминає її, і після заходу сонця над землею ще довго висить примарно-зеленаве сяйво дня. Води Лоха стояли нерухомі — був відплив. Спекотне марево висіло над затокою, і та здавалася не водяною масою, а хмарою, котра спустилася на землю і нахромилася на голі кам’янисті гори та гірські вершини, що бовваніли аж на тому березі. На півночі Мак-Дьюї розрізнив вогні Інверарею та забарвлену західним сяйвом корону Горовика — кремезної гори, котра перегороджувала шлях на Троссахс.

Була пора природного затишшя, але довкільний краєвид не мав чим втішити нещасного, в душі якого вирувала буря почуттів. Його посіла така лють, що тихі сутінки Шотландського нагір’я безсило бились об його свідомість і відкочувалися геть, так і не принісши йому ані полегші, ані розради після сьогоднішніх розчарувань. Мак-Дьюї не міг зрозуміти (що, власне, й було однією з найбільших причин його люті), чому події нинішнього дня звалилися саме на нього. Людина він нібито непогана (принаймні, так вважав сам Мак-Дьюї), тому банальне невезіння чи надмірна увага зловмисної долі до скромної персони ветлікаря обурювали його до глибини душі. Він не вірив у Бога, і винними в його поневіряннях було або банальне невезіння, або лиха доля. Ну, не міг же він, Ендрю Мак-Дьюї добровільно визнати той факт, що причина всіх його бід — це він сам.

Кінець кінцем, хода його помалу заспокоїлася. Буря в душі трохи вщухла, і він вирішив повернутися додому, втішаючи себе думкою, що хай там як, а це далеко не перший конфлікт поколінь; мовляв, до ранку донька забуде всі свої образи, від сварки не залишиться й сліду, і життя знову ввійде в звичну колію.

11

Моє ім’я — Баст-Ра.[17]

Я — кішка-богиня Бубастіса.[18]

Це не єдина моя назва. І Повелителька Сходу, і Володарка Септ (є така зірка на східному небосхилі), і Сехмет-Баст-Ра, і Та-що-Рве-і-Мече, і переможниця злого змія Апофіса, що був повержений біля підніжжя Небесного древа — це також я.

Мій батько — Сонцесяйний Ра, моя матір — Місяцелика Хатор.[19] Моя сестра — Богиня Неба Нут,[20] мій брат — Хонсу,[21] гроза злих духів.

Я — дуже могутня і дуже поважна богиня.

Я була богинею при храмі Хуфу[22] в 1957 році дванадцятої династії. То був тринадцятий рік правління Сесостріса І, нехай росте і славиться його дух Ка. Коли я померла, моє тіло було муміфіковане і оповите довгими лляними стрічками червоної й синьої барв. На голову мені зробили маску з золотими очима, вусами з тонкого золотого дроту і вухами, які стирчатимуть тепер довіку так, як ще стирчали за життя, коли мені вклонялись як богині, а люди називали мене найдорожчою, наймилішою, священною і всемогутньою.

Вирізьблений із сандалового дерева саркофаг, куди мене поклали, так був схожий на мене живу, що жриці, лише глянувши на нього, пускали сльозу і казали:

— Воістину, це наша люба Неперевершена Баст.

Так-так, було у мене і таке ім’я.

Сам саркофаг був пофарбований трьома фарбами: лимонно-жовтою, білою та циноброю[23]; це були кольори мого хутра: лимонно-маренова, білі лапки і груди. Очі я мала зелені, й тому саркофаг був прикрашений парою смарагдових очиць.

Грали арфи та сурми, і за плачами можна було розібрати звук систри.[24] Жерці, перш ніж нести мене у мій склеп, виголили голови, зголили брови, а мій Ка зійшов на небо і лишився у чертогах Ісіс-Хатор — Владарки Небес.

Я народилася богинею і прожила життя богині. Померла. Воскресла і знову жила.

В Бубастісі у квітні й травні на честь мене робили свята. На річці збиралася ціла флотилія човнів, що нащетинювались веслами, і городяни сходили на їхні палуби. Човни були розписані червоною й синьою фарбами, їхні вітрила були фіолетові та вохрові, а судна жерців і жриць сліпили очі блиском золота і срібла. І все — задля мене, бо я була поважною богинею.

А потім човни пливли річкою, з двох боків огинаючи острів, де було моє місто, музики били в барабани й тамбурини, торохтіли тріскачки, сріблястим голосом співала систра, а над цим звуковим розмаїттям линули божественні голоси моїх жриць.

А я лишалася в храмі, у святая святих, чекала, спала, дивилася сни, що віщували людські долі, та все сукала і сукала ті нитки, які тяглися від колиски до могили. І тоді, і тепер я залишалася живою богинею Баст.

Мій храм був найвеличнішим у місті — світлий, легкий, з внутрішнім двориком, обсадженим гайком, що дарували приємний затінок і прохолоду. Жриць моїх, які служили мені вдень і вночі, шукали серед найвродливіших і найцнотливіших дівиць Бубастіса.

Тепер усе було інакше. За храм мені правив маленький кам’яний будинок. Жриця в мене тільки одна. Звуть її Лорі. Краса її не дорівняється до вроди тих дванадцяти жриць, які прислужували мені на берегах Нілу, але у неї біла шкіра, очі — блискучі, як у мене, а волосся має колір мідних блискучих пластин, що лежали колись на приплавах Бубастіса. Вона добросерда і гарно співає для мене. Я живу в зовсім іншій країні, у зовсім іншому часі. Від часу, коли я востаннє була на Землі, минуло 3914 років. Зараз знову 1957 рік, четвертий рік правління великої королеви Єлизавети II з дев’ятої династії британських монархів. Місце, де я живу, — холодна північ Шотландії. Саме тут, у лісовому будиночку біля струмка, неподалік від морської затоки, в тіло кішки вселився мій Ка, і я ожила. Звірі не вірять і сміються мені в очі, коли я кажу їм, що я — Богиня. Зараз мене навіть звати інакше, бо жриця нарекла мене новим ім’ям — Таліта. Але насправді я — Баст-Ра. І настане той день, коли вони побачать мою силу, як це вже бувало колись, за часів першого мого втілення на нільських берегах.

А взагалі, цікава штука — бути богинею, всезнаючою, всесильною — і разом з тим залишатися кішкою.

Часом, лишаючись на самоті у святая святих мого храму в Бубастісі, я глузувала з розумних людей. Так, вони й справді розумні! Ходять на двох ногах, замість лап мають руки, придумали одіж; люди винайшли мову й писемність, вони можуть писати листи і посилати їх за тридев’ять земель, вони ведуть війни і плавають морем, мандрують по світу і вміють запасати їжу, вони правлять цілими країнами — і все одно поклоняються нам.

Так, вони люди, владарі країн, але, не вагаючись, уклоняються нам, просять у нас благословення, курять перед нами фіміам, приносять нам дари, співають нам і призначають жерців і прислугу для нас.

Коли я чула їх наближення, супроводжуване бумканням тамбуринів, бринінням систр і гуком сурем, коли я здалеку чула дим ароматних курінь і розмірені людські кроки та людські голоси, що співали хвалебних пісень, коли я вслухалася у слова прохачів — «О, велика богине Баст, о, Баст-Ра, о, Секмехт-Баст-Ра, дочка сяйливої Небесної Владарки, заступниця небесного батька Сонця, якій курять фіміам, о Чудесна, зглянься на мене, ницого просителя, згукнися на мою молитву…» — мені було важко стримати сміх.

Але десь у глибинах свідомості мені було жаль цих нещасних.

Напевне, боляче, коли ти такий великий і водночас — такий малий, коли ти — володар усього і при цьому нічим не володієш, коли ступаєш по землі як завойовник — і жодної миті не можеш прожити без остраху.

У дні, коли я була божеством, а мого батька — бога сонця Ра — називали Великим Котом, я уособлювала благодатну силу сонця; опікувалася родючістю полів і плодючістю жінок; була сама краса і хтивість; ієрогліф, що позначав моє ім’я, мав вигляд пляшечки з парфумами; я заспокоювала тих, кого виводив з рівноваги повний місяць, боролася з пустельним шакалом за душу світу.

Адже шакал — це втілення брехні, Пес Зла. Нашим світом керували боги та богині, я була однією з них, і жодна пташка, жодне ягня не могли постраждати від жорстоких зловмисників. В одвічній боротьбі добра і зла той, хто вірує у богів, знає, що доброчинність завжди торжествує, і перемога буде наша. Бурі тьмарили небо, вітри спустошували все і вся, громи та списи блискавиць розпорювали небеса, та врешті-решт знову з’являлося сонце, і човен його линув небесним склепінням, потім сходили зорі та місяць, і світом знову правила гармонія.

Такими були дні моєї могутності, коли я могла проклинати і пробачати, давати світу лад і визначати людські долі, карати і винагороджувати, благословляти й заступатися, являти сяйво сонця людям для розваг і дарувати сяйво місяця закоханим. То були дні, коли люди присягались «ім’ям великої Баст», а я могла творити чудеса, якщо мала бажання.

Сьогодні все зовсім не так, і сили мої вже не ті, адже ніхто не вірить, що я богиня, ніхто мені не поклоняється й не молиться, навіть Лорі, хоч вона мене й любить, прислуговує і навіть виконує ранкові та вечірні ритуали, яких я потребую; нехай не так, нехай по-своєму, та все ж виконує. Щоб ти лишалася богинею, щоб зберігала божественну силу, люди повинні вірити в твою божественність, у твою владу й міць, як вірили тоді, коли я старшувала в храмі Хуфула в далекому Бубастісі.

Тоді в кожній істоті — будь то скарабей, миша, крокодил, корова, не кажучи вже про котів, — було присутнє священне начало, і те начало спонукало до вчинків не людських чи тваринних, а божественних. Воно давало здатність чути людські мольби, людські страхи та відчаї, та мотати, мотати клубок, впливаючи на нитку її долі. Бо людина сама у це вірила. Ми, боги та богині, жили й помирали, та наша сила залишалася при нас — і залишатиметься доти, доки у світі житиме бодай одна людина, яка вірить у них вірить, яка до них звертається.

Мені було дивно, що моя жриця Лорі не знала, хто я, що я і звідки прийшла, адже вона з тих істот, які відчули колись дотик божественної сили. Світ, у якому вона мешкала, більшою мірою був не її, а мій. То був світ дрібних створінь, яким вона була за няньку, матір, подругу і прислужницю. Так само, як і ми, Лорі бачилася і спілкувалася з отою дрібнотою, чий час давно пішов у забуття, — малим чарівним народцем, який з передвіку допомагав людям і підтримував з ними приязні стосунки: ельфами та феями, водяними наядами та деревними дріадами, гномами, домовиками, лісовиками, а ще — русалками і видимими та невидимими духами. Крім них, Лорі бачила і навіть спілкувалася з ангелами і архангелами, херувимами і серафимами.

До всього ж моя Лорі була ткалею. Вона сукала з вовни нитку, напряжене мотала у клубки і ткала полотно. І потім та овеча вовна, але уже у вигляді матерії, верталася до фермерів та пастухів у горах. За полотно вони платили їжею та грішми, і для власних потреб їй цілком вистачало і того, і того. Часом приносили щось потрібне в притулку, де Лорі лікувала хворих звірів, і тих, яких вона знаходила в лісі, і тих, які приходили самі: ліки, бинти, звичайний смалець і всякі жири для виготовлення всяких мастил. Трави для мастил вона, звісно, збирала сама.

Я, Баст-Ра, богиня Бубастіса, що правила в Єгипті року 1957 до пришестя Бога Христа, улітку року 1957 після його народження в помешканні Лорі неподалік Інвераноха, у шотландському графстві Аргайл, обзавелася власним святилищем і знову вступила до храму свого імені.

Я добре пам’ятаю той день, коли з Небес, із рук Хатор зійшов мій Ка і знов оселився в котячому тілі, а Лорі вдихнула у мене життя.

Вона поклала мене перед невеличким кам’яним будиночком, що мав стати мені новим храмом, і, звертаючись до звіриного гурту, сказала:

— Оце ваша нова товаришка, її зватимуть Таліта.

Гурт був доволі різношерстий: троє котів, кошеня, ба навіть не одне, а двоє, сіра галка, шолудивий шотландський тер’єр, стара вівчарка і білка. Коти засичали на мене, собаки загарчали, галка заскреготала, мов немащені двері, а білка сердито зацокала.

— Ану цить! — прикрикнула Лорі. — Хіба так зустрічають гостей? Як вам не соромно!

Один кіт — жовтий з пошрамованою мордою, як я пізніше дізналася, його звали Мак-Мердок, — вигнув спину дугою, але Вуллі, звичайного вигляду чорний котяра без натяку на родовід, але найстарший з них, пригадав якісь гарні манери, він підійшов до мене і сказав:

— Перш ніж вітатися з тобою, ми хотіли би знати, хто ти і звідки взялася. І навіщо ти в нас? Як бачиш, компанія у нас нівроку, куди вже більше, і хтозна, може, ми чудово проживемо без нових компаньйонів?

І я відказала йому:

— Мене звати Баст-Ра, я священна, прекрасна, блискуча й всесильна. Повне моє ім’я — Секмехт-Баст-Ра, мій батько — бог Сонця, мати — богиня Місяця; він — Амон-Ра, вона — Ісіс-Хатор. Моя спина — опора всього світу. Я кішка не проста, а священна, люди вклоняються мені, вони величають мене Владаркою Сходу.

Кошенята облишили ловити власні хвостики і чкурнули до матері — довгошерстої Доркас. А Вуллі сказав:

— Ніколи не чув про таких, і як на мене, чи не забагато слів для такої маленької обірванки?

Я скипіла божественним гнівом, ще мить — і я гукнула б Гора-Сокола,[25] щоб він злетів з неба і видзьобав цьому зухвальцю печінку. Та потім я змінила гнів на милість і вирішила дати ще один шанс цим нещасним. Ну, а якщо вже й він не допоможе, то нехай начуваються.

Я розпушила хутро, розправила хвіст і видовжилась як могла.

— Я — Баст-Ра, істота-божество і покровителька Бубастіса, ану скоренько пали ниць переді мною і вшанували як годиться! Моліться, дурнуваті блюзніри, щоб я не стерла вас на порох! Ушануйте мій божественний вигляд, якщо вас тільки не засліпить його блиск!

Мені відповів дружний вибух реготу — мені, Богині Небес, яка зійшла на землю! Вони сміялися як навіжені, били себе по боках і качалися по землі. Сорока лопотіла крильми і стрекотала, білка скакала з гілки на гілку, а пси забилися в істериці. Тер’єр за кілька скоків опинився біля мене і давай вдавати, ніби хоче схопити мене за хвіст. Я вирішила не марнувати на дурного собацюру сил моїх прокльонів і вдалася до засобу не менш дієвого: ляснула його по носу. Щоб мав над чим подумати на дозвіллі!..

А інші й далі верещали, як дурні, качались по землі й хапалися за очі. Доркас поспішила забрати своїх кошенят подалі і покрутила головою, наче я не сповна розуму. Раптом Мак-Мурдок вигнувся дугою і сказав:

— Облиш свої фіглі, миленька, бо ми тобі таке влаштуємо…

Отож, мені не залишалося нічого іншого, як обрушити прокляття на голови чотириногих хамуватих зазнайків; примусити їх трепетати, боятися, скиглити і пуститися духу, після чого їхні бездиханні тіла будуть віддані на поталу священним крокодилам. Я гукнула до себе Сопду і Анубіса, Маахеса і величезного страшного змія Апофіса і його братів — Бесіда, Мехена і Аммута,[26] що пожирали душі проклятих, не забувши й про Адена — демона, що насилає хвороби.

Проте жоден з них не почув мого голосу, і хоч би шерстинка упала з їхніх нечестивих тіл! Не розверзлася земля під безмозкими тварями, не згинули в безодні їхні тушки. Вони сиділи, як і перше, і, завиваючи, заходились блюзнірським сміхом.

В житті не бачила таких безвірників! Я вже збиралася скипіти від гніву, сорому й обурення, коли втрутилась Лорі — і все залагодила. Вона взяла мене на руки і сказала:

— Ну що ж, коли вони відмовляються від твого товариства і не віддають тобі належної шани, ти будеш моєю особистою кішкою.

I забрала мене до свого скромного капища, де мешкала сама. З усіх її звірів лише мені дозволялося заходити всередину. Щоправда, нагору, до Лоріної спальні мені теж було зась. Ну й нехай, зате Лорі знайшла мені кошик, облаштувала в ньому затишне гніздечко біля вогнища; не в тій кімнаті, де стояв її верстат, а у сусідній. І я зрозуміла: Лорі тепер моя жриця; лишалося з’ясувати, де це я опинилася і як мені поводитися у цьому житті.

Це капище, загублене у лісі, було місце химерним і, мабуть, дуже святим: люди приходили сюди вкрай рідко, та й то, лише коли приводили недужого собаку чи приносили якусь поранену тварину. Час від часу пастухи в горах та власники маленьких ферм діставали з пасток чи знаходили під ногами поранену звірину, приносили її сюди та смикали за Дзвін Милосердя, що висів на кремезному дубі обіч мого храму. На подзвін із дому виходила Лорі та цікавилась, що їм потрібно.

І схоже, прохачі побоювались Лорі. А втім, смертні мають боятися тих, хто служить істинним богам, і мало який пастух залишався чекати, поки вона перев’яже лапу його псові. Коли ж до Лорі приносили звірів диких, то зазвичай їх просто лишали під дзвоном, смикали за шнурок і одразу тікали, навіть не дожидаючи, коли хазяйка вийде з дому. Лорі ніколи не озивалася на стукіт у двері чи на голос — тільки на срібний спів дзвоника, що викликав у мене спогад про мерехтіння систра в руках жриці, що лунав на честь мене. Було це в Бубастісі, близько чотирьох тисячоліть тому. Пізніше кіт Вуллі, який, дарма що простак, був тут наймудріший, пояснив мені, що Лорі знайшла цей дзвоник десь у глибоких нетрях Глену, і що колись він служив не комусь там, а самому Роб-Рою, попереджав його про наближення королівських посіпак.

Кам’яниця, яку я називаю своїм храмом, мала на першому поверсі три кімнати: кухню, кімнату з каміном, де стояв мій кошик, і просторе порожнє приміщення з ткацьким верстатом. Зверху, на горищі, була ще одна кімнатка, щось на зразок мансарди. Там спала Лорі, і мені, хоч я й богиня, ходу туди не було.

За будинком стояла мурована повітка із шиферною крівлею. Там містився Лорін шпиталь з пацієнтами. Дах був пробитий у кількох місцях, і Мак-Мурдок навчив мене залазити на нього і дивитись крізь дірки, як Лорі лікує своїх хворих. Серед її підопічних був кролик, по кілька землерийок і мишей-полівок, кілька птахів, які повипадали з гнізд, і молодий горностай з пошкодженою лапкою. Чимало загінчиків і невеличких дротяних кліток стояли порожнем, але Мак каже, що шпиталь частенько переповнений.

До речі, тепер вони для мене просто Мак і просто Вуллі. І навіть кішка Доркас, попри весь свій снобізм, сама люб’язність зі мною і часом дозволяє мені вмити своїх кошенят. Пси теж чудово знають своє місце. Більше я жодного разу не заводила мову про Бубастіс, своє божественне походження і все таке, та попри це, галка при зустрічі зі мною, буває, візьме й проскрипить: «Привіт, богине, як здоров’ячко, стара?» Собак це страшенно смішило, коти ж навіть і гадки не мали, і те, що я живу в будинку Лорі, сприймали як належне.

Але я знаю, хто я є і ким була, і ще прийде той день, коли я покажу їм свою силу! Тоді вони й побачать, що може сповнена рішучості богиня. Я поверну собі колишню міць і, так само, як Лорі, сукатиму з пряжі нитки людських доль і сплітатиму їх у полотно життя.

Мій Ка був у повній гармонії з моїм новим тілом. Наскільки я могла судити з власного відображення у маленькій загаті, утвореній струмком за будинком, зовнішність моя була прекрасна: я мала те саме забарвлення хутра й ті самі прикметні риси, що й тоді, коли мене вшановували люди; коли вони покладали на мене свої сподівання; коли я була найголовнішою істотою у храмі, котрий стояв на річці Ніл.

Там я любила моїх жриць священною любов’ю. Коли вони лишалися і поряд не було чоловіків-жерців чи храмових прислужників, вони мене гладили, пестили, чухали мені підборіддя, а ще вони перемовлялися, і саме з їхніх балачок я дізналась чимало такого, що ставало мені у пригоді тоді, коли я займалася своїми божественними справами. І про Лорі я можу сказати те саме: вона маніжила мене та пестила, а як сідала за верстат, то співала мені. Вона скоро помітила, що дуже я люблю, коли мені співають, бо я була звикла до цього. У неї був високий і приємний голос, схожий на спів очеретяних сопілок у Бубастісі, й подеколи, заплющуючи очі, я знову бачила себе у власному святилищі, прислухалася до уявної музики своїх шанувальників, які приходили віддати мені шану і просили у мене заступництва.

Що не кажіть, я почувалася щасливою, перевтілившись у Таліту. Лорі душі в мені не чула. їжі було предосить, а полювати на будь-яку здобич було суворо заборонено: Лорі просто не пережила б, якби у неї на очах хтось заподіяв зло живій істоті. Вже тільки за це я мала б визнати її за жрицю й зарахувати до своїх.

Я жила, як хотіла, і певна, що жила б так і далі, якби до нас не заявився цей Рудобородий.

12

Діловито ступаючи по Дамріт-стріт, містер Мак-Дьюї, без капелюха й парасолі, стрімко йшов крізь літню мжичку. Він повертався після дріб’язкового (на його думку) виклику до однієї пристаркуватої пані, яка мала кота і тримала його у дитячій колисці. Раптом біля нього наче з-під землі виросла чорна парасолька і почувся швидкий стукіт ніг, що намагалися йти в такт з його кроками.

— Ти не будеш проти, якщо я поговорю з малою? — поцікавився містер Педді, проминувши вітання й одразу переходячи до справи. А потім, ні сіло ні впало, додав: — Ти ж знаєш, скоро їй до недільної школи.

Втім, ця друга фраза аж ніяк не була випадковою: по-перше, вона відвернула увагу Мак-Дьюї, по-друге, пом’якшила значення першої, й громовий рев, що закипав у ньому й от-от мав вихопитися назовні, помер, так і не народившись. Мак-Дьюї розгубився, не зрозумівши, куди хилить Педді, й бажання шуміти минулося само собою.

— Не знаю, чи варто посилати Мері-Pya у недільну школу, — озвався він громовим голосом, а згодом, уже трішки тихіше, додав: — Та мати, була б не проти, і напевне, вона би пішла. — А за мить він додав: — Чорт забирай, чоловіче, чому ти причепився зі своєю школою саме тепер?

Ветеринар Мак-Дьюї уже другий тиждень поспіль місця собі не знаходив. Вдома він почувався чужинцем. Сідаючи до столу, він щоразу незмінно натикався на холодне мовчання дочки та її твердокам’яний погляд і змушений був вислуховувати нервові репліки місіс Мак-Кензі, яка старалася бодай чимось заповнити цю тишу в домі.

Більше Мак-Дьюї не намагався тиснути на доньку, не вимагав, щоб вона зверталася до нього, коли хотіла добавки. Вона в зародку придушила всі батькові спроби взяти її на пушку і завдала йому нищівної поразки. Хоч як Мак-Дьюї намагався порушити її мовчанку, всі його намагання були даремні. Дівчинка ще могла терпіти його присутність під час купання, та коли він казав їй молитися, вона лише міцніше стуляла губи, і батько в гніві вилітав з дитячої. Одного разу він почув, як Мері-Pya молиться в присутності місіс Мак-Кензі, й це добило його остаточно. Коли дівчинка стала перелічувати всіх тих, кому вона просила ласки від Бога, Мак-Дьюї прислухався. Так, він був певен, що його скоріш за все вже викреслено з переліку обраних, та одне, коли ти припускаєш, і зовсім інше — коли після слів «благослови і маму на небесах» ти не чуєш: «і тата». Для Ендрю Мак-Дьюї це стало справжнім ударом. Він завжди вважав молитву безглуздим набором слів і плаксивих прохань, до яких ніколи не опуститься справжній мужчина, і ось тепер, завмерши в коридорі між кімнатами своєю і дочки, почувався самотнім, як палець. А його розбурхана уява вже малювала дивні резолюції на полях гросбухів, що зберігаються в Небесній канцелярії: коли роздаватимуть Боже благословення, віднині й надалі ні за яких обставин не називати імені Ендрю Мак-Дьюї!

— Власне, — зізнався містер Педді, побачивши, що трохи збив войовничий запал свого друга, — я хочу випитати в дівчинки, чому вона з тобою не говорить. Недобре, коли така мала дочка і батько живуть під одним дахом — і словом не обмовляться одне до одного. Хоч яка була причина…

— Хоч яка була причина… хоч яка була причина… — люто перекривив його Мак-Дьюї. — Про які причини ти торочиш? Причина одна — її осляча впертість. — Він звернув до низенького пастора понурий погляд злих очей, але між ними стала чорна парасолька. І тоді він гукнув, намагаючись докричатись крізь неї: — Якщо в мене нічого не вийшло, невже ти думаєш, що тобі щось удасться? У неї впертості не менше, ніж… ніж… ніж у мене, якщо вже бути справедливим. Так що навіть не намагайся.

— Ти пропонував узяти когось замість кішки?

— Ще б пак! Одразу ж на другий день я приніс додому чудове сіамське кошеня — породисте, з родоводом. Поклав його їй на коліна, а вона те кошеня як скине на долівку, розверещалася, втекла до місіс Мак-Кензі, зарилася лицем у її фартух і верещала, поки я не виніс кошеня з дому. Довелося посадити його в клітку у ветеринарній клініці. Сусіди, мабуть, думали, що тато взявся за пасок. А хтозна, може, й треба було взятися…

— Биттям дитячої любові не доб’єшся, — зауважив містер Педді.

Мак-Дьюї похмуро кивнув. Невже любов — настільки делікатна штука, що досить злоби чи розчарування, аби все розлетілося на друзки? Ту ж мить йому занили руки — вони тужили за вагою тіла дівчинки, — а серце відчуло нестримне жадання ні з чим незрівнянної ніжності та запаху дитячих скронь, яких він торкався губами. І все одно Мак-Дьюї знав, що варто їй поглянути на нього отими важкими очима свого юного личка з міцно стуленими губами (аби, крий Боже, не зірватися і не озватися до нього!), як він опиниться в полоні чорної розпуки та ненависті до цієї жіночої іпостасі свого власного «я». Ну що вона знайшла в тій недолугій кішці?..

Іншою проблемою Мак-Дьюї були сусідські плітки. По місту ширились чутки про те, що у передостанньому будинку Аргайлського проїзду (авжеж, там, де живе ветлікар!) дочка вже довгенько не говорить із батьком. Бо той без вагомих підстав знову схопився за хлороформ і приспав її кішку. Ось бачите, казали пліткарі, немає диму без вогню: якщо кажуть, що Мак-Дьюї хлібом не годуй, дай зайвий раз когось приспати, то так і є. І от якщо він так по-бузувірськи повівся з кішкою, що належала його рідній дочці, то чи варт віддавати йому на поталу наших звірят? Ми вже не кажемо, що він — свавільний хам і грубіян, ладний втопити у ложці води за найменшу провину.

Плітки на цьому не спинялися і твердили, що після тої прикрої події з доччиною кішкою ветлікар занехав свої обов’язки, і Мак-Дьюї чудово розумів, що це може украй негативно позначитись на його справах, на кількості відвідувачів у приймальні. Мабуть, відлунки цих пліток уже докотилися до віддалених ферм, де Мак-Дьюї коли й не любили, то бодай поважали: за минулі півмісяця число звернень від фермерів значно поменшало.

— Не знаю! — гаркнув Мак-Дьюї, наче був один, без Педді. — Не знаю… нічого не можу зрозуміти. Якби я міг, то, чесне слово, оживив би ту кішку, заради неї оживив би… — А потім різко труснув кошлатою головою і сердито додав: — їй богу, якби вона ще раз принесла її до мене в такому стані, я все одно б її приспав.

— Інколи діти почуваються дуже самотньо, — почав містер Педді. — І хтозна, може, ті тварини хоч трохи розганяють цю самотність…

Кінець його фрази — «бо дівчинка росте без мами» — залишився несказаним, та Мак-Дьюї почув його так, ніби Педді промовив це вголос. Невже він ревнував малу до кішки, невже він міг заздрити їхнім стосункам? І саме тому не став вдаватися у причини її хвороби, а взяв і чимскоріше спекався? Зрештою, що зроблено, те зроблено. А дитина не буде самотньою, адже на вулиці у неї стільки друзів… Її постійно бачили в компанії з сусідськими дітлахами.

Мак-Дьюї не помічав, що донька після злощасної пригоди з кішкою замкнулася у собі, збайдужіла до друзів та розваг, а кожен наступний день лише подовжував її похмуру гру в мовчанку. Часто-густо, коли місіс Мак-Кензі була певна, що Мері-Pya десь гуляє з Х’юї Стерлінгом чи Джорді Мак-Наббом, та просто сиділа на березі Лоху, замислено дивилася у воду — і нічого не бачила в ній. Чи усамітнювалася в своїй кімнаті та сповна віддавалася тузі за померлою кішкою.

Друзі теж відступились від неї, адже діти — створіння чутливіші, вони скоріше за дорослих бачать дивні зміни і дивацьку поведінку однолітків, так само швидко викреслюють їх зі свого кола і дають спокій їм разом з їхніми примхами. Кілька разів наразившись на мовчазну відмову (Мері-Pya просто хитала головою, даючи зрозуміти, що не піде ні до гавані, ні по ягоди, ні на пікнік, який робив у себе вдома Х’юї Стерлінг), діти махнули на неї рукою. Сама того не помічаючи, Мері-Pya повільно, але неухильно покидала цей світ — такий невблаганний, жорстокий і несправедливий.

Містер Мак-Дьюї шумно зітхнув і сказав:

— Так, але що мені робити? Я був певен, що мине трохи часу, і ця гра їй набридне, але вона чим далі, тим завзятіша. Мене для неї наче не існує…

Містер Педді, затятий противник присипляння тварин, сказав:

— Піду, поговорю. Хтозна, раптом я зрозумію мотиви її поведінки…

Не кажучи більше ні слова, чоловіки дійшли до кінця Аргайлського проїзду.

— Побачиш, нічого у тебе не вийде, — сказав на прощання Мак-Дьюї, повертаючи до ветлікарні. Священик пішов собі далі, туди, де жив ветеринар і Мері-Руа.

Дівчинка, сиділа на сходах, і коли вона дивилася на священика, той вмить зауважив, що її погляд спрямований не назовні, а всередину. До того ж він був неприємно вражений її блідістю та худорбою. Куди й поділася ота здорова, життєрадісна Мері-Руа, яку він бачив до злощасної пригоди з кішкою всього півмісяця тому!

Містер Педді не став удавати веселість, натомість із украй серйозним виразом зняв капелюха, поставив у кут свій парасоль, наблизився до дівчинки і сів на кілька сходинок нижче неї. Як батькові великої родини йому були знайомі складнощі дитячої психіки, хай не всі, але все ж таки… І він вирішив розпочати з погоди, адже про неї можна говорити будь-коли.

— Уф, — зітхнувши, почав містер Педді, — і коли вже закінчиться мряка! Літо надворі, а воно мрячить і мрячить. За такої погоди тільки й роботи, що обсихати, а маленькі дівчатка мусять сидіти по домівках. А ходімо до нас, га? Пускатимеш бульбашки разом з Фіоною і малим Ендрю.

Він відчув, як у дівчинці наростає внутрішня боротьба, з якої віддалі їй довелося повернутися для цього. Коли ж вона врешті розкрила завісу своїх мріянь і мовчки похитала головою, відкидаючи запрошення, погляд її був твердіший за камінь.

Цілком несподівано вигляд цієї рудокосої дівчинки, що сиділа на сходах у мурованому будинку — сама, без друзів, без ляльок і без любимої тваринки — взяв містера Педді за живе і зачепив таємні струни його серця. Як провідник Божого промислу, він не міг спокійно споглядати рану, що зяяла у дівочій душі. Донині йому доводилося бачити таке лише в дорослих. Педді одразу визначив цю рану, як досвідчений лікар діагностує хворобу, щойно зайшовши до палати пацієнта.

— Мері-Руа, — лагідно, але цілком серйозно обізвався пастор, — я знаю, ти дуже тужиш за своєю кішкою Томасиною…

В очах дівчинки зблиснув ворожий вогник. Вона відвернулася від священика, але містер Педді продовжив:

— Я зараз бачу Томасину так, неначе вона тут, переді мною. Ану, погляньмо, чи я добре бачу. Якщо помилюся, то ти мене виправиш.

Мері-Руа, завагавшись, подивилася на пастора, а він лише того й чекав:

— Завдовжки Томасина була така, — священик показав руками, яка була завдовжки Томасина, — завширшки отака і отака на зріст. А колір в неї був такий, неначе хтось перемішав імбир з медовим тістечком і наніс його смугами їй на хутро. А на грудях у кішки була трикутна біла плямка, десь отака завбільшки, — і він пальцями показав розмір плями.

Мері-Руа похитала головою.

— Вона була кругла — отака!

Пастор кивнув.

— А правда. Знаєш, я пригадав, що в Томасини була кругла плямка і три білих лапки…

— Чотири!

— …і кінчик хвоста був біленький…

— Так, але зовсім трохи…

— Бачиш, як добре, — продовжував Педді. — Томасина мала гарну голівку, делікатні вушка з гострими кінчиками, трохи завеликі для її голови, і торчкуваті, неначе Томасина постійно щось слухала і знала щось таке, чого ми не знаємо.

Погляд дівчинки став пильним, зосередженим, вона тепер уважно ловила кожне слово священика і відзначала найменшу подробицю. Її лице пом’якшало, бліді щоки розрум’янились, а очі знову заблищали.

— А тепер її носик. Чи не забув я носик нашої Томасини? Він був такої барви, як теракотова черепиця на ризниці, з маленькою чорною цяточкою.

— Двома цяточками, — виправила його Мері-Pya і показала два пальці. Вона всміхнулася, у неї на щоках з’явилися чарівні ямочки.

— Точно дві, — погодився Педді. — Тепер я справді бачу другу цятку, трохи нижче першої. Просто треба як слід придивитися. А тепер її очі. Мері-Pya, ти пам’ятаєш очі Томасини?

Дівчинка жваво кивнула і стала чекати, що священик почне перший.

— Що й казати, очі Томасини були її найбільшою красою. Два смарагди, оправлені в золото. А язичок був пречудового рожевого кольору, як мої поліантові троянди, коли тільки розквітнуть. Пригадую, ви сиділи за чайним столиком, Томасина напроти тебе, на шиї серветка, а з її рота визирає рожевий кінчик язичка. Я тоді ще подумав: «О! Томасина їла на обід троянди, і одна пелюстка залишилася у роті!»

Мері-Pya засміялася, та так, що місіс Мак-Кензі, почувши звук, якого в домі вже давно не чули, виткнула з кухні голову: чи не сталося, бува, чогось?

— А то зовсім була не пелюстка! — радо скрикнула дівчинка. — Бо там був тільки язичок!

Педді кивнув.

— От бач, як я пошився в дурні через неіснуючі троянди. І знаєш, я дотепер пам’ятаю, які бездоганні манери були в Томасини. А як вона сиділа за столом — ну справжня тобі леді! До молока бралася лиш тоді, коли їй дозволяли, а як ти пригощала її бісквітом, то, перш ніж узяти його, вона обов’язково тричі тицялася в нього носом.

— Найбільше їй подобалися кминні тістечка, — зауважила Мері-Pya і запитала: — А навіщо вона тицялася носом?

— Ну, — замислився священик, — спробуй сама здогадатися. Може, просто обнюхувала, просто так, про всяк випадок, хоч це не дуже ввічливо, коли ти з друзями п’єш чай. А може, вона була надто вихована, і кожен такий рух мав означати: «О, це мені? Як мило з вашого боку! Гаразд, коли ви так наполягаєте…»

— Вона була ввічлива, — рішуче промовила дівчинка, ствердно киваючи головою.

— А ще пригадую, які прекрасні були її рухи, скільки гнучкості, грації було в її тілі. Як вона обм’якала у тебе на шиї і неначе спала.

— Вночі Томасина спала зі мною, — нагадала Мері-Руа. Її очі радісно зблиснули…

— А пам’ятаєш, як довірливо вона тебе гукала? Якось я йшов коло вас, ти з нею була надворі, і Томасина хотіла, щоб ти її помітила. І я все побачив.

Мері-Pya приставила маленький кулачок до кругленького підборіддя, подумала — і раптом муркнула, як муркала покійна Томасина, коли намагалась повідати подрузі щось особливе:

— Пррррум!

— Так, — погодився Педді, — саме «Пррррум», а не якось інакше. От бачиш, Мері-Pya, виявляється, Томасина й не помирала. Ми пригадали її до найменших подробиць, і вона знову перед нами як жива.

Дівчинка знову замовкла, пильно вдивляючись у Педді і наморщивши юне чоло під рудими завитками. Вона не до кінця зрозуміла зміст сказаного.

— Вона продовжує жити, — пояснив містер Педді, — у твоїх і моїх спогадах. Бачиш, вона не вмиратиме доти, доки ми будемо про неї думати, згадувати її, пам’ятати про її чесноти. І як захочеш її побачити, треба просто заплющити очі. Ці спогади завжди будуть з тобою. І час від часу вона буде приходити до твоїх снів, стократ прекрасніша й добріша, ніж була. Ану, заплющ очі, розкажи, що ти бачиш. Ну, вона така, як ми її тут описали?

Мері-Pya сильно, аж до зморшок, замружилась — і сказала:

— Така. — І додала, розмружившись і зазирнувши містерові Педді просто в очі: — Але я хочу, щоб вона була зі мною.

— Так-так, — кивнув священик. — Тепер ти знаєш, як це робиться: погукай її подумки, і вона неодмінно прийде. Мері-Pya, коли ти постаршаєш, то пізнаєш і іншу любов, а втрати, горе і все таке — не більше, ніж наші супутники на тернистій дорозі життя. І може, пригадаєш мої слова, що не буває у житті таких душевних ран, яких би не допомогла зцілити любляча пам’ять. Розумієш мене, Мері-Руа?

Замість відповіді, дівчинка замислено поглянула на пастора. І тоді містер Педді ризикнув перейти до вищих матерій.

— Томасина живе в нашій пам’яті, — промовив він, — і у пам’яті твого тата. Якби ти обійняла його, прошепотіла йому, як колись, що ти його любиш, ви могли б сісти разом і пригадати Томасину так, як щойно це зробили ми. І спогад про кішку тоді заграє новими барвами, адже пам’ять пригадує часом таке, на що ми зовсім не зважаємо…

Дівчинка хвильку подумала, обмислюючи пасторову пропозицію, і заперечно похитала головою — повільно, але твердо. Вона відкидала її. І пояснила:

— Я не зможу. Мій тато помер!

Тепер уже містер Педді переводив на дівчинку отетерілий погляд. Попри весь свій багаж життєвих знань, такий різкий поворот у розмові його відверто шокував.

— Але стривай, Мері-Pya!.. Так хіба можна казати! Твій тато не помер…

— Ні, помер, — серйозно, без жодних емоцій, але вперто повторила дівчинка. І додала: — Я вбила його.

— Ага, — тихо мовив містер Педді. Він, здається, починав розуміти, з якого боку дме вітер. — Це дуже зле. Як же ти вбила свого татка?

І Мері-Pya пригадала все. Вона залюбки, з насолодою згадала найменші подробиці уявного злочину і поділилася ними з розгубленим пастором. А Педді, що був і батьком, і духовним отцем, дістав першокласну нагоду переконатися, що його знання дитячої психіки не таке вже й глибоке.

— Я поклала його на довгий білий стіл, — розповідала дівчинка, — взяла ганчірку, накропила з пляшечки рідини і накрила йому ніс. Спочатку тато страшно морщився, і тоді я сіла на нього зверху й тримала ганчірку, допоки він не вгамувався. А коли він помер, я винесла його на купу з відходами, тоді переклала в коробку, обшиту шовком, надягнула жалобне вбрання, і ми пішли його ховати. Джеймі Брейд грав похоронну музику, але я раділа, що тато вмер, і не зронила жодної сльозинки.

Преподобний Педді спробував перейти у наступ — і запитав:

— А хто ж тоді приходить вечорами додому, сидить навпроти тебе за столом і відчуває, як гидко йому на душі, що ти не привіталася з ним, не озиваєшся до нього і навіть не цілуєш перед сном?

Подумавши хвильку, Мері-Pya з серйозним виглядом відповіла:

— Не знаю. — І додала по-дитячому прямо: — Я його не люблю.

Замолоду Ангус Педді був завзятим спортсменом і в які тільки ігри не грав! Тож він знав смак поразок і вмів достойно програвати. Важко зітхнувши, він підвівся, взяв свого капелюха з парасолем, підійшов до дівчинки і сказав:

— Мері-Pya, може, якось ми ще про це з тобою поговоримо. Іншим разом. — Священик ніжно поцілував нерухому дівчинку в бліду щоку і пішов.

Педді не міг не помітити, що лице Мері-Pya знову збліднуло, сині очі утратили блиск, а як він, озирнувшись на прощання, поглянув на неї, вона всім своїм виглядом нагадувала згорблену стару бабу. Неодмінно, подумав священик, треба сказати Ендрю, щоб він при нагоді попросив лікаря Стрейсея зайти до них і подивитися малу. Ану як у неї щось справді серйозне! Священик Педді був чоловік ерудований і уявляв у загальних рисах, наскільки серйозні бувають наслідки травм, що їх зазнала людина після тілесних ушкоджень чи сильного стресу. Коли семирічна дитина в один день утрачає кішку, що заміняла їй матір (тварина була приспана буквально в неї на очах!), а тоді мститься батькові, вбиваючи його в своїх думках, то тут, як не крути, потрібно йти до лікаря, бодай щоб з’ясувати, наскільки серйозна отримана психічна травма і до чого це може призвести. Він зайшов до ветклініки, щоб розділити з другом гіркоту поразки, але на роботі його не застав: Мак-Дьюї поїхав на виклик кудись у глибинку. А потім пастора обсіли інші клопоти, отже звернулися до лікаря Стрейсея вже тоді, коли було пізно.

13

Дуже скоро Ендрю Мак-Дьюї мав чудову нагоду переконатися, що плітки, в яких фігурували він і кішка Томасина, стрімко ширяться не тільки Інверанохом, а й околицями, що могло серйозно позначитися на справах ветлікарні. Коли він приходив на пошту чи в аптеку, зіваки-балакуни, яких там завжди вистачало, змовкали наче за командою. Він відчував на собі їхні косі погляди, чув перешіптування в себе за спиною.

Щось із тих пліток доходило до нього, і загалом усе зводилось до наступного: якщо ветеринар Мак-Дьюї не зміг вилікувати доччину кішку (чи, може, просто не хотів вовтузитися з нею?), то який з нього лікар? і з якого це дива люди мусять вести до нього своїх милих звірят? лише для того, щоби він нараяв їх приспати?! А як уже й дочка не розмовляє з рідним батьком і як може уникає його, то це ж не просто так, і взагалі, відразлива зовнішність Мак-Дьюї — це тільки верхівка айсберга…

Роздратування і гнів, сором і розчарування робили свою чорну справу. Вдача Мак-Дьюї ставала дедалі нестерпніша, клієнти й пацієнти ветлікарні дедалі більше потерпали від його злостивості, агресії та дратівливості. Його громовий голос лунав іще гучніше та безцеремонніше, і подеколи в найневиннішій фразі він чув образи, докори й малоприємні натяки. Кінець кінцем, навіть ті, хто приїздив до Інвераноха лише на літо, стали вважати його напрочуд неприємним диваком, та що на весь окіл це був єдиний лікар для тварин, люди терпіли примхи Мак-Дьюї, а надто, коли заїжджі котики-собачки підхоплювали літню паршу, ставали жертвами кусючої комашні чи діставали прочуханки від тутешніх чотирилапих забіяк.

Постійні ж мешканці Інвераноха давно вже махнули на Мак-Дьюї рукою і знайшли нового лікаря — Безумну Лорі, яка жила сама у нетрях Глену, водила дружбу з чарівним народцем, спілкувалася з ангелами і так носилася з чотириногими, ніби й справді була не від світу сього. Колишні клієнти ветеринара Мак-Дьюї зачастили до лігва Рудої Глен-Ардаратської Чаклунки, і тепер срібний Дзвін Милосердя, причеплений до Відьомського Дуба поблизу лісової хати, дзенькав куди частіше.

Дізнався про це і Мак-Дьюї, все від тих же колишніх клієнтів. Лорі була його конкуренткою, самозванкою, що порушила правила гри, тож зустріч із нею, рано чи пізно, була неминуча.

Так, йому доводилося чути про неї раніше, він знав, що існує така собі Лорі, яка живе десь там у лісі. Теревені про неї розводили здебільшого тутешні диваки: Реб Мак-Кехні, котрий, хильнувши зайвого, міг годинами декламувати з пам’яті вірші Роберта Бернса, зазвичай уже за дверима «Ручок Королеви» (це був його постійний паб), або пристаркувата Мері, що збирала на вулицях клапті паперу та всілякий мотлох. Для тутешнього люду Лорі була всього лише мазком на тлі довкільного пейзажу, і лиш коли виникала потреба подивувати уяву заїжджого гостя, вона перевтілювалась у чаклунку, що мешкає у диких заростях на неприступному крутосхилі, спілкується з духами, розуміє мову тварин і наганяє такий жах на маленьких дітей, що вони і на гарматний постріл не наблизяться до її лісової оселі.

Закуповуючись у бакалії, аптеці чи універмазі, зрідка можна було наткнутися на скромну молоду жінку з рудою кучмою та широко посадженими зеленкуватими очима. Проста собі, нічим не примітна особа. І тільки придивившись уважніше, можна було розібрати вираз надзвичайної привітності в її очах і з певністю сказати, що ось вона, Руда Чаклунка, Безумна Лорі Мак-Грегор власною персоною, спустилася до міста з гір. Зрідка вона робила вилазки до Інвераноха, щоб купити речі першої необхідності для себе та для своїх хвостатих друзів і пацієнтів.

Але містер Мак-Дьюї ніколи з нею не зустрічався, бо Інверанох таки місто, а не село, де всі всіх знають, і шляхи їхні могли ніколи не зустрітися. Якогось особливого інтересу до її персони у нього теж не виникало, оскільки місцеві дива рідко цікавлять тих, чиє життя і так минає коло них.

А ось тепер усі шепочуться, як занадились. Тут почуєш слівце, там — два, щось долетить до Віллі Беннока, який мав гострий слух і був до останнього вірний своєму патронові. Тут ненароком почуєш: «…о, вона вміє знайти підхід. Тільки торкнулася голови, і старий доходяга перетворився на грайливе цуценя». Там мимохіть підслухаєш: «…говорять, вона добре знається на чарах, і не дай Боже її розгнівати…» А ще десь хтось сичить: «…потарбайте Дзвін Милосердя, вона не вижене від себе, і навіть пенса за роботу не візьме. А дикі звірі їдять з її рук…»

Ветеринар Мак-Дьюї їхав на одну з околишніх ферм із санітарною перевіркою. Шлях на ферму пролягав повз широкий вигін перед узгір’ями Глен-Ардарату, де ще й досі таборилися цигани. Мак-Дьюї вів свій джип і думав про плітки; і чим довше він думав, тим більше вони його дратували.

Від розставлених підковою фургонів та кибиток у вранішнє туманне небо здіймалися сизі цівки диму, у полі яскріли строкаті циганські вбрання, та лунко стукав десь на віддалі ковальський молот: не інакше, як коваль підковував коней.

У кінці табору стояла низка фургонів, перероблених на клітки. У тих клітках сиділи звірі.

Судячи з усього, поліція не мала претензій до цих волоцюг. Принаймні, Мак-Дьюї не чув, аби хтось на них скаржився. Циганки, озброєні колодами заяложених карт таро, віщували долю, хтось торгував добротним мідним та бляшаним причандаллям: бляхарство й лудіння споконвічно вважалися суто циганським ремеслом. Місцевий люд тримався подалі від табору: чорняві блудяги не викликали в них довіри. А сезонні відпочивальники, не розбираючи за його різнобарв’ям, яке становило приємний для ока контраст із суворим гористим пейзажем, ані бруду, ані первісної жорстокості, ані нелюдяного ставлення, і взагалі примудрялися знаходити у їхньому житті якусь романтику.

Мак-Дьюї їхав дорогою, що прямувала до гірських схилів, і скоса позирав на табір; задля цих брудних волоцюг він навіть мізинцем не ворухне. З чуток, що линули від ферми до ферми, він знав про цю банду чи не більше за поліцію. Був серед них приборкувач ведмедів — здоровезне, вічно п’яне бурмило, цілком можливо, що нащадок відомих на Балканах ведмежатників, істот жорстоких і нещадних. Трохи обжившись на вигоні, цигани вирішили, що поліція далеко, і можна без остраху влаштовувати циркові вистави для заїжджого люду.

А втім, яке йому до того діло? Він знав: якби поліція була на місці, вона б давно навела тут порядок, цигани тут не стояли б, а поїхали далі, щоб морочити голову іншому окружному констеблеві… І раптом сталася подія, яка примусила Мак-Дьюї забути про циганський табір, натомість ожививши в пам’яті чутки про лісову чаклунку та її винятковий дар лікувати тварин.

На відрізку кам’янистої дороги між Глен-Ардаратом та Беннокстайлом, хутірцем, що лежав трохи вище, ветеринару трапився парубійко-погонич із круторогою плямистою коровою ерширської породи, яку він поганяв гостреньким ясеневим прутиком.

Мак-Дьюї зупинився, перехилився через дверцята і закричав на сільський штиб:

— Як ся маєш, здоровило? А куди це фермер Кінкерлі послав свою Розеллу?

Мак-Дьюї знав клички, родовід і прикмети всіх тутешніх корів, биків і коней.

Хлопець теж зупинився і зміряв Мак-Дьюї байдужим незворушним поглядом: горда горянська вдача будь-яке запитання сприймає як чужинське вторгнення. Але, трохи подумавши, він вирішив-таки відповісти, адже доручення його було не з приємних, і хлопець був радий, що з’явилася нагода перекинутися з кимось слівцем.

— Перестала доїтися, — відповів він співучим фальцетом. — Усю ніч стояла мукала, а вранці фермер Кінкерлі й каже, що в неї дійки сухі, наче пляшка з-під віскі, ну хоч би вам краплинка молока!..

Мак-Дьюї презирливо форкнув.

— І ви, мабуть, подумали, що як поганяти корову полями, лісами, як фокстер’єра, то в неї все мине, так? Дай гляну, що там з нею, однаково я тут.

Довгий як дишель, та не вельми тямущий погонич налякано поглянув на Мак-Дьюї, котрий уже взяв саквояж і збирався вилазити з джипа, позадкував до корови — і крикнув:

— Ні, ні! — закричав він. — Вас тут якраз не треба. Я маю завести корову до Рудої Чаклунки у Глені! Господар казав, щоби тільки туди. І навіть дав мені грошей, щоб я їй заплатив. Я, правду кажучи, не вірю, що вона чаклунка, та все одно не хочу з нею зв’язуватися. Ви знаєте Безумну Лорі? Ану, як справді ще напустить щось на мене!

У Мак-Дьюї наче вибухнув вулкан.

— Йолопе, що ти верзеш?! Ти і твій хазяїн Кінкерлі геть-чисто з глузду з’їхали? Ну що ж, ідіть до дурнуватої старої, після її шептань ваша корова дасть швидше кілька пінт пива, ніж хоч краплю молока!

Обличчя в пастуха неначе скам’яніло.

— А я, що… хазяїн каже, те й роблю. Ви думаєте, що я хочу туди йти? А коли я її побачу, треба зробити отак, — і він показав знак, що мав захищати від пристріту: кулак із відстовбурченими пальцями — великим і мізинцем.

— Геть з очей моїх! — гаркнув Мак-Дьюї. — Заїду до твого фермера, скажу йому пару слів, і тоді побачимо, кому люди дзвонитимуть, коли в когось корова захворіє.

Фермер Кінкерлі був грубуватий опецькуватий чоловік із завеликою, як на його габарити, кошлатою головою. Він належав до тієї когорти людей, які, перш ніж відповісти на запитання, мають посмоктати люльку і все як слід обдумати; які знають, чого вони хочуть, чудово розуміють, що їм можна, а що ні, і кажуть те, що думають. Коли джип ветеринара з сердитим гудінням в’їхав у фермерський двір, де Кінкерлі, підтримуючи гігієну, мив з пожежної кишки корівник, Мак-Дьюї не став сваритися, кричати чи страшити.

— Дай Боже, — недбало кинув Кінкерлі розлюченому ветеринару. — Не зліться так, бо луснете. Він перевів погляд на Мак-Дьюї, випустив із люльки цівку диму, і коли та попливла над його головою, продовжив: — У моєї корови немає жодної хвороби, за наявності якої я мушу сповістити відповідні служби. А як у неї пропадає молоко, я вільний послати її, куди мені заманеться. І нікого, крім мене та неї, це не має обходити!..

Обурений Мак-Дьюї, який був за півкроку від того, щоб переступити рамки пристойності, опанував себе і сказав:

— Ваша правда, Кінкерлі, я й справді не маю за що на вас сердитись. Одного не розумію: чого ви всі неначе показилися? Ви ж дотепер не мали претензій до моєї роботи, і коли у вас хворіла худоба, то не впадали у дідівські забобони і не вели її до ворожок.

Кінкерлі був незворушний, як стіна. Він присмоктався до своєї люльки і пихкав нею, пихкав, так що Мак-Дьюї вже й не сподівався щось від нього почути. Та раптом фермер відповів:

— Ач, містере Мак-Дьюї, все міняється. І часом повертається назад. Та хай там як, а я не дозволю першому-ліпшому пхати носа в мої справи. От я ж до вас не пхаюся. Як побачите щось таке, що має стосунок до вас, якісь там санітарні порушення абощо, ласкаво просимо, а як ні — приємно було побалакати! Зрештою, я вас до себе не викликав…

На мить ветеринар навис над невисоким фермером страхітливою брилою — руда борода відстовбурчена, руки в піджачних кишенях стиснуті в кулаки, очі горять… Але опецькуватий Кінкерлі без остраху дивився на Мак-Дьюї, і той зрозумів, що коли зараз не відступить, то наступне кільце диму піде йому в обличчя. Він одійшов, розвернувся на п’ятах, сів у джип, газонув, і, ревнувши, машина покинула фермерський двір. Коли горянин щось узяв собі в голову — ти йому хоч кіл на ній теши, а він своє знає. І з таким сперечатися — тільки час марнувати.

А от Безумна Лорі, мабуть, не горянка, і Мак-Дьюї вирішив за першої ж нагоди поспілкуватися з цією лісовичкою.

Коли він повернувся до себе, Віллі Беннок був поглинутий роботою: готував зразки тканин для вивчення під мікроскопом. Мак-Дьюї привів себе до ладу і, вдягнувши свіжий халат, виткнув голову в двері приймальні, та не побачив там нікого, крім преподобного Ангуса Педді з його незмінним мопсом. Деккі сопів, відригував і закочував очі, словом, страждав від своєї недуги. Кругленький низенький священик тримався ніяково, йому начебто було незручно, що він знову діймає Мак-Дьюї своїм собацюрою.

Мак-Дьюї жестом запросив його заходити і похмурим поглядом обвів приймальню, не усвідомлюючи того, наскільки нелогічні його почуття. Спочатку він сердився, коли приймальня була переповнена, а тепер йому, бачте, не подобається, що в ній порожньо, хоч покотись. Цього разу він не став жартувати з Педді, а просто підійшов до полички і завченим рухом зняв з неї заповітну пляшечку з ліками.

Відверто кажучи, Мак-Дьюї зрадів появі свого друга, бо відчував, що він і тільки він зможе щось розказати про таємничу мешканку Глену. Востаннє вони бачились тоді, коли святий отець у двох словах повідав йому про невдачу, якою закінчилися його намагання вплинути на Мері-Pya або ж бодай розтермосити її, та порадив Мак-Дьюї довіритися часові, який все лікує, і ще, про всяк випадок, звернутися до тутешнього лікаря. До першої частини поради Мак-Дьюї прислухався, а другу пропустив повз вуха.

Мак-Дьюї одразу перейшов до складної проблеми, яка постала перед ним у повен зріст.

— Послухай, Ангусе, що ти можеш сказати про напівбожевільну жінку на ім’я Лорі, що живе десь у Глені та корчить із себе велику знахарку?

Священик опустився на стілець. Він уже був готовий почути від Мак-Дьюї щось подібне. І тепер, коли це запитання пролунало, Педді сподівався, що зможе все належним чином залагодити. Та з відповіддю він не поспішав. Натомість відкоркував пляшку з рідиною, влив кілька крапельок псові у пащу, полегшуючи кольки, а потім став гладити його по череву і гладив, поки пес гучно відригнув. Вони всміхнулись одночасно — чорний зморшкуватий мопс і його коротенький кругленький господар. І коли Педді став відповідати Мак-Дьюї, слід від цієї усмішки ще лежав на його вустах.

— Ендрю, я не назвав би її божевільною, нехай навіть наполовину. Відстороненою — можливо, у тому сенсі, що людина знайшла собі інший, кращий світ і відсторонилася від цього. Ну й вже точно вона не чаклунка.

— Ага! То, значить, ти про неї чув. Але ж не могли її просто так, без причин, обізвати Безумною Лорі. Крім того, вона займається ветеринарною практикою, не маючи відповідної ліцензії, і цьому слід покласти край. Сьогодні вранці я бачив одного з моїх клієнтів. У його корови зникло молоко, і він послав тварину до ворожки, мабуть, щоб вона щось нашептала. Та й у приймальні, ти, мабуть, помітив, сьогодні зранку щось не дуже людно. Так от, я вважаю, що винна у цьому вона.

Попри величезний досвід спілкування з людьми, Педді так і не знав, як відкрити чоловікові очі на його ж таки вади та помилки, яких той навіть упритул не бачив. Відкриєш правду, скажеш йому все, як є, — і просто втратиш друга. І коли йшлося про це, він бачив, яка прірва пролягає між ним та Мак-Дьюї. Звісно, не така, як різниця в їхніх характерах, вона більше скидалася на класичний приклад протиріч, які були ускладнені життям у цьому світі — не тому, що був створений і керувався Богом, а в іншому, некерованому, що виник унаслідок космічної катастрофи.

Для містера Педді, який був простий чоловік і водночас глибокий богослов, безвір’я вже само по собі було карою: воно висіло над безбожником, наче караючий меч. Та Педді пречудово розумів, що зараз — не та пора, коли слід відкривати очі на подібні речі. І він просто спитав:

— Що ти будеш робити?

— Як на мене, найпростіше — це відвести її до відділку або прийти туди самому і заявити на неї. Для лікарів-самозванців, навіть ветеринарних, є серйозна стаття.

Містерові Педді начебто стало трохи зле.

— Боже мій, — промовив він, — боюся, це було б найгіршим вибором. Розумієш, Лорі за свою роботу ні з кого навіть пенні не взяла. І на твоєму місці я не став би заявляти в поліцію.

Войовнича борода Мак-Дьюї стала дибки.

— А цікаво, чому? В нас є якісь закони, чи ні? Людина витрачає час і гроші, щоб отримати освіту, роботу — і що? Дорогу їй перебігає вискочка, яка вдає великого звіриного цілителя, варить смердючі трав’яні пійла і псує звірину! Хіба це правильно? Особисто я з цим не згідний.

Містер Педді зітхнув.

— Твоя правда, закон є закон. Це завжди було каменем спотикання. Та бачиш, поліція гарної думки про Лорі, бо жінка вона щира, добра, а в них така робота, що мати справу доводиться здебільшого з людьми поганими, тому в них від самого початку буде упередження проти неї…

— Ти хочеш сказати, що коли зажадати від них виконання їхніх прямих обов’язків, вони можуть відмовитись?

— Це не ті, що відмовляться. Наші полісмени — надійні люди із суто шотландським почуттям обов’язку, ось тільки…

— Що — тільки? Якби я звинуватив цю жінку в…

— Так, так, звичайно. Але дай я спробую пояснити це так…

Тут містер Педді зробив паузу, взяв свого Деккі на руки, повернув горічерева, як дитину, чи радше невелике чорноморде порося. Збоку це виглядало напрочуд комічно: біласті собачі очиська на тлі чорної сутани, розкинуті собачі лапи, і священик, що ніжно масажує псове черево. Та коли той же Педді починав розповідати притчу, його постава та випромінювана ним внутрішня доброта найменше викликали бажання усміхнутися.

— Місіс Клахан каже місіс Куросс, своїй сусідці: «Місіс Куросс, сьогодні від самого ранку мене морозить і дере в горлі. Мені так зле, що я ледве стою на ногах, а в мене ще купа прання». Місіс Куросс питає: «Слухайте, місіс Клахан, ви коли-небудь пробували мікстуру Еванса? Найперший засіб якраз від вашої хвороби. Півроку тому, коли мені від ознобу зуб на зуб не попадав, вона за мить поставила мене на ноги. Здається, у шафці під сходами ще залишилося півпляшечки. Давайте я вам принесу».

Містер Педді перекинув мопса долічерева і став масажувати йому поперек та куприк, де брав свій початок закручений хвіст. Коли на псовій морді зобразилося невимовне блаженство, він продовжив:

— Місіс Куросс принесла мікстуру, і місіс Клахан, котра не страждала нічим, крім гори брудної білизни, яка чекала її рук, випила трохи мікстури, відчула, як по тілу розливається тепло, а в голові легенько паморочиться (через високий вміст спирту в мікстурі), і цілком одужала. То невже лікар Стрейсей має судитися з місіс Куросс і закидати їй, що вона займається лікарською практикою, не маючи потрібних на те дозволів?

Він трохи помовчав, чекаючи, поки друг переварить почуте, і тоді резюмував:

— Ось так, друже Ендрю, ти виглядатимеш не краще, коли в суді вергатимеш громи та блискавки на жінку, яка — і поліція це підтвердить — тільки й робила, що допомагала самотньому пастухові чи фермерові з хворою худобиною або порадила дитині чи жінці, як вивести глистів у пса чи у кота.

Містер Мак-Дьюї форкнув — напівзгідливо-напівзневажливо.

— Так, так, — промовив він, — думаю, твоя правда. Жінки завжди стають предметами сентиментального фаворитизму. Що ж, коли тобі стільки про неї відомо, то ти й підеш до неї.

— Ах, он воно що, — відказав містер Педді. — Я б не сказав, що добре її знаю. Її ніхто не знає.

— Гм, що? Але ж це нонсенс, Ангусе. Хтось неодмінно мусить її знати. Звідкись же вона взялася. Зрештою, є ж якась біографія…

Містер Педді на хвильку замислився і потім, мабуть, звертаючись не так до Мак-Дьюї, як до себе, тихенько сказав:

— Невже всі мусять мати біографію? — І сам відповів: — У певному сенсі — можливо, але що це міняє? Звуть її Лорі Мак-Грегор. Фермерська хатина і сарай у Глені роками стояли пусткою. І от якось там оселилася вона. Ніхто не знає, звідки вона прийшла, та ніхто й не питав. Займається ткацтвом. А раптом це остання з норн, що відбилась від решти сестер?..

Мак-Дьюї знову поморщився.

— Що ж, тобі й карти в руки. Психічні часто дослухаються до пастора, коли…

Містер Педді зітхнув, скрушно похитав головою і сказав:

— Ти так і не зрозумів, чому я не хочу туди йти. Я жодним чином не втручатимуся в Лоріне життя, не вдиратимусь до її світу. Я шаную її як людину, яка бачить наш світ і наш спосіб життя, але не приймає ні того, ні того. Її стосунки з ним не такі, як у нас; її призначення — допомагати немічним тваринам, пораненим або хворим. Таких, як вона, французи називають Une vraie religieuse.[27] їх небагато залишилося у цьому світі.

Мак-Дьюї, відчуваючи, як уривається йому терпець, різко сказав:

— От хто по-справжньому безумний, так це твої religieuse. Що ж, гадаю, ти не будеш проти, якщо я сам піду до тієї особи, котра віднімає в мене хліб, і покладу край її втручанням.

Ангус Педді замислився, сидячи на краєчку стільця та все почухуючи свого мопса, а в голові йому крутився цілий клубок проблем, що виникали після того, як Мак-Дьюї заявив про свій намір. І все ж таки йому здалося, що він бачить, точніше, відчуває, можливу розстановку сил, і вирішив, що просто зобов’язаний попередити друга. Він підвівся, поставив собаку на землю, пильно оглянув Мак-Дьюї і, надягаючи на маківку капелюх, сказав:

— Ні, я зовсім не проти. Але знай, Ендрю, на твоєму місці я діяв би дуже обережно. Якщо ти вже налаштувався йти, то будь готовий до найгіршого!

Мак-Дьюї розлютився:

— Найгіршого! Найгіршого? Ангусе, чи ти вже й сам здурів? Та ти хоч поясни, що до чого…

І тільки тепер Педді по-справжньому розгубився.

— Я… — почав він і раптом зам’явся.

— Ну-ну, — нетерпеливився Мак-Дьюї.

— Коли я в твоїй присутності звертаюся до Бога, поводься стриманіше, — попросив його Педді. — Бачиш, Бог — моя професія, моє покликання. От уяви, що я дратуюся щоразу, коли ти кажеш, що маєш щепити корів проти чорної ніжки чи колоти ягнят від дизентерії.

Мак-Дьюї мовчки чекав, що Педді скаже ще.

— Мені здається, що Лорі дуже близька до Бога. Її життя — це спосіб, який вона обрала, щоб виявляти Богові свою любов, шанувати його, — от і все…

— А чим я ризикую, на що наражаюся, коли переговорю з нею?

Священик узяв свого пса, ліки — і відповів:

— На те, що сам полюбиш Його.

І взявши свого Деккі під пахву, вийшов із кабінету. Та двері, щойно зачинившись, знову розчинилися, і в їхньому отворі знову з’явилася священикова голова.

— Якщо ти все-таки не передумаєш і підеш, — промовив він, — не здумай стукати у двері: на стукіт вона не відчинить, хоч би хто то був. Там є Відьомське Дерево з дзвоником — великий дуб, який росте перед будинком. У нього дзвонять власники тварин, яким потрібна допомога, а деколи, як я зрозумів, і самі тварини. Він зветься Дзвін Милосердя.

— Навіть не подумаю! — прогуркотів Мак-Дьюї. — З якого це дива?..

Очі Педді з цікавістю ковзнули по його фігурі.

— З такого, що коли хтось і потребує милосердя, то це ти — Ендрю Мак-Дьюї, — сказав він на завершення і пішов, безгучно зачинивши двері.

14

Я, Баст-Ра, кішка-богиня з Бубастіса, сьогодні іменована Талітою, чудово пам’ятаю день, коли прийшов Рудобородий.

Уперше він явився мені у видінні: він крокував крізь віщий сон, і руда голова його палахкотіла, як вогонь. Я, Владарка Септ, я не просто богиня — я ясновидиця і бачу віщі сни.

Ту ніч, коли мені наснився цей кошмар, я щосили зарепетувала:

— Смерть! Смерть! Страшна смерть уготована котовбивці! Він — Дуамутеф,[28] син Гора, брат Анубіса, Шакал Смерті. Кривава шерсть на підборідді, кривава шерсть на голові, криваве полум’я в очах! Кров на його руках! Його дух Ка спіткає кривава доля, бо він переступив закон, і я, Секмехт Баст-Ра, таврую його долю. Бо ж написано в Книзі мертвих: хто вбив бодай одного з нас, той має бути тяжко покараний.

Та він прийшов, страшний і дужий, мов Сопду,[29] і навіть я, Баст-Ра, відчула страх і закричала так, що аж прокинулась.

Я лежала у своєму лісовому храмику біля вогнища, де дотлівав кривавий блиск вогню. З сусідньої кімнати линув солодкоголосий спів і стукання ткацького верстата: Лорі закінчувала роботу. Та навіть незважаючи на зайнятість, вона урвала спів і крикнула:

— Таліта! Бідна кішечка! Що, бачила поганий сон? Ну ж бо, не бійся, гарненька…

Вона облишила роботу, взяла мене на руки, притулила до грудей і погладила.

Та я чомусь була впевнена, що невблаганний фатум уже сукає нитки наших доль (мабуть, тому, що Лорі теж займалася чимось подібним), і наші життєві ниточки от-от зійдуться разом. День зустрічі з Рудобородим був не за горами, і як жриця мене не втішала, я все тремтіла і тремтіла, і годі було щось із цим подіяти. Не така це, скажу я вам, проста справа — бути богинею і нести в собі стільки знань!

Все почалось одразу ж наступного дня біля Відьомського Дерева.

Інші часи — інші звичаї. Ви щось чули про Відьомське Дерево, чи про Дерево Коглан? Вуллі сказав мені так: «О, це знає кожен шотландець, ба навіть шотландський кіт. Таліто, ти, мабуть, не справжня шотландка». Відьомське Дерево — це величезний дуб чи бук, який стоїть собі перед маєтком чи у замковому дворі, широко розкинувши гілля і даючи тінь від сонця або сховок від дощу. Під склепінням його крони тихо й затишно.

Так от, у наші дні, сказав мені кіт Вуллі, ти не зустрінеш неприязного шотландця. Коли на тебе зиркає хтось скоса, знай: це не шотландець. Шотландець, познайомившись із тобою, стає найщирішою людиною у світі. Просто перш ніж запросити до себе, він мусить знати, хто ти є, чим дихаєш. Тут нічого не вдієш, їх життя так навчило. Так от, шотландський лерд садовив чужинця, подорожнього чи слідопита на лавку під Відьомським Деревом та розпитував, із чим вони до нього завітали, хто їх предки, і, лише з’ясувавши все це, запрошував у дім.

Ми теж мали таке дерево, воно росло на віддалі двох довгих і одного короткого скоків від храму-хатини. Це був дуб, удвічі вищий за будь-яку з пальм, які я бачила на давній батьківщині, і грубший стократ. Гілля того дуба нависало над дахом хатини, і коли починався вітер, листя шкребло по черепиці. Від даху до вершечка крони було стільки саме, як від землі до даху. Дуже вигідна оглядова позиція, з якої проглядався чималий шмат Глену та поля рівнин, що тягнулися нижче. Видніли навіть цівки диму, що підіймалися від коминів міських осель.

Дзвін Милосердя, про який я казала, був причеплений до найнижчої гілки дуба. Від язичка його, сягаючи землі та трохи стелячись по ній, тягся довгий шнурок. Час від часу його тарбали люди, приносячи тварин, яким було непереливки, і коли моя жриця виходила до них, вони просили зглянутись, допомогти нещасним. Траплялося й таке, що били в дзвін самі тварини, напевне знаючи, що Лорі не покине їх напризволяще.

О люди, велемудрі та всезнаючі! Ви так багато знаєте про світ людей і так мало — про Царство богів і богинь, до якого належу і я, і думка, що хворий чи поранений звір з нетрів лісу може шукати Лоріної допомоги, незмінно викликатиме у вас глузливий сміх. Ви не повірите, що він здатен подолати чимало миль лісом, переправитись через кілька річок, де вода крижана, наче лід, і прийти до Відьомського Дерева і вдарити в Дзвін Милосердя!..

Проте в ті дні, коли я була богинею, це не було вдивовижу, адже земні й небесні тварі, боги і люди становили єдину спільноту, жили у злагоді, дбали одне за одного, ділилися магічними знаннями та своєю мудрістю.

Того дивовижного літнього ранку ми всі займалися своїми справами, коли раптом озвався Дзвін Милосердя: дзенькнув двічі, сколихнувши прозоре повітря, — і змовк.

— Каррраул! — зарепетувала галка. — Стрррашна загррроза! Рррятуйся, хто може!

І ми, настовбурчивши від цікавості хутро, збилися в купку: я, Мак, Буллі та Доркас, а потім ще шотландець Скотті та вівчарка Шеп. Нам було цікаво, що ж такого може статися, але, пам’ятаючи застереження галки (а галка птаха не дурна!), ми діяли вкрай обережно. Обережно рушили до Відьомського Дуба, і коли у дверях, затуляючись від сонця, з’явилася Лорі, ми побачили борсука, який бамкав у дзвін.

Одну лапу тварини стискав капкан, за яким волочився шматок ланцюга: опинившись у пастці, борсук примудрився обірвати ланцюг і з капканом дошкандибав аж сюди. Кінець ланцюга зачепився за шнур, що лежав на траві, і тому дзвін дзеленькнув. У цьому не було нічого надзвичайного. Дивним тут було інше: звідки борсук, який був ледь живий, зяяв голою кісткою на пошматованому плечі (бо поки він бився у пастці, його ще займали собаки!), знав, де шукати рятунок, і як він пройшов більше милі й дістався до нашого храму та моєї цілительки-жриці?

Ми, коти, сиділи на поважній відстані від борсука, бо від болю та роз’ятрених ран він був трохи не в собі; у нього на губах біліла піна, а жовті зуби клацали на всі боки, ладні уп’ястися в першу-ліпшу заваду. Його істерика передавалася собакам (ох і собаки!), і вони навіть примірялися, як кинутись на борсука і перегризти йому горлянку. І хтозна, може, так було б краще, адже борсук і так був не жилець.

Проте Лорі вважала інакше.

— Сидіти! — наказала вона псам. — Облиште його!

Собаки слухняно скорились, а Лорі підійшла до зраненого звіра, що клацав на всі боки страшними зубами, схилилася над ним і стала оглядати. Моє око провидиці уже бачило, як зуби борсука вгризаються у плоть її руки, і коли Лорі підійшла до нього ближче та присіла збоку, я хутенько накинула на борсука тенета чар, а на неї наслала своє благословення.

Лорі схилилася над борсуком і витягла з пастки його задню лапу. Тоді обережно взяла звіра до рук, підняла його і щось прошепотіла. Завдячуючи насланим мною чарам і благословенню Лорі могла нічого не боятися, і щойно вона торкнулася звіра, погладила його зранений бік, як борсук заспокоївся. Він лежав у неї на руках, схиливши голову набік, вирла його закотилися, наче в собаки, і всі ми бачили кремові білки його очей, які він витріщив на Лорі. Вона підвелася, понесла звіра у сарай, де тримала своїх пацієнтів, і ми більшістю хвостів проголосували за те, що, мабуть, краще нам податися за нею.

Усім відлягло від серця, і старий Вуллі, висловлюючи загальну думку, сказав так:

— Уф! Які неприємні хвилини! Просто диво, що руки в Лорі залишилися цілі та неушкоджені.

Я сиділа й мовчала. Життєві уроки йшли мені на користь. Як я вже казала, інші часи — інші звичаї. Не було жодного сенсу пояснювати комусь, що це — моє диво, що колись я була всіма шанована богиня в Храмі Хуфу, на острові у дельті Ніла. Тоді я тільки те й робила, що захищала мешканців приріччя, адже коли тобі доводиться шубовснути у воду з берега чи перекинутого човна, смерть від гострющих як леза іклів розлюченого бегемота чи крокодилячих зубів — більш ніж реальна перспектива.

Отже, я не стала сперечатися, а просто взяла та й пройшла слідом за Лорі в кам’яний сарай, що правив їй за шпиталь для звірів. Я вмостилася на порозі та стала дивитись, як вона обережно кладе борсука на стіл, що стояв у кімнатці, де на поличках стояли мазі, ліки та бинти. Лорі підстелила під тварину чисту білу шматину, поставила коло нього миску з губкою і пішла до священної хатини по чайник з теплою водою.

Повернувшись, вона поставила чайник на долівку, підсунула одну руку під голову борсукові, а другою взялася ніжно погладжувати його хутро. І треба було бачити, якою любов’ю та співчуттям наповнились її очі!..

І раптом борсук видав звук, такий сумний, що я навіть не знаю, як його описати. Це було не гарчання — гарчати в борсука не було сил! — а справжнісінький писк. Писк — і болісний стогін. Скажіть, хіба не диво, що любов так скоро витіснила лють і ненависть? Коли раптом звір, якого краще обминути десятою дорогою, від болю стає безпорадним і жалісно пищить під вашими руками, якось тоскно стає від такого.

Я відвернулася і стала енергійно вимивати спинку. Коли я знову обернулася до борсука, Лорі промивала губкою понівечену лапу і роз’ятрену рану на плечі, де виглядала біла кістка й звисало клоччя пошматованого м’яса. З очей її капали сльози. В тварини було переламане плече, і здавалося, що лапа приторочена до тіла ганчір’ям.

Дійшовши до скаліченої капканом задньої лапи, Лорі промовила:

— Бачиш, Таліто? На борсукові місця живого немає, а я не знаю, що робити з бідолашною твариною. Коли він сидів у капкані, на нього напав пес і до кістки роздер плече. Але він, мабуть, бився і відігнав набридливого пса. Такий відважний, такий доблесний звір не повинний вмирати.

Лорі стала обережно підіймати хутро, шкіру, м’ясо, кістки та кігті борсука та ніжно їх промивати. Борсук лежав так, що було видно тільки одне його око, та й те дивилося на Лорі, повне благання й довіри.

Лорі ще раз оглянула страшні рани, скрушно похитала головою і сумно-сумно проказала:

— Таліто, я не знаю, що робити — хоч убий, не знаю. Мені навіть невтямки, з якого боку приступити, а як нічого не зробиш, нещасна тварина сконає від ран. Дивись, який він гарний, яка в нього чудова статура, а хутро яке!.. Не міг же Бог мені його послати, щоб він просто помер.

І, піддавшись хвилинному розпачу, вона безпорадно опустила руки. Та невдовзі мужність вернулася до неї, Лорі рішуче підняла голову, обернулася до мене та промовила:

— Таліто, ми покличемо когось на допомогу — ти і я.

Ач, якби вона звернулася по допомогу до мене, чим визнала б мою божественну природу, мені стачило б сил, щоб сотворити диво зцілення.

Лорі підійшла до порога, де я сиділа, погладила мені голову, спинку, почухала підборіддя. Тоді склала руки на колінах і звела очі до неба. Губи її безгучно ворухнулися, очі наповнилися вірою, а на вустах, коли вона молилася, грала довірлива усмішка.

Я теж молилася — молилася, як була навчена багато років тому: до батька Ра і матері Хатор, до великого Гора, Ісіс і Осіріса, до Пта,[30] до Мут[31] і Нун, і навіть до страхітного Анубіса, щоб він відвернув свій погляд від нашого порога. І ще я взивала до найстарших божеств — Хонсу й Амуна-Ре, Творця Всього Сущого.

А трохи потому ми почули, як забамкав наш Дзвін Милосердя.

Я знялася з порога і за кілька стрибків — два довгих, один короткий, ще один ривок — обігнула ріг дому, щоб подивитися, кого ж там принесло, що срібний дзвін видзвонює вдруге за нинішній ранок.

І раптом я закам’яніла, захолола від жаху. Смертельний страх скував усе моє тіло. Хутро моє стало сторч, а я сама, від кінчика хвоста до маківки, вигнулася дугою. Щосили прищуливши вуха, я спершу люто загарчала, і гарчала доти, поки гарчання те не перейшло в протяжне, лиховісне сичання.

Біля дзвона, по той бік Відьомського Дерева стояв незнайомий, чужий чоловік. Один його вигляд сколихнув у мені почуття омерзіння, огиди та страху. Я зачаїлася в траві та стала роздивлятися чудовисько, що нагнало на мене такий жах. Зросту він був велетенського, а вигляд мав такий, що краще б я його не бачила: шалені банькуваті очі та руда, наче лисяче хутро, шерсть на бороді та голові. Він стояв під нашим дубом і раз за разом смикав за шнурок, неначе не дзвонив, а намагався відірвати наш Дзвін Милосердя.

І тут я зрозуміла все. Це був мій нічний жах — оте вогнисте здоровило, той самий котовбивця, затаврований прокляттям Бубастіса. Тавро ганьби лежало на його чолі, та хай там як, не він мене, а я його злякалася до смерті.

Я блискавкою кинулась від дому до дерева, і він мене начебто не помітив. Ще мить — і я вже дерлася по стовбуру. Спинилася лише тоді, коли забилася у верховіття, де було так високо, що я вже й не бачила, і не чула, що робиться там, нанизу. І я пробула там, поки не сіло сонце й не настала ніч.

Так, я, Баст-Ра, богиня, злякалася простого смертного і дременула від нього. Чому так сталося? Навіть не знаю.

15

Опинившись у гущавині лісу, містер Мак-Дьюї почувся ніяково. Від джипа до хатини лежав чималий шмат дороги, і в нього було досить часу для роздумів. Він неначе продовжував диспут із Педді та все думав про цю таємничу особу, з якою, може, доведеться позиватися. Мак-Дьюї уявив, як він під час майбутнього процесу вивергає прокляття на голову жінки, яка не при своєму розумі й у принципі не може відповідати за власні вчинки, і йому стало трохи не по собі.

Та ще залишалося почуття професійного обов’язку, і якщо фермери призвичаяться водити своїх хворих корів і овець до цієї напівбожевільної, то вся дисципліна, яку він виробив у долині, піде шкереберть.

Та перш ніж Мак-Дьюї побачив хатину й сарай біля неї та зупинився, щоб зібратися з думками, на нього знову накотила хвиля люті. До певної міри це почуття було захисною реакцією, воно логічно витікало з обурення, спричинене зловісним відчуттям, що наганяло на Мак-Дьюї лісове оточення.

Він стояв, наглядаючи за будинком, який завісив свої вікна, замкнув своїй віконниці та придрімав у прохолодному затінку дубів, сосон, модрин і старечих гладкошкірих буків, хоч у гущавині довкіл нього вирувало життя. Щоправда, те життя не так було видно, як чути, і саме це лякало Мак-Дьюї. Хата дрімала, оточена шурхотом і тріском цілого сонму лісових мешканців.

Мак-Дьюї розгледів пухнасті хвости двох зайців, що втікали з галявини перед будинком. Десь над ним, у гущі листя, сердито цокотіла білка. Прихід незваного гостя сполохав тут усіх птахів; вони з гучними криками зривалися з гілок, де сиділи, і, схожі на яскраві сполохи, кружляли повз комини й стріхи лісового будинку. Щось велике, шумно пролопотівши дужими крилами та сміючись само до себе, майнуло через галявину і зникло за деревами.

Мак-Дьюї дійшов до кремезного дуба і спинився перед шнурком, що тягнувся від срібного дзвоника. Він найостаннішими словами лаяв себе за те, що не наважився відразу ж підійти до дверей і постукати чи подзвонити, як нормальна людина. Але будинок і його оточення були проти такої зухвалої безцеремонності. Тихо, незримо вони оплели лікаря Мак-Дьюї нерухомими чарами, і той, весь знервований, нерішуче застиг, глибоко запустивши руки в кишені свого піджака.

А ще за мить він пригадав, як преподобний Ангус Педді, який не вірив у чаклунок, а поклонявся невидимому і всесильному Творцю та Правителю Всесвіту, напучував його, що слід робити, аби встановити контакт із жінкою, яка була душею цієї маленької лісової містерії. Він подався вперед усім тілом і не так, щоби люто, і не так, щоби ніжно, потягнув за дзвінковий шнурок.

Метал завібрував, озвавшись, ніжною, тремкою нотою. Мак-Дьюї здригнувся, пташина вовтузня погучнішала. З лісової хащі показався самець козулі, його вологе і цікаве око на хвильку зустрілося з поглядом ветеринара. А вже наступної миті він розвернувся і знову гайнув у гущавину лісу. От і все, що дало його дзенькання.

Мак-Дьюї знову й знову смикнув за дзвоник, і той затанцював як навіжений. Він не стільки побачив, скільки відчув, як щось невеличке блискавкою перебігло галявину, стрибнуло на дерево, а в паузі між ударами дзвоника почув сухе шкрябання кігтів по деревній корі: якийсь невидимий звір ховався у верховітті. І вже зовсім повною несподіванкою для Мак-Дьюї виявилася поява простої з виду дівчини з рудим волоссям, що вигулькнула раптом з-за будиночка та рушила до нього.

Ще при розмові з Педді Мак-Дьюї зрозумів, що Лорі — не стара карга з гакуватим носом, як уявляють більшість відьом, а звичайна жінка, але він і гадки не мав, що вона буде аж настільки звичайна і така молода. На вигляд їй можна було дати максимум двадцять п’ять років, ну, може, двадцять сім, та це вже край. І ще його вразив добрий вираз у жіночих очах, що так контрастував із кривавими плямами на зеленій сорочці та на руках.

Із першого погляду Мак-Дьюї зрозумів, що описати це одним словом неможливо. Або ж, радше, він просто не знає цього слова. Ця жінка не була красунею, вона нічим не виділялася з-між інших, але її постава, хода, те, як вона тримала голову, плавні порухи рук, плавні кроки, злет пальців — усе це свідчило, що в неї добре серце й ніжна вдача.

Це ж чим так треба здивувати практичних городян, подумав Мак-Дьюї, аби вони прозвали її відьмою, та ще й так залякали свою дітлахів, що ті минали її дім десятою дорогою.

І водночас Мак-Дьюї збагнув, що поява її нараз все розставила по місцях. І незрима присутність цілого сонму боязких, але цікавих звірів, і шарудіння та лопотіння крил численних птахів, і навіть те невидиме створіння, що зі сміхом і ляскотом крил метнулося в ліс — усе тепер ставало зрозуміле. Це була замальовка з чарівної казки, залишалося тільки з’ясувати, про що вона — добро чи зло? І поки незнайомка йшла до нього, всі ці думки шаленим вихором пронеслися у голові Мак-Дьюї. Йшла вона не сама, а, як похмуро зауважив він, із цілим почтом, з яким, напевне, зналася уже не перший день: двома котами — жовтим і чорним, — старою вівчаркою та чорним грайливим шотландським тер’єром. Вниз по дубовому стовбуру, розмахуючи пишним хвостом, злетіла руда білка.

Мак-Дьюї зауважив, що кров на руках і на одязі свіжа, і від цієї миті всі його думки крутилися навколо цього факту, що недвозначно свідчив: жінка, що стоїть перед ним, займається ветеринарною практикою без погодження з місцевими інстанціями. І перед тим, як озватися на дзвінок, вона стояла за операційним столом в операційному приміщенні.

Цього виявилося досить, аби вся войовничість і обурення, які він накопичував для цих відвідин, з новою силою пробудилися в ньому. Коли жінка, не кажучи ні слова, підступила ближче, Мак-Дьюї прогуркотів:

— Ви — Лорі?

— Так. Я Лорі.

Лагідна, лагідна й ніжна, знов пронеслося в думках, коли його наскрізь пронизав м’який жіночий голос. Та надто довго Мак-Дьюї плекав своє жало, аби його так просто обеззброїв чийсь солодкий голосок. І не менш грізно, ніж перше, він знову гуркнув:

— Ви знаєте, хто я?

— Ні. На жаль, не знаю.

І Мак-Дьюї пояснив незнайомці, хто він такий. Якби хтось доповнив цю сцену громами небесними, блискавицями і тремтінням землі, у нього вийшло б бездоганне у своїй довершеності полотно.

— Я — містер Ендрю Мак-Дьюї, ветеринарний лікар та санітарний інспектор міста Інвераноха та округу!

Якщо він збирався побачити в її очах збентеження, сприкреність, або ж принаймні сподівався, що така несподівана зустріч буде для неї як грім серед ясного неба, то, на велике його здивування, нічого такого не сталося. Ба більше, почувши, хто він такий, Лорі зраділа, мов дитина, яка раптом почула щось настільки бажане, що спершу аж не віриться в почуте. Лоріні очі засвітилися полегшою і вдячністю, на мить її риси втратили всю свою простоту, а обличчя її радісно засвітилося.

— Ой! — скрикнула вона, вдячно всміхаючись. — Невже Він почув моє прохання? Містере Мак-Дьюї, ваша поява як ніколи доречна. Тільки покваптеся, бо може бути пізно.

Після такого незвичайного прийому від злості Мак-Дьюї не лишилося й сліду. Він приїхав сюди, щоб показати самозванці її місце, а його, виявляється, тут чекають? І що за прохання таке? А ця манера поводження? А потім Мак-Дьюї здалося, що він все зрозумів. На хвильку він забув і прізвисько, яким нагородили її люди, і те, що про неї говорять.

Безумна, подумав він, безумна, як кішка у повню, нещасна істота, навіть не усвідомивши, що подумки назвав її не «лиха» чи, скажімо, «зловмисна», а саме «нещасна».

Натомість він усвідомив, що йде слідом з її почтом, а вона, повна грації, мов той самець козулі, якого він побачив мельком, веде їх кудись, і він статечно ступає за нею разом з котами та собаками, що сновигали в нього під ногами. Обійшовши будинок, вони опинилися перед кам’яною будівлею і зайшли досередини. За малими дверима була невеличка кімната, в якій стояв стіл, застелений білою закривавленою полотниною, а на тій полотнині безформною грудкою лежав борсук і досі важко дихав.

Мак-Дьюї натренованим оком одразу оцінив характер і ступінь важкості пошкоджень, переламану задню ногу, надламане плече й роздерте передпліччя, а ніс зачув кислий запах інфекції.

Гидливо поморщившись, він сказав:

— Уф! Ну й дісталось йому. — І коротко спитав: — Капкан?

— Так, відказала Лорі. — І я майже певна, що коли він сидів у капкані, його займав пес. Потім він розірвав ланцюг і прийшов сюди. Я зробила, що могла, а далі… Не з моїми вміннями. Тому я і звернулася по допомогу.

Містер Мак-Дьюї розгублено кивнув, не зовсім розуміючи, у кого тут просити допомоги, і який дотепний жарт зіграло з ним життя: він приїхав, щоб раз і назавжди покінчити з протизаконною діяльністю, а натомість мусить давати консультації. Втім, зараз було не до цього, і Мак-Дьюї швидко перейшов до справи.

— В вас є ефір чи хлороформ і шмат ганчірки, щоб ми могли звільнити нещасного звіра від мук. З огляду на його становище це найкращий вихід.

Лорі сказала м’яко та довірливо:

— Містере Мак-Дьюї, Бог прислав його до мене не на смерть, а вас — не для того, щоб ви стали знаряддям його вбивства.

Мак-Дьюї на півкроку відступив од Лорі та здивовано втупився в неї.

— Он як? З чого ви взяли це? — і коротко додав: — Я не вірю в Бога.

— Це не страшно, — промовила Лорі. — Зате Бог вірить у вас, інакше б ви тут не з’явилися.

Вона з довірою поглянула на нього, і ніжна, незбагненна усмішка заграла на краєчках її губ — майже лукава усмішка, й чомусь вона ледь не до сліз пробрала містера Мак-Дьюї, розчулила його так, що він ще трохи відступив од Лорі, не зводячи з неї ошелешеного погляду. Потім йому згадався звук її голосу, коли вона називала його прізвище, той звук, який вже вивітрився з його пам’яті. Тільки зараз він вперше зауважив чистоту її погляду та дивовижно милу простоту й відстороненість її рис.

Мак-Дьюї це зворушило так, що він, жваво жестикулюючи, можливо, жвавіше, ніж треба (і разом з тим смішно), почав показувати на пораненого звіра на столі, та голосно, ніби звертався до не дуже тямущого клієнта у себе в лікарні, промовив:

— Мадам, чи ви не бачите, що це неможливо?

А по деякім часі додав:

— До того ж я без інструментів — мене сюди привела інша справа.

А Лорі вигукнула:

— Ні, о, ні! Вас прислано сюди тому, що ви багато вмієте.

Ендрю Мак-Дьюї ще раз оглянув борсука і відзначив стан передньої лапи, розірвані м’язи та пошкоджені сухожилля, стару, десь триденної давності, тріщину ключиці, перебиту задню лапу, де до рваної рани додалася інфекція. І несподівано на нього накотило молодецьке, якщо не сказати хлоп’яцьке, бажання постати у вигідному світлі перед цією дивовижною жінкою, засяяти в її очах, зробити так, щоб та лукава усмішка знову заграла на її вустах. Він потай зиркнув на сільське дівча з розпущеним рудим, із міднуватим полиском, волоссям, відзначив лінію носа, що прямо відходила так прямо від основи широкого спокійного чола і надавала її обличчю виразу ніжної та глибокої мудрості, але такої мудрості та знань, які стосуються справ не мирських, а інших. І він зовсім забув, що вона божевільна.

— Охо-хо, — проказав Мак-Дьюї. — Це дуже складний випадок, хоча основні сухожилля вціліли. Зараз нам треба побачити, наскільки глибоко пошкоджені нерви. Я так розумію, що у вас нема чим зв’язати тварину, і краплі хлороформу у вас також не знайдеться…

— Я його триматиму, — просто сказала Лорі. — Він вірить мені.

Вона підклала одну руку під голову пораненого борсука, другу підсунула йому під бік, схилилася і притулилася щокою до борсукової морди, й коли вона робила це, то з її вуст видобувалися якісь приємні, гарні звуки. Борсук заскавулів, зітхнув і закотив свої очі.

На чолі ветлікаря проступили мокрі доріжки.

— Дитино, на бога! — вигукнув він. — Це ж суще безумство!

Лорі підвела голову, і на вустах її засяяла лукава усмішка. Вона зиркнула на Мак-Дьюї з чарівливою простотою та відказала:

— Так я і є Безумна Лорі. — І додала: — Він лежатиме тихо. Не бійтеся.

Мак-Дьюї не відповів, лише мовчки поглянув на неї, а потім, послуговуючись нечисленним примітивним реманентом і обладнанням, які в неї були, взявся до роботи. Він латав, зшивав, складав і пояснював свої дії, як професор у коледжі перед студентською аудиторією.

— Гм… отак. Ось ми зробили фіксатор для м’яза, що не порушує кровообігу… дивіться, я прикріпив його там, де немає пошкоджень. Звичайно, нам ще треба буде подивитись, як він це перенесе: борсук — звір витривалий, живучий… Ага, ага! Зверніть увагу на цей нерв і характер ушкоджень на ньому. Оболонка ціла, а отже, є надія, що ми його підтягнемо… — Раптом він припинив пояснення і запитав: — Лорі, а звідки в вас ця влада над звіром? Бо ж він мав би пручатися і гарчати.

— Борсук довірився мені, — відповіла Лорі, не відриваючи погляду від дива, яке творили в неї на очах спритні ветлікареві пальці.

Мак-Дьюї і справді творив чудеса з переламаним плечем борсука: пробив два отвори у шестипенсовій монеті і, використовуючи її замість срібної пластинки, став скріпляти поламану кістку.

— Якщо цей номер пройде, то в нас буде єдиний у світі борсук, що завжди матиме чим заплатити за проїзд в автобусі.

Продовжуючи свою роботу, він знову запитав:

— А де ж ви знайшли цього нещасного звіра?

— Він прийшов сюди сам.

— Розумію. А звідки ж він знав, куди треба йти?

— Ангели показали.

— Лорі, а ви бачили колись ангелів?

— Я чула їхні голоси і лопотіння крил.

І раптом на Мак-Дьюї опустився якийсь незрозумілий сум. Часом такий сум виникає, коли пригадуєш забутий сон чи коли оживає стара душевна рана, роз’ятрена якоюсь драматичною чи й просто повсякденною подією. Він зміряв довгим прискіпливим поглядом дівчину, яка стояла поряд, і з неприхованим захватом спостерігала за його роботою, але смутку від того не поменшало ні на йоту. Мак-Дьюї понизав плечима і закінчив роботу. Зробивши перев’язку, він відступив крок назад, повів руками, як ілюзіоніст на сцені після вдалого фокуса, і сказав:

— От і все. Справу зроблено.

Лоріна вдячність була для нього повною несподіванкою. Вона схопила обома руками його руку і схилилася над нею. Мак-Дьюї відчув, як на руку упала гаряча сльоза, а потім — дотик її губ. Сум, що наростав на серці, стократно побільшав, і він бурчливо проказав:

— Я зробив усе, що міг за даних обставин. Тепер тварині потрібен повний спокій — це дуже важливо. А я заїду до вас буду, накладу йому гіпс на плече і на лапу, і тоді все буде добре. У вас знайдеться місце для нього?

— Так, — відповіла Лорі. — Ходімо.

З турботою, яку не описати жодними словами, вона підняла борсука на руки і повела Мак-Дьюї на другу половину сараю, котра була поділена на стійла і невеличкі окремішні клітки й вольєри.

Тут і справді був невеличкий шпиталь, але якщо ветеринар сподівався побачити бодай когось із колишніх своїх пацієнтів, то на нього чекало повне розчарування: усі тутешні постояльці були з лісу. Він побачив оленятко з поламаною ногою, котра була гарно складена та зафіксована шиною, руду однооку білку та їжака, що згорнувся колючим клубком і не мав видимих ушкоджень. Зустрів він і зайців, що постраждали від укусів ласиць, осиротіле лисеня й коробку з цілим сімейством полівок.

Мак-Дьюї наче камінь спав з душі, одразу захотілося сказати щось смішне, і він весело проказав:

— А в їжака, як на мене, звичайнісінька си-му-ля-ці-я.

І був нагороджений чарівною, хоч трохи сумовитою, ніжною усмішкою, яка зігріла йому серце.

— Тихіше, — проказала Лорі. — Загалом ви праві, але я дивлюсь на це крізь пальці, і тоді він такий щасливий!..

— І це все ваше лікування?

Відчувши на собі пильний погляд цього здорованя, Лорі на мить збентежилась, але потім сказала:

— Вони живуть у теплі, я створюю для них усі умови. Даю їм відпочити, поновити сили, годую, напуваю. — Перейшовши на шепіт, вона додала: — І люблю.

Мак-Дьюї всміхнувся. Це був старий рецепт, що роками служив йому самому та іншим ветлікарям. Він був згоден з усіма його компонентами, крім останнього, зате Віллі Беннок на нього ніколи не скупився. Мак-Дьюї залишалося тільки додати: «…і покладаюся на природу», але натомість він запитав:

— Ну, добре, а як же домашні тварини, яких до вас приводять люди?

— Вони самі про них дбають. А я потрібна диким, за-блукалим, самотнім і пораненим лісовим звірятам.

— А корова Кінкерлі? — оживився Мак-Дьюї. — Ходив же до вас пастух.

Лорі ані здивувалася, ані збентежилася тим, що, власне, ця корова, й спричинилася до візиту ветлікаря. І знову на її вустах з’явилася грайлива усмішка, коли вона відповідала:

— Як прийшов, так і пішов. Я сказала йому, що коли він буде до неї ласкавіший, то молоко в неї з’явиться знову.

Мак-Дьюї закинув голову і зайшовся громовим реготом. Він жваво уявив собі мармизу фермера Кінкерлі після такої звістки. Вийшовши надвір, вони підійшли до хатини, і Лорі сказала:

— Може, зайдете до мене на хвильку?

Цікавість узяла своє, і Мак-Дьюї прийняв запрошення. Він із першого погляду оцінив невибагливість обстановки і помітив великий ткацький верстат, що стояв у сусідній кімнаті. А потім побачив на столі скляний жбан — і прикипів до нього очима. У посудині лежало кілька камінчиків, плескалася вода, стояла мініатюрна дерев’яна драбинка і сиділа зелена жаба. Щось ворухнулося у пам’яті Мак-Дьюї, і він, впритул наблизивши лице до жбана, придивився до жаб’ячих лапок. Нарешті він побачив те, за чим шукав, і крізь руду щетину забіліли міцні зуби: Мак-Дьюї радісно всміхався. Так, жодних сумнівів, це воно, невеличке потовщення на нозі ясно показувало, що колись там був перелом.

— Її ви також любите? — запитав Мак-Дьюї.

— Авжеж, — кивнула Лорі. — Цю жабку я знайшла в коробці в себе на порозі. У неї була зламана лапка.

— А хочете, я розкажу, який ангел її приніс? — усміхнувся Мак-Дьюї. — Вісім років, кругла голова, веснянки, шморгає носом і ходить у скаутській формі.

— Чого не бачила, того не бачила, — зніяковіла Лорі. — Я тільки чула, як дзвоник дзеленькає.

Мак-Дьюї стало незручно за свій жарт.

— Не знаю, чи вистачить мені грошей, щоб заплатити вам… — зам’ялася Лорі.

— Які гроші, Лорі! Ви й так мені вже віддячили.

Раптом вона щось згадала. Піддавшись раптовому імпульсу, Лорі метнулася повз нього, вибігла в кімнату, де стояв її ткацький верстат, і повернулася з вовняним шарфом, який був пофарбований якимсь природним фарбником. Шарф був напрочуд м’який і легкий, мов повітря.

— Візьміть оце, — попросила вона. — Він… з ним вам буде тепліше… у вітряну погоду.

— Що ж, дякую за гарну річ. — Цікаво, подумав Мак-Дьюї, вона не зауважила, як зворушив його цей жест? Уже на порозі, він ще раз сказав: — Дякую, Лорі. Коли дутимуть вітри, я з радістю носитиму цей шарф. Чекайте мене завтра-післязавтра, ось тоді я й накладу пов’язку за всіма правилами.

Мак-Дьюї розвернувся і вийшов надвір, вона ж лишилась посеред кімнати і проводжала його поглядом. Ще там, у сараї, в Мак-Дьюї виникло дивовижне відчуття, ніби добрі очі Лорі дивляться вже не на нього, а видивляються щось у глибинах її душі. А коли опинився на стежці, що тягнулася через Глен, він раптом згадав, як називають її люди: Безумна Лорі.

Містер Мак-Дьюї сів у джип, залишений на узліссі, шарф поклав біля себе. Але потім наразі передумав і намотав його собі на шию. Шарф був м’який і теплий, як сама доброта. До нього знову повернувся той щемливий, аж до болю, смуток, затопив усе єство, і весь час, поки їхав додому, він не міг його збутися.

16

Дорогою до Інвераноха Ендрю Мак-Дьюї розмірковував про Лорі та про її Бога. Тепер, після кількох годин, проведених у Глені, йому здавалося, що й саме місто, і люди, які чекали там його повернення, перебувають в іншому світі, зовсім не схожому на той, з якого він повертався.

Невже цей украй набожний люд настільки одурманений сліпою вірою, що йому просто бракує здорового глузду, аби побачити жорстокість і примхливість свого Бога, який спочатку вергнув одне Своє створіння у капкан, тоді наслав на нього злого пса, що мало не загриз його на смерть, і лиш потому скерував його до найближчої людської оселі, де йому допомогли?

Чи не було це велетенською виставою, де випадок із борсуком важив для Лорі стільки, що аж ніяк не можна було обійтися без випадкової появи вишколеного в Едінбурзі ветеринара з його украй доречними хірургічними талантами? Ну, а те, що цей самий хірург їде сюди, щоб висказати все, що він думає про напівбожевільну особу, яка встромляє свого носа до чужого проса і відбиває в нього клієнтів, — це, напевне, дотепний божественний жарт. Лорі, проста душа, так і не збагнула справжньої мети його приїзду. Вона сказала тільки, що ветлікаря до неї послало саме провидіння.

Якусь мить Мак-Дьюї розважав себе думкою, чи не податися після всього, що сталося, до свого друга Ангуса Педді, та, подумавши трохи, він вирішив цього не робити. Між ним і маленьким священиком установилися найтепліші, найприязніші стосунки, йому подобалося сперечатися з Педді, але ж Мак-Дьюї і любив його й нізащо не дозволив би собі святкувати перемогу над Педді, загнавши його в глухий кут чи якось принизивши.

А ще була в нього підозра, що Педді, опинившись у скрутному становищі, просто сховається за стіною богослов’я. Мовляв, шляхи Господні невідомі, в канві земних подій годі розібрати Його цілі та наміри, крім того, не забуваймо, що Він аж ніяк не підзвітний людині. Якщо з Його волі десять мільйонів китайців потерпають від голоду, чи росіяни нищать патріотів у сусідній країні, або ж дикий звір у лісі терпить муки, то це робиться з намірами, збагнути і осягнути які можна лиш значно пізніше, адже Бог є Бог, Він не стане втаємничувати простих смертних у Свої божественні задуми. І ще Мак-Дьюї подумав, що є, напевне, неприємна схожість — можливо, цілком випадкова, — між діяннями Всевишнього та Молоха.[32]

І поміж тим усім — вона, Лорі.

Ця жінка була трохи не від світу сього, це ясно як день. її життя, її поведінка жодним чином не збігалися з уявленням про те, як має жити і поводитись нормальна жінка, і все ж таки Мак-Дьюї відчував, що ключ до буття лісової затворниці є. Назва цього ключа — співчуття. І щойно він це подумав, як думки його знову повернулися до Бога, якому вона служить, піддавшись приємній, солодкій ілюзії, і те служіння — водночас чудернацьке й самовіддане до самозабуття. То чи не співчуття пов’язувало Лорі з Богом?

Припустімо, що Бог таки створив людину, нехай не за своєю подобою, а відповідно до певних уявлень про Свою любов і дух, і пустив це творіння на землю, де те мусило нести тягар свого буття. Тоді чи не повинне серце Творця, того, чий розум обіймає все і вся, краятись від жалю при вигляді того, на що зійшли Його діти? Від жалю й від розпуки. Бо ж коли Земля — це величезна космічна пробірка, мертва зірка, по якій розсипали спори життя, аби побачити, які сходи вони дадуть, то це — один з найбільших прорахунків Бога, і бідні жертви невдалого досліду викликають лише співчуття.

І чи не були віддані Йому люди, такі, як пастор Педді чи ця напівбожевільна, єдиними представниками людського племені, на яких Він покладав надію урятувати свій експеримент? Ну й, звісно, у жодній божественній книзі ви не знайдете навіть слова про одну з найбільших Його невдач — ветеринара Ендрю Мак-Дьюї. А, зрештою, він такий, який є. Доїхавши до передмістя Інвераноха, Мак-Дьюї рішуче випростався, розправив плечі та випнув бороду вперед, аби все місто знову бачило давно йому знайому колючу постать.

Але, діставшись міста, Мак-Дьюї не поїхав додому, а повернув на бічну дорогу, що бігла через смугу буйного лісу, прямуючи до маєтку Стерлінгів, проїхав трохи і зупинився на узбіччі. Вилізши з машини, сів під буком, з-під якого проглядалися солоно-блакитні води Лоха, що виблискували вдалині, і повернувся до своїх роздумів.

Однак тепер, коли він знайшов і безлюдну місцину, і спокійну хвилину, думки, як це нерідко траплялося, відмовлялися вишиковуватися в чітку систему. Натомість вони розсипалися, немов ті візерунки у калейдоскопі, без жодного зв’язку та логіки, і сцени з минувшини, сьогодення та імовірного майбутнього злилися у безладній веремії.

Мак-Дьюї витяг із кишені люльку, набив, закурив. Людина, менш зациклена на власній персоні, ніж він, після поїздки до Глен-Ардарату була б уже іншою, ніж до поїздки, і у певному сенсі вона вже ніколи не була б такою, як колись. Та Мак-Дьюї не звик розв’язувати власні проблеми за допомогою тверезих міркувань. Самоспоглядання було для нього чимсь новим, і він не знав, за що йому хапатися у першу чергу. І поки що він не міг передбачити страшної та на перший погляд нерозв’язної дилеми, що чекала на нього в майбутньому, випробувань, що готувала йому доля, отих собак, які накинуться на нього, перш ніж йому вдасться розірвати ланцюг капкана, який тримав його на місці, та притягнути те, що від нього залишиться, туди, де йому допоможуть.

У верховітті над головою почулося знайоме сердите цокання, і по стовбуру найближчого до нього дерева, короткими перебіжками, раз у раз напружено спиняючись, збігла руда білка. Тварина була голодна, вона вже зналася з людьми і вміла брати їжу з людських рук. Білка спустилася на землю, картинно сіла, обгорнувшись пухнастим хвостом, і склала чорні лапки, які склали ефектний контраст із білою плямкою, що прикрашала темно-руді груди.

Мак-Дьюї запустив ліву руку в піджачну кишеню, в якій носив за звичкою всякі ласощі для тварин (на випадок, коли треба здобути довіру чи заспокоїти надміру збудженого чотириногого), дістав звідти морквину. Білка скокнула ближче, обережно, тендітними рухами прийняла дар, рудим спалахом скочила вбік кроків на п’ять, усілася, обнюхала гостинець.

Мак-Дьюї пахнув люлькою та проказав:

— Ну що, тепер ти задоволена?

Дивитися на білку й розмовляти з нею було легше, ніж міркувати.

— Не їж так швидко, — порадив він, — інакше матимеш проблеми з травленням, підчепиш глистів або ще якихось паразитів, ваш брат до цього діла дуже схильний. А це нездорово.

Білка швидко-швидко двічі-тричі прокрутила в лапках морквинку, відкусила, пожувала і всілася так, щоб добре бачити людину, яка говорила з нею.

— Дозвольте відрекомендуватися, — почала людина. — Мене звати Ендрю Мак-Дьюї, я ветлікар за фахом. Вас це могло б зацікавити, адже ветлікарі — це лікарі, які лікують людську живність, коли та захворіє. У цих краях мене трохи недолюблюють. Крім того, я не вірю ні в Бога, ні у Вищу Силу. В мене є дочка, моя рідна дитина, моя плоть і кров, але вона зі мною не говорить, бо коли її кішка захворіла чимось схожим на менінгеальний параліч, я був змушений умертвити її, щоб звільнити тварину від зайвих страждань.

Білка на хвильку перестала гризти і звела очі, пережовуючи те, що було у защічних мішках. Морква вже майже скінчилася.

— Так, ти спитаєш, чи конче було це робити, — продовжив Мак-Дьюї, — і матимеш рацію. Останні дні я досить часто сам себе про це запитую. Невже я зважився на це лише тому, що ревнував Мері-Pya до кішки? Та й чи не схибив я з її діагнозом? Мері-Руа — це моя дочка. Друге ім’я — Руа — їй дали за колір волосся, — бо він середній між твоїм забарвленням і кольором мого волосся. Дівчинка всюди тягала з собою цю кішку і навіть на ніч брала до себе в ліжко. Я бачив, як вона заривалася лицем у її пухнастий бік і обіймала, наче живу ляльку, і мабуть, це мене найбільше дратувало. Бачиш, дівчинка росте без матері, і я намагався бути їй батьком і матір’ю. А зараз вона плаче, побивається за вмерлою кішкою і геть не озивається до мене — до рідного батька.

Білка догризла морквину, опустилася на чотири лапи і махнула хвостом. Голос цього чоловіка починав діяти їй на нерви, і вона вже міркувала, чи не чкурнути звідси.

— Зачекай, — попросив її Мак-Дьюї. — Побудь ще трохи. Приємно, коли є з ким поговорити. Дивися, я знаю, що треба, щоб ти ще трохи побула зі мною. — Він видобув з кишені другу морквину і прицмокнув. — Забудьмо про мої проблеми, поговорімо про твої.

Білка подумала, прийняла моркву й тепер, заспокоєна дружністю незнайомця разом з його щедрістю, влаштувалася зовсім близько до нього.

— Що ти робиш, як захворієш? — запитав містер Мак-Дьюї. Він тільки тепер зрозумів, що ще жодного разу в голові у нього не виникало подібних запитань, а зрозумівши, дуже здивувався. — До кого тоді йдеш? Хто тобі підказує, яку траву й яке коріння слід їсти — якась стара мудра білка чи твій інстинкт? А може, ти забиваєшся десь під кущем і помираєш, усіма забута і покинута? Ангус Педді, мій сусід і священик, який служить Богові, каже, що жодна пташка не впаде з неба так, щоб Він про це не знав. Гаразд, і що ж тоді він робить? Дивно, але я ніколи не натрапляв на мертву білку, їжака, оленя… Що з вами стається після смерті? Невже просто з’їдають хижі птахи та звірі? Де ваші могили?

Мак-Дьюї продовжував ставити запитання і сам же на них відповідав.

— Ти маєш друзів? А чи часто доводиться бути самотньою? Як там твої дітки? Між вами все гаразд, ви розумієте одне одного? Скажи, у тебе не буває так: ти дивишся на них — і бачиш, що вони вже не такі, як ти, їхні уми вже не підвладні твоїй волі, і це лягає між вами нездоланною прірвою? В такі миті тобі не здається, що серце твоє від розпуки от-от розірветься? Ти, мабуть, так само їх любиш і так само надто швидко втрачаєш їх, правда?

Під завісу своєї розмови він поцікавився у білки:

— Скажи, ти живеш повноцінним життям, наповненим любов’ю і щастям, горем та тривогами? Чи, може, ви тільки те й робите, що скачете з гілки на гілку в пошуках їжі, вимощуєте гнізда, народжуєте малят, а потім помираєте, і, мабуть, ви щасливі тим, що ви — лишень створіння лісу, які не мають душі, на відміну від мене, людини, істоти розумної? Хто відповість мені на це запитання?

Білка доїла морквину і намірилась тікати.

— Ну добре, бачу, що не ти, — підсумував містер Мак-Дьюї та підвівся з землі. Білка кинулася геть, пробігла кілька ярдів, але раптом спинилася, сіла, підморгнула одним оком — і тільки після того зникла за стовбуром дерева. Мак-Дьюї пахнув люлькою і відчув якусь дивну полегшу. Повернувшись до джипа, він сів за кермо і рушив додому. Наближався час купати Мері-Pya та сідати за вечерю.

Щовечора, вертаючись додому, Мак-Дьюї сподівався, що дочка виглядатиме на нього біля входу, та щоразу його чекало розчарування. Гнів давно вже змінився збентеженням, до якого домішувався біль душі.

За порадою містера Педді він намагався дивитися крізь пальці на той факт, що його рідна дочка мовчить, як води в рот набравши. Він говорив до неї, байдуже, що дівчинка не відповідала на його репліки, і щосили намагався поводитись так, немовби між ними нічого не сталося. Він купав її, як і перше, вечеряв у її товаристві, а потім укладав її спати. Та була тут одна невеличка відмінність: Мері-Pya навідріз відмовлялася молитися у присутності батька, і містерові Мак-Дьюї не залишалося нічого іншого, як прийняти цю дивну вимогу, й тепер на час вечірньої молитви його заступала місіс Мак-Кензі.

Та він узяв собі за правило щовечора вертатись до її кімнати, схилятися над її ковдрою і цілувати дівчинку, бажаючи їй доброї ночі. Вона терпіла, не пручалася, лежала, втупившись у стелю, а її погляд та думки блукали десь далеко звідси. Мері-Pya жодного разу не відповіла на батьків поцілунок.

Коли Мак-Дьюї повернувся додому, то ні при вході, ні у коридорі на нього ніхто не чекав. Місіс Мак-Кензі метушилася на кухні. Він зайшов до дитячої, що містилась на першому поверсі, навпроти його кабінету. Мері-Руа склавши руки сиділа на іграшковому стільчику. Усі її улюблені ляльки були поскладані у кутку.

Мак-Дьюї взяв дочку на руки і сказав:

— Привіт, курчатко. Твій тато вже вдома. Щось йому скажеш?

Усяка стороння людина одразу признала б у них батька й дочку: в обох руді чуприни та голубі очі, і в обох — уперте, задерикувате підборіддя, що дивиться на тебе немов з викликом.

Тримаючи Мері-Pya на руках, безмовну і непримиренну, як завжди, Мак-Дьюї не зміг не помітити, що шкіра в дівчинки стала якась липка на дотик.

— Еге, — сказав він, — мені це не подобається. Мабуть, попросимо лікаря Стрейсея, щоб він завтра вранці прийшов до нас і подивився на тебе. Мері-Pya, чи ти, бува, не захворіла?

Дівчинка мовчала, зціпивши вуста, і Мак-Дьюї сказав:

— Ну що ж, добре. Давай скупаємося, повечеряємо і раніше ляжемо в ліжко — там тепло і затишно. А поки тебе купатиму, я розповім тобі історію про відважного борсука, що мешкав у лісах Глен-Ардарату, і про те, як Руда Глен-Ардаратська Фея, що мешкає у кам’яній хатині з лісовими, польовими й водяними друзями, врятувала його від загибелі.

Уже під час купання, коли Мері-Pya сиділа голяка у ванні, Мак-Дьюї з тривогою зауважив, що дівчинка помітно схудла, шкіра має хворобливий вигляд, та й колір її важко було назвати здоровим. То вже була зовсім не та рожева жабка, яка любила гратися іграшками у воді, стріляти слизьким шматком мила та зчиняти галас. Тепер, коли, приміром, потрапляло мило в очі, Мері-Руа навіть не морщилася.

І все ж таки було видно, що дівчинка прислухається до його розповіді.

Мак-Дьюї розповідав — і сам чудувався, як випадок, що можна описати кількома словами, у нього переріс у цілу розповідь, і у ньому самому мимоволі міцніло приязне ставлення до борсука, чий подвиг він описував тепер дочці.

В його інтерпретації борсук поставав не просто звіром, а особистістю — героїчною, шляхетною, відважною, якій знайомі людські почуття та переживання. Він гуляв собі лісом, любив життя і світ, у якому він жив. Коли ж шляхетний звір опинився у пастці, Мак-Дьюї пережив справжнісіньку душевну муку, а Мері-Руа навіть сплакнула, і це були перші звуки, які батько почув від дочки. Щоправда, вони були адресовані не Мак-Дьюї, а безталанному звірові.

Не шкодуючи фарб, Мак-Дьюї описував титанічну боротьбу борсука за життя, його відсіч нападаючим псам і навіть повідав, яких неймовірних зусиль вартувало йому розірвати капканний ланцюг і доплентатися до хатини Рудої Відьми. А коли він дійшов до місця, де Лорі взяла зраненого звіра на руки і стала колисати, щоб заспокоїти його, з очей Мері-Руа ринули сльози. І це так само були перші сльози, що він бачив відтоді, як дочка з риданням благала батька не вбивати кішку.

Того вечора, зайшовши до кімнати, щоб завершити свій ритуал і поцілувати дівчинку, про що його, зрештою, ніхто не просив, Мак-Дьюї схилився над ліжком і промовив:

— Відважний борсук скоро зовсім одужає, і якось ти його побачиш…

Він взяв її на руки, поцілував, і руки дівчинки, немов самі собою, лягли йому на плечі. Тримаючи дочку на руках, Мак-Дьюї прошепотів:

— Я люблю тебе, Мері-Руа…

Невже йому здалося, що худенькі руки дівчинки відповіли обіймами — легкими, заледве відчутними, та все ж таки обіймами? Невже насправді? Серце, яке несамовито билося у грудях, підказало Мак-Дьюї, що так усе й було. На якусь куцу мить дівочі руки зімкнулися навколо нього, пригорнулися до Мак-Дьюї.

Він поклав Мері-Руа назад на подушку, й хоч дівчинка і далі з ним не говорила, душа його співала: крига її відчуження дала першу тріщину!

Мак-Дьюї ще раз поцілував дочку, вийшов зі спальні, але двері до неї вирішив сьогодні залишити прочиненими: ану як дівчинка вночі прокинеться і стане кликати його до себе! Усамітнившись у себе в кабінеті, він ще кілька годин займався паперовою звітністю по місту та округу, перш ніж і сам пішов до ліжка. Лягаючи, він відчував на серці таке полегшення, якого вже давно не відчував.

17

Я, богиня Баст-Ра, збираюся здійснити справу, справді гідну богині.

У мені пробудилася сила, яку була закладена великим богом сонця Ра і великою богинею місяця Хатор.

Я каратиму винних.

Я вершитиму чужі долі.

Бути богом непросто. Кому, як не мені це знати, бо я була богинею і продовжую залишатися нею.

Люди заздрять божественній силі. А я заздрю людям. В них є можливість обирати між добром і злом.

Для богів не буває ні добра, ні зла — для них існує тільки власна божественна воля.

Цю ніч з моєї волі скоїться зло, яке має знищити Рудобородого.

Недарма я відома людям як Сехмет-Баст-Ра, як Та-що-Рве-і-Мече.

18

Подеколи серед літа, коли тепле південне повітря наражається на холод північного моря, по довгій улоговині Лох-Фіну гуляють дужі теплі вітри. Нагріті повітряні маси зі свистом носяться лабіринтами моря та суші в районі дельти Клайду[33] й Кілбреннанського каналу, шукаючи бодай якусь продушину, щоб вирватися з цього плетива і полетіти далі.

Ці вітри на Шотландському нагір’ї траплялися не так часто, як фени[34] у Швейцарії та Австрії, чи містралі[35] у Франції, але, на відміну від них, вони приносили тривогу і неспокій, ляскали дверима, вікнами та незачиненими ставнями і страшно завивали у коминах, але не так, як завивають вітри взимку, а на свій, особливий, копил. Коли ж такий вітер налітав на води Лоху, його поверхня хвилювалася, плескалася й бралася чорториями. Собаки у таку погоду вили й гавкали на все, що бачили, а люди ставали дратівливі. Ці вітри рідко затримувалися тут надовго, звичайно за добу вони неслися геть, підіймалися в небо і ставали купчастими хмарами, які потім вибухали грозою. Такі грози над Шотландським нагір’ям були нечасті, але дуже грізні.

І ось така сама стихія розгулялася тієї ночі, коли містер Мак-Дьюї, упевнений, що гра у мовчанку, в яку стільки часу гралася дочка, скоро закінчиться, сидів у себе в кабінеті, закінчував роботу з паперами і готувався до скорого сну.

Буря заявила про себе дужим лясканням віконниць на другому поверсі, й Мак-Дьюї стрілою кинувся нагору зачиняти їх. І варто було висунутися з вікна, як вітер з якоюсь нездоровою втіхою накинувся на рукави його сорочки, люто скуйовдив чуприну, відшмагав по щоках і очах, повергаючи в повне сум’яття. Він поквапно зачинив вікна, перевірив, чи міцно вони замкнені, і лиш тоді зітхнув з полегшею.

Якось Мак-Дьюї вже довелося відчути на собі силу шотландського містралю, й він вирішив пройтися домом, щоб перевірити, чи добре замкнені віконниці, вікна й двері чорного ходу. Дорогою зазирнув до дитячої кімнати: чи не збудилася, бува, Мері-Pya від гупання віконниць, але дівчинка спала спокійним сном. Він зачинив вікно в дитячій, щоб воно не ляскало, коли вітер подужчає й почне вриватися в оселі. Пересвідчившись, що тепер ані будинкові, ані тим, хто у ньому, ніщо не загрожує, він пішов до своєї кімнати, роздягнувся і ліг.

Годинник показував половину одинадцятої, коли Мак-Дьюї вимкнув світло і, лежачи у темряві, став прислухатися до завивання вітру в телефонних дротах та лініях електромереж, і далекого гуркоту: це розбурханий Лох котив свої хвилі на гальковий пляж. Ніч була важка й тривожна, але Мак-Дьюї гріла думка, що затяжне й малоприємне протистояння між ним та дочкою нібито добігає кінця, і за кілька хвилин він поринув у сон.

Мак-Дьюї прокинувся від протяжного жалобного котячого завивання, яке лунало зовсім поряд. Він не знав, скільки часу проспав — півгодини, годину? Котячий крик лунав, як гімн шаленій ночі. Буря розійшлась на повну силу, невтомний вітер струшував кожну деревну галузку, кожен листочок. Лох з ревом огризався на навалу вітру. Деренчали під поривами вітру покрівлі будинків, а все, що погано лежало надворі, несамовито літало по вулицях.

Мак-Дьюї прокинувся, холонучи від страху, який охоплює людей, коли ті раптом опиняються сам-на-сам з розбурханою стихією. Його нерви бриніли, як дроти за вікном, і кожен звук, кожна вібрація здавалися йому сильнішими і гучнішими, ніж були насправді.

Кіт знову завів свою пісню:

— Мру… мру… мррррррру!

Цього разу нявкання лунало прямісінько під його вікном, і від цього звуку в Мак-Дьюї волосся на голові стало сторч. Він підвівся в ліжку, спершись на лікоть, і став прислухатися.

Мак-Дьюї був таки звичайним чоловіком, і перша дума, що виникла в нього, була така: не інакше, як до нього, палаючи помстою, прийшов привид Томасини! Він затремтів, охоплений пітьмою, та потім грубо засміявся і відігнав цю думку геть. Усі сусідські будинки аж кишіли котами — вони сиділи на порозі, підвіконні чи не кожної оселі Аргайлського проїзду.

Та все ж таки, почувши звук удару і шкрябання по підвіконню, містер Мак-Дьюї не полінувався увімкнути світло — і встиг розгледіти жаринки очей, що палали розжареним кобальтом, рожеву мордочку та білі зуби. Ще мить — і це видиво зникло.

Містер Мак-Дьюї, рознервований цим видовищем та завиваннями вітру, залишався у ліжку, чекаючи та прислухаючись, і все вдивлявся в порожнє вікно. Краєм ока він розгледів годинник — початок першої.

Кіт знову завив, і цього разу йому відповів інший кіт, і в голові Мак-Дьюї наче крутнувся розжарений цвяшок, коли до нього донеслося несамовите:

— Томасина!..

Крик долинав з кімнати Мері-Pya, й від нього в Мак-Дьюї аж мурашки пішли по спині. А ще за мить він почув лопотіння її ніг та побачив білий спалах дівочої піжами. Дівчинка пробігла повз його спальню, а потім почувся звук передніх дверей, що розчинились навстіж, і літній містраль, мов зграя оскаженілих псів, увірвався в будинок та промчав по коридору, зі стукотом перекинувши підставку для парасольок, розметавши папери і навіть скинувши картину зі стіни.

Охоплений страхом та нічною панікою, Мак-Дьюї зіскочив з ліжка, швидко натягнув штани, схопив з нічного столика електричний ліхтарик, увімкнув його — і вибіг з дому, охоплений тисячею жахів і лихих передчуттів.

Світло ліхтарика одразу вихопило з темряви постать дівчинки — худеньку дитячу постать із розпущеним волоссям та босими ногами, що ляпали по бруківці, біжачи за котом. І тієї ж миті на нього накинувся вітер, вдарив його, одурманив, почав штовхати й смикати, неначе випробовував і без того напружені нерви.

— Мері-Руа! — закричав він, пересилюючи сотню нічних шумів. — Мері-Руа, повернися!

Дівчинка його не чула, а може, не хотіла чути, але кіт, за яким вона бігла, раптом кинувся праворуч і дременув через дорогу. Закричавши не своїм од люті голосом, Мак-Дьюї розмахнувся і щосили жбурнув у кота важким ліхтарем.

Ліхтар, дзенькнувши, впав на бруківку, розбився і покотився по дорозі, неначе збита кегля. В кота він не влучив, і той, дико завивши, ледь видним при нічному світлі спалахом гайнув через садову стіну. А потім дівчинка розвернулася — і побачила батька, котрий стояв, застигнувши в тій самій позі, що й до кидка ліхтарем. Світло, яке лилося з будинкових дверей, освітлювало його кремезну постать, а вітер шматував сорочку на ньому і куйовдив волосся на його голові.

Дівчинка стояла, хитаючись од вітру, а на обличчі у неї застиг нажаханий вираз, якого Мак-Дьюї в житті ще не бачив. Вона розтулила губи, неначе щось кричала чи хотіла крикнути, та жоден звук з них не злетів. Батько підійшов до дочки, притиснув до грудей її тільце, яке струшував дикий дрож.

Він огорнув її собою, немов бажаючи відгородити від усяких негараздів, і прокричав:

— Мері-Pya, все гаразд! Усе гаразд, я тут. Це був поганий сон — і все.

Перемагаючи вітер, він дійшов до будинку, зайшов усередину, плечем зачинив вхідні двері — і опустився навколішки, не випускаючи з рук тремтячу дівчинку.

— Отак, Мері-Pya. Це все тобі просто наснилося. Нічого не бійся. Тебе розбудив старий кіт місіс Куросс. Я його кишнув, і він утік за той паркан… Хай знає, як лякати мою донечку!..

Найбільше його непокоїло те, що дівчинка стояла — і мовчала, як німа. Вона навіть не схлипнула жодного разу, а в очах її ясно читалися ожилі страх і ненависть. Маленьке тільце дівчинки нестримно тремтіло у його руках.

Мак-Дьюї сказав:

— Доцю, ти дуже сильно перелякалася, але повір, ти у повній безпеці. Давай ми підемо до кімнати і поспимо, гаразд?

І він на хвильку відсторонив від себе нещасну, тремтячу дівчинку, чекаючи, якою буде реакція. Йому хотілося, щоб донька заплакала, щоб вона кинулася йому на шию, припала до нього, притулилася до його щоки заплаканими очима, і тоді б він її заспокоїв, розрадив… Та нічого такого не сталося.

— То була не Томасина, — безпорадно відповів Мак-Дьюї.

Він узяв дитину на руки, заніс до свого кабінету, поклав на ліжко і розгладив подушку в неї під головою.

— Уранці ми попросимо лікаря Стрейсея, щоб оглянув тебе, — сказав містер Мак-Дьюї. — А тепер присувайся до татка, і ми ще трохи поспимо.

Та перш ніж вони заснули, Мак-Дьюї ще довго відчував сильний, але цілком безгучний дрож, який бив тіло дівчинки. Цей дрож скидався на ридання, що не могли чи не хотіли вихопитися назовні.

* * *

Лікар Стрейсей сидів у кабінеті містера Мак-Дьюї і теребив печатку на кінці масивного годинникового ланцюжка. То був приємного виду огрядний чоловік з твердим сталево-сірим волоссям й обвислими щоками й сумовитими очима гончака. Роки медичної практики не лише додали йому лікарської мудрості, а й пом’якшили його серце, настільки, що м’якість цю доводилось ховати під удаваною сухістю манер і чимось на зразок лікарського песимізму.

Він говорив, замислено і безрадісно, не відриваючи очей від грубої різьбленої печатки, яку тримали його пальці.

— Дитина втратила здатність говорити. Ви це знали?

Пересилюючи млосне відчуття, що розтікалося по тілу, Мак-Дьюї сказав:

— Вона вже цілий місяць до мене жодним словом не озвалася, відколи принесла до мене свою кішку Томасину, яка мала менінгіт. Лапи в неї були паралізовані, довелося приспати її. А з іншими вона продовжувала говорити.

Лікар Стрейсей кивнув:

— Так, розумію. Та тепер вона взагалі не говорить.

І тут до Мак-Дьюї дійшло, що означала лиховісна тиша, яку він чув тієї ночі.

— Ви знайшли якісь… — запитав він.

— Поки що — нічого, — визнав лікар Стрейсей. — З голосовими зв’язками в дівчинки неначе все гаразд. Та зазвичай причина такого оніміння криється глибше… — він зніяковіло кахикнув, передчуваючи наближення найважчої миті розмови. — …мовних центрах головного мозку, або, скажімо, у якихось менш осяжних матеріях. Може, в дівчинки був якийсь шок?

— Так, — кивнув Мак-Дьюї, — думаю, що був. Минулої ночі, коли була буря, я прокинувся від котячого нявкання під вікном. Дівчинка теж прокинулася — і, закричавши «Томасина!», вибігла з дому і побігла за цим котом. Я кинувся за нею…

— І що, це справді була Томасина? — насторожився Стрейсей.

— Та ні, навряд. Томасина ж померла. Я бачив мигцем, і по-моєму, це був хтось із сусідських котів. Але спросоння Мері-Pya могла все переплутати й прийняти нявкання того кота за крик Томасини — своєї покійної кішки. Коли я наздогнав малу, взяв її на руки і поніс додому, вона вся тремтіла… Я заніс її до себе і поклав у ліжко…

Лікар кивнув і спитав:

— А скільки часу тривала ця хвороба?

— Хвороба? — стрепенувся Мак-Дьюї. — Ні, лікарю, дівчинка нічим не хворіла! — А потім, пригадавши розмову з пастором, додав: — Втім, містер Педді мені натякав… А вчора ввечері я й сам помітив, що шкіра в дівчинки на дотик аж липка.

— Що ж, — промовив лікар Стрейсей, — ви не перший і не останній лікар, який упритул не бачить хвороби у себе під носом. Проте ваша дитина була важко хвора, і саме це я хочу донести до вашої свідомості.

Мак-Дьюї тяжко зітхнув.

— А що стосується причин її хвороби — є в вас якісь міркування?

— Ще ні. Мало того, я навіть не певен, що ми повинні чогось побоюватися всерйоз. Дівчинку треба ретельно обстежити, зробити всі аналізи. Ось тоді й побачимо. А поки я б радив постільний режим. Тиша, спокій, годіть їй в усьому — і увага, увага та ще раз увага! Дівчинка пережила серйозний переляк, та будь-хто на її місці злякався б не менше. Те, що спершу було грою, зайшло надто далеко. Ага, і ще… Не намагайтеся замінити утрачену кішку собакою чи іншою кішкою, це тільки…

Почувши це, Мак-Дьюї підскочив, як ужалений, і щосили торохнув кулаком у стіл. Лікар, заспокоюючи його нерви, прикрив його руку своєю.

— Жаль! Та вже що зроблено, те зроблено… — Стрейсей важко підвівся. — Отож, робитимемо все, що в наших силах. Я дав дівчинці заспокійливе. Може, це просто дитяча хвороба, яка дрімала до пори до часу, ще додайте сюди сильний стрес… Словом, з наскоку тут не розберешся, потрібен час. Я ще зайду до вас сьогодні ввечері…

Мак-Дьюї провів лікаря до порога. Стрейсей у кількох словах пояснив, що він не в захваті від ситуації загалом, і Мак-Дьюї уперше у житті (так, принаймні, він думав) не позаздрив професії лікаря. Звісно, лікар — друг сім’ї, цілитель, гуманіст, усе це, безперечно, так. А з іншого боку, кому, як не йому, коли медицина безсила, доводиться безпомічно розводити руками і без жодних еківоків ошелешувати домочадців хворого: «Тримайтеся. Це кінець».

Він здригнувся, та вирішив будь-що тримати себе в руках. Адже добре відомо, що лікар Стрейсей радше перебільшить загрозу, ніж уселятиме в вас безпідставний оптимізм, що здатний породити в рідних хворого не менш безпідставну надію. Та й результати первинного обстеження показують, що в організмі дівчинки не відбулося нічого серйозного…

Мак-Дьюї не знав, що й думати. Якщо він таки втратить дочку, то від такого удару навряд чи оговтається. І він уже вкотре проклинав злощасного кота, через якого сталася ця веремія, та ще якраз у той момент, коли крига відчуження між батьком і дочкою дала найпершу тріщину. Цей кіт прийшов, ніким не званий, наче привид з потойбіччя, його поява оживила спогади про Томасину, і цього вистачило, щоб завдати нищівного удару по дівчинці, а отже, і по самому Мак-Дьюї.

Прийшовши з роботи додому, містер Мак-Дьюї першим ділом зайшов у доччину кімнату. Дівчинка спала, і тільки зараз, придивившись до неї, він зрештою помітив те, що мав би помітити вже давно: синюваті кола під очима, прозору блідість її шкіри і безкровні губи.

Місіс Мак-Кензі механічно, вже, мабуть, удесяте за сьогодні, витирала пил у сусідній кімнаті, проте та її зір і слух постійно обернені до дитячої.

Мак-Дьюї підійшов до старої жінки, помітно змарнілої від переживань, і, намагаючись говорити якомога добріше, сказав:

— Місіс Мак-Кензі, все гаразд. Намагайтеся бути поблизу — раптом Мері-Pya прокинеться і їй щось знадобиться. А кухня зачекає. Дівчинці потрібен спокій і людина, якій вона довіряє. Вона пережила сильний шок і тимчасово утратила мову. Коли ж раптом щось запідозрите, а мене не буде вдома, то не вагайтеся і викликайте лікаря Стрейсея.

Місіс Мак-Кензі зиркнула на ветеринара, і Мак-Дьюї був уражений ворожістю в її очах. Стара навіть не намагалася її приховати.

— Ви кажете — «шок»? — просичала вона люто. — А по-вашому, мало бути щось інше? Дівчинка гине за Томасиною, яку ви просто взяли і приспали, начхали навіть на те, що власниця кішки — ваша рідна дочка! Аби не закінчилося все тим, що Мері-Pya піде слідом за Томасиною, та якщо таке, боронь Боже, станеться, то єдиною людиною, винною в цьому, будете ви — ветеринар Мак-Дьюї. Я вже давно хотіла вам це сказати, та все нагоди не було. А буду я тут далі працювати, чи не буду, ви вже вирішуйте самі.

Мовчки проковтнувши гірку пігулку, Мак-Дьюї кивнув — і сказав:

— Місіс Мак-Кензі, будьте коло дівчинки. Сьогодні ввечері до нас прийде лікар Стрейсей, він може принести якісь новини, і хтозна, раптом це буде щось обнадійливе.

Покинувши дім, він повернувся до ветклініки і став збирати саквояж, готуючись до об’їзду. Кішка не йшла йому з голови. Не був би він таким гарячкуватим, оглянув би її, помістив би її в клітку, пустив до неї Віллі Беннока — вона здохла б однаково, та донька сприйняла б цю втрату зовсім інакше. Він пригадав слова місіс Мак-Кензі — «начхали навіть на те, що власниця кішки — ваша рідна дочка!». Чи стара має рацію? Невже весь той поголос, який гуляв їхнім містечком і де фігурував сам Мак-Дьюї, відбивав реальний стан речей?

Аби притлумити душевний біль, що ні на мить не полишав його, Мак-Дьюї полинув думкою до химерного світу — чужого, нетутешнього, — потрапити в який можна хіба що через прозорі чарівні дверцята. Отой світ був далеким і химерним, як царство Королеви Маб.[36] Десь там, на лісовій галявині, стояв Чаклунський Дуб зі срібним Дзвоном Милосердя, а під ним притулився кам’яний будиночок, де мешкала руда жінка. Дивачка, не така, як усі, але ніхто не дбав про хворих і поранених диких звірів так, як вона. Ось Мак-Дьюї подумки смикнув за Дзвін Милосердя, Безумна Лорі вийшла з хати, спитала, кому потрібна допомога, і Мак-Дьюї відповів: «Мені».

І тільки-но тепер Мак-Дьюї звернув увагу, що він механічно, сам того не помічаючи, зняв з полиці пакуночок сухого гіпсу. І згадав, як обіцяв Безумній Лорі, що приїде до неї і накладе гіпс на плече борсукові. Він підняв саквояж, кинув у нього пакунок — і вийшов надвір.

19

О-хо-хо, якби ви бачили, як я витанцьовувала того ранку! Я бігала, стрибала, викочувалась по землі — чого я тільки не робила. Для початку я пружно, не згинаючи лап, відштовхнулася від землі та скокнула вбік, і так — вісім разів. Зробивши це, я пробіглась навколо Чаклунського Дуба, заскочила на стовбур — і зіскочила на траву!..

Я прищулила вуха і носилася, мов навіжена. А потім погнала до Лорі, і коли до неї залишалося зовсім трохи, пішла юзом по траві. Проїхавшись, я відштовхнулася від власної тіні, злетіла над землею, а приземлившись, почала вмиватися.

— Таліто! — сміялася Лорі. — Яка ж ти сьогодні кумедна!

Еге, я ще ніколи не була така весела, прекрасна і божественна. Шалений вітер, що буяв ту ніч, як той давній пустельний Хамсин,[37] повернув мені здатність вершити людські долі. Я здійснила ідеальну капость — і була на сьомому небі щастя.

Я танцювала, насолоджуючись тим, що знаю таке, чого ніхто не знає. Жодна жива душа не бачила, як я звідси пішла і як повернулась. Я прослизнула попід самим носом у недолугих псів, а вони й вухом не повели, і коли вранці Лорі прокинулась, то я лежала у своєму кошику і спала, мов нічого не було. Але ту ніч я вже була не просто кішка, а колишня могутня богиня.

Вуллі, Мак-Мурдок і Доркас зі своїми кошенятами повилазили надвір і дивились, як я бігаю — спочатку чимраз ширшими колами, а тоді по прямій, галопуючи по-котячому, витягуючи все своє тіло, викидаючи лапи так, що я навіть не бігла, а линула, ледве торкаючись землі. Потім знову побігла по колу, розпушивши хутро і хвіст, підлетіла до Лорі, перекинулася горічерева і давай викачуватися з боку на бік у неї в ногах. Лорі засміялася, перекинула мене на спину, потерла мені черевце, підборіддя й сказала:

— Таліто, ти сьогодні якась не така.

Моя веселість передалася собакам: вони застрибали, загавкали… Запурхали птахи у верховітті, й сорока, пролопотівши крильми, застрекотіла:

— Таліта ненорррмальна!..

Кошенята крутилися на місці, ловлячи себе за хвіст, білка на Чаклунському Дубі плигала з гілки на гілку. Та де їм було зрозуміти справжню причину моїх радощів! А я раділа, що врешті-решт мені вдалось наслати на простого смертного по-справжньому божественне покарання. Все сталося достоту так, як в ті давно минулі дні, коли ще я була істотою всезнаючою та всесильною.

Та навіть витанцьовуючи з радощів, я не могла повною мірою відчути задоволення від насланої кари, а все тому, що ніхто в цих краях не вірить у моє божественне походження. А втім, мабуть, Лорі про щось здогадувалася, бо вона дуже мудра, та й очі в неї, мов у жриці, що прислуговувала мені у Давньому Єгипті. Та все одно, життя тепер було не те, що колись, а коли на тебе вже не дивляться як на богиню, погодьтеся, тут не до радощів.

Лорі того ранку теж була як ніколи весела. Годуючи своє птаство і звірів, вона весь час співала. Це була просто мелодія, без жодного слова. Ця мелодія народилася в людських серцях, коли світ був ще молодий. Приємні звуки її співу нагадали мені звуки флейт у храмі Хуфу. Раз по раз Лорі спинялася й до чогось прислухалася та все позирала на стежку, що вела до будинку через Глен. Схоже, вона когось чекала.

Коли сонце перейшло за полудень, дзенькнув Дзвін Милосердя. Я кинулась на дерево біля сараю, і саме вчасно, бо хто, по-вашому, прийшов? Авжеж, отой Рудобородий.

Звичайно, я була богиня, хранителька небес, могла сукати людські долі, але цього бороданя я ненавиділа і боялася.

Я закричала, немов навіжена:

— Обережно, Лорі! Будь пильна, а ще краще жени його геть! Я наклала на нього прокляття, стережися його, як чуми! Кожному, хто бодай заговорить із ним, буде непереливки. Жени його втришия, нехай це стане йому карою за зло, що він чинив на цьому світі. Будь обережна!..

Та Лорі так мене й не зрозуміла, а підійти до неї я не могла. В моєму храмі, у Бубастісі, все було б зовсім інакше. Там мені було варто просто подумати, відчути хоч найслабшу загрозу чи одкровення, як верховна жриця Неферт-Амен зривалася з місця, скидала накидку з обличчя і вигукувала:

— Слухайте, слухайте всі, що сказала Баст-Ра!

І всі мої шанувальники, які були у дворі храму, простиралися ницьма і, намагаючись не дивитись у мій бік, на всі лади вихваляли мою мудрість…

Лорі та Рудобородий разом зайшли у сарай.

Приїхавши того ранку, він приїхав потім і на другий день, і на другий після другого, і навіть потому продовжував їздити.

Я спостерігала за ним через отвір в даху і дізналася, як його звати і чим він займається. Ендрю Мак-Дьюї, лікар-ветеринар, живе й працює в тому місті у долині, до якого час від часу навідується Лорі, щоб запастись то тим, то сим. Це він урятував скаліченого борсука, котрий прийшов до Лорі, стікаючи кров’ю. Дивно, чому ж я так його боялася? Таж я Баст-Ра, богиня-кішка, моє покликання — володарка землі. І все одно при вигляді отого чолов’яги мені аж кров у жилах гусне. Я стаю мов сама не своя, тремчу і кидаюся геть, як найдрібніша миша-страхопуд.

Але ж чому? Хто він такий, щоб я його боялася? Бачила його я тільки раз у житті, та й то в тому віщому сні. Але мій божественний розум підказує: цей чолов’яга — котовбивця, тому на ньому лежить тавро злодіяння, і я мушу скарати його.

Цей Мак-Дьюї втаємничував Лорі в ази ветеринарної науки, й що довше він її навчав, то більше втирався до неї в довіру. Я бачила, як він показував, як накладати гіпс на плече і лапи лапи борсука, і Лорі, стоячи пліч-о-пліч із Рудобородим, робила перші кроки у тваринній хірургії, а той все, знай, лабузнився до неї, чудувався, які вправні в неї пальці, як у її руках найдикіша бестія перетворюється на сумирне ягня. Наклавши гіпс, Мак-Дьюї підняв борсукову голову, посмикав за вуха, потріпав за загривок і сказав:

— Я думаю, старий, це не остання твоя битва, і ти ще побрикаєш. І коли плече твоє загоїться, ти у разі потреби ще добряче даси прикурити цим псам. А от пастки минай десятою дорогою.

Борсук закотив очі й подивився на Мак-Дьюї, наче відданий пес, а коли я побачила усмішку Лорі, що також призначалася ветеринарові, то ледь не здохла від ненависті та ревнощів. Якби мого страху перед ним було бодай на краплю менше, я блискавкою скокнула би через дірку в даху до сараю та перегризла б йому горло.

Другого дня я знову стежила за ними, дивилась, як Мак-Дьюї вчить Лорі вправляти зламане вороняче крило і ставити на нього шину. З огидою і заздрістю, що годі описати, спостерігала я за їхніми рудими головами, що, мало не торкаючись одна одної, схилилися над чорним птахом; за їхніми пальцями, які, ладнаючи поламане крило, мимохіть доторкалися одні одних.

Мак-Дьюї, схоже, дуже сердився, коли Лорі заводила мову про своїх незримих друзів, з якими часто вела бесіди у лісі чи в невеличких гротах на кам’янистих розсипах Глену. Якось він походжав по кімнаті, встромляючи руду бороду в кожну поличку, в кожну баночку з мазями, які тримала на них Лорі, а потім — ну що ж йому лишалося робити! — впихав у банки палець або ніс, нюхав, на смак навіть пробував. І якось раптом поцікавився:

— Лорі, відколи ви так розумієтесь на лікарських рослинах? Ваша фармакопея[38] — вище всяких похвал!

— Лісовий народець, — просто відповіла Лорі.

Після такої відповіді Мак-Дьюї зиркнув на неї, мов розлючений бик, і гримнув:

— Що ви верзете! Лорі, я запитав це, щоб почути нормальну відповідь, а не цю маячню!..

Спостерігаючи за ними крізь дірку в даху, я плюнула на Мак-Дьюї і знову наслала на нього прокляття: та й як інакше, коли через нього в очах у Лорі заблищали сльози. Вона виглядала так, як виглядає мала дитина, котру вишпетили за якусь провину.

— Він мешкає під папоротями, — пояснила Лорі. — Ці істоти дуже рідко потрапляють нам на очі, але інколи, якщо тихесенько наблизитися до куща, то можна розібрати їхнє шепотіння…

— Вибачте, Лорі… — пробелькотів той Мак-Дьюї. — Я не хотів…

Проте чого саме він не хотів, я так і не почула.

Якось іншим разом ветеринар поцікавився в неї:

— Лорі, а хто ви така?

— Ніхто. Просто Лорі.

— Але ж Лорі, звідки ви тут узялися?

— Слігахан, острів Скай, це біля пагорбів Кухуліна.[39]

— Далеченько.

— Так.

— Лорі, у вас є живі батьки, родичі, чи ви самі як палець?

— Немає.

— Як же вас сюди занесло?

— Ангели привели.

Мак-Дьюї знов метнув на неї спопеляючий погляд.

Уроки, які він давав, не минали даремно: Лорі ставала вправнішою, краще розбиралася в науці зцілення, переймала його методи, й тепер робота рухалася у них швидше, а розмов за роботою було менше. Лорі чудово знала наперед, що саме може знадобитися ветеринарові, і мала потрібну річ напохваті ще до того, як він про неї згадував.

Якось він приніс у кошику маленького собачку. Той мав якусь важку хворобу. Мак-Дьюї поставив кошик на стіл поряд з ножами та медичним інструментом, який носив у саквояжі, і потім вони разом з Лорі довго чаклували над собакою. Він усе їй пояснював, а Лорі тримала напоготові усі потрібні йому речі.

Коли роботу було зроблено, Мак-Дьюї сказав:

— Лорі, можна я залишу його в вас? Я зробив усе, що міг, але тварині треба щось іще, і дати це можете тільки ви… А як видужає, я його заберу.

Коли ветеринар пішов, Лорі вийшла з сараю і стояла, дивлячись йому вслід, поки той не зник за поворотом стежки і не затихли звуки його кроків. Я зіскочила з даху на бук, спустилася на землю, стала тертися об її ноги, і почула, як Лорі шепоче:

— Хто я? Що я?

І врешті:

— Що ж це таке зі мною коїться?

Я потерлась об її кісточки ще дужче, та вона мене навіть не помічала.

20

Лікар Стрейсей та Ендрю Мак-Дьюї неквапною ходою прогулювалися узбережжям Лоху, замислено вивчали сірі води, чайок, що походжали омитим прибоєм піщаним пляжем, і ще — важкий, свинцево-сірий день. Ген-ген удалині, з другого боку видовженої затоки, понад видолком стрімко линули хмари, тягнучи за собою дощову запону.

Через сіру, безбарвну погоду навіть борода Мак-Дьюї та його чуприна, здавалося, втратили трохи своєї рудизни. Сіра барва пристала до складок на щоках і підборідді містера Стрейсея, обліпила його поношений капелюх і макінтош. Та очі лікаря дивилися жваво й проникливо. Скидалося на те, що в нього гарна новина для містера Мак-Дьюї, та він не поспішав ураз викладати її співрозмовнику, що жадібно ловив кожне його слово, а відпускав її малесенькими порціями.

— З Единбурга прийшли результати аналізів, і вони лише підтверджують мої висновки. Фізично дівчинка здорова. Говорити про якусь пухлину в горлі чи про зімкнення голосових зв’язок наразі не доводиться. Принаймні, аналіз мазка таких підозр не підтверджує. Аналіз крові каже те саме. Тепер я можу вам зізнатися, що якийсь час я побоювався, аби у дівчинки не виявилося білокрів’я, щоправда, втрата голосу тут ні до чого. Тож як бачите, підстав для хвилювання в нас немає. Фізично дитина здорова.

— Ага, — протяжно зітхнув містер Мак-Дьюї. — Що ж, дуже добре.

— Так, — погодився лікар Стрейсей. — Справді дуже добре, і коли я це почув, мені аж відлягло від серця. Нирки, серце, легені — вони у дівчинки в бездоганному стані. Трохи пізніше її можна буде послати на енцефалографію. Та я і так більш ніж певен, що з головою у Мері-Pya все гаразд.

Мак-Дьюї знов зітхнув.

— Лікарю, я радий, що ви так вважаєте. Тож якщо вже немає нічого серйозного…

Лікар Стрейсей кивнув, ворухнув палицею з металевим миском купку гальки — і промовив:

— Та хай там як, а дівчинка важко хвора.

Мак-Дьюї подумки повторив лікареві слова «важко хвора», немов пересвідчувався, що саме це й казав Стрейсей, і хоч зовні він зберігав спокій, у глибині його душі знову стала наростати панічна хвиля. Коли такі слова каже лікар, вони лунають особливо зловісно. Ця фраза бриніла в голові Мак-Дьюї, і він намагався спіймати її, укласти під уявний мікроскоп, щоб як слід роздивитися, з яких частин вона складається, яке в ній співвідношення загрози та надії. Авжеж, важка ситуація — це ситуація страшна, але далеко не безнадійна. З важкої ситуації ще можна знайти вихід, чого не скажеш про безнадійну. Раптом, несподівано для себе, Мак-Дьюї промовив:

— І все ж таки, коли ви кажете, що причина її недуги невідома…

— Скоріш за все, її треба шукати у сфері неявного, — закінчив за нього лікар Стрейсей. — Коли практикував мій дід, причинами хвороб вважали такі речі, які сьогодні ніхто й не додумається назвати причиною хвороби. От, приміром, нещасне кохання. Отримає невдачливий залицяльник відкоша — і чахне просто на очах, марніє, синці під очима… Чи взяти дівиць, які, розчарувавшись у коханні, ставали легкими мішенями для хвороб і залишалися надовго прикутими до ліжка. Дружини, зраджені чоловіками, в’янучі дами, які боялися лишитися самі, нерідко перетворювались на розвалини, а дехто навіть ставав паралітиком, і до кожного з цих випадків ставились так, як ставляться до фізичної недуги. Хвороба жінки, яку раптом розбиває параліч тільки тому, що краса її в’яне, — не менша реальність, ніж хвороба дитини, що втрачає дар мови.

Мак-Дьюї слухав співрозмовника й водночас гарячково обмірковував його слова про «важку хворобу» і все силився зрозуміти, що ж хотів сказати лікар Стрейсей, а про що — промовчав.

Хай їм грець — і тій медицині, і родинним стосункам! Чи можна відшукати у фразі про «важку хворобу» бодай крихту якоїсь надії? І раптом Мак-Дьюї з жахом пригадав, як і йому самому не раз траплялось перекреслювати всякі людські сподівання, а пригадавши, відчув якусь нелюдську полегшу від того, що не вірить у Бога, бо у світі, яким править Бог, гріх або важкий проступок, нерідко карається тут же, на місці. Ця думка залишалася для нього рятівною соломинкою, бо часто-густо стається так, що неправедні безбожники посідають місця на вершині людського мурашника. Якби Мак-Дьюї вірив у Бога, він, мабуть, повірив би й у те, що Бог може забрати у нього Мері-Pya, прикликати її до себе, як називають це святі отці, адже тільки сліпий не бачить, що батько з нього — гірше не буває. Мак-Дьюї нічого не відповів лікареві, і той, поштурхавши тростиною фіолетові водорості та морський намул, які викинуло на берег прибоєм, продовжував далі:

— Якби сталося диво і мій дід, Александр Стрейсей, знову опинився на землі та зайшов до кімнати хворої Мері-Pya, він першим ділом нюхнув би повітря, потім підійшов би до ліжка хворої, взяв би її за підборіддя, уважно зазирнув би в очі — і її діагноз був би вже наполовину сформульований. Пересвідчившись, що причина криється не в якихось фізичних розладах, він вийшов би з кімнати, зачинив би за собою двері та без зайвих еківоків сказав би рідним приблизно таке: «Дівчинка помирає від душевної рани».

Мак-Дьюї далі мовчав, але тепер це була інша мовчанка: так мовчать люди, чимось приголомшені. Отже, це була кара. Кара, яку ніхто й не думав погоджувати з міськими чи судовими властями, кара, яка витікає аж ніяк не з кодексів чи якихось законів, та попри те однаково дієва. Ну, добре, а хто ж тоді здійснює нагляд за виконанням вироку? Невже у Всесвіті існують такі терези, що відважують міру за міру, урівноважують провину карою? І якщо це так, то скільки ж часу триватиме ця розплата? Хто здійснює це судочинство, і що це за кара така за приспану кішку — примусити жити з тягарем провини, гіркоти і жалю! Що це було: холодна, розмірена помста того, хто сидить над зірками, чи просто гра випадку, подібна до того, коли кулька, що бігає по колесу рулетки, скочується в той чи той сектор?

— Якби я був хоч трохи старомодніший, як лікар я не зважав би на сучасну діагностику, махнув би рукою на електрику, яка допомагає зчитувати серцебиття, і, мабуть, сказав би так само, як мій дід: «Ця дівчинка хвора, і причина її хвороби — душевна рана». Жодне, навіть найкраще механічне серце, до якого підключають людину під час операції в Единбурзькому шпиталі, не замінить живого серця, і жоден електрокардіограф не покаже, чому живе серце повільно згасає…

Вони дійшли до парканчика, за яким починалися приватні володіння, й пішли у протилежний бік. Сіра запона дощу, що закутала пагорби на іншому березі, вже висіла над водами Лоху й помалу сунула до них.

— Мабуть, нам її не уникнути, — зауважив лікар Стрейсей, натякаючи на негоду, і додав: — Ендрю, а ти ніколи не думав одружитися?

Мак-Дьюї спинився на стежці, наче громом ударений, і здивовано витріщився на співрозмовника. Місяць тому він відповів би без жодних вагань: «Ні, не думав і не думаю». Але тепер одним простеньким запитанням лікар Стрейсей дав йому зрозуміти, де може коренитися хвороба Мері-Pya, і сколихнув дилему, що зародилася у голові Мак-Дьюї, відколи він побачив Лорі.

— Ні-ні, — поспішив заспокоїти його старий лікар. — Ти тільки не думай, що я пхаю свого носа у твої особисті справи. Принаймні, збоку це може виглядати саме так. Просто я хочу сказати, що дівчинка потребує любові.

— Так я ж люблю її — усім серцем люблю! — вигукнув містер Мак-Дьюї, щоправда, зараз він і сам не міг би розібрати, кого більше стосуються його слова — Мері-Руа чи Лорі. Він знав, що любить їх обох, але одна покидала його, а друга залишалась недосяжною.

— Так-так, — погодився з ним лікар, співчутливо подивившись на Мак-Дьюї. — Ми, батьки, всі такі. Любимо дітей до нестями, до безуму, наскільки ми їх можемо любити, бо бачимо в них власне відображення. Від нас вони дізнаються, що таке справжня чоловіча любов, але це зовсім не те, що лагідна, затишна любов матері, жінки.

— Я хотів… — почав був Мак-Дьюї, але Стрейсей його перебив.

— Ендрю, я далекий від думки, що ти нічого не добився б, але у дівчинки в житті серйозна криза, а всіх подробиць ми не знаємо. Однак вона, напевне, почалася ще до того крику серед ночі, що нагадав їй мертву кішку.

— Це почалося того дня, коли я приспав її кішку.

— Ну, я так і думав. От якраз у такі дні, будь це перебільшене горе чи психічна криза, діти як ніколи потребують присутності і батька, і матері, які допомогли б їм подолати чорну смугу. Обидва роблять свій внесок, він — своєю силою, вона — своєю ніжністю й жіночим розумом, і коли батьки доповнюють одне одного, це дає дитині відчуття надійного притулку, захисної дамби, об яку розбиваються штормові хвилі.

— І що би ви тоді порадили? — невпевнено спитав Мак-Дьюї, і на його обличчі, де зберігалися колишня жвавість і настирність, намалювалася така розгубленість, що лікар Стрейсей не витримав і тихо засміявся.

— Ходімо, чоловіче, — промовив він. — Ми ще не дійшли. Та не дивися ти так, немов тебе ведуть на муку.

— А все ж таки, якщо Мері-Pya… важко… — Мак-Дьюї дуже не хотілось промовляти страшну фразу, і лікар Стрейсей зробив це замість нього.

— …важко хвора. Так, я свідомо вжив цей термін, бо перед нами процес, якому треба дати задній хід. Дівчинка йде по стежині, котра… словом, треба зробити так, щоб вона звернула з неї. Як на мене, прямої загрози її здоров’ю немає, адже вона завжди була здоровою дитиною, енергійною, стійкою до хвороб. Нам треба посилити цю стійкість.

Вони досягли міських околиць і вже підходили до того місця, де мешкав Мак-Дьюї. Лікар Стрейсей на прощання потиснув йому руку і сказав:

— Вище голову, чоловіче. Давай-но краще спробуємо віднайти у цій рудій подобі свого татуся якийсь твердий стерженьок. Ще не все втрачено, і ми зробимо все можливе, щоб не втратити дівчинку. Любов, любов — і ще раз любов! Не шкодуйте для неї любові, даруйте її повсякчас, щогодини, щохвилини. Якби я мав велике сховище з любов’ю, я прописував би її наліво й направо, вона б у мене не залежувалась довго, бо немає кращих ліків від недуги чоловіка, жінки чи дитини… Тварин це теж стосується, до речі, а втім, чи тобі цього не знати? Ну, я пішов, — і він важкою ходою покрокував по вулиці.

Мак-Дьюї, поволі зітхнувши, подивився йому вслід. Він уперше в житті відчув себе залежним від людини, що зціляє інших, відчув становище людини, що опиняється перед загрозою хвороби і смерті, і на нього наринуло відчуття самоти, яке находить на пацієнта тоді, коли його покидає лікар. Бо ще ж до кого міг звернутися Мак-Дьюї, як не до лікаря Стрейсея?

Він зайшов до будинку, зняв капелюх, макінтош і зайшов до кімнати дочки. Мак-Дьюї вже звик до тиші в домі, котра прийшла на зміну веселій галасливості домівки, заселеної дітворою.

Мері-Pya напівлежала, спершись на подушки, її руде волосся і неймовірно бліде обличчя контрастували з зеленою ковдрою, яка була накинута на неї. Дівчинка мовчки дивилась у стелю. Місіс Мак-Кензі, яка сиділа коло неї і займалася шитвом, тактовно підвелася і, пробурмотівши, що їй треба заглянути до чогось на плиті, вийшла на кухню.

Містер Мак-Дьюї опустився коло ліжка, пригорнув дитину до серця, притулив її голову до своїх грудей. Дівчинка міцно, але ніжно пригорнулася до батька, і любов, яку Мак-Дьюї відчував до неї, перетікала від батька до дочки, наповняла її серце. Він власним серцем відчував його биття, а воно, якщо вірити старому лікареві, барахлило і потребувало полагодження.

Мак-Дьюї послав доньці сигнал батьківської любові, намагаючись її підтримати, та виявив, що говорити з нею він не може. Він не готовий був до всяких ніжностей, бо ж як-не-як він чоловік, і тільки зараз до нього дійшло, що мав на увазі лікар Стрейсей. Будь на його місці жінка, для неї нічого не вартувало б заспокійливо сказати: «Люба моя, щастя ти моє, моя лялечка, моя кралечка; дівчинка ти моя маленька, серце ти моє — я тут. Не бійся. Бачиш, я тут, коло тебе, щосили притискаю тебе до серця, зі мною ти в повній безпеці, крихітко моя, сонце ти моє…»

Чому ж подібні фрази так важко даються чоловікові — і так легко жінці? Мак-Дьюї протяжно зітхнув: на нього каменем тиснули ті слова, яких він не зміг би сказати. За хвильку він відігнав від себе ці думки, м’яко поклав дочку на подушки, погладив її по голові, по руці. Мері-Pya і далі дивилась у стелю. Він не міг розібрати виразу її очей, зате чудово відчував, що його присутність у цьому місці не дуже доречна.

На мить Мак-Дьюї уявив, що тут стоїть не він, а Лорі, і в його уяві одразу ж виникла жінка, яка схилилася над ліжком хворої і щось ніжно їй говорить. Лорі немов стояла біля нього, і він неначе наяву бачив сумовито-ніжний вигин її губ і мідний водоспад її волосся, що змішалося з золотистою кучмою дівчинки. Мак-Дьюї згадав, з якою ніжністю вона тримала зраненого борсука, уявив, як ті самі руки тримають його дівчинку, і навіть почув слова, які Лорі шепоче доньці.

Мак-Дьюї присів з краю ліжка і гірко зітхнув: усе це виглядало надто фантастично, і тут було від чого впасти у відчай. І чи не всоте ця мрія рухнула під натиском жорстокої реальності.

Адже Лорі була дивачкою, божевільною, її життя було ненормальним, а її очі дивилися радше у душу, ніж на довкільний світ. У раціональному світі науки можна було підшукати назву для її недуги. Лорі слухала голос Небес і спілкувалася з невидимками. Вона відкинула реальність, щоб оселитися у казці. Лорі прийняла обітницю і служила не своїм одноплемінникам, а тваринному царству. Проте найбільшою іронією було те, що Лорі — точно не та жінка, що мала б за порадою Стрейсея дарувати любов і прихильність дівчинці, яка не мала матері, заполонити серце вдівця, який її покохав. Мак-Дьюї затулив лице руками, вдавлюючи пальці в чоло з такою силою, немовби хотів витиснути зі своєї голови якесь рішення. І поки він отак сидів, Мері-Pya тихенько заснула.

Тепер Мак-Дьюї бачив усе, про що говорив лікар Стрейсей: прозора блідість дитячої шкіри, тіні в западинах, але найбільше з рис сплячої дитини його вразив рот. Йому здалося, що у вигині дівочих губ немовби поменшало непоступливої жорсткості.

Містер Мак-Дьюї важко підвівся і вийшов з кімнати. Він подумав, що потрібно знайти свого друга — містера Ангуса Педді, священика реформатської пресвітеріанської церкви Інвераноха, в якій він ще жодного разу не був, і поговорити з ним. Йому хотілося з’ясувати у пастора одну річ.

21

Містерові Мак-Дьюї ще не доводилось бувати у кабінеті парафіяльного пастора, що примикав до церкви, і з незвички він почувався ніяково, мов школяр.

А взагалі, для Мак-Дьюї не було справи простішої, ніж зайти до преподобного Ангуса Педді в сусідній будинок, і вечорами він частенько посиджував у пастора, потягуючи люльку, набиту міцним тютюном, і попиваючи пиво. Зазвичай він або сперечався з пастором, або говорив про наболіле.

Душевний стан, у якому перебував Мак-Дьюї, не дозволяв йому відкрити душу пастору під час прогулянки, як чоловікові перед чоловіком. І він вирішив піти іншим шляхом — дочекатися пообіддя та звернутися до нього як до пастора, здійснити, так би мовити, робочий візит, як простий прихожанин із глибинки. Зазвичай такі відвідувачі, одягнуті в незвичне вихідне вбрання, з котелком у руці, сидять на краєчку стільця й, ніяковіючи у незнайомій обстановці, чекають розмови з духовним наставником.

Щоправда, одяг на Мак-Дьюї був звичайний, той, у якому він ходив завжди: незмінний твідовий піджак зі шкіряними латками на ліктях; його вперту палючу чуприну не прикривали жодні капелюхи, але душа його була впокорена, і він був би згідний на краєчок стільця. Він спостерігав за Педді, що сидів за столом, заваленим паперами та книгами, чимось нагадуючи книжкового містера Піквіка. В кутку на підставці з червоного дерева стояла плямиста кімнатна рослина, трохи далі була висока книжкова шафа, а під коричневою камінною полицею горів електричний вогонь. На невеликому столі стояла шахівниця з фігурами, а стіни кабінету Педді були прикрашені гравюрами та вкриті дерев’яними панелями.

Педді, вправно приховуючи здивування цим несподіваним візитом, промовив:

— Заходь, заходь, Ендрю, присідай. Ні, ти нітрохи мене не потурбував. Перерва мені буде тільки на користь, ну й проповідь для прихожан буде на п’ятнадцять хвилин коротша. Я її саме закінчую.

Та коли зніяковілий Мак-Дьюї прилаштувався на стільці з прямою спинкою, між ними запала гнітюча тиша і висіла поти, аж поки Деккі, мопс, що мав вічні клопоти з травленням, не виліз із кошика, який стояв біля стола господаря, важко сопучи, підійшов до ветеринара і зробив перед ним прохальну стійку на задніх лапах, легенько загрібаючи передніми.

Мак-Дьюї розгублено поліз у кишеню, дістав один льодяник і кинув у собачу пащу. Пес блаженно закотив очі, опустився і став смакувати цукеркою.

Преподобний Педді поглянув на друга і розцвів переможною усмішкою.

— Ну, як тобі? — поцікавився він.

Навіть Мак-Дьюї не витримав, засміявся, і крига між друзями дала тріщину. Він став нарочито набивати люльку, і це допомогло йому взяти себе в руки і так-сяк приступити до розмови. Час було братися за першу ниточку цього клубка, і він сказав:

— Ангусе, я хотів би поговорити з тобою про дещо.

Палаючи бажанням допомогти другу, Педді спробував угадати, що у того на думці.

— Ти про те, що дівчинці не кращає? Я молюся за неї безперестанку.

— Дякую, це дуже мило з твого боку, — промовив Мак-Дьюї, і був на цих словах такий наліт сухої офіційності, що пастор не міг цього не помітити, а помітивши, пошкодував, що він сказав це, ще не дізнавшись, що йому скаже Мак-Дьюї.

Ветеринар, котрий навіть не уявляв собі, про що може йтися у молитві, яку промовляє людина, сповнена щирої любові, при словах Ангуса Педді ніби навіть обурився. Як це так, думав він, щоб життя найдорожчої істоти на землі залежало від бубоніння, в яке можна вкласти як мольбу, так і прохання, як благання, так і підлабузництво. Мак-Дьюї здавалося дещо зухвалим із боку священика, що той якось пов’язаний з вищими сферами буття, а він, Мак-Дьюї, такого зв’язку позбавлений і через те змушений звертатися до його посередництва. Він не хотів звертатися до друга як до пастиря людських душ, хоч і прийшов до нього як до пастиря, найбільше його влаштувало б, якби він взагалі не приходив до Педді, а знайшов у собі досить стійкості та спробував сам розв’язати всі свої головоломки.

Та коли він вже тут, потрібно щось казати, і Мак-Дьюї почав:

— Діагноз той самий. Усе ніби гаразд — і водночас усе недобре. Та я прийшов до тебе з іншої причини — через Лорі.

Обличчя містера Педді залишалося безпристрасним і, як завжди, округлим.

— Ах, Лорі, — промовив він. — Ти казав, що маєш з’їздити до неї. І я так розумію, ти там уже був.

І раптом Мак-Дьюї загадав попередження Педді. «Ти можеш опинитися в найбільшій небезпеці: сам того не бажаючи, полюбиш Бога». А що скаже Педді, коли дізнається, що він, Мак-Дьюї, полюбив, але не Бога, а Лорі. Вголос же він промовив:

— Так, чесно, я був там уже кілька разів!

Містер Педді обережно рухався далі.

— І як, усе зробив, що збирався?

— У цьому не було потреби. Вона… вона займається не тим, про що я думав. Це невинне створіння, і вже коли хтось не дружить із законом, то точно не вона.

Обличчя містера Педді розпливлося у привітній усмішці.

— От і чудово. Я навіть не сумнівався, що ти сам в усьому розберешся.

— Я помилявся, — зізнався Мак-Дьюї. — І я їй вдячний. Я… я… — він став плутатися у словах. — Я зрозумів, що хочу їй допомогти.

При слові «допомогти» очі пастора за скельцями золотих окулярів загорілися розуміючим вогником, сам він подався вперед, спершись на стіл, і поглянув на свого друга неначе вперше. Це мало означати задоволення із приводу іронії життя та співчуття до того, з кого воно глузувало. І він сказав:

— Ти вчинив дуже добре.

Його, можливо, так і підмивало сказати: «Ти кажеш: допомога, я розумію: любов», та він не став цього робити.

— Вона невинна і добра, — повторив Мак-Дьюї, — але трохи не в собі — не від світу цього, я б сказав. Так, але не буйна. Вона щиро переконана, що тварини її розуміють. Щоправда, вони їй таки коряться, як діти малі, але це може мати й природне пояснення. І ще вона зізналася, що спілкується з ангелами, чує їхні голоси та лопотіння крил.

Містер Педді на хвильку замислився, а потім мовив:

— Знаєш, колись жив такий собі Франциск, який виходив на околиці Ассиза і читав птахам проповіді, але перш ніж почати, він просив їх замовкнути, і вони йому корилися. І знаєш, ніхто не вважав це дивацтвом — ані тоді, ані згодом. Франциск називав мешканців полів, води та неба своїми братами і сестрами — і потім це переконання розділяло багато учених — як не крути, а схожість в анатомії нікуди не сховаєш…

Мак-Дьюї спалахнув, чим дуже потішив Педді, бо той Мак-Дьюї, що прийшов до нього, спокійний, принишклий — був надто вже неприродним.

— Хай тобі грець, Ангусе, тебе ні на чому не зловиш! Ти слизькіший за в’юна. Чи тобі не розуміти того, що Лорі живе не так, як живуть усі люди, вона, не знати з якого це дива, махнула рукою на реальний світ, щоб жити в дійсності, яку вона сама створила. Вона…

— Так, Ендрю, все воно так, — перебив його Педді. — Ваш брат медик на все має підхожі ярлики і ліпить їх на все, що не в’яжеться з вашими поглядами про «нормальний світ»: неврастенія, шизофренія, психоз, депресивний синдром… Всі мають бути прокласифіковані, і ті, хто чує голос Бога, — теж. І якщо вас послухати, то нам, вірянам, тільки те й лишається, що стати на облік у найближчій божевільні.

Така відсіч розлютила Мак-Дьюї ще дужче.

— Тобто, як на тебе, то Лорі цілком нормальна, я правильно тебе зрозумів? — мовив він не без викличних ноток, і Педді з задоволенням відзначив його тон.

Він підвівся, підійшов до вікна, що виходило на ошатну побілену церкву і цвинтар з посірілими надгробками, за якими плескалися блакитні води Лоху, і став ретельно думати, як йому відповісти. Придумавши, він знов розвернувся до друга.

— Якщо жити і спілкуватися чи пробувати спілкуватися з Вищим Началом в якийсь із сотні різних способів — це безумство, тоді дев’яносто відсотків мешканців цієї планети — божевільні. Або давай я поясню це так: Ісус заворожив людей тим, що виявляв співчуття. Дві тисячі років тому Він приніс любов, жаль і ласку в цей грубий, божевільний світ. Проте що довше існує цей світ, то більше віддаляється від Його розуміння речей. З п’ятсот років тому Лорі могли б оголосити святою.

— Або відьмою, — похмуро додав Мак-Дьюї. — Її й сьогодні часом так називають. — Він вирішив повернутися до теми. — Ну добре, а якби вона була божевільна чи трохи не в собі, психотична, така, що тікає від реальності у світ фантазій. Ти ж знаєш, такі теж є, божевілля — це не вигадки, а хвороба…

— Припустимо, — погодився Педді, — і що тоді?

— Ну, — промовив Мак-Дьюї, який був близький до розпачу, — якби вона була — ненормальною чи навіть, як ти кажеш, святою, самозреченою, — чи було б тоді гріхом…

Тут він запнувся, не наважуючись відкритися другові, що до нестями закохався в Лорі і не бачить виходу з цього глухого кута. Одружитися з божевільною — де це бачено?

Кругленький священик відійшов від вікна, тицьнув коротким пухлим пальцем у Мак-Дьюї та суворо запитав:

— Ендрю Мак-Дьюї! Що ж ти такого накоїв, що тебе, безбожника, це так турбує? Чи відомо тобі, що зогрішити може тільки той, хто вірить, а одне з покарань, які накликає на себе своїм невірством агностик, — це його неспроможність пізнати, що є гріхом?

— Ангусе, ти що, кепкуєш з мене? — знітився Мак-Дьюї.

— Анітрохи! Чи ти сам не бачиш, що заганяєш себе до парадоксу, котрий не має відповіді? Ти запитуєш, чи не буде гріхом полюбити, одружитися і народити дітей разом з жінкою, котру ти вважаєш не сповна розуму. А чи розумієш ти, що коли б ти вірив у Бога, то не вважав би Лорі божевільною, а бачив би в ній тільки гарний, ніжний, добрий, ні з чим незрівнянний і гідний похвали анахронізм нашої черствої та бездушної доби?

— Бог!.. Знову твій Бог, — не відповів, а проревів Мак-Дьюї. — Від твого Бога немає ніякого порятунку!

— Ендрю, його ніколи і не було! — підвищив тон Педді. І потім, дещо м’якше, додав: — І не треба так дивуватися, що я про Нього говорю. Якщо ти підеш до психіатра, то тільки й чутимеш від нього, що про неврози та лібідо; лікар розповідатиме тобі про залози і органи; а у водопровідника тільки й мови, що про раковини та про насоси. Так чому ж тебе дивує, що священик у розмові з тобою згадує Бога?

— Ангусе, ти ставиш мені непосильне завдання, — знесилено відповів Мак-Дьюї.

— Та невже? А от мені так не здається. Ви з Лорі стоїте на протилежних полюсах ваших протилежних світів. Якщо ви двоє — ти і вона — могли бодай трохи просунутись назустріч одне одному…

— Кажу ж тобі, це неможливо. Ти знав, що вона чує… голоси? — Сказати «Голос Неба» Мак-Дьюї не зміг би, навіть якби дуже захотів. Ледве закінчивши запитання, він, не витримавши, одразу ж звів очі.

Погляд містера Педді за золотими окулярами зображував саму невинність.

— І Діва з Домремі[40] теж чула!

Мак-Дьюї зміряв пастора палючим поглядом, але той удав, що нічого не бачить.

— А тобі ніколи не спадало на думку, що ці Голоси існують? — запитав він.

Мак-Дьюї підвівся, підійшов до шахівниці та знічев’я пересунув декілька фігур.

— Ти хочеш сказати, що хтось пересуває нас, мов ті фігурки, як йому заманеться, або дотримуючись правил гри, яких нам не збагнути? Ні-ні, не вірю. Не вірю. Не можу в це повірити. — Він рушив до дверей, та перш ніж переступити поріг, голосом, у якому лунали непідробна щирість і розчарування, промовив. — Не допоміг ти мені, Ангусе.

Священик сидів за столом, обмірковував цей докір і намагався збагнути, що саме не сподобалось Мак-Дьюї. Чи міг він щось зробити або сказати? І якщо міг, чи не було б це передчасно? Педді не бачив іншої розради, до якої могла би звернутися людина у години терзань, аніж віра. Вивчаючи глибини цього світу, що вона могла побачити, крім відчаю і темряви? У вухах роками лунало осоружне брязкання ланцюгів, що їх несли на собі агностики. Для людини з філософським і логічним складом розуму неповні п’ять тисячоліть історії та фіксації Божих проявів були незаперечним фактом. Та він не став казати цього другові. Натомість мовив:

— Вибач, Ендрю. У підсумку ти допоможеш собі сам. Не ти знайдеш допомогу — вона сама тебе знайде, бо так завжди було і буде. Колись ти сам зрозумієш, що вигадка, або вигадки, дають не так віру чи переконаність, як відчуття, впевненість, які витікають із самої суті і заповнюють собою кожен закут людського єства, не залишаючи для сумнівів ні крихти місця. Але зробити це відкриття зможеш тільки ти сам. Ще жодна людина на світі не спромоглася пояснити одкровення чи передбачити його появу.

— Не розумію я тебе, — промовив Мак-Дьюї.

Містер Педді зітхнув і спокійно сказав:

— Ну й не намагайся, Ендрю. В тебе своя дорога, в мене — своя. Ти засмутився, коли я сказав, що молитимуся за дівчинку, але не став би журитись, якби лікар Стрейсей пообіцяв випробувати на ній новий антибіотик. У кожному з цих випадків упевненість у результаті приходить через досвід та успішний експеримент.

Мак-Дьюї ледь помітно кивнув, ні слова більше не сказав і вийшов, тихенько зачинивши за собою двері. Коли він пішов, преподобний Педді ще довго сидів за столом — маленький, мовчазний, замислений. Він думав, правильно вчинив чи ні, і взагалі, як це визначити?

Прекрасно знаючи прихильність, з якою його церква ставиться до неофітів і до залучення нових вірян, він не вважав поквапність у цій справі великим проявом поваги до Господа і був певен, що Бог і без нього чудово розбереться, що до чого. Дозволяючи собі свої власні переконання, преподобний Педді не схвалював огульну критику агностиків і був противником насильного навернення до Бога.

Він прекрасно розумів, із чого витікає атеїзм Мак-Дьюї, крім того, не міг не бачити, що друг його за крок від того, щоб увірувати в Бога, але не має сил зізнатися у цьому. Він бачив у Мак-Дьюї ту саму шалену, інфантильну натуру, що нею відзначалися селяни Романії,[41] котрі в неврожайні роки або після стихії, що нищила посіви, карали своїх святих тим, що знімали їх фігури з постаментів у церковних нішах та ховали у підвалах, і тільки дочекавшись доказів, що їхні кумири знову стали «зговірливими», повертали їх на місце.

Знаючи історію ветеринара і проблеми його молодості, Педді був більше ніж певен, що колись, ще замолоду, він закликав до Бога: «Поможи мені, Боже, зроби так, щоб я став лікарем!». Проте його бажання розійшлися з Божим промислом, а Мак-Дьюї не з тих, хто приймає подібні удари. Хай би як він прагнув душевного спокою, який дарує звернення до Бога і причастя, його вроджена впертість і злобливість не дозволяли це йому визнати.

Маленький священик сидів за столом, ледве дістаючи куцими ніжками до підлоги, посмикував себе за губу і майже не сумнівався, що це і є ключ до розгадки складностей характеру Мак-Дьюї. Педді не так боявся того, що Мак-Дьюї буде втрачений для Бога, як того, що він сам його втратить. Його великий друг переживав скрутні часи. Якщо дівчинка так і не заговорить, якщо вона помре, йому не залишатиметься нічого іншого, як прийняти хрест власної провини, пронести його через власне життя, а там, якщо і йому ніхто не допоможе, й самому піти з нього.

22

Того ранку у приймальні серед інших відвідувачів, які прийшли сюди зі своїми котиками-песиками, ніяковіючи, сиділо троє хлопчаків. Вони сиділи у рядочок і тримались прямо, мов аршин проковтнувши. Мак-Дьюї запримітив їх одразу, ще коли вперше визирав з дверей. Слід відзначити, що неприязності в його очах, порівняно з колишніми часами, тепер було далеко менше. Він упізнав скаута-вовчика Джорді Мак-Набба, який жодної миті не міг усидіти спокійно, та високого худорлявого Джеймі Брейда — сина сержанта-волинщика. Джорді і Джеймі мали невеселий вигляд і помітно нервували. Третім у компанії був холоднокровний і стриманий красунчик Х’юї Стерлінг, єдиний з усієї трійці, хто тримався бадьоро.

Оті хлопчиська явно щось намислили, оскільки при появі ветеринара невеличкий Джорді та цибатий Джеймі занепокоєно покосилися на Х’юї Стерлінга, намагаючись і у свого ватажка виявити бодай якісь ознаки паніки чи хвилювання, але той залишався спокійним, неначе кам’яна статуя.

Мак-Дьюї стало цікаво, з яким наміром завітала до нього ця депутація, і коли від нього пішов останній клієнт, а Віллі Беннок зайнявся якоюсь роботою в амбулаторній частині клініки, він відчинив двері до приймальні й гукнув:

— Агов, хлопці! Можете заходити.

Депутація, очолювана Х’юї Стерлінгом, врочисто продефілювала в кабінет, і стільки в ній було поваги, що здавалося, вона от-от розплескається перед Мак-Дьюї, котрий сидів за старомодним столом із відкидною кришкою, яка спиралася на кут вікна:

— Ну добре, викладайте, з чим прийшли. Чим можу допомогти?

Трійця вишикувалася за ранжиром, як труби в органі, і речник, Х’юї Стерлінг, прямо запитав:

— Сер, як почувається Мері-Pya? їй вже краще? Зайти до неї можна?

І раптом Мак-Дьюї відчув нездоланну симпатію до всіх трьох. Просто дивно, як можна буквально за кілька секунд цілком змінити своє ставлення до людей. Йому доводилося бачити цих хлопчаків у місті, він приблизно уявляв, чиї вони діти і де живуть, та не дуже всім цим переймався. І ось тепер вони утрьох стоять тут перед ним.

— Мері-Pya дуже хвора, — похмуро відповів Мак-Дьюї. — Прийти до неї ви, звичайно, можете. Думаю, вона тільки зрадіє. Молодці, що не забуваєте про дівчинку, і правильно зробили, що спитали в мене дозволу.

— А ми й не знали, що вона так захворіла, — сумовито промовив Джеймі Брейд. — Я не бачив її від того дня, коли був похо…

Раптом він затнувся і замовк: Х’юї люто штовхнув його ліктем під бік.

— А інша кицька в неї є? — випалив Джорді.

Джорді був менший, і Х’юї лиш поклав руку хлопцеві на плече та сказав:

— Цить, Джорді, тихо, скоро сам усе побачиш.

І потім запитав у містера Мак-Дьюї:

— Кажуть, що вона не зможе говорити… навіть… навіть із нами. Це правда, сер?

Ветеринар відчув прилив симпатії до цього хлопця і подумав: чи не відплата це за те, що він щосили намагався зрозуміти світ дитинства, коли уже, щоправда, пізно? Він ніколи не розумів дитячої прямоти у підході до різних проблем, діти, на відміну від нього, уміли згладжувати гострі кути і нехтувати несуттєвими деталями.

Мак-Дьюї гідно оцінив уміння Х’юї Стерлінга поважати його почуття і здатність хлопця до співчуття — риси, яких хлопчак не стане проявляти перед першим-ліпшим дорослим. Так чи сяк, це був перший проблиск жалю до скутого рамками умовностей дорослого люду. Перед Мак-Дьюї відкрилось віконечко у світ, де дорослі були предметом обговорення, де визрівали домовленості та плани, як співіснувати з ними, попри їхню дивну, нерідко неправедну поведінку; виношувались наміри, як заволодіти не вельми шляхетними натурами дорослих, завдаючи при цьому їм самим якнайменше шкоди та уникаючи підводних каменів.

— Так, Мері-Pya втратила дар мови, — відповів Мак-Дьюї. — Ми сподіваємося, що це тимчасово і вона знову заговорить. Авжеж, сходіть до неї, розкажіть, чим ви займалися, згадайте щось таке, що їй буде цікаво почути. Якщо… якщо якимось чином Мері зможе відповісти чи говорити з вами, я був би вельми вдячний, якби хтось із вас одразу ж прийшов до мене і розповів це. Я був би дуже вдячний.

— Добре, сер, — кивнув Х’юї Стерлінг, — буде зроблено. Колись ми з татом ходили в море, і там наш човен перекинувся. Я розповім їй цю пригоду. Може, її це розсмішить.

Хлопчаки сиділи далі, нікуди не збираючись, і в містера Мак-Дьюї зародилася підозра, що істинна причина їхнього візиту — не Мері-Pya, а щось інше.

На мить він аж обурився такою хитрістю, йому дуже захотілося нагримати на малих хитрунів і виставити їх за двері. Але він стримався. У скорботному виразі Джеймі Брейда було щось таке, що обеззброювало навіть Мак-Дьюї. Крім того, він був певен, що варто йому тільки розізлитись, як не всі троє, то Джорді і Джеймі напевне, дадуть від нього драла. Присмиривши свій запал, він став набивати люльку і зосередився думками на красивій голові та охайній постаті їхнього ватажка.

— Сер, — почав Х’юї, — можна вас іще на пару слів?

Неквапно міркуючи, Мак-Дьюї розпалив свою люльку, пустив клубок диму — і тільки після того відповів:

— Ну давай.

— Знаєте, сер, — завів Х’юї Стерлінг, — ми були трохи неслухняні, але у цьому винний тільки я. — Він мельком зиркнув на своїх товаришів, котрі ніяково переминалися. — Це я підмовив їх піти туди. Та й гроші були тільки в мене.

— Ага, — сказав Мак-Дьюї, — я зразу зрозумів, що у вас щось на думці, коли побачив, як ви переминаєтеся з ноги на ногу. Накапостили, так? Не інакше, як десь нашкодили. Ану давайте, викладайте все, як є…

— Ні, сер, ми не робили ніякої шкоди, — став виправдовуватися Х’юї. — Я б сказав, навпаки. Ми… вчора ввечері ми ходили у циганський табір.

Джеймі Брейд ковтнув клубок у горлі і додав:

— Ми теж у цьому винні, а не тільки Х’юї. Нам усім хотілося потрапити туди.

— Там били ведмедя, — поскаржився Джорді Мак-Набб, і сльози мимовільно бризнули з очей та поповзли по щоках.

— Ага, — сказав Мак-Дьюї, щоб хлопчаки не перетримували м’яч. — Он воно що.

Насправді ж він нічого ще не зрозумів.

— Розумієте, — пояснив Х’юї, — нам не дозволяли туди йти. Ми просилися, але нас не пустили — нікого. І якщо вдома про це дізнаються, нам перепаде на горіхи.

Мак-Дьюї сказав:

— І правильно, — сказав Мак-Дьюї, затягуючись люлькою. — Це не місце для дітей.

— Розумієте, там була циркова вистава. Цигани давали виставу, але тихцем, щоб не мішалася поліція. А так майже все було як у цирку. Вони вольтижували на коні без сідла, підіймали хустинки з землі та каталися, стоячи на коневі, а ще в них є собаки і мавпи, які вміють показувати всякі штуки, і ще ведмідь. Ну, я не раз бачив ведмедів у зоопарку і навіть у справжньому цирку в Единбурзі, але Джеймі та Джорді ще жодного разу не бачили живого, справжнього ведмедя.

Картина помалу прояснювалася, але мета хлопчачого візиту досі залишалася для Мак-Дьюї незрозумілою. Ветеринар мовчав, і Х’юї продовжив свою розповідь:

— І коли до нас прийшла моя двоюрідна бабуся Стюарт і дала мені півкрони, у нас з’явилися гроші на квитки. Розумієте, я вже мав шість пенсів, а квитки були по шилінгу за штуку. І ми пішли у табір…

— Сер, це просто жах, — вигукнув Джеймі Брейд. — Краще б я туди не ходив.

— Вони били нещасного ведмедя, — розрюмсався Джорді, — його ніс був у крові, і він лежав на землі та плакав.

Тут малий непідробно зарюмсав, і Х’юї довелося лізти в кишеню по носовик.

— Ну годі, Джорді, будь мужчиною, — промовив він. — Що було, те було, та й ми цього не залишимо просто так. — Він утер його кругле личко, дав йому висякатися і обернувся до Мак-Дьюї. — Ось такі справи, сер. І ми вирішили піти до вас. Ті цигани були гірші за звірів. Вони били ведмедя, коней, собак і навіть мавпу. Крім нас, на їхню виставу прийшло ще кілька чоловік, але вони були не з міста. Мабуть, тому цигани і казилися. А від ведмедя, сер, там була тільки назва, такий він жалюгідний, і коли він танцював, цигани гамселили його ланцюгом.

— Усі так роблять, — знизав плечима Мак-Дьюї, виймаючи з рота люльку.

— Так, я знаю, — кивнув Х’юї. — Але це ще не все, сер. Там у клітках, у темряві, сиділи інші звірі. Нам мали показати їх за той шилінг, але цигани цього не зробили, бо були злі, що на виставу прийшло мало люду. То ми непомітно підкралися до тих кліток і в темряві розгледіли звірів. Ми заплатили циганам гроші, то мали право їх побачити, чи ні?

Мак-Дьюї промовчав.

— Усіх ми, зрозуміло, не побачили, але ті, яких ми бачили, лежали в темних клітках і стогнали, і скиглили. А як там смерділо — це було щось жахливе!..

— Я певен на всі сто, що ті бляхарі роблять із нещасними тваринами все, що їм заманеться, — промовив Джеймі Брейд, і його видовжене обличчя взялося сумними зморшками.

— Потім прийшли цигани з кийками і стали гнати нас геть, — закінчив Х’юї Стерлінг, — тож ми втекли і прибігли додому. А сьогодні зранку ми зібралися, порадились і вирішили…

Містер Мак-Дьюї пахнув люлькою, пустивши величезну хмару диму.

— Зрозуміло. І що ж ви там вирішили?

— Щоби поліція пішла до циган і покарала їх. Хай знають, як знущатися з тварин.

— Рішення гарне, — похвалив ветеринар. — Але чому ж ви прийшли до мене, а не до констебля Мак-Кваррі? Це радше його справа.

Уся трійня перезирнулася. Нарешті пролунало те невідворотне запитання, якого вони так боялися. Тут розгубився навіть Х’юї Стерлінг. Та врешті-решт він узяв себе в руки й сказав:

— Коли цигани тільки-но приїхали, сер, поліція сказала, що вони можуть стояти, скільки їм заманеться, аби тільки поводились нормально…

— Але з того, що ви розказали, я розумію, що їхня поведінка зовсім не нормальна…

— Саме так, сер. А крім того, констебль Мак-Кваррі пригрозив, що коли побачить когось із нас коло циганського табору, то шкуру з нас спустить…

— Ого! — форкнув Мак-Дьюї.

— Тепер ви розумієте, що звертатися зі скаргою до констебля Мак-Кваррі в першу чергу означає зізнатися в тому, що ми туди ходили…

— А звернення повинно бути тільки офіційне, — ставив Джеймі Брейд. — І якщо там стоятимуть наші підписи, то констебль дізнається про наші походеньки.

— Чого ж ви хочете від мене?

Подолавши внутрішній бар’єр, Х’юї полегшено зітхнув і прямо заявив:

— Ми подумали, сер, що якби ви пішли до них як людина, що знається на тваринах, то ви змогли б на них уплинути, бо вас вони злякаються. Чи ж у крайньому разі ви могли б заявити в поліцію. Вас вони послухаються, і тоді…

— Чортівня! — форкнув Мак-Дьюї. — От вже дякую. Я не збираюся тягати з вогню каштани для поліції. Цигани і скарги на жорстоке ставлення до тварин — це їхня парафія, і до того ж…

— О, сер, — заблагав Х’юї Стерлінг, і від цього хлопчачого голосу містер Мак-Дьюї, аж сам собі дивуючись, почувся ніяково. — Не для поліції — для нас!

Мак-Дьюї підвівся, пахнув люлькою і з щирим зацікавленням оглянув усю трійцю.

— Що ж, принаймні ви не брешете, — пророкотав він. — Ось тільки не знаю, чи знайдеться у мене час для цього, бо Мері-Pya дуже хвора, і крім того…

— О, ми легко можемо посидіти з Мері-Pya. І місіс Мак-Кензі там є. Бачте, ми могли б послати до поліції анонімного листа, то поки він туди дійде, і поки та поліція щось зробить, Джордін ведмідь до того часу вже помре.

Джорді, почувши згадку про ведмедя і своє ім’я, знову захлипав (хитрий Х’юї знав, що казав) — і, перемагаючи сльози, видушив:

— Вони били ведмедя ланцюгом, і в нього була кров!

Містер Мак-Дьюї замислено ворухнув попіл у люльці. Вказівний палець, яким він це робив, давно вже звик до цього і не відчував жару. Джорді, з силою притискаючи кулаки до очей, докладав неймовірних зусиль, аби опанувати себе. Коли ж нарешті це йому вдалося, він сказав:

— Здається, у ведмедя хвора нога. Задня нога. На ній рана, і він не може танцювати.

— А коня били свинцевим пужалном, — додав Джеймі Брейд. — І він падав на коліна.

Містер Мак-Дьюї знову зітхнув і сказав:

— Що й казати, не дуже веселу картину ви намалювали.

— То ви підете туди, так, сер? — стрепенувся Х’юї Стерлінг.

Мак-Дьюї, несподівано для себе, захопився цією ідеєю. У нього й так не бракувало клопотів, а тут ще й ця історія з циганами, та й та, скоріш за все, скінчиться тим, що констебль накаже блудягам забратися звідси і мордувати звірів там, де жодні сердобольні свідки не дійматимуть поліцію своїми скаргами.

Крім того, хлопчиська просто могли згущувати фарби. У тьмяному світлі кіптявих гасових ламп чи ліхтарів усе здається похмурішим, ніж є насправді. Щоправда, цигани, котрі мають справу з ведмедями, не відзначаються надмірною добротою, але ж і їм самим часом перепадає від звірів.

Та невисокий Джорді Мак-Набб і довгов’язий Джеймі Брейд своїми скорострільними фразами буквально запалили в уяві Мак-Дьюї яскраві образи безпорадних, скривджених циганами тварин. І ще він пригадав, що ніхто інший, як Джорді, приносив колись до нього невеличку жабку з переломом лапи — і був виставлений за двері клініки. А потім він зустрів ту жабу живу і задоволену життям у домі, який стояв у Глені й належав до іншого світу. І, вірогідно, саме через те Мак-Дьюї почувався, що він у боргу і перед Лорі, і перед Джорді. Тож ще трохи подумавши, він нарешті сказав:

— Я подумаю.

У перекладі на мову хлопчаків, що часто мали справу із дорослими, це означало «так», і саме так сприйняв слова ветеринара Х’юї, хоча насправді жодного рішення Мак-Дьюї ще не прийняв, і, кажучи «Я подумаю», він мав на увазі саме те, що казав.

— Дякую, сер! — дружно сказала вся трійця, і коли вони пішли, Х’юї Стерлінг на хвильку затримався і сказав: — Сер, ми зробимо все можливе, щоб оживити Мері-Pya. І ми справді прийшли сюди, аби її побачити. Просто я подумав, що можна поєднати одне з другим — оскільки все одно ми тут. Бо Джорді, знаєте, він так переживає за тих звірів.

Містер Мак-Дьюї напрочуд лагідно поклав руку на хлопцеве плече і сказав:

— Дякую тобі, Х’юї. Ну, доганяй своїх.

Коли хлопець пішов, Мак-Дьюї сів і закурив. Він прислухався до своїх почуттів і все питав себе, що ж таке з ним коїться.

Ветеринар прислухався до своїх почуттів, а скаут-вовчик Джорді Мак-Набб — до своїх. Бо в його системі уявлень сказане дорослим «Я подумаю» означало байдужість. Його меткий дитячий розум повернувся в той день, коли він прийшов до містера Мак-Дьюї по допомогу, а отримав відкоша. Тож того ранку не тільки Мак-Дьюї думав про зелену жабу з переламаною лапою і ту місцину, де хвора чи поранена тварина може знайти ласку та притулок…

23

Змінилися часи, змінився світ. Ніхто, навіть моя жриця Лорі, не приділяє мені стільки уваги, як приділяли колись.

Чи, може, я уже не Секмет-Баст-Ра, кішка-богиня ночі, заступниця сонця й пожирателька місяця, що п’є з небесної чаші зоряне молоко?

Тепер я сиджу і сумую; колись же я була весела, горда, всемогутня. Я не скачу і не стрибаю, і не бігаю вгору-вниз по стовбуру Відьомського Дерева. Інколи я сумніваюся, що я ще богиня, я сумніваюся навіть у тому, що я — це я. Мені сняться дивні бентежні сни, в яких я бачу, що живу зовсім іншим життям; але я нікому про ці сни не розказую, навіть Вуллі з Мак-Мурдоком. І я б мала прожити ще тисячу або й більше життів, перш ніж мій Божественний Ка спуститься з небес, аби правити людськими долями. То хто ж я така? Де я є? І чому все так сталося?

Як таке пережити, коли спочатку ти божество, а потім — ні?

Чи доведеться мені ще хоч раз почути: «О, Баст, Божественна Володарко Ночі, Богине Кохання, Безмежна, Всюдисуща, Мудра і Всезнаюча, о, Богине, подаруй своє заступництво!». Якби хтось так до мене звернувся, я б гори для нього перевернула!

Але звуть мене просто Талітою; я навіть не знаю, що означає це ім’я, але скидається на те, що Лорі отримує від нього якусь дивну насолоду і навіть ніжно усміхається щоразу, коли кличе мене.

— Таліто, Смугаста, кішечко ти моя мила! — гукає вона мені. — Біжи до мене, дай подивлюся, чи ти не нахапала десь кліщів. — Вона запускала пальці мені в хутро, і я від насолоди аж тремтіла.

Проте це зовсім не те, що бути божеством.

Лорі теж була вже не та. Вона дедалі менше прислухалася до голосів з безмежності, які зверталися до неї. Дедалі більше її увагу поглинала стежка, що йшла від Глену до Відьомського Дуба, і якщо вона напружувала слух, то лиш для того, щоб почути: чи не лунає Дзвоник Милосердя?

Я добре знала, кого вона виглядає, і моє прагнення укоротити віку Рудобородому від того тільки міцнішало.

Я плела тенета прокляття, здебільшого тоді, коли Лорі сиділа за своїм верстатом. Тоді я лежала біля каміна, підібгавши лапки, і спостерігала за нею через відчинені двері. І я, і вона робили майже одну справу.

Її ткацький верстат стояв у порожній побіленій кімнаті. Темне вікно виходило на храмовий задвірок, за яким були ліс і струмок, і якось, коли вона ткала, я бачила, як із лісу вийшов рудий олень і ткнувся головою у вікно. Швидкі рухи Лорі на хвильку завмерли, і тварина та людина обмінялися такими ніжними поглядами, що я закипіла від ревнощів. Якби Лорі, крім мене, стала служити ще комусь, я б цього просто не пережила.

Коли стояв погожий день, сонце заливало всю кімнату, і деколи мотки фарбованої пряжі, які приносили селяни, щоб Лорі зіткала з них теплі шалі або пледи, кидали на стіни кольорові тіні.

Барви тремтіли і танцювали на стінах, а серед клубків, яскріючи рудою шевелюрою, зосереджено сиділа моя Лорі — і ткала, ткала, ткала кольорові плетива; її легкі пальці злітали над верстатом, літали над ним, пролітали крізь нього, і весь цей час дюйм за дюймом поплямлена сонцем тканина збільшувалася у розмірах. Я, лежачи біля каміна, робила те самісіньке: сукала і сплітала нитки, яким судилося стати погребальним саваном для мого ворога — Рудобородого.

Зробити пастку, виплести її за всіма правилами — в цьому є щось від ткацької справи. Через довгу основу, утворену з численних рис і честолюбства, жадоби і звичок, нетерпимості та жаги, віри та любові, з ненависті людської (ніхто ще не втік від верстата, що тче долі!), ми протягуємо нитку випадковості, вплітаємо клаптики життів — незнайомців і друзів, людей близьких і далеких, молодих і старих; вплітаємо ненароком підслухану фразу; поворот, що трапився на мить раніше, ніж потрібно; мовлене зопалу слово, котре, як відомо, не горобець; лист, не написаний вчасно; забуте слово чи забуту думку, якусь пропущену дрібничку чи й навіть кепський настрій іншої людини.

Це була справа не з простих. Від тих часів, коли я піддавала прокльонам і керувала долею людей, збігло добрих чотири тисячоліття. За цей час з’явилися речі, які заважали мені робити свою справу. Не знаю, в чому річ, але у мене було таке враження, що всі вони зібралися в кімнаті Лорі. Чи не ткала вона на своєму верстаті якусь протидію моїм тенетам?

Її пальці літали на верстатом, човник ритмічно стукав щоразу, як Лорі у черговий раз протягувала нитку через всю основу. Я дивилася на неї, наче заворожена. Подеколи мені здавалося, що ті нитки, якими мала працювати я, перемішалися з мотками фарбованої пряжі й ставали часткою її плетінь.

Але раптом верстат затих. Лорі схопилася за станину обома руками, підняла очі, в яких читалися біль та збентеження, і вигукнула:

— Хто ж я така? Що коїться зі мною? Що означає пісня, яка звучить у мене в серці?

І тут мене залили найчорніші ревнощі, які тільки можуть бути, я загубила нитку і забула всякі плетива. Я зайшла до ткацької кімнати і стала тертися об ноги Лорі. Вона безвольно опустила руку, погладила по голові та по спині, але думки її були далеко звідси, вона навіть не усвідомила, що коло неї стою я. Тоді я повернулася до вогнища і вляглася до Лорі спиною. В мені кипіли ненависть і лють. Бійтеся, бійтеся гніву розсердженого божества!

Замовкли птахи на деревах. Скотч Пітер затремтів і почав скиглити. Вуллі з Мак-Мурдоком походжали поряд, розпушивши хвости. Доркас ні на крок не відступала від своїх кошенят і дратівливо стукала їх лапкою, коли вони поривалися покинути її пухнастий бік. Галка сіла на гілку Відьомського Дуба, розпушилася і блискучим оком зиркала на землю. Небо затягнули важкі хмари. Стемніло того вечора як ніколи рано.

Горда, задоволена собою, я походжала по галявині, тримаючи хвіст трубою, і аж тремтіла вся від задоволення. Бо це зробила я — Баст-Ра, Велика Кішка, Володарка Небес… І це тільки початок. Повітря стало гарячим, важким і густим від провісників вивільнених мною заклять. Коли скінчиться чорна ніч, Лорі належатиме мені — і тільки мені.

Раптом похмурий напівморок сколихнувся від гучного дзенькання. Дзвоник під дубом задзеленькав так, що відголоски покотилися аж за далекий гірський перевал, що бовванів над Гленом, і коли дзвоник заспокоївся, вони ще довго літали над лісом.

Галка страшно, пронизливо зойкнула, зірвалася з дерева й, поквапно махаючи крилами, панічно полетіла геть. Пітер істерично загавкав, а потім став вити. І після того на галявині запала тиша, яку порушувало тільки тупотіння босих ніг Лорі, що бігла по стежці до дзвоника.

Мене, Баста-Ра, богиню, знову наповнили злі передчуття. Бо дзеленькання дзвона означало стороннє втручання. Мереживо, яке я виплітала, кудись щезло. І якщо це виявиться Рудобородий, то…

Я обережно визирнула із-за рогу. Лорі, оглядаючись, стояла під дубом, і я слідом за рештою чкурнула до неї. Пітер задзявкав, завищав, став гавкати і нападати на якийсь предмет, який лежав в ногах у Лорі. Ми теж поглянули туди — й побачили звичайний камінь, до якого був прив’язаний клаптик паперу з якимись карлючками.

Лорі опустилася навколішки і жадібно схопила папірець; з такою самою жадобою вона бігла до Відьомського Дуба. Розгорнувши записку, вона побачила карлючки, виведені на аркушику не першої свіжості. Через сутінки, що насувалися на землю, прочитати написане було важко, та Лорі не здавалася, і, розбираючи слово за словом, уголос читала цидулку.

«Дорога тьотя. Сходіть, будь ласка, у циганський табір і скажіть тим циганам, щоб перестали кривдити звірів. Вони били бідного ведмедя, який і так поранений. Якщо ви цього не зробите, ведмідь загине. Будь ласка, сходіть до табору. Щиро ваш, Джорді.

Р. S. Скаут-вовчик.

Р. Р. S. Той, що приносив вам жабку».

Лорі ще довго стояла навколішках, розгладжуючи клаптик паперу, вивчаючи його та знову й знову перечитуючи написане. Нарешті вона підвелася, перевела свій погляд на Глен, потім далі, туди, де простягалася долина, і я побачила, як її наповнює холодна рішучість.

Мій хвіст розпушився, шерсть стала дибки і, наелектризувавшись, аж потріскувала від завзяття. Забута магія? Чи, може, пробуджені демони зла, фальшиві нитки, що проникли в плетиво? Чи, може, річ у тому, що тканина Лорі дихала добротою, а моя — ненавистю?

— Ходімо, — покликала нас Лорі. — Ходімо всі за мною. Зараз буде вечеря, бо мені треба йти.

— Лорі! — занявчала я. — Не ходи! Нічого там не знайдеш, окрім страждань і смерті. Прокляття вже зіткане і напущене. Залишайся вдома. Все одно ти нічого не зміниш.

Якби це відбувалося у давнину, мої жриці усе зрозуміли б. Мої думки, мої накази самі проникли б їм у кров; вони б лише вклонилися й слухняно виконали мою волю.

— Ага, няв-няв, — передражнила Лорі. — Таліто, кішечко моя, ти співаєш, бо скоро вечеря? Ну то ходи скоріше, мені треба поспішати, на мене чекають.

Вуллі, який не визнавав у мені божества, але знав, що я розумію Лорі так, як йому і не снилося, запитав:

— Що сталося, Таліто? Не знаю, через що переполох, але мені це не подобається, присягаюся хутром і вусами.

Я пояснила, в чому річ, і коли я закінчила, Вуллі сказав:

— Кепські справи. Хвостом відчуваю, що це може погано скінчитися.

— Таліто, ти не можеш її зупинити? — запитав мене Мак-Мурдок.

— Ні.

— Так ти богиня, чи вже ні? — презирливо форкнув рудий котяра.

І тоді я мало не заплакала від люті та відчаю. Мене скинув з п’єдесталу звичайний рудий котисько, якого, опинись він у зовнішньому дворі храму Хуфу в Бубастісі, де я сиділа на золотому троні зі смарагдами, ніхто би навіть не погладив.

— Побачиш. Ви всі побачите, — це було все, що я могла сказати, і вони — Мак-Мурдок і Вуллі — лиш презирливо форкнули.

— Ми чекатимемо, поки Лорі повернеться, — заявив Вуллі.

— Авжеж, — озвався Мак-Мурдок. — Особисто я засяду на верхівці Відьомського Дерева. Я й у пітьмі знайду туди дорогу.

— Я залюбки побуду сам, — промовив Вуллі. — Чергуватиму на даху.

— А я піду по стежці і дійду до Великого Каменя, — сказала я. — 3 нього вся долина наче на долоні.

Лорі вийшла з мого храму. Вона була в чорній накидці із самотканої матерії. В руках її горів олійний ліхтар, і при його сяйві обличчя жінки здавалося білішим, а волосся — не таким рудим. Ми сиділи, зібравшись, ніби на віче, і вона нас побачила. Вили собаки. Прибіг їжак, розправив свої голки і сів, морщачи ніс. Ми, коти, поважно сиділи, обкрутивши хвости навкруг лап, і лиш бриніння вусів видавало наш тривожний стан.

— Не бійтеся, — сказала Лорі. — Усе гаразд. Лишайтеся тут. Я тільки зроблю одну справу — і повернуся. Не бійтеся, — повторила вона — і рушила по стежці.

Через важку хмару стало темно, як уночі. Жовте мерехтливе сяйво ліхтаря падало їй під ноги. Я беззвучно бігла за нею, добігла до Великого Каменя, де стежка повертала, вискочила на цей камінь і вмостилась на ньому. Сховавшись у пітьмі, я дивилась, як спускається по стежці жовтаве світло, поки воно зовсім не зникло з виду. У далекій низинці горіли вогні міста. Я лежала на камені — і тремтіла, і не тільки тому, що хвилювалася за Лорі, а ще й тому, що я наслала на Рудобородого неперевершене закляття. Що ж тепер буде далі? І що станеться з нами всіма, коли воно раптом упаде не на нього, а на Лорі? Що тоді?

Десь у гущавині дерев ухкала сова. Зненацька знявся вітер, захитав гіллям, зашелестів листям, і до мене долинули звуки музики з табору, голоси циганів. Я переплела нитки їхніх доль зі смертю Рудобородого.

Вітер ущух, і музики не стало чути. Прикликаючи до себе всю свою божественну міць, я зажадала, щоби Лорі повернулася назад. Я вся перетворилася на слух, намагаючись зачути звуки її кроків, але хай скільки я вслухалася, ніхто сюди не йшов.

Темрява стала непроглядною. На якусь мить мені здалося, що мій дух відділяється від тіла, яке тремтіло, лежачи на камені. Я більше не була Секмет-Баст-Ра, а ким я стала замість неї, я не знала. Я знала тільки те, що знов стаю заблукалим Ка, який був через вічну полуніч покинутий між Небом і Землею. І цей Ка охопила така невтримна жага чи то до міста внизу, чи то до якогось створіння, котре мешкало в ньому, що опиратися їй було марною справою. І якби той заблукалий дух утілився в якусь живу істоту, вона б негайно вибухнула сльозами страждання, котре заповнило б її до краю.

Невсипні дзеркала моїх очей вловили відблиск світла — на якусь коротку мить. Я знов була богинею Баст-Ра.

Спочатку це був слабенький проблиск світла у долині, де панувала непроникна темрява. Невдовзі цей проблиск перетворився на спалах, і за якусь часину пітьму озаряли помаранчеві язики вогню, такі самісінькі, як, буває, танцюють у каміні на вугіллі. Вони ледь пригасали, а потім розгорялися з новою силою. Ще мить — і вже на хмарах танцювали відблиски вогню.

Вогонь! Вогонь! Вогонь!..

Ген-ген удалині щось палахкотіло. Мені стало так страшно, що аж у шлунку захололо. Що віщував отой вогонь? І де зараз Лорі? Що це горить? Той прокльон, який я насилала сьогодні, мав обійтися без вогню. Я не просила свого батька Ра, який був богом Сонця й Повелителем Вогню, спалювати й спопеляти.

Сяйво набирало силу. Вогонь, вогонь! Горіння!.. Мій божественний зір неначе наяву побачив Лорі та Рудобородого, що зусібіч були оточені вогнем. Прокляття працювало геть не так, як я його замислила. Якась химерна нитка долі вплела сюди й Лорі.

Я лежала в темряві й уся тремтіла, а на хмарах, що пливли низько над землею, танцювали відблиски вогнистих спалахів.

24

Була вже майже дев’ята година вечора, коли містер Мак-Дьюї виконав свою обіцянку, яку давав трьом хлопчакам: подумав, чи варто завітати у циганський табір. І що більше він думав, то менше подобалась йому ця затія. Ендрю Мак-Дьюї був не з тих, хто пхає свого носа до чужого проса. Навіщо їхати, коли можна вранці закинути слівце констеблеві Мак-Кваррі та вже не повертатися до цієї теми.

Він накрив стіл на ніч кришкою, відвернув поворотний стілець — після чого його ніщо не відділяло від того місця на килимі, де вранці, вишикувавшись за ранжиром, стояли троє хлопців. Вони знову ожили в його уяві. Та найчіткіше в його пам’яті відкарбувався образ вимащеного землею, заплаканого Джорді Мак-Набба. Х’юї Стерлінг тицяв йому носовик, а хлопчик крізь сльози голосив: «Вони б'ють нещасного ведмедя, у нього ніс був у крові, він упав на землю і кричав». У його уяві знову ожила картина, породжена хлопчачою розповіддю, але тепер до неї домішалося щось іще.

Тепер він бачив не тільки ведмедя «з носом у крові», а ще й муки Лориного борсука, і вираз його стражденних очей, які довірливо дивилися на Лорі, а ще — мужність і шляхетність цього звіра.

Борсук спокійно та довірливо лежав у Лорі на руках, бо на нього чекало зцілення. Потім Мак-Дьюї подумав про ведмедя, уявив, як Лорі тримає його, і пригадав, які в неї ніжні і люблячі руки.

Зачинивши клініку, він попрямував у сусідній будинок, у якому мешкав, і зайшов до кімнати Мері-Pya. Місіс Мак-Кензі сиділа біля дівчинки, читала їй книжку, а та дивилася на неї померклими очима.

— Я зайшла до дівчинки, дивлюсь — вона не спить, — пояснила місіс Мак-Кензі. — От я й подумала: дай, почитаю, може, хоч так засне.

Мак-Дьюї знову уявив собі Лорі, й тепер вона тримала на руках його дочку. Він бачив, як дівчинка притискається їй до грудей, як зливаються, переплітаються їхні руді кучми; навіть уявив усмішку на обличчі Мері-Руа. І раптом на серце налягла така важкість, що здавалося, ще трохи, і воно вирветься з грудей.

— Добре, — промовив Мак-Дьюї. — Побудьте з нею. Мені ще треба проскочити в одне місце. — На порозі він зупинився і сказав: — Я буду в циганському таборі. В них там якісь проблеми — мені треба туди.

— Я нікуди не поспішаю, — заспокоїла його місіс Мак-Кензі. їй хотілося втішити Мак-Дьюї, підтримати його у цю скрутну хвилину. Жінці було шкода цього чоловіка.

У літню пору ніч у північних широтах настає пізно, але через важкі низькі хмари землю вже огорнув морок, і довелося увімкнути фари джипа. Теплий вітер, що вже з тиждень гуляв понад Лохом, неначе промовляв, що нарешті почнеться гроза, одна із тих нечастих гроз, які трапляються над цим нагір’ям, проте Мак-Дьюї, попри важку, гнітючу атмосферу, не вірив, що це станеться сьогодні.

Коли він доїхав до табору, вже зовсім споночіло. Циганські кибитки стояли на галявині підковою, і про присутність їхніх мешканців промовляли запах смаженої олії, часнику та їдкий сморід запущеного людського стійбища. Одні кибитки були дерев’яні, з погнутими пічними трубами, які стирчали з даху, інші — просто криті тентами.

Мак-Дьюї зменшив швидкість. У кінці підкови, край дороги, він помітив два менших фургони, поділених на вузькі клітки, і запам’ятав їхнє місцезнаходження. Світло фар вихопило з темряви кількох коней, що паслися на полі. Через шкіру тварин випиналися ребра, на боках та на крупі темніли якісь плями; можливо, це були рани.

Трохи далі стояли шатра, в яких могли поворожити, продати щось із виробів циганських промислів чи пригостити (звісно, теж за гроші) тістечками або солодощами вельми сумнівного походження. Шатра були освітлені гасовими пальниками, що випромінювали мерехтливе жовте світло і дуже чаділи. Трохи далі, просто на траві, була влаштована така собі алейка, позначена рядом увіткнутих у землю смолоскипів, а за нею стояли кілька рядів сидінь із відкидними спинками та поміст — звичайні дошки, покладені на ящики та бочки. Перед цією «естрадою» сиділо з десяток глядачів.

Мак-Дьюї почув сухе ляскання, схоже на пістолетний постріл, і кінське іржання. Він зупинив машину — і саме вчасно, щоби при світлі закопченого жовтого сяйва побачити кінський круп та високого цигана в чоботах, чорній сорочці та широкому чорному шкіряному поясі із заклепками. Ось циган змахнув рукою — і вдарив коня. Мак-Дьюї на хвильку замешкався, спостерігаючи за сценою «приборкання», тоді спинив машину біля входу в табір і вийшов. Він відчув, як у нього пітніють долоні, а під очима стає сиро, як легенько поколює шкіру, а в роті з’являється неприємний присмак ворожості.

Ендрю Мак-Дьюї ніколи не належав до тих людей, що прислухаються до внутрішнього голосу чи діють, пристосовуючись до обставин, та сьогодні він уперше в житті пошкодував, що не прихопив із собою ціпка, гарапника чи ще чогось важкого. Бо вже на підходах до циганського табору він відчув, ба навіть більше — був затоплений злобою, цинічністю, ворожістю, які витали над цим місцем.

При вході за ветхим столом сиділа «касирка» — стара страшна циганка у дранті та з чорним, засмальцьованим до блиску гаманцем, почепленим на бік. І там же висіла табличка: «Вхід 1 шилінг». Мак-Дьюї кинув на стіл купюру вартістю в десять шилінгів, стара карга запустила свою лапу в гаманець, витягла решту монетами по шилінгу та по шість пенсів, поквапно махнула в бік сцени і прорипіла:

— Давай, давай, вистава вже йде.

Мак-Дьюї, не торкаючись до решти на столі, гримнув:

— Агов, стара! Жени ще один шилінг. Зі мною цей фокус не пройде!

Стару відьму наче підмінили: вона розкрила рота, розрепетувалася і стала сипати прокльонами. З недоброї пітьми вигулькнув кремезний чорнявий циганюра, і Мак-Дьюї упізнав у ньому того самого типа в чоботах і шкіряному поясі з заклепками. Циган грався батогом з важким пужалном.

— Що ви тут робите? — крикнув циган. — Хочете пограбувати цю нещасну? Та ми бідні, як церковні миші.

Мак-Дьюї обернувся до чолов’яги і, ледь не встромивши руду бороду йому в лице, сказав:

— Цигане, знайди собі іншу касирку! Я дав їй десять шилінгів. Решту можеш полічити сам.

Циган мовчки подав старій знак, і та виклала шилінг, якого бракувало. Мак-Дьюї згріб гроші в кишеню і пройшов за мотузку. Циган з нагаєм пройшовся туди-сюди за кілька кроків від нього, зухвало вишкірився, потім засміявся і, погойдуючись, пішов геть.

Поблизу глядацьких місць стояв дерев’яний квадратний поміст, на якому сиділо троє музикантів — двоє чоловіків і жінка. Чоловіки грали на скрипці та акордеоні, а жінка притупувала й торохтіла бубном. Саме показували верховий номер: циганчата їздили на конях по колу смолоскипів. Мак-Дьюї трохи подивився на цей виступ і досадно сплюнув, уражений циганською безцеремонністю: все те, що показували циганчата, легко міг би повторити будь-який тутешній десятирічний хлопчак.

Ветеринар дочекався, поки вершник скінчить виступ і покине «арену». Знову почувши іржання коня, він зауважив, що циганський оркестр заграв на повну силу, намагаючись приглушити цей зойк, а циганка, яка трусила бубном, ще й закричала на додачу. Нікому не було жодного діла до Мак-Дьюї. Він непомітно прослизнув між рядами сидінь туди, куди не досягало світло смолоскипів, швидко перейшов галявину, рухаючись у темряві по пам’яті, й попрямував туди, де ще з дороги запримітив фургони з клітками.

Сморід від кліток разив наповал. Із темряви доносилося шерехтіння, стогони, скигління… Хтось ридав жіночим голосом, але хто? Мак-Дьюї прислухався, уражено зітхнув, витяг запальничку, запалив, прикриваючи вогник долонею…

— Лорі!..

— Ендрю!..

Він був настільки ошелешений, зустрівши її тут, у циганському таборі, що навіть не звернув уваги, що вона вперше назвала його не «містер Мак-Дьюї», а «Ендрю». Ветеринар помітив її не одразу, бо на жінці був чорний балахон з капюшоном, який приховував її вогнисте волосся. Крім того, вона стояла навколішках перед кліткою, яку сама ж і відчинила. На руках у Лорі сиділа суха, наче мумія, напівжива мавпа. Вона смоктала її палець — і тихо підвивала.

— Лорі, заклинаю, тільки не шуміть…

Він не питав, як вона тут опинилась і чому стоїть навколішки перед кліткою в цьому страхітному місці. Лорі тут — і цього досить. Все інше лікаря Мак-Дьюї не цікавило.

Обережно прикриваючи рукою від стороннього ока вогонь запальнички, Мак-Дьюї став обходити клітки. Усе, що було всередині, або лежало покотом, насилу дихаючи, або сиділо, жалюгідно скулившись у кутку. Серед звірів були горностай, двійко лисиць, білка, а також чи то польовий кіт, чи то соснова куниця. Розкуйовджений орел сидів, забившись у куток клітки, і годі було розпізнати в цій купі пір’я гордого птаха. В сусідній з ним клітці було троє мавп, ще жалюгідніших, ніж та, яку тримала Лорі. В іншій клітці, розпластавшись, лежав заєць-русак, і з його пози та смороду Мак-Дьюї зрозумів, що до тварини кілька днів ніхто не заглядав і заєць просто врізав дуба.

Мак-Дьюї загасив вогонь. Коли його очі призвичаїлися до темряви, яку майже не розсіювано світло дальніх смолоскипів, він повернувся до жінки, котра зіщулено сиділа на землі.

Тепер він розібрав її бліде обличчя і вологі очі.

— Ендрю — що це? — прошепотіла Лорі. — Вони ж помирають…

— Недоїдання, — коротко пояснив Мак-Дьюї. Він сягнув рукою до кишені, яка ніколи не була порожньою, видобув з неї морквину і простягнув її мавпі, яка сиділа на руках у Лорі. Тварина схопила морквину і жадібно з’їла, і поки вона її гризла, з її очей лилися сльози радості. З-за ґраток понад ними благально висунулися три пари худезних чорних рук. Мак-Дьюї віддав усі свої запаси — все до останнього кусника.

З іншого боку галявини долинув вибух музики, галас та оплески.

— Ходімо, — промовив Мак-Дьюї і допоміг Лорі піднятися. — Робити нам тут більше нічого.

— Що робити з нею? — прошепотіла вона.

Мавпа, пригорнувшись до Лорі, двома руками обіймала її за шию.

— Посади її назад. — Він м’яко відірвав тварину від Лорі, посадовив її у клітку, але вона несамовито запищала. — Коли я з ними розберуся, цього більше не буде. Ходімо.

І вони пішли через недобру ніч, міцно тулячись одне до одного. Саме повітря в цьому таборі було напоєне жорстокістю та звірством. Мак-Дьюї дякував долі, що ця жінка опинилася поруч у таку мить, і як цілющі ліки вдихав пахощі її волосся та шкіри.

Намагаючись триматися в тіні, вони тихо попрямували до глядацьких місць. Музиканти зійшли з помосту, але далеко від нього не відходили. Потім з’явилося четверо чоловіків, яких очолював огрядний смаглявий циган у кітелі з аксельбантами й поношеному кепі. Вони витягли на освітлений п’ятачок клітку завбільшки із собачу буду. Знову з’явився вишкірений тип у шкіряному поясі, і коли пролунали перші музичні акорди, він представив публіці товстуна в кітелі: найзнаменитіший у світі приборкувач диких тварин, незрівнянний Дарвас Ургчин. Двері клітки відчинилися — і під світло смолоскипів за ланцюг був витягнутий невеличкий чорний ведмідь.

— Ведмідь! — ахнула Лорі. — Той нещасний ведмедик, про якого він мені писав…

— Хто писав? — не второпав Мак-Дьюї.

— Хтось підкинув мені записку з підписом «Джорді», — пояснила Лорі. — А ще раніше він приносив мені жабу.

— Ага! — вигукнув. — От чортеня.

Тепер йому стало зрозуміло, як Лорі опинилася тут.

— Що ж вони тепер з ним зроблять? — прошепотіла Лорі.

— Почекаємо — побачимо.

Гладкий приборкувач, котрий був явно напідпитку, тримав ведмедя так, щоб лівий бік його був схований від поглядів ріденької публіки, проте досвідчене око Мак-Дьюї швидко визначило відкриту страшну рану на задній лапі. Не міг він не помітити і того, що звір болісно припадав на ногу, коли його тягли за ланцюг по помосту.

А ще він побачив засохлу шкірку на чутливому носі тварини, що, мабуть, тільки-но почав заживати після останнього знущання. І Ендрю Мак-Дьюї, чоловік загалом звиклий до звіриних недуг, каліцтв і крові, вирішив, що коли з нещасного ведмежого носа скапне ще бодай крапля крові, він цього не терпітиме.

— Ендрю, Ендрю, — прошепотіла Лорі, яку бив дрож, і тільки щільніше притиснулася до нього, міцно схопила його руку.

Музиканти заграли чардаш, а п’яний гладкий дресирувальник смикнув за ланцюг, примушуючи ведмедя підвестися на задні лапи. Над твариною височів здоровило у чорному поясі і з нагайкою, він весь час підштовхував ведмедя і гамселив його пужалном.

Дресирувальник почав кричати «Гей!.. Гоп!», смикати за ланцюг і змушувати тварину танцювати. Ведмідь, котрий і на чотирьох ногах ледь стояв, на двох і зовсім не тримався і постійно падав на передні лапи.

У переляканих очицях відбивалось мерехтіння смолоскипів, а коли він, злякано зіщулившись, роззявив пащу, в ній замість зубів були обламані пеньки. Такий ведмідь не міг би вкусити навіть дитини.

Тремтячи від обурення, Мак-Дьюї стояв і дивився. Назрівала розв’язка, але якою вона буде і куди заведе, він ще не знав. У чому він був певен, так це в тому, що дивиться на страждання тварини не своїми очима, а очима Лорі, в яких застигли дитячі сльози. Попри страшенну худорлявість ведмедя, його ноги були мішкуваті та безформні, як штани циркового клоуна, і в голові Мак-Дьюї промайнула думка, що, мабуть, він ще у житті не бачив картини, сумнішої за цю…

А потім розігралася жахлива сцена!

Коли нещасний звір звалився знову і знову був піднятий на задні лапи ривком ланцюга, циган з розмаху зацідив ведмедеві по носу свинцевим пужалном, і з носа тварини бризнуло щось чорне; принаймні, при миготливому сяйві смолоскипів воно видавалося чорним.

Мак-Дьюї почув, як настрахано скрикнула Лорі. Він не пригадував, як вивільнився від її рук, як дійшов до помосту, зате чудово пам’ятав і те, з якою силою зацідив у пику здоровилу, і задоволення, яке отримав від цього. Якби удар влучив у скроню, той, мабуть, упав би замертво. Циган з розплющеним носом завалився горілиць на поміст.

Знешкодивши бурмила, Мак-Дьюї вихопив у нього з рук важкий батіг, обернувся до «приборкувача», огрів його по гладких сідницях і гаркнув громовим голосом:

— Ану танцюй, кабан вгодований! Танцюй, кому кажу!..

Глядацькі лави пожвавішали, хтось крикнув: «Браво! Молодець! Сам напросився!». Хтось інший обережно зауважив: «Треба робити звідси ноги!». Глядачі потяглися до виходу, а з іншого краю табору почулися крики; до місця пригоди скакало з дюжину вершників. Циган із поясом досі лежав повержений та все обмацував руками свою заюшену мармизу. П’яний «приборкувач» кинувся навтьоки. Ведмідь валявся розпластаний долічерева і все намагався лизнути понівечений ніс.

Підійшли цигани, і Мак-Дьюї піднявся на поміст.

— Хто тут за старшого? — крикнув він. — Я заберу його з собою до відділку, йому буде висунуте звинувачення.

Видовище розпластаного здоровила й холоднокровна лють рудого бороданя, який виліз на поміст, умить позбавили циганів наступального запалу, ба навіть дещо спантеличили, а один з них, почувши запитання Мак-Дьюї, відповів:

— Барон Таргу там, у своєму фургоні. Якщо він тобі потрібен — іди туди.

Мак-Дьюї крикнув глядачам, які ще залишались на місцях:

— Розходьтеся по домівках! На сьогодні вистава закінчена.

Потім він підійшов до Лорі, яка опустилась навколішки біля ведмедя, поклавши його голову собі на коліна, та все прикладала носовик йому до носа, намагаючись спинити кровотечу. Схилившись до неї, Мак-Дьюї сказав:

— Лорі, повертайся додому. Вистави вже не буде. Зате може виникнути якась… якась сутичка. Дуже тебе прошу, повертайся додому.

Лорі підвелася і стала поряд, жодним порухом не виказуючи бажання покидати свого супутника.

— Де цей Таргу? — звернувся до циганів Мак-Дьюї. — Мені він потрібен негайно.

Той циган, що говорив, кивком показав на кибитки.

— Таргу там… якщо не боїшся, то можеш піти.

Мак-Дьюї повернув батіг пужалном догори.

— Ану розійшлися! — гаркнув він і ступив наперед. Цигани трохи посунулися, утворивши вузенький прохід, через який не можна було пройти, не зачепившись плечима. Лорі невідступно йшла за ним. Коли вони пройшли, цигани знову зімкнулися і тісним гуртом рушили слідом за ними.

Охоплений праведним гнівом, Мак-Дьюї геть утратив будь-яку пильність. Ці брудні волоцюги так його розлютили, що він був ладен сам-один виступити проти цілого табору. Його уява вже живописала цього таємничого барона Таргу у вигляді дванадцятифутового велета, і він би з радістю розправився з ним так само, як із тим здорованем біля помосту.

Але справжній Таргу виявився зовсім іншим: маленький, худенький, із червоною обвітреною мармизою та поросячими очима. Він був одягнутий у звичайні штани, сорочку без коміра та жилетку без ґудзиків, а на голові сидів звичайний котелок. Його єдиною прикметою було велике золоте кільце-сережка у лівому вусі. Він ступав неквапною ходою в супроводі всього циганського наброду: чоловіки, жінки та циганчата, які замикали процесію.

— Ти — Таргу, ватажок цієї банди? — запитав Мак-Дьюї.

Голосом сухим і напрочуд тоненьким опецьок у котелку відповів:

— Так, я Таргу. Ти мене шукав? З якого це дива ти кидаєшся на моїх людей, лупцюєш батогом мого приборкувача Ургчина? Що ви тут загубили — ти і ця руда відьма, що наводить вроки на наших дітей?

Поки він говорив, циганська братія обступила їх зусібіч і стала звужувати коло. Мак-Дьюї вмить зрозумів свою помилку. Невинна зовнішність опецька в котелку, як дві краплі води схожого на звичайнісінького аргайльського фермера в недільному вбранні, притупила його пильність. Було ясно як день, що від цієї миті і він сам, і його супутниця відрізані від свого світу, де панували закон і розум, і за одну коротку мить перенеслися назад на шість або й усі сім століть назад; такі собі зіваки доби середньовіччя, що волею випадку потрапили до небезпечного, одержимого забобонами циганського світу.

Та відступати не було куди, і Мак-Дьюї, войовничо виставивши наперед кущисту бороду, сказав:

— Таргу, ти підеш зі мною в поліцейський відділок, і я заявлю на тебе за жорстоке ставлення до…

Чи дав би сам циганський ватажок добро на вбивство двох зайд, цього не скаже ніхто, але тієї ж миті з-за натовпу долинув дикий зойк; хтось кричав якесь слово незнайомою мовою. Потім крик повторився. Цигани в юрбі посунулися, утворивши прохід, і в ньому з’явився чолов’яга в чоботах, із чорним поясом та роз’юшеним носом. Його лице перетворилося на закривавлену маску, а в руках брязкав шмат металевого ланцюга. Розмахуючи ним, побитий циган кинувся до Мак-Дьюї, збираючись розчерепити йому голову.

Від першого удару їх урятувало те, що натовп був надто щільний: циган схибив, і ланцюг опустився на плечі когось із його одноплемінників, та так, що збив його з ніг. Водночас, це стало сигналом до дії; напруга, що накопичувалася в циганському натовпі, розрядилася загальним вибухом: у юрмі замелькали кийки, ножі, і вже за мить Мак-Дьюї люто бився, захищаючи себе та Лорі.

Ревучи, наче бик, однією рукою тримаючи Лорі, а в другій стискаючи важкий батіг, він уже майже розчистив прохід для себе і для неї, коли раптом вируюча юрба відірвала від нього Лорі. Хтось влучив йому в голову чимось важким, і Мак-Дьюї захитався від удару. Він уперся спиною у стінку фургона, а коли батіг зламався, Мак-Дьюї вихопив у одного з нападників металевий прут і став вимахувати ним наліво й направо. Він розумів, що буде повержений з хвилини на хвилину: юрма жадала крові, вона змикалась навколо нього, мов зграя псів навколо звіра, загнаного в кут. Вона насідала на нього спереду, зліва, справа і навіть зверху: якесь циганча видерлось на полотняний дах фургона і гамселило палицею просто по голові, а інше штрикало у ноги з-під фургона.

Зацькований Мак-Дьюї ледве дихав, у грудях нестерпно пекло. Сили покидали його тіло, в очах почало тьмяніти… І раптом, перекриваючи несамовиті крики, ревище та посвист войовничих нападників, пролунав крик — несамовитий, дикий і зловісний:

— Мак-Дьюї!.. Мак-Дьюї!..

Кричала Лорі. Якимось дивом вона вирвалася із циганських лап, зірвала з найближчого фургона просочений гасом запалений смолоскип і кинулася з ним у гущу битви. Натиск на Мак-Дьюї помітно послабшав.

Полум’я смолоскипа освітлювало її балахон, що пошматованим лахміттям звисав із жіночих плечей, та мідяно-руде розпущене волосся, яке ореолом обрамляло її обличчя. А в очах світився такий вираз, який Мак-Дьюї пам’ятатиме до смерті. Викривлені губи, жагучий погляд — ну чисто тобі сп’янена битвою давня королева кельтів, яка торує шлях до свого взятого в облогу короля.

— Мак-Дьюї!.. Мак-Дьюї! — волала Лорі, вимахуючи смолоскипом та розсипаючи довкола гасові іскри. Вона пробивалася туди, де, ледве тримаючись на ногах, стояв її знеможений обранець. Прорвавши циганську облогу, Лорі взяла Мак-Дьюї за пояс і допомогла йому трохи випростатися, не забуваючи і про оборону. Та от цигани знову збилися в коло і стали підступати ближче, ближче…

— Мак-Дьюї!.. — знову вигукнула жінка. — А це їм — за тебе! — крикнула вона — і піднесла смолоскип до брезентової стінки фургона.

Коротка мить — і оранжеве полум’я поповзло по фургону, з легкістю пожираючи тканину і дерев’яні обручі: суха матерія займалась наче трут, вивергаючи цілі снопи іскор. Від цих іскор загорівся наступний фургон, потім зайнявся ще один…

Битва закінчилася. У паніці, яка зчинилася з пожежею, про чужинців і думати забули. Цигани з криками та лайкою викочували з кола охоплені полум’ям фургони, викидали з них різний скарб, рятуючи його від вогню, а кілька чоловік схопили відра й побігли до річки.

Ховаючись за фургонами, Мак-Дьюї та Лорі дійшли до кліток. Знеможений битвою чоловік важко припав на коліна, і його супутниця теж опустилася біля нього.

— Ендрю! — крикнула Лорі. — Ти живий?

Сама вона була з ніг до голови перемащена сажею, а на щоці темнів синець.

— Цілий, — важко відповів Мак-Дьюї, — просто виснажений.

Від сильного удару по маківці у голові йому так гуділо, немов туди влетів бджолиний рій. Ноги, руки — та й тіло — увесь він був укритий саднами та синцями, але якихось серйозних пошкоджень, слава Богу, він не зазнав.

— Лорі, дякую тобі. Якби не ти, мене б уже не було.

Лорі не бачила крові, що заливала голову Мак-Дьюї, бо дивилася не туди. Її очі, в яких ще залишався вираз дикої войовниці, глибоко вдивлялися в очі Мак-Дьюї.

— Ендрю! — раптом вигукнула вона. І знову: — Ендрю!

Лорі притягнула до себе обличчя лікаря і вп’ялася губами в його губи. Поцілувавши Мак-Дьюї, вона рвучко схопилася на ноги, розвернулася і, наче прудконоге оленя, кинулася до Глену.

— Лорі!.. Лорі!.. — загукав він навздогін. — Лорі, чуєш!.. Повернися!

Але вона втекла, і Мак-Дьюї, що стояв накарачках та трусив головою, відганяючи від себе відчуття нудоти, залишився один. Жовтогаряче сяяння і тріск вогню за спиною помалу слабшали — цигани перемагали пожежу. Я ще живий, подумав Мак-Дьюї, чи, може, вже помер? А може, це все тільки сон? Аж от нарешті самовладання повернулося до нього, у голові трохи просвітліло, він дурнувато осміхнувся і впівголоса промовив:

— Пора звідси вшиватися.

Та перш ніж покинути поле бою, Мак-Дьюї мав зробити ще дещо. Звірі в клітках, до смерті перелякані пожежею, заходилися гавкотом, скиглили, пищали та шуміли на всі лади. Лікар же, переходячи від клітки до клітки, витягував дверні засувки, навстіж розчиняв двері, і звірі кидались на волю, розсипаючись хто куди. Якщо ці звірі й пропадуть, то пропадуть принаймні вільними. І тільки відчинивши всі клітки, Мак-Дьюї, непевно похитуючись, побрів до свого джипа.

У кінці вигону, на дерев’яному помості, з якого й почалося це трагічне дійство, він натрапив на чорну купку. Це був той самий ведмідь, але мертвий. Мак-Дьюї мельком зиркнув на груду ведмежого хутра, і в голові його майнула думка, як побиватиметься Джорді, дізнавшись, що його ведмідь заснув останнім сном. Подумав він і про те, що сльози, пролиті чуйним хлопчиною над нещасним звіром і його жалюгідним становищем, по суті свій, гарні сльози. Згадав, що й Лорі, покидаючи поле битви, теж мала проминати цей поміст, а отже, вона неодмінно спинялася тут, щоб оплакати смерть бідолашного звіра. Пошкодувавши, що сам він не може заплакати, Мак-Дьюї розвернувся, підійшов до джипа і всівся за кермо.

Проїхавши з милю, він пригальмував біля річки, ополоснув лице і змочив синці. Змиваючи засохлу кров із голови, Мак-Дьюї з полегшенням зауважив, що рана на маківці не така вже серйозна, як могло би здатися. Умившись, він стомлено повернувся у джип і знову рушив у напрямку міста.

Коли Мак-Дьюї під’їжджав до горбатого моста, йому поморгала фарами якась машина, що рухалася назустріч, і він, придивившись пильніше, помітив на ній ще один вогник — на даху, — який недвозначно показував, що цей автомобіль — поліцейський. Лікар з’їхав на узбіччя і пригальмував, зустрічний автомобіль зупинився теж, і з нього, вимахуючи ліхтариком, вийшов констебль Мак-Кваррі та підбіг до Мак-Дьюї.

— Ага, дуже добре, — промовив він, побачивши ветеринара. — Ви нам і потрібні, сер!

— Пожежу вже загасили, — сказав Мак-Дьюї. — Але я хочу заявити на чоловіка, якого називають бароном Таргу, і ще — на гладуна, що зве себе ведмежим приборкувачем, — за жорстоке, нелюдське ставлення до тварин…

— Так-так, — поквапно промовив констебль, — іншим разом — неодмінно. Але ми маємо до вас термінове доручення. Нам наказано знайти вас і привезти додому.

— Он як! — спохватився Мак-Дьюї, відчуваючи, як тепер його серце мертвою хваткою стискає зовсім інший страх, стискає так, неначе хоче зовсім розчавити.

Ніяково переминаючись, констебль опустив очі.

— Сер, вас чекають удома, ви повинні повернутися туди якнайшвидше. Лікар Стрейсей дав команду знайти вас і негайно доправити до дочки.

— Ах! — скрикнув Мак-Дьюї і звернувся із запитанням, яке потребувало від нього ще більшої мужності, ніж він уже встиг проявити цієї шаленої ночі. — Дівчинка жива?

Констебль звів очі на ветеринара.

— Жива, сер! Але лікар Стрейсей сказав, щоб ми знайшли вас…

— Тоді їдьмо! — заквапився Мак-Дьюї. — їдьмо вже — і Богом заклинаю, швидше!

Поліцейський автомобіль заревів і рвонув уперед. Мак-Дьюї поїхав слідом, зосередивши всі свої душевні сили, які ще залишалися в ньому, на червоному оці стоп-сигналу. Отой червоний вогник вів його назустріч неминучості.

25

Ай, що ж я наробила?! Невже я удавала з себе божество, яким давно вже перестала бути? Невже всі колишні боги омертвіли, чарів немає і більше не буде, а Сехмет-Баст-Ра — просто сон? А я — проста собі Таліта, приблудна кішка, яку знайшла у лісі рудокоса ткаля, що живе самотою та виходжує дрібну звірину, яка заслабла або втрапила в халепу?

І хто ж така Таліта, звідки взагалі я взялася? В якому світі мала жити?

Оте наслання, яке я так ретельно готувала, скінчилося пшиком. Пожежа в долині загасла, та збігло ще чимало часу, перш ніж Лорі, повертаючись додому, пройшла повз камінь, де я вартувала. Вона ішла, не дуже роззираючись довкола, і при сяйві її ліхтаря я добре побачила, що одяг на ній роздертий, поплямлений кров’ю та присмалений вогнем, а щоки аж блищать від сліз.

Коли вона пройшла повз мене, я зіскочила з каменя і, нечутно ступаючи слід у слід, ішла за нею аж до самої галявини. Всі решта мовчали, немов зачаровані. Пітер, замість того щоб гавкати, плазував на череві, підвивав і скиглив. Вуллі з Мак-Мурдоком спустилися на землю, але були злі, як чорти. Зачувши мою присутність, вони сичали доти, доки я не виринула з пітьми і вони врешті-решт роздивилися, хто ж стоїть перед ними.

— Що сталося? — поцікавився Вуллі. — Лорі десь поранилася? Вона вся у крові, хіба не так?

Мак-Мурдок, який хоч і не вірив у моє божественне походження, та все ж підозрював, що я не просто якась там Таліта, гаркнув:

— Без тебе тут не обійшлося, правда ж? Дівчинко моя, останнім часом ти поводилася дуже підозріло. Дивись мені, побачу, що ти знову берешся за свої старі штучки, єгипетські чи ще якісь, я займуся тобою особисто.

Відповідати на таке було б нижче моєї гідності, тож я просто забігла в будинок.

Лорі сиділа на ослоні біля вогнища, така, як і була — розтріпана, закопчена, у кривавих плямах на одязі — та ридала. Вона сиділа, затуливши обличчя руками, і ридала, беззвучно та безупинно. Я залюбки її утішила б, але як!? Я підбігла до неї, звелася на задні лапи і передньою лапкою легесенько торкнулася руки, яка затуляла обличчя.

Помітивши мою присутність, вона взяла мене на руки. Цікаво, чи плакала коли-небудь жінка так, як-от зараз плакала Лорі? Вона не ридала, не квилила — вона мовчала, а теплі сльози самі текли з її очей.

Раптом, притиснувши мене до себе, так що її щока була біля моєї щоки, вона сказала:

— Таліто! Таліто!.. Що мені робити? Що тепер буде?..

О, якби вона просто молилася Сехмет-Баст-Ра, Повелительці Септ і зірки Сотіс, плодючій Ісіс, цнотливій Артеміді, всім тим, у кого я втілювалася, я б спорожнила небеса, щоб розділити її горе, я б ублагала свого батька Ра осушити її сльози — і благословення Неба та Землі неминуче зійшло б на цю жінку…

Проплакавши ще трохи, вона зсадила мене на долівку, зняла поплямлену брудом та кров’ю одежу, вмилася і заспокоїлася остаточно. А потім з Лорі стало коїтися щось дивне: вона зняла з каміна каганець, підійшла до дзеркала і довго та збентежено вивчала своє відображення, неначе бачила його вперше у житті.

Вона кілька разів провела пальцем по синцю на щоці, неначе пестила його, потім довго зазирала у вологі від сліз очі власного відображення, обмацувала волосся, губи, немов хотіла пересвідчитися, що вони — її власні. І врешті-решт, вона заговорила з ним, як перед тим говорила зі мною:

— Хто я тепер? Що сталося з колишньою Лорі? Що мені робити? Що?

Намилувавшись собою досхочу, Лорі стала лаштуватися до сну, і я, як завжди в таких випадках, пішла собі до вогнища.

Але, пройшовши половину сходинок, що вели нагору, де була її спальня, Лорі раптом гукнула:

— Таліто! Таліто! Кицю, будь сьогодні коло мене…

Дотепер мене ще жодного разу не пускали нагору.

Я підбігла до східців і нявкнула: чи, бува, мені це не почулося?

— Так, кицю, так, — кивнула Лорі. — Ходи сюди. Не хочу залишатися сама.

Від щастя я занявчала, побігла по сходах, плигнула їй на руки, замуркала, і Лорі потерлася щокою об мій бік.

У скромній побіленій кімнатці стояли ліжко, стілець, комод для білизни і лампа біля ліжка. Тримаючи мене на руках, Лорі довго вдивлялася мені у вічі, проглядаючи мене наскрізь. Плакати вона вже перестала.

— Таліто, — попросила вона, — поясни мені одну річ. Колись ти уже помирала. Із чим це можна порівняти? Як воно там — тихо, спокійно?

Чесно кажучи, я так і не зрозуміла її запитання. Я вже тисячу разів покидала цей світ, і ще тисячу разів його покину, і щоразу мій Ка плистиме на човні по Річці Темряви, що протікає через вічність, поміж Небом і Землею.

Потім вона відпустила мене, і я згорнулася в клубок на ліжку в неї в ногах.

Задуваючи лампу, Лорі сказала:

— Кицю, дякую тобі, що залишилася зі мною. Приємних тобі снів.

А потім, у темряві, я раптом зачула отой найчарівніший запах. Зачула — і одразу загубила. Що це запахло? Мені був знайомий отой аромат, але звідки? Коли, в яку епоху я з ним познайомилася? У якому житті? Чому він нагадав мені ті миті, коли я починала муркати від щастя? Невже це просто спогад про фіміам, що курився у храмах, чи якусь дикорослу траву, що росла у лісах, де мені колись доводилося полювати?

Я задерла голову — і нюхнула повітря. І знову зачула сліди цього запаху, перш ніж вони остаточно розвіялись. І дивна річ: той аромат розбудив у моїй пам’яті цілий вир давніх спогадів та колишніх бажань! У пітьмі було чути сонне дихання Лорі, та ще, здається, десь витав під стелею мій Ка. Якщо я тепер його упіймаю, то вже довіку не пускатиму від себе…

І вже коли мене огортала дрімота, крізь ніч, мій ніс ізнову вловив цей невимовний запах. Сьогодні, тут, у цій кімнаті, мені мало снитися тільки приємне, і я з радістю поспішила назустріч майбутнім сновидінням.

Та перш ніж заснути, я встигла сказати собі, що тепер, коли я стала вхожою до горішньої кімнати, потрібно неодмінно з’ясувати, звідки ж таки долинає цей чудовий, ні з чим незрівнянний аромат.

26

Коли містер Мак-Дьюї повернувся додому, в усіх кімнатах горіло світло, а біля розчинених навстіж вхідних дверей стояла й чекала на нього місіс Мак-Кензі.

— Ой, як добре, що ви прийшли, — сказала хатня робітниця. — Я послала по лікаря Стрейсея. Знаєте, ми трохи почитали перед сном, а потім я стала її укладати, дивлюся — а дівчинці зовсім зле… Очі запали так, що я вже…

— Так, так, — нетерпляче кивнув Мак-Дьюї. — Ви все зробили правильно.

Влетівши до будинку, він одразу рушив до дитячої і знайшов там містера Стрейсея. Старий лікар сидів біля Мері-Pya і не зводив з дівчинки занепокоєного погляду. І раптом, чомусь саме цієї критичної миті, Мак-Дьюї зауважив, яке прекрасне і співчутливе у нього обличчя.

Побачивши ветеринара, Стрейсей сказав:

— Ага, вони таки знайшли вас. От і добре.

— Лікарю, вона помирає? — запитав Мак-Дьюї.

Стрейсей посумнішав, хвилинку подумав — і відповів:

— Дівчинка втратила бажання жити. Вона перестала боротися за життя. І якщо не дати справі зворотного ходу, то…

— Лікарю, скільки ще часу? — перебив його Мак-Дьюї.

Він уже був готовий почути найгірше — мовляв, як горювати, то вже горювати! — проте Стрейсей лише знизав плечима і відповів:

— Важко сказати.

І пояснив, що це може статися й завтра, і за кілька днів, а може, й взагалі не станеться, адже коли ще тліє дух життя, то лишається надія.

— Загалом у дитини висока здатність до опору, але їй майже вдалося її пригасити. Життя в ній зараз ледве тліє.

Мак-Дьюї мовчки кивнув, наблизився до дитячого ліжка і подивився на Мері-Pya. Він зауважив і синюшний відтінок її шкіри, і тьмяність її погляду, і майже не помітне здіймання ковдри на дитячих грудях.

— Послухай, чоловіче, — раптом вибухнув лікар, от-от готовий розізлитись на Мак-Дьюї, — не стій як стовп, зроби бодай що-небудь! Пробуди в ній якийсь інтерес, поверни їй любов до життя! Батько ти їй чи не батько! Батько повинен знати, чим дихає його дитина! Ти ж її любиш, а вона любить тебе. Прокинься, чуєш! Її життя висить на волосинці. Ну не може такого бути, щоб ти нічого не придумав, бодай якогось способу повернути її до життя…

Перш ніж відповісти, Мак-Дьюї пильно подивився на містера Стрейсея важким поглядом, а коли він заговорив, лікар злякався, чи не з’їхав ветеринар з глузду, бо те, що він почув, не лізло ні в тин ні в ворота.

— Еге, — сумовито мовив Мак-Дьюї. — Якщо мені вдасться оживити мертву кішку і повернути її Мері-Руа, тоді вона знову зможе усміхатися і схоче жити.

— Не розумію, — зізнався містер Стрейсей.

— Медицина… — почав був Мак-Дьюї, але лікар Стрейсей захитав головою. Він тільки зараз зауважив потріпану зовнішність ветеринара, роздертий піджак, пошматований рукав та синці на обличчі.

— Чоловіче! — вигукнув Стрейсей. — Невже в таку годину ти з кимось чубився в шинку? Коли медицина безсила, єдине, до чого залишається взивати, — це Вища Сила.

Мак-Дьюї обернувся до лікаря, набрав могутніми грудьми якнайбільше повітря, побагровіючи од важко стримуваної люті, і раптом, не звертаючи уваги на присутніх, закричав:

— Ви! Ви! Ви! Як ви можете вірити в Бога, який спокійно бачить наші страждання, несправедливість і біди, що спіткають людей зо дня в день? Скажіть, навіщо Богові життя цієї дівчинки, котра для мене — все? — Після цієї гнівної тиради у кімнаті запала мертва тиша. Та Мак-Дьюї ще не скінчив. — Я став би навколішки і повзав по землі, благаючи життя для доньки, якби сподівався, що на світі є хоч якесь милосердя, справедливість чи якась осмисленість! — крикнув він, спопеляючи поглядом лікаря.

Йому ніхто не відповів, а він, оточений мовчанкою, раптом щось пригадав. У пам’яті ветеринара ворухнувся спогад про вечірню пригоду, коли здавалося, що втрачено все — і вже саме його життя висіло на волосинці. «Мак-Дьюї! Мак-Дьюї!» — почув він знову бойовий клич — і силою підняв себе з безодні відчаю.

— Ага, заждіть, — промовив він. — Що я собі думаю… Якщо вона дотягне до завтра, то втрачено ще не все…

Лікар Стретсей зітхнув і взяв свій саквояж.

— Надія залишається завжди. Я зайду завтра вранці, — сказав він і вийшов з дому.

Мак-Дьюї стояв посеред кімнати і губився в думках. Була Лорі… Не безумна, а звичайна Лорі, та сама Лорі, що здатна битися з усім диявольським запалом, на який спроможні жінки-шотландки, які б’ються пліч-о-пліч зі своїми чоловіками. Мабуть, їй до снаги відвернути Мері-Pya від могили, а отже, і його. До Мак-Дьюї знову поверталася сила духу, душа його співала ім’я Лорі. Так, завтра вранці він поїде до неї…

Лікар Стрейсей пришов наступного ранку, оглянув дівчинку, зробив висновок, що за ніч мало що змінилося, і пішов. Містер Мак-Дьюї залишив у клініці замість себе Віллі Беннока, з дівчинкою зоставив місіс Мак-Кензі, сказав їй, що, коли і як робити, тоді сів у свій джип і поїхав.

Ту ніч Мак-Дьюї навіть не склепив повік, провівши її біля хворої дочки. Він сидів на краєчку ліжка сплячої дівчинки, тримав її за руку, гладив по чолу, коли вона ворушилася уві сні, намагався передати їй свою любов і вже здавався самому собі чимось на кшталт акумулятора ласки, який передає життєдайний заряд від одного тіла до іншого. Всю ніч він провів на ногах, а коли за вікном засірів світанок і хвора дівчинка зустріла новий день, він став збиратися в дорогу. Щось підказувало йому, що тільки Лорі у змозі зарадити його лиху, і вона неодмінно це зробить.

Дорога до підніжжя Глену пролягала через учорашнє поле бою, і коли Мак-Дьюї проїжджав повз нього, то спершу не повірив своїм очам. Прим’ята трава, сліди від коліс, жменька попелу та обгорілого дерева і брезенту — оце й усе, що залишилося від циганського стійбища. Під покривом ночі цигани зібрали всі свої пожитки і покинули галявину, прихопивши з собою навіть згорілі фургони. Від туші мертвого ведмедя не залишилося і сліду. Що стосується іншої звірини, яку Мак-Дьюї випустив із кліток, то він був певен, що вся вона чкурнула в гори. І раптом ветеринар усміхнувся, уявивши таку картину: мавпи знаходять кам’яний будиночок у лісі, дзеленькають у Дзвоник Милосердя, і їм назустріч виходить Лорі, завжди готова прийти на допомогу заблукалим дітям далеких-далеких джунглів.

Та от він згадав про мету своєї поїздки — і рушив далі. Він під’їхав до того місця, де починався Глен-Шайра, спинив машину і вже пішки поспішив знайомою стежиною, що вела до помешкання Лорі.

Мак-Дьюї поспішав, і коли він дістався Відьомського Дерева, серце в грудях билося як навіжене. Він зупинився, щоб перевести подих і підібрати потрібні слова, з якими звернеться до Лорі, коли вона вийде до нього: «Допоможи мені, Лорі. Моя дочка помирає. І ніхто її не врятує, крім тебе».

Проте зараз, опинившись отут, він відчув якесь дивне небажання смикати за шнурок і підіймати подзвін, відголоски від якого розлетяться по всьому лісу. Того ранку на галявині панувала незвична тиша, здавалося, що тут немає жодної тварини, і ця тиша пригнічувала його. Колись у цей дзвін уже подзвонили, після чого сталася ціла низка непоправних подій.

Мак-Дьюї стояв, відсапуючись після важкого підйому, і дивився на кам’яний будинок. Двері зеленого кольору були зачинені, віконниці на вікнах, які виходили до Відьомського Дуба та на галявину, як завжди, стулені. Зовні ніби не змінилося нічого, та все ж таки Мак-Дьюї здалося, що будинок немовби відвернув від нього заспане обличчя і міцно запечатав губи. Невже так розігралася уява, підігріта невідкладністю його прохання, чи, може, й справді він більше не був тут бажаним гостем?

Аж раптом, ні сіло ні впало, залунав сріблястий голосочок Дзвоника Милосердя, ніжними нотами розтікаючись по галявині. Мак-Дьюї здригнувся, поглянув угору і помітив, що ненароком зачепив шнурок плечем, від чого язичок дзвоника вдарив по чашці. Від нерішучості не залишилося і сліду. Мак-Дьюї ухопив шнурок і задзвонив. Дзвінкоголосі виляски залили всю округу, навколо дому, знявшись із гілок та здіймаючи вітер своїми крилами, стали шугати сотні птахів. Від сараю з Лоріним шпиталем, що був за будинком, долинуло несамовите собаче гавкання.

Відголоски дзеленчання вщухли, птахи заспокоїлися, собаки замовкли, та Лорі так і не з’явилася.

Тоді він знову задзвонив і закричав:

— Лорі!.. Лорі!.. Це я — Ендрю Мак-Дьюї.

Собаки знову загавкали, а птахи залишилися сидіти там, де й були.

Мак-Дьюї запанікував. Ану як Лорі лежить, важко поранена після вчорашньої баталії, або отримала серйозні опіки і зараз просто не в змозі відгукнутися на його голос? Ну, тоді він мав би висадити двері плечима, вломитись, увірватися в її оселю, але цей будинок — сплячий, непривітний, взагалі якийсь незбагненний — не дозволяв такого ставлення до себе. І знов у пам’яті Мак-Дьюї ожив образ Лорі. Він знову бачив, як вона бере його лице в свої руки і цілує його, знову відчував м’якість і пристрасть її губ і знову чув звуки її летючих кроків, коли Лорі покидала поле бою.

Він грубо, з усієї сили смикнув за шнурок, розганяючи нестерпну гнітючу тишу, яка висіла над галявиною, та знову закричав:

— Лорі! Лорі! Ти чуєш мене? Це я, Ендрю.

У ньому наростала злість.

Мак-Дьюї сердився через любов, яку відчував до Лорі, а висловити не міг; через слова, які він хотів їй сказати; через майбутнє освідчення, обіцянки, благання, а ще — через блаженство, яке він відчував.

— Лорі! — ревів Мак-Дьюї, набираючи повні груди повітря. — Виходь! Я тебе кохаю!

Його освідчення, яке чули вітер, дерева і дзюркотливий струмок за будинком, ще більше розпалило Мак-Дьюї, і він став смикати за дзвоник так, неначе хотів зовсім відірвати його від гілки. Від люті й розпачу чоловік геть-чисто забув, що йшов сюди заради дочки.

— Жінко, чи ти не можеш зглянутись на чоловіка, що захворів і закохався в тебе?

Мак-Дьюї знову й знову немилосердно смикав дзвоник, і галявина аж бриніла від безперервного дзеленькання. Здавалося, він втратив рештки свого розуму. Розтривожені птахи знову знялися в повітря і з криками кружляли над деревами, собаки на задвірку істерично гавкали, вся інша звірина кричала хто як міг, не відстаючи від псів. І, перекриваючи цю какофонію, повітря струшував громоподібний голос Мак-Дьюї:

— Лорі! Лорі, ти чуєш мене? Я тебе кохаю! Лорі, я тут! Невже ти не вийдеш до мене? Невже ти не вийдеш до чоловіка, який хоче запропонувати тобі руку і серце?

Пізніше в Інвераноху розповідали, що відголоски цієї шлюбної пропозиції було чути навіть на міських околицях.

А тим часом у хатині Лорі, опустившись навколішки, причаїлася біля вікна спальні та потай визирала у малесеньку шпаринку між фіранками. їй було страшно дивитися на цього розкуйовдженого здорованя, охопленого лихоманкою кохання, і хоч жінка добре чула його крики, від страху вона не могла поворухнути ані рукою, ані ногою.

Душа її кричала безмовним криком: «О, мій милий, любий чоловіче!.. О, любове безцінна моя!.. Ну невже ти не можеш почекати? Все сталося так швидко, надто швидко…»

Його нестримна вдача лякала і бентежила Лорі. Він вихопив її, непомітно для неї самої, з отого спокійного світу, в якому вона провела стільки часу — із лагідного осередку мрій, фантазій та любові ласкавих істот. Лорі відкрила для себе цей світ ще тоді, коли була зовсім юною, і надавала йому перевагу, аж поки цей Мак-Дьюї не ввірвався рудим вихором до її цитаделі, поставши перед нею одночасно і як лікар-ветеринар, і як чоловік, і певною мірою навіть як Бог. їй на думку навіть не спадало, що їхня зустріч вплинула не тільки на неї, а й на нього, і що Мак-Дьюї повільно, проте неухильно теж рухається зі свого світу до її.

Вона пройшла уже чималу путь зі свого світу до його, але не так просто покинути життя, проведене на самоті та присвячене іншим створінням. Треба було ще трохи часу — і трохи більше ніжності.

Від ревіння Мак-Дьюї та дзеленькання дзвоника здригалися віконниці.

— Агов, цієї ночі ти не була такою гордячкою. Ти кричала «Мак-Дьюї!», цілувала мене й була мені за жінку. Лорі, невже ти не чуєш мене?

Згадавши і про нічну баталію, і про те, як вона у запалі битви поцілувала його, Лорі раптом збентежилась, подивилася на невгамовного залицяльника іншими очима, а потім затулила обличчя руками і розплакалася від сорому.

— Лорі, якщо ти тут, то знай: я хочу, щоб ти була моєю дружиною!

Лорі присіла, згадуючи, як пристрасно вона стиснула у своїх руках його велику, закривавлену голову, наблизила його губи до своїх губ…

Мак-Дьюї знов несамовито дзенькнув дзвоником і крикнув:

— Останній раз питаю, Лорі! Більше не питатиму!..

Вона затремтіла, пригадуючи почуття невимовної гордості, коли вони перемогли. Щоправда, користі з тієї перемоги було мало, адже малий ведмідь однаково загинув. Та хай там як, а після тієї шаленої ночі, прийнявши хрещення вогнем, Лорі змінилася до невпізнання.

Не одразу до неї дійшло, що несамовите дзеленчання Дзвоника Милосердя нарешті вщухло, і Глен більше не вторить дикому ревищу Ендрю Мак-Дьюї. Лорі відняла руки від обличчя й зазирнула у шпарину. Ветеринар пішов. Тепер її охопив зовсім інший страх, вона злетіла вниз по сходах, відімкнула двері та кинулася через галявину до Відьомського Дуба.

— Ендрю! — закричала Лорі. — О, Ендрю… Мій Ендрю.

Вона довго просиділа під Відьомським Деревом, чекаючи повернення Мак-Дьюї. Та він не повернувся.

Мак-Дьюї — потріпаний, обезумілий чолов’яга, що майже нічого не бачив і ще менше чув, — важко ступав по нагірному схилу, не розбираючи дороги. Йому було байдуже, куди йти, й він став заглиблюватися в хащу трохи нижче галявини. Мак-Дьюї крокував через деревне коріння, шпортався, падав, чортихався, знову зводився на ноги і йшов та йшов, мов той бульдозер, торуючи собі шлях через високу папороть, яка сягала до плечей, продираючись через колючі зарості ожини.

Тепер, коли всі його прекрасні сподівання пішли прахом, Мак-Дьюї дійшов до межі, за якою на нього не чекало нічого доброго. Він пер і пер напролом, неначе прямував у лігво Долі, котра лиш те й робила, що обкрадала його за найменшої можливості, і невимовна лють у ньому тільки наростала.

І так, непомітно для себе, він вийшов на круглу галяву, оточену буками, дубами і березами. Земля на ній була рясно всіяна листям, мохом, дрібними галузками папороті і низькорослих кущиків, на яких росли червоні ягоди, а посередині був невеличкий могильний горбок, який уже почав заростати молодою травою. Навколо горбочка росли якісь низькі кущики з лапатим листям. Надгробок, що вінчав могилу, трохи похилився, а напис на ньому від сонця та дощів збляк, деякі літери стерлися зовсім.

Ця несподівана знахідка, та ще й у такому дикому, безлюдному місці, так ошелешила Мак-Дьюї, що він зупинився як укопаний, ураз прийшов до тями і нарешті роззирнувся.

Невеличкий розмір могили наводив на думку, що тут похована дитина, і на Мак-Дьюї накотила нова хвиля гіркоти, як він подумав, що колись весела і щаслива Мері-Pya так само лежатиме під дерном на тісному церковному цвинтарі, де не так приємно й затишно, як на цій потаємній лісовій галявині.

А найприкрішим, найболючішим у цій історії було те, що дитина ще жива, але неминуче помре. В її майже погаслих очицях-близнючках ще й досі поскакували іскорки вогню, і тут Мак-Дьюї знову пригадав, як він всю ніч не зводив з дівчинки очей і тремтів од страху, що її кволе дихання от-от обірветься, і в його житті почнуться дні й ночі, коли він вже нізащо не зможе побачити рідну дочку.

Побачивши серед лісу горбочок могили, Мак-Дьюї застиг, наче громом уражений. Він уже й так натерпівся страху та тривог, і ще бозна-чого, адже чимраз ставало зрозуміліше, що життя Мері-Pya висить на волосинці. І те, що він побачив на галявині, наповнило його глибоким, невимовним болем.

Він підійшов до могилки, присів коло неї, і в глибині його душі заворушився ледь відчутний страх, що на надгробку неодмінно має бути написано:

«ТУТ ПОКОЇТЬСЯ МЕРІ-РУА МАК-ДЬЮЇ,

ЛЮБА ДОЧКА ЕНДРЮ МАК-ДЬЮЇ,

ЩО ПОМЕРЛА У ВІЦІ 7 РОКІВ…»

Він повернув свою величезну, вогнисту, войовничу голову до надгробка, схилився трохи нижче, щоб розібрати стерті літери — і за мить уже знав, кому належить ця могила. Напис на надгробку сповіщав: «Тут спочиває Томасина, народжена 18 січня 1952 і наг_о замордов_на 26 липня 1957. Почивай з м_ром, ми_а подруго».

І раптом Мак-Дьюї відчув, як його серце наповнює справжнісінький жах перед цією галявиною. Він стояв, опустившись навколішки, великий, незалежний, з випнутим бородищем, неначе кидав виклик всьому світові, і навіть не одразу усвідомив, що голова його, нахилена, щоб прочитати напис на надгробку, хитається, не вірячи в прочитане.

Нагло замордована. Нагло замордована. Нагло замордована!

Неправда! Яка нагла брехня! Нікого він не замордовував! Кішка й так була на волосину від смерті. Вона здохла б хоч так, хоч так. Хто написав ці слова, які твердими крижаними каменюками ввалилися йому до шлунка і заморозили все тіло? Хто посмів піддати сумніву його вирок і зробити цей напис, який міг прочитати будь-хто?

В уяві Ендрю Мак-Дьюї виник образ Х’юї Стерлінга — з гарним профілем, блискучими голубими очима і врівноваженим поглядом, — та двох його супутників, і він, неначе наяву, почув, як хлопці, перекрикуючи один одного, заговорили всі нараз. «Слухається справа містера Ендрю Мак-Дьюї, — вигукували хлопчачі голоси. — Ми оголошуємо вам вирок, керуючись своїм розумінням речей; нехай вашою карою стане наша зневага».

І знову він побачив їх, своїх суддів, що стояли рядочком від найвищого до найнижчого: довгошиїй Джеймі Брейд з видовженим обличчям; відкритий Х’юї Стерлінг; круглоголовий Джорді Мак-Набб із мокрими очима. Вони завзято винуватили циган у жорстокому, нелюдяному ставленні до беззахисних тварин, що викресало в їхніх грудях іскорку любові та зворушило хлопчачі серця. «Вони били нещасного ведмедя! Вони поводились як нелюди! Вони били коня свинцевою ручкою гарапника!»

А за ними — безмовна, примарна постать Мері-Руа. «Він убив мою кішку!»

Скільки часу минуло, відколи він чув її голос чи бачив усміх її очей?

«Убивця!» — таким був вирок трьох безпристрасних, непідкупних суддів.

Отут, під гудіння Джейміної волинки, вони поховали померлу. Отут стояла Мері-Руа, в жалобному вбранні, зображаючи з себе вдову. Сюди, разом з неживою кішкою, вона поклала своє дитяче серце.

«Нагло замордована», — додали судді, і Мері-Руа привела у виконання вирок: безмовна, без жодного промовленого слова, зневага.

Коло зімкнулося, крижаний холод став підбиратися до серця. Невже на могилі його дочки теж напишуть «Нагло замордована»?

— Ні! Ні! — не витримавши, закричав Мак-Дьюї. Він люто бив себе в чоло зап’ястками, намагаючись відігнати подалі страхітні думки, які заполонили всю його свідомість. Та було надто пізно… Ота захисна дамба, що відгороджувала зверхність та незалежність Мак-Дьюї, вже встигла дати тріщину, і через неї, змиваючи все на своєму шляху, ринув потік його провини та людської неспроможності.

Його єдиними знаряддями людських стосунків і досі були кам’яне серце, непохитна воля та безмежний егоїзм. Бо навіть залицяючись до Лорі, він геть-чисто забув про дочку і кричав, як навіжений, аби вона до нього вийшла. Ця могила і напис на ній умить показали Мак-Дьюї, який він збоку; як він пре крізь життя напролом, не відчуваючи ні жалю, ні симпатії, ні співчуття до інших. Він не любив нікого — ні людей, ні тварин — тільки себе! І тому він програв — і як батько, і як чоловік, і як коханий, і як лікар, і просто як людина. Ця імітація могили була безмовним звинуваченням його, Мак-Дьюї, у смерті власної дочки.

Тепер перед могилою стояла на колінах жалюгідна подоба гордого та войовничого Ендрю Мак-Дьюї, лікаря ветеринарної клініки міста Інверанох. У мить життєвої кризи потоки сліз рознесли в клоччя броню його мужності, ринули по щоках, та він їх навіть не відчув. Мак-Дьюї вдихнув повні груди повітря — і на повну горлянку прокричав ті слова, котрих, як він колись був певен, не мав казати аж до скону:

— Боже, відпусти мені мої гріхи! Боже, допоможи! Допоможи мені, Боже!!!

Похитуючись, він піднявся з землі та пішов геть від галявини, могили та надгробного каменя. І ще — від єдиного свідка цієї вистави, що так і залишився непоміченим: рудої кішки з гостренькими вушками, котра лежала в нього над самісінькою головою на гілці велетенського бука, що ріс край галяви, а кроною сягав аж до могилки. Манірна кішка з вузенькою мордочкою сиділа, підібгавши лапки під себе, і крізь листя вдоволено спостерігала за виставою, що розгорталась унизу. Вона бачила все, від початку до кінця.

27

Я — Пашт,[42] свята, священна, найсвятіша!

Хвала Амону-Ра, Творцю Всього Сущого!

Я справжня Секмехт-Баст-Ра, Володарка Небес, перед якою здригаються люди і тварини. Сонце — мій батько, зірки — мої іграшки. Коли я потягуюсь, моє тіло затуляє весь світ; моє гарчання — це грім небес; а блискавки — це іскри, що летять з моїх очей; коли тремтять мої вуса, здригається і двиготить уся земля; мій хвіст — це дорога від землі до небес.

Я божество.

Люди знову мені поклонялися. Вони мали мене за богиню. І звертали до мене свої молитви.

Я вже казала, що коли на землі знайдеться хоча б одна людина, яка й у цьому втіленні священного Ка розпізнає мою справжню суть, до мене знову повернеться божественна сила і я стану такою, як була колись: велемудрою, всевидющою, всезнаючою, всемогутньою, такою, що вселяє жах.

Така людина вже знайшлася, і я — знову богиня. О, нерозумні створіння, низько вклоняйтеся всім котам, не ганяйте їх і не здумайте вбивати! Баст-Ра знову сидить на високому троні, і страшна її кара!

Це було наступного дня після того, як у долині сталася пожежа, а в Лорі відбулася дивна зміна, якраз тоді, коли я з відчаєм шукала відповідь на запитання: хто я? що я?

Я пішла на тиху лісову галявину, куди мені подобалось ходити, коли хотілося тиші та усамітнення із власними думками. На тій галявині була похована одна з нас — кішка на ім’я Томасина. Над її могилою розпростерлася гілка велетенського бука, і я взяла собі за звичку залазити на цю гілку і лежати на ній.

І раптом тиша й плин моїх думок були порушені: лютуючи і чортихаючись, пручи через ліс, як носоріг, на круглу галявину вискочив мій заклятий ворог — Рудобородий. Опинившись на чистому, він раптом зупинився і став блукати довкола безумним поглядом.

Рудобородий підійшов до могили тієї, що звалася Томасиною, — і як переродився! Він затужив за кішкою! Він ридма ридав, закочуючи очі, у розпачі рвав бороду і шерсть на голові. А потім, не в змозі витримати мук розкаяння, впав на коліна і розридався у три ручаї.

Наплакавшись досхочу, Рудобородий закотив догори свої вирла і загукав до мене. Він зізнавався в скоєних гріхах і благав прощення, просив, щоб я не кидала його у горі, і я прислухалася до його благань.

Мені було вже байдуже, що він — мій ворог, якого я донині люто ненавиділа і на якого насилала грізні кари.

Я більше не тримала на нього зла.

Для тих, хто в мене вірить, я — милостива, всепрощаюча богиня.

«Боже, допоможи! Допоможи мені, Боже!!!» — взивав він до мене.

Присягаюся Ісіс та Осірісом, Гором, Хатур і Богом Сонцем — моїм Батьком, що віднині ви сповна пізнаєте силу та милість Секмехт-Баст-Ра, Цариці Ночі та Кішки-Богині з Бубастіса-на-Нілі!

28

Повернувшись нарешті до свого дому в Аральському проїзді, Ендрю Мак-Дьюї побачив біля входу констебля Мак-Кваррі, трьох хлопчаків — Х’юї, Джеймі та Джорді — та ще купку цікавих і приготувався до найгіршого. Вже була полуденна пора.

Констебль козирнув, торкнувшись кашкета з поліцейськими шашечками, і сказав:

— Сер, я з приводу того, що сталося минулої ночі…

— Так…

— Знаєте, сер, я прийшов, щоб сказати, що все гаразд. Цигани знялися і поїхали геть, їх ніби зовсім тут не було. — Трохи пом’явшись, він додав: — Дякую вам, сер. Ми мали б краще придивитися до них…

— Так, звичайно, — промовив Мак-Дьюї.

— А що стосується малої… — промовив констебль. Мак-Дьюї був здивований тим, що поліцейський, перш ніж відкланятись, переминається з ноги на ногу, наче справжній хлопчисько.

— Так…

Констебль збентежився не на жарт.

— Сер, я буду молитися за її видужання.

— Дякую вам, констебль. Помоліться за неї.

Хлопчаки стояли біля нього, напевне, теж хотіли щось сказати, і коли Мак-Дьюї обернувся до своїх судочинців, Х’юї Стерлінг запитав:

— Сер, а можна нам зайти до вас?

— Боюся, зараз ні…

— Мері-Pya помирає? — запитав Джорді Мак-Набб.

— Йолопе, що ти верзеш! — засичав Х’юї Стерлінг і щосили трусонув хлопчаком.

Мак-Дьюї заспокійливо взяв Х’юї за руку.

— Нічого, хай каже. — І додав: — Так. Боюся, Мері-Руа помирає.

Сказавши це, він подививсь у вічі хлопчакам.

— Сер, нам дуже шкода, — промовив Джеймі Брейд. — Якщо вона помре, я особисто гратиму в неї на похороні.

Мак-Дьюї щиро здивувався. Вони поводились, як наймудріші судді: виносили йому звинувачувальний вирок — і зовсім не тримали злоби!

— Сер, а що сталося з ведмедем? — спитав невгамовний Джорді.

Мак-Дьюї зрозумів, що смерть ведмедя означатиме для хлопця трагедію більшу, ніж смерть його дочки, та це його нітрохи не розлютило. Єдине, що він подумав, це що не варто хлопцеві знати, чим закінчилася сумна історія з ведмедем. І тому сказав:

— Джорді, ведмідь утік, і можеш мені повірити, більше його ніхто не скривдить.

Винагородою Мак-Дьюї стало полегшення, котре намалювалось на обличчі в Джорді, та щира вдячність, якою засвітились очі Х’юї.

— Сер, — сказав Х’юї, — ми чули про вашу нічну пригоду. Ви були… — Він порився у пам’яті, шукаючи слівце, яке б найкраще передало його захват перед учинком ветеринара. — Ви були просто неперевершеним, сер. Спасибі вам.

— Так-так, — розгублено сказав Мак-Дьюї. А потім звернувся до тих, що юрмилися під дверима: — Будь ласка, розходьтеся по домівках. Коли це станеться, ви й так усі знатимете. — І він зайшов у дім.

У домі були лікар Стрейсей, містер Педді, місіс Мак-Кензі та Віллі Беннок. Обвислі складки лікаревого обличчя стали глибшими і сумнішими, ніж були зазвичай. Містер Стрейсей сидів біля хворої. Побачивши Мак-Дьюї, він суворо поцікавився:

— Де вас носить, чорт забирай?

— Шукав допомоги, — коротко кинув Мак-Дьюї.

Містер Педді тихенько зітхнув, і сумні очі на округлому обличчі стали ще сумніші. Він здогадувався, де саме шукав допомоги його друг.

— І що, знайшов?

— Ні.

Мак-Дьюї підійшов до ліжка, взяв дівчинку на руки і притиснув до грудей, сховавши голову малої під рудими заростями бороди. Він із сумом відзначив, що ще трохи — і Мері-Pya стане зовсім невагомою. Міцно притискаючи дочку до серця, він обернувся до присутніх у кімнаті та з призвуком колишньої ворожості сказав:

— Я не дам їй померти.

— Ти хоч молився, чоловіче? — ледь не втрачаючи терпець, запитав лікар Стрейсей.

— Так, — промовив Мак-Дьюї, трохи стишивши голос. — Я молився.

Містер Педді мимовільно охнув. Ветеринар поглянув йому в очі й сказав:

— Тільки не думай, що я намагався до нього підлеститись.

Злості в лікаря Стрейсея ніби й не було, і коли Мак-Дьюї знову поклав дівчинку на ліжко, він пройшов разом з ним до дверей і сказав:

— Якщо вважатимете, що я ще зможу чимось допомогти, — викликайте о будь-якій годині дня і ночі, і ми щось неодмінно зробимо.

І, дивна річ, містерові Мак-Дьюї захотілося втішити, заспокоїти старого лікаря, і він подумки запитав себе, звідки в нього це нове переживання — співчуття? Як часто тим, хто мав справу з недугами і здоров’ям, життям і смертю, доводилось переживати чужі муки та агонії? Він зрозумів, що глибокі борозни на лікаревому обличчі — це наслідок того життя, коли ти не раз і не два був змушений оголошувати вирок людям, яких так гаряче любили інші і втратити яких було для них величезним ударом.

Мак-Дьюї був удячний Стрейсею, що той утримався від слів, які б убили в батькові останню надію, та дав при цьому зрозуміти, що до ранку наступного дня дівчинка, скоріш за все, не дотягне.

Коли лікар пішов, Мак-Дьюї повернувся до кімнати і, звертаючись до місіс Мак-Кензі та Віллі Беннока, сказав:

— Ще нічого не сталося.

І додав:

— Я по вас пошлю.

Коли вони пішли, містер Педді й собі почав збиратися, теж наміряючись піти, та раптом Мак-Дьюї сказав:

— Ангусе, якщо хочеш, лишайся.

— Ти був у Глені? — запитав священик.

— Так… Я сподівався, що Лорі прийде… що просто прикладе її до серця…

— Ага. Розумію. Але вона не захотіла?

— Я подзенькав її Дзвоном Милосердя. Але вона не виходила. Вона не могла не бачити, що то був я. А потім — а потім мені затьмарилося в голові, і я пішов геть. Її тут не буде. І це кінець.

Педді енергійно хитнув головою і сказав:

— Ні. — І ще раз повторив: — Ні. Це ще не кінець. Може… — Він раптом прискіпливо глянув на друга. — Ендрю, ти казав, що ти молився.

— Так.

— Тобі допомогло?

— Не знаю, — відповів Мак-Дьюї.

— Ендрю, може, спробуєш іще — і я разом з тобою?

У погляді, яким Мак-Дьюї зміряв свого друга, ще вгадувався слід колишнього агностика — войовничого, бунтівного, але не тільки: у ньому також проступали сором і збентеження людини, котра щойно відкрила для себе, що незалежність і самодостатність у житті ще далеко не все; людини, чия стара, затверділа шкаралупа безвір’я вже бралася глибокими тріщинами, щоправда, ще не облітала.

І тут, як не зрідка бувало, на преподобного Ангуса Педді зійшло божественне осяяння, що, власне, й відрізняло пастора від інших. Він прочитав усі думки, що крилися під пекучо-багряним чолом його друга, і знав, які слова от-от зірвуться з його вуст: «Ангусе, я не стану на коліна!». І щоб не дати їм зірватися, щоб не коритися сліпо принципам своєї віри та церкви, силоміць навертаючи до Бога, щоб, зрештою, не втратити дружби з отим чоловіком, на чию долю випало стільки суворих випробувань, — він швидко проказав:

— Ендрю, ніхто й не вимагає від тебе приниження. — В його голосі, що йшов від щирого серця, звучало співчуття від Бога й від людей. — Прямостоячого чують не гірше за колінопреклоненого. І навіть руки прикладати до грудей не конче. Я не бачу прямого зв’язку між Божим милосердям та любов’ю і нашими позами.

Раптом Мак-Дьюї стало тепло від любові та вдячності до цього чоловіка. Він начебто нарешті зрозумів, що означає для преподобного Педді його Бог і як він намагається прислужитись йому на землі. У товаристві свого друга він завжди почувався невимушено. Що ж до самого Мак-Дьюї, то, відколи він надибав посеред лісової галявини котячу могилку, його не облишала ота переконаність, про яку говорив колись Педді. Тепер він точно знав, що те почуття гніздиться у ньому давно, воно сидить там набагато довше, ніж він міг би сподіватись, і зовсім не залежить від його бажань. А все ж таки, ламати старі звички справа не з легких, і Мак-Дьюї сказав:

— Ангусе, я не знаю, чи здужаю. Я не вмію молитися. Які слова мені казати?

Дивина, подумав він, коли раптом невисока округла фігурка пастора виросла до велетенських розмірів, заповнила собою всю кімнату і сказала:

— Казати? Просто стій та мовчи. Прислухайся. Прислухайся, що в тебе на серці, і дай йому вихід. І я робитиму те ж саме.

І Педді, сама тактовність, обернувся спиною до друга і відійшов до вікна, роздивляючись спорожнілу вулицю та низьку чорну хмару, що важко сунула по західному небу.

Мак-Дьюї підійшов до ліжка дочки, яка, схоже, дрімала, й став вдивлятись у біле обличчя з прозорою шкірою. Навіть волосся дівчинки було вже не таким рудим. І в голові його з’явилася смиренна думка: «Господи, а може, ще не пізно? Скарай мене, якщо я заслужив, але не забирай її, благаю…»

Обидва чоловіки обернулися, перезирнулися, і Мак-Дьюї спитав:

— А що, коли вже все розписано? Стрейсей казав…

— Ти маєш бути готовим і до цього. Та на світі немає нічого такого, що не можна змінити. Немає такого процесу, якому не даси зворотний хід…

— Ангусе, скажи, ти справді віриш у дива?

— Так, — переконано відповів Педді.

— Ти мене обнадіяв, — озвався Мак-Дьюї.

— Саме це мав на увазі Стрейсей, коли питав, чи ти молився, адже досі ти цим не грішив.

Коли Педді пішов, Мак-Дьюї зайнявся роботою, і це його трохи розраяло. Але він з острахом чекав настання ночі, а надто — тих вранішніх годин, коли найбільше слабнуть узи між тілом людини та її життєдайним духом і припиняється биття натомленого серця.

Кожна наступна година тільки додавала пригніченості Ендрю Мак-Дьюї. Гроза здавалась неминучою. Затишшя перед бурею, нервозне, наелектризоване, висіло над містом і Лохом. О шостій годині, коли він замкнув двері клініки і ступив на коротку стежину, що з’єднувала дім з роботою, на ту саму стежину, на якій, уже цілу вічність тому, його зустрічала руда фея у фартушку, з рудою кішкою на руці, — із заходу долинув відголосок першого громового гуркоту.

Від цього грому всі тривоги Мак-Дьюї ожили з новою силою. Закололо в потилиці, неприємно залоскотало у шлунку, і він спитав: невже сили природи теж змовилися проти нього, і його дівчинка перейде з цього світу до того під спалахи блискавиць та гуркотіння грому?

Назустріч йому вийшла місіс Мак-Кензі. Від безсоння вона ще більше схудла, осунулась, і Мак-Дьюї помітив, що за останні кілька тижнів вона помітно постаріла. Тепер він бачив стару жінку ніби іншими очима. Вона проводила тут весь свій час, була готова дати дівчинці свою жіночу ласку та любов, та на заваді їй ставали його ревнощі.

— Місіс Мак-Кензі, — сказав Мак-Дьюї, — вам неодмінно треба відпочити. Ви йдіть приляжте, а я тут почергую.

— Це вам треба відпочити, — заплакала вона. — Чоловіче, ви коли востаннє спали?

— Дурниці, — відмахнувся Мак-Дьюї.

— Принаймні, — сказала вона, — дайте я хоч поїсти вам принесу. — І раптом, схопивши його за рукав і дивлячись йому у вічі, вигукнула: — Бог милосердний не забере в нас дівчинку, вона ж невинна, наче сам Господь… — І, розвернувшись, зникла в кухні.

Мак-Дьюї зайшов до свого кабінету, звідки через коридор проглядалася дитяча, і став пригадувати всіх богів, з якими він сьогодні спілкувався: Бог містера Стрейсея — Лікар Останньої Надії, котрий з’являється тоді, коли медицина безсило розводить руками; милостивий Бог місіс Мак-Кензі — любитель гугнявих псалмів, а також поліцейський, Санта-Клаус, Стіл Знахідок і Той-Хто-Все-Прощає — усього потроху; та добросердий Друг і Наймач містера Педді.

Як виглядав його Бог, котрий без жодних попереджень проник у його серце і оселився там, ветеринар не знав, та він і не старався зазирнути в себе. Поки що він просто сподівався, що в Ньому буде щось від Лорі та від його друга Педді. І щойно Мак-Дьюї подумав про невисокого кругленького священика з життєрадісним обличчям і турботливим поглядом, як його знову накрила хвиля теплої вдячності. А потім він подумав про Лорі, пригадав свою нинішню помилку, і йому стало сумно, хоч плач.

Прийшла місіс Мак-Кензі з підносом і заявила:

— Вам треба повечеряти і кілька годин поспати, щоб поновити сили. Я почергую коло дівчинки.

Гуркіт грози поближчав, а потім знову відкотився, неначе стихія хотіла спочатку відвідати прилеглі рівнини, а вже по цих гостинах вилити на Інверанох усю свою грозову злість, яку й так довго стримувала.

— Я хочу, щоб ви трохи відпочили, — відповів Мак-Дьюї. — Бо як буде гроза, то який вже тут сон!.. Усім буде не до того.

Він чув, як місіс Мак-Кензі пішла на кухню: там, у сусідній кімнатці, були її апартаменти. Трохи поївши, Мак-Дьюї закурив, і так, потягуючи люльку, сидів у сутінках, які чимраз густішали. Він не вмикав світла навіть тоді, коли грозові хмари засупонили останні проблиски світла.

Тиша ставала нестерпною. Не шугали з криками чайки, і коли годинник на церковній дзвіниці за добру чверть милі від їхнього дому пробив дев’яту годину, здалося, що звук ударів долинає із сусідньої кімнати. Мак-Дьюї розчув, як у будинку по сусідству, потріскуючи, грає радіо. Лох стояв нерухомий і дзеркально гладенький.

Він зайшов у кімнату до Мері-Pya. Перед тим місіс Мак-Кензі намагалася погодувати її, але марно. Мак-Дьюї взяв руку дівчинки в свою і промовив:

— Не йди від мене, Мері-Руа. — На коротеньку мить у загаслих очах неначе загорівся вогник. — О, Мері, Мері — моя Мері! — заволав Мак-Дьюї. Та наступної миті цей вогник загас: навіть для такої крихітної іскорки у дівчинки не вистачало сил. Очі Мері-Руа знову потьмяніли.

У будинку запала страхітлива тиша. Мак-Дьюї стояв у кімнаті без світла і тримав тонку, ледь теплу руку дівчинки. І раптом тишу розігнало дзенькання вхідного дзвоника. Мак-Дьюї перейшов у коридор, увімкнув світло і крикнув:

— Не турбуйтеся, місіс Мак-Кензі, я відчиню!

Мак-Дьюї був певен, що це повернувся преподобний Педді. Але він помилився і, відчинивши хатні двері, побачив на порозі Лорі.

Спочатку йому здалося, що це просто химерна гра світла й тіні, а на порозі — ніяка не Лорі, а жінка з сусіднього дому. Та раптом до нього дійшло, що він бачить балахон, як дві краплі води схожий на той, у який вона була вбрана тієї ночі, і капюшон, що прикривав мідяне волосся, і сяючі очі, і особливо ніжний вигин її губ. І він вигукнув:

— Лорі!!!

Її зазвичай бліде обличчя пашіло. Мабуть, жінка довго йшла через Глен.

— Ендрю, — промовила Лорі, — я дуже спішила сюди. Але ще треба було нагодувати і позамикати звірів.

— Лорі! — хрипко повторив Мак-Дьюї. — Заходь, Лорі, заходь, бо ще розвієшся, мов сон.

Вона не стала вникати у значення його дивних слів, і поки Мак-Дьюї зачиняв зовнішні двері, пройшла в дім. Коли він ішов слідом за нею, Лорі обернулася і сказала:

— Ендрю, Ендрю, чому ж ти не сказав, що в тебе є маленька дівчинка і що їй зовсім погано?

І навіть тепер, коли вона стояла перед ним, Мак-Дьюї не міг до кінця повірити в її прихід.

— Лорі, — вигукнув він, — невже це Бог прислав тебе до мене?

— Ні, — щиро зізналася Лорі. — Пастор містер Педді. Він був у мене і все розказав.

Коли чудодійна поява отримала таке земне пояснення, то весь будинок і самого містера Мак-Дьюї огорнув дивний спокій. Життя неначе повернулося у звичну колію. Ось вона, з усмішкою подумав Мак-Дьюї, практична сторона релігії, якій служить його друг. Згадав він і самого Педді, життєрадісного, кипучого, який доклав усіх зусиль, випрошуючи в Бога не так уже й багато: просто прийняти їхню сторону, стати їхнім розрадником, Паном Утішником, спасителем останньої інстанції, що допоможе вийти з найглухішого кута тоді, коли все летить шкереберть. І на якусь коротку мить Мак-Дьюї навіть зав’язав розмову з цим Спасителем.

Лорі дивилася на Мак-Дьюї, і на її обличчя мимовільно повернувся вираз сумовитої ніжності.

— Ендрю, — сказала вона, — сьогодні вранці ти зчинив біля мого дому такий галас!.. Ти що, завжди такий нетерплячий? Я вийшла, але ти вже поїхав додому…

Її простота, якої Мак-Дьюї ще не встиг осягнути як слід, обеззброювала його, і чоловік не знав, що йому робити, що казати. Аж ось у сусідній кімнаті тихо ворухнулася дочка — і тієї ж миті все інше відійшло для нього на задній план.

— Ходімо, Лорі, — заквапився Мак-Дьюї, беручи жінку за руку, і повів її до кімнати.

Лорі скинула капюшон. На ній була якась м’яка одежина кольору старого моху, яка вигідно відтіняла її очі та волосся. Жінка підійшла до ліжка і опустилася на долівку. Дівчинка дивилася на неї стражденними очима, але Лорі не поспішала ані говорити з нею, ані пестити. Мак-Дьюї здалося, що жінка і дівчинка дивляться одна на одну безкінечно довго, і погляд Лорі заміняє їй і дотик, і слова.

— Як звати дівчинку? — запитала вона нарешті.

— Мері. Мері-Руа.

І тоді Лорі гукнула тихим, ніжним голосом:

— Мері-Руа… маленька Мері-Руа… Ти мене чуєш?

— Не чекай, що вона відповість, — промовив Мак-Дьюї. — Вона он… у дівчинки був шок, і вона тепер не може говорити. А почалося все з того, що я…

— Ох, Ендрю. — Лорі з невимовним жалем подивилася на нього. А потім запитала: — Можна, я візьму її на руки?

Голос ветеринара знову став шорстким. Йому так захотілося побачити свою дочку в обіймах Лорі, що він не стримався і вигукнув:

— Так, звичайно, візьми. Візьми її на руки, Лорі, не дай піти від нас.

Лорі схилилася над ліжком, узяла дівчинку на руки, підняла її і прихилилася до неї головою. Ця картина пробудила у Мак-Дьюї таку невимовну ніжність, що йому здавалося: ще трохи — і серце його розірветься від щастя. Лорі по-турецьки всілася на долівці, пригорнула дитину до себе і притулилася щокою до її волосся, достоту так, як Мак-Дьюї уявляв собі цей момент. Хоча він не міг передбачити, що це видовище виявиться настільки приємним; що Лорі шепотітиме на вушко дівчинці пестливі слова і буде гладити, гойдати, наче рідну. Не міг він передбачити ані мольби, що лоскотала горло, ані любові, що лилася без жодної міри, ані речей, що промовляли Лоріні вуста, торкаючись волосся та щоки недужої дитини, ані нав’язливої древньої колисанки, яку вона співала Мері до щему приємним голосом:

Хобхан, хобхан, горрі о гоу,

Горрі о гоу, горрі о гоу;

Хобхан, хобхан, горрі о гоу,

Отут лежала крихітка моя.

Отут лежала крихітка моя —

Отут-отут, отут-отут…

Проспівавши половину другого куплета, вона раптом замовкла, ще міцніше притиснула дівчинку до себе, обернула до Мак-Дьюї спотворене мукою лице — і мовила:

— Ендрю! Її лишилося так мало…

Смертельний страх пробрав Мак-Дьюї, на чолі його проступили великі краплі поту. То що, це не була остання битва? Невже Мері-Pya настільки встигла віддалитися від них? І може, уже надто пізно? Навіть Лорі виявилось не під силу втримати дівчинку чи повернути назад.

Кімнату освітив сліпучий спалах, потім оглушливо гримнуло і зірвався різкий вітер. Барабанний дріб важких дощових крапель ставав чимраз частішим, аж поки остаточно злився у суцільний шум зливи. Гроза над долиною набирала сили.

29

Ха-ха! Ну, як вам моя гроза?

Сказати, що я про це думаю? Я не люблю грозу. Я ненавиджу грозу. Гроза лякає мене до смерті. Терпіти не можу гроз. Від грози кожна шерстинка на моєму хутрі стає дибки; в такі моменти я не можу зосередитись і вся, від кінчика хвоста й до носа, аж тріщу — така я наелектризована.

Казала ж я вам, що тільки-но стану богинею, як покажу, на що я здатна. У мене досить сили, аби видобувати з неба дощі, громи та блискавки. А втім, я навіть гадки не мала, що в мене вийде отаке.

Між іншим, це вже не перший випадок, коли я витворю щось божественне, а потім сиджу і тремчу. Ага, вас дивує, що нам, богам, знайоме почуття страху? Так хіба не ви створили нас силою вашої уяви, хіба не ви надали нам подобу летючих птахів і ходячих тварин? Чого ж тоді дивуєтеся?

Божеством я була — божеством залишилася. Та коли вже начистоту, то для однієї невеличкої кішки цього трохи забагато. Бо це зобов’язує тебе.

Скільки разів у сиву давнину, перебуваючи у священному храмі Хуфу мого безцінного Бубастіса, я просто гинула з нудьги, що неминуча при моєму ремеслі; мене діймали людські юрми, що наводняли храмове подвір’я, благуваті чоловіки та жінки, що падали переді мною ниць та засипали подарунками;

і дратували галас, співи, дим від фіміаму та загальна метушня.

А знаєте, що я дозволяла собі подеколи у самісінький розпал нестерпного ґвалту, коли від звуків барабанів, флейт, цимбалів і систр здригалися храмові стіни, а мої жриці співали, танцювали та розмахували пальмовим гіллям? Я просто сиділа у себе в святилищі, на троні із золота й смарагдів, і вмивалася, начхавши на всі справи. І коли до мене приходили та просили зробити кілька чудес, я навіть лапою не ворушила.

Мені хотілося відволіктися від грози. Лорі кудись пішла. Вона погодувала нас і всіх позамикала. Мене, ясна річ, у будинку, решту — в сараї. За вікном спалахують блискавиці, а від гуркоту грому закладає вуха. Я заварила всю цю кашу навмисно, аби допомогти Рудобородому, та хай там як, я боюся цієї грози. Мабуть, я так утішилась поверненням колишньої моці, що трохи перегнула палицю. Та магія є магія, і що вже зроблено, те зроблено. Можна вивільнити силу чарів, а от пустити їх у зворотному напрямі — це вже ні. Не будь я богинею, я б давно вже піднялась нагору та забилась під Лоріне ліжко. Та хоч би що казали ви і хоч би що думала я, богині не ховаються під ліжками.

О, яка страшна блискавка! Я думаю, можна просто піднятися нагору і поглянути…

І знаєте, що я знайшла?

Я з’ясувала джерело того солодкого, прекрасного, невимовного, ностальгічного запаху, що навівав такі сумні та милі серцю сни тієї ночі, коли мене вперше пустили до опочивальні Лорі. І заразом я відшукала пречудову схованку від страшної грози, в якій можна було зачаїтися і при цьому не втрачати почуття власної гідності; якраз таку, які ми полюбляємо.

Я знайшла цю схованку в Лоріному комоді. Мабуть, того дня вона вдягалася поспіхом, адже одна шухляда залишилася висунута, якраз настільки, що я змогла прослизнути всередину.

І там я почула цей запах. Я не знаю, що це пахне, у Єгипті нічого подібного не було. Цей запах належав якійсь траві, якою був напханий невеличкий мішечок. Я вдихала і вдихала його, і він напоював мене невимовним блаженством та насолодою.

У шухляді поскладано м’який одяг, мені на ньому затишно і зручно; сюди не проникають спалахи блискавиці, та й грім тут лунає не так оглушливо і грізно.

Ну як, розумна я богиня?

Тут я й заночую. Мені хотілося ще раз побачити ті сни, які навіває цей невимовний аромат. У цій шухляді зручно, тепло і спокійно. Колишні страхи відступають, і мене огортає дрімота. Мій ніс уткнувся в пахучий мішечок, і все моє тіло аж дрижить від мурчання. Лютуй, лютуй, моя гроза, лютуй заради всього, що стосується Сехмет-Баст-Ра.

30

Сяйнула фіолетово блискавка, оглушливо вдарив грім — неначе в небі хтось лупнув по жерсті металевим молотом. Загуркотіли відголоски грому, розлітаючись над горбами, а потім — відголоски відголосків, аж поки врешті найостанніший із них труснув дверима, віконними шибами та й ущух.

Четверо людей у кімнаті з помираючою дитиною неспокійно метушилися. Жоден старожил Інвераноха не зміг би пригадати такої грози. Затиснута пасткою в довгій долині Лох-Фіну, вона один раз відступила — і знову, набравшись злості, повернулася.

Місіс Мак-Кензі, бліда й перелякана, загорнута в капот,[43] сиділа на краєчку стільця. На її голові була безладна мішанина шпильок, папільйоток і посивілого волосся. Мак-Дьюї гукнув до себе Віллі Беннока, чия квартира містилася в сусідньому будинку: у ніч, коли вирує така стихія, негоже залишатися самому; крім того, він хотів, аби всі, хто так чи інакше пов’язаний з ним, зібралися разом під одним дахом.

Відколи почалася гроза, він сам і Лорі ні на крок не відходили від ліжка Мері-Pya. За мить до її початку дівчинка ще спала, забувшись у якомусь сні оціпеніння, та страшний грім, що струшував усе довкола, розбудив дитину, і в очах її промайнув страх. Мері-Pya ледь розтулила свої губи, ворухнула ними, але не промовила жодного звуку. І Мак-Дьюї подумав, що вид дитини, яка не може дати волю сльозам, у тисячу разів нестерпніший, аніж дитини, яка плаче.

Новий спалах осяяв кімнату і довкільний пейзаж, що стелився за віконними шибами, по яких річкою струменіла вода: обрис похиленого вітром дерева і чорний силует гори, який здіймався на іншому березі Лоху. А потім гримнуло так, що можна було оглухнути. Віллі Беннок, так і не роздягнувшись з вулиці, нерухомо сидів на стільці в кутку, теребив у руках свій кашкет і, не відриваючи добрих, хоча й сумовитих очей, спостерігав за боротьбою життя й смерті, що точилася над ліжком.

Лорі прошепотіла:

— Мері-Pya, нічого не бійся. До ранку гроза перейде, а в небі знову буде сонечко.

Та всі присутні в цій кімнаті відчували дух смерті. Вони боялися, аби грозові залпи, що струшували землю та довкільні гори, не стали тим останнім поштовхом, який примусить Мері-Pya відвернутися до стіни і тихо вислизнути з цього світу. Мак-Дьюї зиркнув на годинник. Доходила четверта ранку, наближалась якраз та пора, коли узи між тілом і духом слабнуть найбільше. І поки з’явиться обіцяне сонце, дух смерті, чого доброго, чкурне з кімнати, прихопивши дівчинку з собою.

— Може, нехай Віллі збігає по лікаря Стрейсея? — запитала місіс Мак-Кензі.

— Ні, — відповів Мак-Дьюї. — Більше, ніж зробив, він уже не зробить. Його остання настанова — молитися, молитися й ще раз молитися!

Він бачив, як місіс Мак-Кензі заворушила губами, Віллі Беннок схилив голову і щось забурмотів, але сам не став робити нічого подібного. Натомість Мак-Дьюї відчув, як його душу заливає хвиля любові, тепла і почуття спорідненості з Лорі, Жінка, що вміла розмовляти з ангелами, без залишку віддавала себе хворій дівчинці; хустинкою стирала піт з її чола, ніжно гладила по щоках і по голові; тримала у своїх руках її напівпрозорі руки з синіми венами — переливала їй свою любов і намагалась наново наповнити спорожнілий колодязь її життєвих сил своїми життєвими соками.

Мак-Дьюї розумів, що вороття до колишньої войовничості, коли він ні за що на світі не став би молитися, вже нема і не буде. А замість неї відчував незнану досі смиренність. «Бог, — пояснив йому якось Педді, — це не стільки віра, скільки переконаність». Він міг би й далі пояснити, що в кожної людини ця переконаність виявляється по-своєму. Ніхто ж не дивується, що, думаючи про одну й ту саму річ, різні люди уявляють її по-різному!

Мак-Дьюї подумав, що коли він і далі вимагатиме уваги до себе та своєї особистої трагедії, то це буде розцінено як нечувану зухвалість з його боку, адже у світі й без його проблем не бракувало горя та страждань. Мак-Дьюї допускав, що людина може не вірити в Бога, може ображатися на Нього чи довірятися Йому, але вважав неприпустимими нескінченні набридливі скиглення всяких невдах, що ними Йому докучали. Чоловіка гнітило почуття провини, але при звуках молитви місіс Мак-Кензі й Віллі Беннока йому трохи відлягло від серця. Ці люди були чисті перед Богом, прості й нічим не заплямовані. І хоч би яким було оте Божественне начало, хоч би як Воно проникало до людських сердець, Йому навряд чи було складно полюбити цих людей.

Хатня робітниця вже перейшла на повен голос, і Мак-Дьюї став прислухатися до її бесіди з Богом.

— Боже милостивий, — говорила вона, — у тебе вже й так повно дівчат. Залиши нам цю крихітку. Милостивий Боже, прислухайся до слів мольби самотньої старої жінки.

І, ледве усвідомлюючи, що він робить, Мак-Дьюї кивнув головою. Слова старої жінки здавалися йому цілком слушними.

Мак-Дьюї сидів і дивився у вікно. Черговий спалах блискавиці засліпив його. Через грозу не було світла і не працювали телефони, а маленьку дитячу кімнату освітлювали пара гасових ламп і ще кілька свічок. Він навпомацки повернувся до ліжка, став на коліна поряд з Лорі, і його чоловіче плече відчуло дотик ніжного жіночого плеча, твердий, незмінний, непохитний. Цей дотик промовляв йому, що вони — такі самі, як інші люди, що і в них можуть бути такі-сякі людські потреби. Тканина, одяг, рукави перешкоджали цьому дотику, та навіть так він дарував чудове відчуття. Всі слова, що личили нагоді, повинні були пролунати або іншим разом, або не пролунати взагалі. Цей дотик Лоріного тіла був відгуком на його самоту; він гукнув — і йому відгукнулися. Торкатись одне одного руками не було потреби. Хоч би ким була ця Лорі, для неї всякий дотик, що зливав їх воєдино, був рівноцінний іншим дотикам, і в ньому крилася глибинна потреба одне в одному, зрозуміла їм обом.

Дівчинка в ліжку раптом заворушилася і напружилась. Лорі та Ендрю Мак-Дьюї перезирнулися. В обличчі жінки й дотепер читалися щемливий жаль і материнська ніжність, та разом з тим з’явилося і щось нове. Мак-Дьюї аж дрож пробив, коли він пригадав цей вираз. Губи Лорі втратили свою лагідність — тепер там була войовничість шотландки, яка билася пліч-о-пліч із ним, розмахуючи вогняним мечем і перетворивши його прізвище на свій бойовий клич.

Вона ніжно пригорнула до себе напружене тільце дівчинки, неначе намагалася відгородити дитину від покликів Ангела Смерті. І Мак-Дьюї, котрий тримався вже з останніх сил, не витримав, зайшовся плачем і крізь сльози прокричав:

— О, Боже! Господи! Змилуйся…

Наближалася вирішальна битва.

31

Прокинувшись, я сказала собі: «Томасино, подруго, вшивалася б ти звідси, поки місіс Мак-Кензі тебе не застукала».

Місіс Мак-Кензі завжди лютувала, коли бачила, що я лежу в шухляді комода на речах Мері-Pya. А я робила це для того, щоб її позлити, ну й ще для того, щоб понюхати лаванду. Я ж просто обожнювала лавандовий запах.

І того разу в мене під носом лежав мішечок з лавандою, і поки я спала, весь час вдихала її запах. Благодать! Ще одна причина, щоб довше повалятись у шухляді.

Сяйнула блискавка, ударив грім. Шерсть моя одразу стала дибки, і мені стало страх як не по собі. Я знала, що це таке. Одну точнісінько таку саму грозу я вже пережила. Так, це була гроза, і я подумала: «Піду-но я краще у ліжко до Мері-Pya. Ану як малій стане страшно, і вона захоче мене погладити. Та й мені там буде якось затишніше…»

Я скокнула з шухляди, перескочила на ліжко… Протяжний спалах блискавки освітив кімнату — і я все побачила! Мій хвіст, моя шерсть — усе стало дибки від побаченого! Від жаху я вигнула спину дугою! Мері-Руа в ліжку не було! І ліжко було не її. Та кімната, в якій я була, належала не Мері-Руа!.. Не пригадую, щоб я взагалі колись у ній була. Я була в чужому будинку.

Уперше в житті я відчула, що таке паніка; я, Томасина, уродженка шляхетного роду, чий спокій та самовладання ставили іншим у приклад!..

Де я? Як я сюди потрапила? І взагалі, що сталося?

Я забігала по кімнаті, наче навіжена, скакала з ліжка на підлогу, на стілець, на комод. Знов спалахнула блискавка і освітила сходи. Перескакуючи за раз по п’ять сходинок, я збігла вниз і опинилася у другій незнайомій кімнаті, де було повно всіляких речей: камін, стіл, кошик при каміні, мабуть, для кота, кілька стільців… Я забігла на кухню — не мою кухню, зі стосом тарілок, чужими запахами — з кухні потрапила до іншої кімнати, в якій стояв якийсь страхітний агрегат, який, здавалося, чигав на мене.

Я металася з кутка в куток, і паніка та переляк від того тільки дужчали. Будинок був малий — він не дотягував і до половини нашого помешкання, і я була в ньому як у мішку! Немов дурна, я підбігала до дверей, до вікон, та тільки зайвий раз переконувалася в тому, що все зачинене на зовнішні замки-засуви-шпінгалети. Ані тобі ручки, на якій повис — і вона повернулася, ані відбитої дошки, яку відсунув — і ласкаво просимо до шпарини! Підлога, стіни — все було з каменю, а двері зроблені з дуба. І жодної шпаринки; не те що кіт — навіть миша не пролізе.

Я зупинилась посеред кімнати, прислухаючись, як несамовито гупає у грудях серце, і намагалася згадати, що ж таке сталося зі мною — з Томасиною. Я сказала собі: «Небом тебе заклинаю, тільки не метушися. Може, це тобі просто сниться. Сни нерідко бувають такими: або хтось за тобою женеться, або кудись потрапиш — і не можеш повернутися назад…». Щоб переконатися себе в тому, що це просто сон, я вирішила трохи вмитись — і одразу збагнула: це не сон! Коти вві сні ніколи не вмиваються!

А потім сяйнула найстрахітніша, натріскучіша, най-сліпучіша блискавка і загриміло так, що можна було оглухнути. Після блискавки щось затріщало і начебто впало. Неподалік почулись верески, гавкіт, виття і просто галас усякої звірини.

І я сказала: «З мене досить!» — та й полізла в комин.

Це був просто якийсь жах! Через сажу я нічого не бачила і ледве дихала, а коли пролізла половину шляху, то ще й на додачу зав’язла. Через дощ, який періщив зверху, стінки комина стали масні та слизькі, і навіть не було за що вчепитись лапою. Плече вперлося у кут цеглини, що загороджував і без того вузький прохід, а лапи ковзали по стіні й літали на всі боки. Я відчувала, як сили помалу покидають моє тіло. Яке жахливе місце для смерті шляхетної кішки, яка жахлива сама смерть!.. Але я не хотіла здаватись. Мені ж треба додому…

Додому! Додому! Додому! Я висіла у темному комині, а уява моя малювала наш дім в Аргайльському проїзді, і я неначе наяву побачила усі знайомі закутки, спальню, кухню, п’ятачок на кухні, де стояло моє блюдечко, укривала та ковдри на дівочому ліжку, а ще — оту просту курносу дівчинку з рудими косами, у фартушку, яка носила мене, перекинувши через руку.

І знаєте, там, у слизькій темноті ненависного комина, я раптом відчула запах дівчинки, та так чітко, неначе я сиділа в неї на руках. До аромату дівчинки домішувалися запахи щойно попрасованої бавовни, фланелі, шовкових стрічок, мила, хліба з маслом та варенням, зубного еліксиру, теплої шкіри та волосся.

Як я ненавиділа ті моменти, коли вона перекидала мене через руку і волочила за собою, мов ганчірну ляльку, а все ж тоді, у ту мить, коли ще трохи — і я б задихнулась та вмерла у чорному комині, відчувши ці пам’ятні запахи, я раптом дуже захотіла, щоб вона знову носила мене. Мені стало так тужно, що несила передати, і я зібрала всі свої сили, готуючись до відчайдушного, вирішального кидка.

Знову сяйнула блискавка, і при її світлі я побачила отвір, яким закінчувався комин; він був такий близький — і водночас такий далекий! Потім гримнуло так, що комин затрусився, і на мене знов посипалися сажа, шматочки цегли, сухого розчину…

Я наче навіжена махала лапами, і врешті, на якусь коротку мить, мені вдалось намацати тверду поверхню і відштовхнутися від неї! Вище, де відколовся шмат цеглини, була суха шорстка виїмка. Я дотягнулася до неї, зачепилася — і щосили подерлася вгору.

Відштовхнутися, потягнутися — і все, я вільна!

Вільна, вільна! Я вискочила з тісного страхітного комина, опинилася на даху, де вирували дощ і вітер, і всім тілом припала до крівлі.

Коли знову сяйнув бузковий спалах, я побачила, що у дерево біля дому влучила блискавка і воно розчахнулось надвоє. При падінні одна його гілка упала на дах і лежала тепер, як місток. Я скокнула на гілку, а ще за мить, жива і неушкоджена, стояла на землі.

Першим ділом я подумала, що було би незле десь сховатися від завиваючого вітру і зливи з блискавками та громами. Дехто з котів любить дощик, проте я точно не з їхнього десятка. Потім у мене сяйнула думка, що не завадило б почиститись, бо після комина я, мабуть, була чорна, як та сажа, а я ж, знаєте, навіть серед котів відзначалася охайністю.

Привалені гілки упалого дуба утворювали на землі такий собі курінець, і коли я в нього залізла, там майже не було вогко. Я не знала, в якому я місці, проте мене це не бентежило нітрохи. Я вирвалася з-під замка, і це було найголовніше. Бо коли тобі треба надвір, а тебе замикають, можна просто сказитися. Коли закінчиться ніч, я одним махом розберуся, де я, що я, а тоді вже спокійнісінько придумаю, що робити далі.

А поки дійде до діла, я вирішила вмитися. Так, спершу лапки, тоді подушечки на них, а потім — голову, мордочку і вуха.

«Томасино, вертайся додому!»

Мені не почулося? Неначе хтось мене гукнув. Так, тепер бік, потім плечі, а потім…

«Томасино — додому!»

«Хто — я? І в таку погоду? Та я навіть не знаю, в який бік бігти!»

«Яка погода, Томасино, ти про що? Ти й так уже мокра як хлющ. Ой, швидко ти забула запах Мері-Руа, тільки-но вилізла з комина — і одразу забула. Ану біжи додому, дурна кицька!..»

«Е, ні, я не забула. І тепле блюдце з молоком, смачненька каша на сніданок, пильнування мишачих нірок, і смак солоних сліз на щоках Мері-Руа, коли вона прокидалася серед ночі та плакала. Таке враження, неначе я давно відбилася від дому… А й справді, хочеться додому. Мені…»

Ага, та це ж я говорила весь час. Не було тут ніяких голосів, а все, що я чула, — це мій внутрішній голос. Я перестала умиватись і прислухалася. Грім ущух.

«Додому!.. Додому, Томасино!..»

«Таж я грози боюся!..»

«Додому, кому кажуть!..»

Я покинула свій курінець. Дощ сипонув просто в морду.

«Добре, — сказала я, — ось тільки домиюся…»

Загалом, наш рід завжди славився вмінням мислити по-філософськи.

Я розправила антени своїх вусиків, перевіряючи, чи зможу взяти потрібний напрям. Черговий спалах блискавки — і вони ледь не обвуглились. Зате побачила стежку, і коли грім знову затих, я через шелест дощу тільки зараз уловила шум розбурханого ручаю, що тік десь зовсім поряд. Ручаї впадають у річки, а річки біжать до моря. Я знала, що мій дім десь поблизу морської затоки. І я побігла вперед.

О, якби мені хтось сказав, що дорога буде такою довгою і далекою, дощ — таким холодним і мокрющим, а буря — такою страшною, то я нізащо в світі не пішла б! Хто-хто, але тільки не я.

Подушечки в мене на лапах потерлися та потріскалися, холод пробирав до кісток, грім притуплював усі відчуття, а відчай і страх заповнили моє єство по самі вінця. Сто разів я припиняла боротьбу і починала шукати притулок для змоклого знесиленого тіла, і сто разів отой внутрішній голос гнав мене далі: «Додому, Томасино!».

І я то бігла риссю, то пускалася вскач, а подеколи просто повзла. Та от нарешті я дісталась до дороги, перебігла по мосту через річку і досягла околиці, де починалися будинки. Однак я була така знесилена, що навіть кроку не могла ступити, і на хвилинку прилягла під живоплотом, уже не відчуваючи різниці між бдінням і сном, між життям і небуттям.

І я таки заснула, напевне, від знесилення, і мені навіть наснився сон, бо я тоді була не Томасиною, а кимось іншим. Мені снилося, що я сиджу на золотому троні, і в цей трон із щирого золота вроблені котячі очі із зелених смарагдів. На шиї в мене — золотий нашийник, а під моїми лапками — подушечка, пошита з найчистішого льону і наталована чистим пухом.

Обабіч мого золотого трону стояли золоті жаровні, від них здіймався запах фіміаму і приємно бив у ніс. Сяйнув спалах сліпучого світла, загримали мідні гонги, розчинилася бронзова брама в іншому кінці мого святилища, і до мене, вимахуючи пальмовими гілками та солодко співаючи, річкою полинули красуні у білих одежах. Лунала дивовижна музика, вторячи дівочим голосам, і від цих звуків мене наповнювала невимовна насолода.

Дійшовши до підніжжя мого трону, солодкоголосі діви пали ниць, а з бронзової брами поважно вийшов якийсь чоловік. Він був одягнутий у коричневу туніку, мав вогнисте волосся та бороду і жорсткі очі.

Дійшовши до мого трону, він упав навколішки, і твердості та жорсткості в його очах як не було. Він поклав перед троном жертву — золоту мишу з рубіновими очима, пав ниць переді мною і прокричав хрипким басом:

— О, Найпрекрасніша з Прекрасних, о, Велика Королево Септ!.. О, Дочко Повелителів Сонця та Місяця, Переможнице Змія Апофета і Пожирателько Зірок!.. О, Священна і Найсвятіша Баст!.. Допоможи мені!.. Допоможи…

І знову гримнув велетенський гонг. Цього разу він виявився гуркотом грому, сон мій закінчився, і я знову була Томасиною, промоклою, знесиленою, жалюгідною, яка сиділа і тремтіла під кущем, під фіолетовими спалахами, які шматували небесну тканину, під зливою, яка напоювала землю і з ревінням стікала канавами. І знову озвався мій внутрішній голос, який не давав ні хвилини спокою:

— Додому, Томасино!.. Додому, до Мері-Pya!.. Додому!.. Додому!..

32

— Візьмеш її до себе, — прошепотіла Лорі.

То була скорботна мить, двобій між волею до життя та бажанням померти. Сльози Лорі капали на дівчинку і змішувалися з випотами у неї на щоках та на чолі.

Мак-Дьюї схилився над донькою, протер її змучене обличчя і сказав:

— Ні, хай уже в тебе. Бо я так не витримаю.

Місіс Мак-Кензі затулила обличчя руками і тихо заридала. Віллі Беннок схопився руками за голову і відвернувся до стіни.

Гроза близилася до завершення і, прощаючись, безладно вивергала спалахи блискавиць, щедро приправляючи громовим гуркотом. Удари грому чергувалися з іще страшнішими хвилинами тиші, яку порушували тільки шум дощу та гуркіт розтерзаних вітрами хвиль, які билися в берег. В одну з таких хвилин затишшя годинник на дзвіниці пробив четверту. Лорі з дівчинкою на руках та містер Мак-Дьюї, що стояв напроти, у розпачі перезирнулися.

Спис атмосферного розряду ввігнався у прилеглі води Лоху, і одночасно з ним оглушливо загуркотіло. Різка навала вітру — і дощова вода вже річкою стікає по віконних шибах. Загуркотіли виляски від грому, розкочуючись над гранітними горбами, і всім здавалося, що це Небо виносить свій вирок.

Мері-Pya розплющила очі — і довго вдивлялася в Лорі. Вона дивилась поглядом людини, що вперше і востаннє бачить жінку, від якої відходять потужні токи материнської любові й ніжності. Потім очі дитини — дотліваючі жаринки на маленькому змарнілому обличчі, заледве більшому за обличчя її ляльки, — відшукали очі батька. Бліді щоки на мить зашарілись, і раптом дівчинка стала майже такою, як була колись, коли була здорова та щаслива.

Зненацька за вікном, перемагаючи шум вітру, плескіт хвиль і гуркіт грому, що перекочувався уже з-за гір, почувся несамовитий котячий крик.

Лорі, Мак-Дьюї, заплакана місіс Мак-Кензі та Віллі Беннок із довгими м’якими вусами, котрі висіли на нещасному, змарнілому обличчі, — всі як один здригнулися і обернулися на звук.

Крик повторився. То було протяжне виття, що переходило в болюче нявкання; якийсь аж потойбічний зойк, мабуть, під супровід котрого мала помирати дівчинка.

І раптом у кімнаті пролунав чийсь вигук:

— Томасина!..

А втім, назвати це вигуком можна було з великою натяжкою, адже належав він людині, яка вже кілька тижнів не говорила зовсім.

І містер Ендрю Мак-Дьюї не голосом, а роз’ятреним серцем крикнув:

— Хто це сказав?!

Йому відповів Віллі Беннок. Його вуса раптом ожили, затверділи, а очі подерлися на лоба.

— Дитина! — закричав медбрат. — їй-богу, це вона сказала!..

Затяжний фіолетовий спалах освітив півнеба, перетворивши лампи та свічки в кімнаті на червоні жевріючі цятки. Він освітив вікно, а за вікном — нещасну, замучену, мокру як хлющ руду кішку, яка з останніх сил трималася на підвіконні й щосили просилася досередини.

Другий крик Мері-Pya, котра впізнала свою кішку, і зойк місіс Мак-Кензі пролунали майже одночасно.

— Томасина! Томасина! — маленька дівчинка показувала пальцем на вікно, яке знов було чорним і чистим.

— Боже, помилуй нас, грішних! — підключилася місіс Мак-Кензі. — Томасина нашої Мері воскресла і повернулася до нас!

Ендрю Мак-Дьюї із шаленим вогнем в очах зірвався з місця і закричав:

— Ні, ні!.. Не з’їхав же я з глузду! Невже це привид Томасини прийшов забрати Мері-Руа?

Вікно знову ожило, проявивши голову і тулуб кішки, яка вже втрачала терпець, бачачи тупість людей, що скупчились у теплій та сухій кімнаті та нічого не робили. Першим повернувся до тями Віллі Беннок із добрим серцем і тверезим розумом.

— Це не привид! — закричав він. — Це справжня Томасина, жива-живісінька. Невже ви не пустите її до дитини…

Мак-Дьюї схопився за можливе диво, як потопаючий хапається за соломинку.

— Місіс Мак-Кензі, — надсадно прошепотів він, аби тварина часом не злякалася, почувши його голос. — Місіс Мак-Кензі… Вона вас знає… Відчиніть вікно… Тільки обережно, благаю, дуже обережно.

Стара хатня робітниця з тремтінням підвелася і при тьмяному світлі ламп і мерехтливих свічок, притримуючи однією рукою свій капот, аби, бува, не розкрився, пішла до вікна, знову темного і порожнього.

У кімнаті повисла нестерпна напруга, й ніхто, крім Лорі, не почув сухого лопотіння важких крил Ангела Смерті, що відлітав звідси, спіймавши облизня.

Місіс Мак-Кензі повільно, обережно, немов робила щось заборонене, підняла віконну раму. В кімнату влітали хвилі гнаного вітром дощу — оце й усе.

— Киць-киць, — старечим надтріснутим голосом гукнула хатня робітниця. — Ходи сюди, Томасино! Йди, поїж кашки!..

А потім, пересилюючи завивання вітру, почувся мелодійний голос Лорі.

— Таліто!.. Ходи до мене, моя кицю. Таліто, до мене!..

Промокла, забрьохана кішка з тихим стукотом зіскочила на підлогу, оглянула всіх, хто тут був, тихенько нявкнула, вітаючись, обтрусилася, розбризкуючи по кімнаті краплі бруду, а потім, підіймаючи разом передню й задню лапи — по черзі то ліві, то праві, — затрусилася в дивному танці: так вона обсихала. Практичний Віллі Беннок непомітно прослизнув за її спиною і з гучним ляскотом зачинив вікно. А потім усі стояли, скупчившись навколо кішки, і ніби не могли начудуватись нею. Та не було жодних сумнівів: це Томасина, і вона таки повернулася додому.

Це було щось зовсім неймовірне, однак усе відбувалося наяву. Ендрю Мак-Дьюї опасисто наблизився до кішки: йому здавалося, що варто лиш її торкнутися, як вона перетвориться на цівку диму і розчиниться в повітрі, або його руки спіймають порожнечу, бо це просто видиво, мана, а чи й групова галюцинація… Та коли його руки намацали кішку і обережно підняли вгору, вона засичала доволі-таки натурально. Тварина була справжня, мокра і сердита. Мак-Дьюї тримав її так, неначе то була не кішка, а Святий Грааль.

— Господи! Господи! — волав не сам Мак-Дьюї, а його душа. — Дякую тобі, Господи!

Мак-Дьюї підніс Томасину до Мері-Pya, яка лежала на руках у Лорі, та віддав її дівчинці. I Мері-Pya, яка враз передумала помирати, стала обіймати свою любимицю, укривати її поцілунками. Томасина замуркала, і Мері своїм тоненьким, надламаним голоском, який щойно повернувся до неї, який і голосом назвати було важко, запищала:

— Тату… тату! Ти повернув мені Томасину! Справжню Томасину, цілу і живу!

Так, на дівчинку ще чекало тривале одужання, але саме в ту мить її світ повернувся до неї. Оцей великий, пахучий, ні з чим незрівнянний чоловік знову став Богом.

Спостерігаючи за своєю дочкою, Мак-Дьюї відчував, як у надрах його душі борються збентеження, відчуття полегші та безмежна вдячність.

— Ти розумієш її? — запитав він у Лорі.

На кутики її губ повернувся давній вираз смутку, ніжності й захоплення, а очі світилися мудрістю. Лорі піднялася і поклала дівчинку з прилиплою до неї Томасиною у ліжко. Та щойно Мері-Pya відпустила тварину, як та одразу ж заходилася вмиватись, чепуритись. Роботи було чимало: зализати подушечки лап, які потріскалися й кровоточили, дати раду понівеченим кігтикам… Та незважаючи на зайнятість, у Томасини, як і в старі часи, знаходилася хвилька-друга, щоб лизнути шорстким язичком шию, щоки своєї господині, з колишньою ворожістю зиркнути у вічі здорованеві з рудою шерстю на обличчі та голові і підозріло мокрими щоками, котрий усе стовбичив над нею і витріщався так, неначе в житті її не бачив.

Гроза нарешті перейшла і покотилася далі, гримаючи десь удалині. Дівчинка знову взяла кішку на руки, та нітрохи не пручалася, і за кілька секунд обидві спали міцним сном.

Віллі Бенноку та місіс Мак-Кензі було наказано відпочити та відіспатися. Дощ перейшов, вітер також ущух… У двері постукали. Коли Мак-Дьюї відчинив, на порозі стояв преподобний Ангус Педді — осовілий від безсонної ночі, одягнутий по-домашньому. Ані він сам, ані його сім’я за цю ніч не склепили повік.

— Ендрю, — промовив священик, — дивлюся, в тебе світиться.

Мак-Дьюї забарився на порозі, роздивляючись свого друга. У виразі його обличчя щось змінилося — тепер там читався безмежний, цілковитий спокій. В очах, які дивилися з-за скелець у позолоченій оправі, не було більше заклопотаності чи тривоги.

— Ага, — сказав Мак-Дьюї. — То ти уже знаєш.

Педді, звісно, не мав нічого проти того, аби Мак-Дьюї повідомив йому щасливу новину — чому б не зробити добре другові! — але він був просто зобов’язаний розповісти йому про одкровення, яке зійшло на нього тієї ночі, про ту чудесну впевненість, що його молитви та молитви Мак-Дьюї не залишилися непочутими.

— Так, — відповів він, — я знаю. Дівчинці краще, і вона буде жити…

— Вона вже знову може говорити.

Педді кивнув. Коли й це не здивувало пастора, Мак-Дьюї, розтягуючи кожне слово, повідомив:

— До неї повернулась Томасина, — і став чекати, яке враження справить на друга ця звістка. Та Педді спокійно кивнув і сказав: — Ага, навіть так. Непогано…

Вони зайшли в дім і навшпиньки пробралися до дитячої, де Лорі пильнувала сон дівчинки й кішки. Обличчя містера Педді освітилося життєрадісною усмішкою, душа від щастя аж співала.

— Еге, — промовив він. — Чудова картина…

Раптом Мак-Дьюї пригадав дещо, що збентежило його, і коли всі троє зібралися у нього в кабінеті, що був навпроти дитячої, він сказав:

— Лорі…

— Так, Ендрю…

— Коли місіс Мак-Кензі відчинила вікно і покликала Томасину, ти теж її покликала, але іншим ім’ям. Що то було за ім’я?

— Таліта…

— Таліта? — спантеличився містер Мак-Дьюї.

Ветеринар перевів здивований погляд на преподобного Педді, і той, не стримавшись, пирснув сміхом, а потім пояснив:

— Євангеліє від Марка, розділ п’ятий, вірш тридцятий п’ятий та подальші.

Лорі усміхнулася, проте Мак-Дьюї й далі виглядав спантеличено.

— Я спробую прочитати по пам’яті, — сказав священик, — або ж принаймні передати зміст. — Він скинув очі догори і, обернувши погляд усередину, почав: — «Як Він ще говорив, приходять від старшини синагоги і кажуть: Дочка твоя вмерла; чого ще турбуєш Учителя?.. А Ісус, як почув слово сказане, промовляє до старшини синагоги: Не лякайсь, тільки віруй! І прийшов Він до нього у дім, і бачить метушню та людей, що плакали та голосили, і сказав: Чого ви метушитеся та плачете? Не вмерло дівча, але спить…»

Лорі досі всміхалася — таємничо, спокійно, і Мак-Дьюї насупився.

Містер Педді продовжував далі:

— «І взяв Він за руку дівча та й промовив до нього: Таліта, кумі, що значить: Дівчатко, кажу тобі: встань! Ту ж мить підвелося дівча й ходило. І всі жахнулися з дива великого!..»

— Не розумію, — хрипко проказав Мак-Дьюї, та в думках його став пробиватися якийсь проблиск.

— Вона не померла, а спала, — пояснила Лорі. — Я саме була в лісі й бачила, як діти гралися в похорон. А коли вони пішли, я ту могилу розкопала. Мало чого, ви ж знаєте, що таке дітиська.

Мак-Дьюї мимохіть аж охнув.

Лорі наморщила чоло, подумки вертаючись до того дня.

— Я трохи сплакнула над нею, бо треба мати камінь замість серця, щоб не заплакати, коли перед тобою шовкова коробка, а в ній — кішка, лежить, як жива. І тут — вона чхнула.

Чоловіки уважно слухали розповідь Лорі.

— Я витягла її з коробки і забрала додому. Ще й подумала: які негідники ці діти, що поховали живу кішку. І назвала її Талітою.

Містер Мак-Дьюї ще раз зітхнув і замислено промовив:

— Дякую тобі, Лорі.

Пам’ять містера Мак-Дьюї повернула його до подій того дня: ось він наказує Віллі Бенноку приспати Томасину, ось починається метушня коло пса, ось Віллі Беннок виносить надвір Томасину, котра, як виявляється, не вмерла. Таємничий параліч минув сам собою, як це подеколи трапляється. Від невеселих спогадів защеміло серце.

Лорі зазирнула їм у вічі, побоюючись прочитати в них осуд, але нічого схожого на осуд не побачила.

— Як ви подивитесь на те, щоб ми поснідали? — запитала вона. — Піду я, напевне, на кухню, зігрію каші, чаю вам заварю…

Мак-Дьюї зосереджено напхав люльку і мовчки закурив: він усе ще був під враженнями від почутого. Містер Педді почекав трохи, що друг заговорить, та коли той і далі мовчав, запитав:

— Тебе щось гнітить, Ендрю?

— Так, — зізнався ветеринар і, ще мить повагавшись, додав: — Отже, ніякого дива, про яке ти казав, насправді не сталося…

Кругле обличчя містера Педді освітилося чарівною життєрадісною усмішкою.

— І тобі, хто спершу думав, що диво є чи може статися, стало шкода мене. Що ж, Ендрю, дякую за співчуття. Ні, дива не сталося. Та якщо зібрати воєдино всі події та знову прокрутити від початку до кінця, то погодься, задумано просто чудово!

Мак-Дьюї аж дух перейняло: друг знову знайшов, чим його здивувати, і разом з тим розвіяв усі його сумніви та смуток, розвіяв так, як ще ніколи не розвіював за їхню довгу дружбу. Однією нехитрою фразою, промовленою від чистого й щирого серця, він відкрив перед Мак-Дьюї не тільки свого Бога, а і його, Мак-Дьюї, з яким той довіку житиме у мирі та злагоді. У цьому Педді вже не сумнівався.

Мак-Дьюї повільно потягував люльку. Він огортав свої думки димовою запоною, потім шукав їх, відстежував їхнє становлення, пригадував, перевіряв одну деталь за другою. І врешті тихо сказав:

— Так, Ангусе. Твоя правда.

З кухні почувся шум: це Лорі поралася коло чайників, каструль та сковорідок. Так шумить людина, яка прийшла у дім з твердим наміром у ньому залишитися.

33

Скажіть, я вас попереджала? Так отож!

Чи вам доводилося чути щось подібне?

Мені ледве віриться, що я знову вдома, але це справді так, і я — та сама Томасина, котра спочатку захворіла та була приспана тим самим лікарем, що мав би не вбивати, а зціляти. Потім я була похована своїми друзями та викопана жінкою-дивачкою, і після того почалося предивне життя серед чудернацьких людей і тварин та під іншим ім’ям. Аж ось однієї ночі, коли я, судячи з усього, заснула в шухляді з лавандовими мішечками, я прокинулася, пригадала, ким була насправді, та й повернулася додому.

Про те, що сталося зі мною, де я була від тої миті, коли мене поклали на стіл у кабінеті містера Мак-Дьюї, а Віллі Беннок підніс до мого носа ганчірку, змочену хлороформом, — і дотепер, я нічого не знаю.

Одного дня Мері-Pya та жінка, яку звали Лорі, та сама, котра відкопала мене із могили і стала дівчинці за матір, та ще містер Мак-Дьюї узяли мене до Глену, де я нібито мешкала під чужим ім’ям. Проте я не впізнала там нікого і нічого.

До мене підійшов великий жовтавий котисько з розірваним вухом і мордою, що аж рясніла бойовими шрамами та любовними ранами, — повірте, я знаю типів! — і сказав:

— Привіт, богине! Як поживаєш?

І я засичала просто йому в очі. Я ще нікому не дарувала такої зухвалості. Потім вибіг шотландський тер’єр, розкрив свою смердючу пащу, загавкав і закричав:

— Здоров, Таліто! Де тебе носило?

Йому, звичайно, також перепало. Я була рада, коли ми покинули це місце. Не сподобалось мені тут.

Невдовзі після мого повернення містер Мак-Дьюї одружився з жінкою Лорі. Мене це, правду кажучи, серйозно здивувало, адже я навіть гадки не мала, що вони знайомі. Це була та сама Лорі, котру тутешні обивателі називали Безумною, вважали відьмою і напівбожевільною. Зате тепер ми точно знаємо, чого вартий людський поголос. Ніякого божевілля у Лорі й близько не було. То була звичайна собі жінка, дуже проста у поводженні, приємна і товариська. Крім того, вона як ніхто інший рахувалася зі мною.

Найбільше в цій історії мені сподобалося те, що вона стала Мері-Pya мамою, тож дуже скоро дівчинка одужала і почала ходити, і вже не тягала мене із собою повсюди. Ага, невже я забула? Поки мене не було, Мері-Руа хворіла. І тепер, коли вона облишила цю звичку, це означало, що я матиму трохи спокою та часу, аби як слід зайнятися своїми хатніми справами. А втім, уночі я все так само застрибую в її ліжко, скручуюся калачиком у неї в ногах — і засинаю. Старі звички сильніші за нас.

О, так, ще одна зміна, надто серйозна й кумедна, щоб я про неї не згадала. Після мого повернення містер Мак-Дьюї чомусь узяв собі в голову, що я йому дуже подобаюсь, і став носитися зі мною, наче дурень з торбою, все домагався моєї любові. Ха-ха, ви колись уявили б таке? А як він упадав коло моїх потрісканих подушечок і пошкоджених кігтів!.. Неначе я кішка якоїсь графині.

Та зі мною цей номер не пройде, і вся його любов була коту під хвіст. Не любила його колись — і тепер не любитиму! Пахне він досі огидно, старим тютюном та медичним халатом, а коли хтось йому не догоджає, він, як і перше, випинає своє бородище і реве, як бугай. Та тільки не на мене — зі мною він такий, що хоч до рани прикладай. Щораз, коли я бачила, що він от-от візьме мене на руки, то тікала геть. Коли він мене кликав — я не йшла. Коли протягував руку, наміряючись мене погладити, я прищулювала вуха до голови, лютилась і запускала пазурі йому в шкіру. Та от біда — його це, схоже, зовсім не бентежило, і він і далі допікав мене своєю недоречною увагою. А знаєте, яка це прикрість, коли хочеш когось позлити — хоч би кого, — а він не злиться!

Зрештою, не все котові Масниця, і мабуть, гріх нарікати на долю тепер, коли життя пішло по колії. Живу я у своє задоволення, а місіс Мак-Кензі після мого повернення не знає де мене й посадити, а як знайде мене в просякнутих лавандою шухлядах, де я дрімаю на одежі дівчинки, то навіть слова не каже. А яке це блаженство, коли тебе вже не волочать від ранку до ночі, перекинувши через дитячу руку!.. Та все ж мені не хочеться геть утрачати товариство дівчинки, і час від часу, згадуючи давнину, я застрибую їй на плечі та й лежу собі там, особливо коли ми надворі: тоді мене бачать люди, вони тицяють у мене пальцем, і в них тільки й мови, що про мене.

Весь час, від самого початку, у мене навіть сумніву не виникало, що я — всім кішкам кішка! Тепер же в мене все частіше виникають підозри, що я ще й розумна нівроку, і мабуть, так воно і є. Та хай там як, одне я знаю точно: справи в домі йдуть так, як мені того хочеться.

Примітки

1

Хай-стріт (англ. high street — головна вулиця) — так називали головну або колишню головну вулицю у багатьох містах Великої Британії, а також, інколи, головні вулиці міських районів у межах того самого міста. — Прим. пер. (Тут і далі)

2

Пресвітеріанський — такий, що стосується пресвітеріанства — релігійної конфесії, що виникла у Шотландії в XVI ст., заперечує єпископат і визнає тільки сан пресвітера (лідера релігійної громади), якого обирає народ.

3

Магог — один із двох диких народів (гог і магог) в іудейській, християнській та мусульманській міфології, чиє нашестя передує страшному суду.

4

«Дженні» — назва іншої повісті Пола Гелліко, де головною героїнею також є кішка.

5

Окрім значення «озеро», шотландське слово «лох» (loch) має ще одне значення — «вузька морська затока», і саме з ним його вжито на сторінках цієї повісті.

6

Глен (шопы, glen) — вузька гірська долина у Шотландії.

7

Куртина — частина фортечного муру між вежами; простінок.

8

Лерд (шотл.) — поміщик, власник родового маєтку.

9

Роб-Рой — герой однойменного роману Вальтера Скотта (1771–1832), шотландський Робін Гуд.

10

Чорна ніжка — хвороба великої рогатої худоби та рослин.

11

Облігато — у музиці — обов’язкова партія музичного інструмента під час виконання твору.

12

Споран — шкіряна сумка хутром назовні (зазвичай з китичками), частина вбрання шотландського горянина.

13

Норни — богині долі у скандинавській міфології.

14

Ігри — тут маються на увазі щорічні фестивалі шотландських ігор та музики (Highland Gatherings, або Highland Games), які традиційно проводяться на територіях Шотландського Нагір’я на початку серпня. Найвідомішим з них є фестиваль у місті Бремарі, відвідати який приїжджають навіть члени королівської родини.

15

Назва популярної у нагірній Шотландії пісні (автор невідомий), у якій оспівано страждання шотландського воїна, ув’язненого в англійській тюрмі (найвірогідніше, після повстання 1745 р.) та засудженого до страти.

16

Ріль — швидкий шотландський танець або музика для цього танцю.

17

Баст (або Бастет) — у Давньому Єгипті богиня радості, веселощів та кохання, жіночої краси і домашнього вогнища, яку зображували у вигляді кішки чи жінки з котячою голово. Ра — давньоєгипетський бог сонця, верховне божество давніх єгиптян. Саме слово «ра» у перекладі означає «сонце».

18

Бубастіс (або Бубаст, Бубастіда) — грецька назва давньоєгипетського міста Пер-Бастет у дельті Нілу. Назву свою місто отримало від храму богині Баст.

19

Хатор (або Хатхор; «дім Гора», тобто «небо») — у єгипетській міфології богиня неба, кохання, жіночності та краси, а також дружина бога Гора. Спочатку вважалася дочкою бога Ра.

20

Нут (або Ну, Нуїт) — у єгипетській міфології богиня неба, мати Осіріса, Ісіди, інших богів.

21

Хонсу — єгипетський бог місяця, зображався у вигляді людини з місячним серпом та диском на голові, а також із головою шуліки та з тими самими місячними ознаками.

22

Хуфу (або Хеопс) — третій фараон IV династії Давнього царства Єгипту (2551–2528 до н. е. або 2589–2566 до н. е.); спорудив Велику піраміду в Гізі.

23

Цинобра (або кіновар) — мінерал яскраво-червоного кольору, вживається як природний фарбник. Містить ртуть і сірку.

24

Систра (або ситр) — давній єгипетський ударний музичний інструмент.

25

Гор (або Хор) — бог царственості в давньоєгипетській міфології, син Ісіди та Осіріса; зображувався у вигляді сокола або людини з соколиною головою. Живий давньоєгипетський цар вважався втіленням цього бога.

26

Аммут (Амат, Амамат, Амт) — у давньоєгипетській міфології чудовисько з рисами крокодила й лева (відоме також зображення з передньою частиною гепарда, задньою — бегемота, левовою гривою та головою крокодила). Вважалося, що Амат мешкає в Дуаті (підземному царстві).

27

Une vraie religieuse (франц.) — істинно віруючий.

28

Дуамутеф — бог, син Гора. Давні єгиптяни пов’язували його із заупокійним культом і зображували в образі людини з головою шакала.

29

Сопду (або Сопту) — у давньоєгипетській міфології бог-захисник північно-східних кордонів Давнього Єгипту від ворогів. Зображувався в образі бородатого чоловіка з довгим волоссям та двома пір’їнами на голові, рідше — в образі сокола.

30

Пта (або Птах) — один з найдавніших давньоєгипетських богів, бог мистецтв і ремесел, зображувався у вигляді людини в одіянні, яке щільно облягає і закриває його всього, крім кистей рук, які тримають посох.

31

Мут — давньоєгипетська богиня неба, богиня-мати і покровителька материнства.

32

Молох — давнє божество у Палестині, Фінікії, Карфагені, якому приносили в жертву людей. У переносному значенні — страшна ненаситна сила, що потребує людських жертв.

33

Клайд — річка у Шотландії.

34

Фен (від нім. fohn) — сухий і теплий вітер в Альпах.

35

Містраль (від франц. mistral) — холодний північний вітер на півдні Франції.

36

Маб — в англійському та валлійському фольклорі королева фей, що насилає на людей сни.

37

Хамсин — сильний гарячий африканський вітер.

38

Фармакопея (тут) — перелік лікарських речовин, що повинні бути в аптеці.

39

Кухулін — один із головних персонажів ірландських героїчних саг.

40

Домремі — село у французькій провінції Шампань, де народилася Жанна д’Арк..

41

Романія — історична область в Італії, частина Римської імперії.

42

Пашт — у давньоєгипетській міфології богиня з головою кішки, інші назви — Місяць, Секет. Дружина бога Пта (або Птаха), карала всіляких винуватців та усувала осквернення.

43

Капот — жіночий хатній одяг вільного крою; халат.

Content

Пол Гелліко
Томасина

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Примітки