Мураками Харуки

Negailestinga stebuklų šalis ir pasaulio galas

Iš anglų kalbos vertė

Jūratė Nauronaitė

Turinys

1 Liftas, tyla, antsvoris

2 Auksiniai žvėrys

3 Apranga nuo lietaus, INKiščiai, skalbimas

4 Biblioteka

5 Tabuliavimas, evoliucija, seksualinės paskatos

6 Šešėlis

7 Kaukolė, Loren Bakol, biblioteka

8 Pulkininkas

9 Apetitas, nusivylimas, Leningradas

10 Siena

11 Rengimasis, arbūzas, chaosas

12 Pasaulio galo žemėlapis

13 Frankfurtas, durys, nepriklausomi veikėjai

14 Giria

15 Viskis, kankinimai, Turgenevas

16 Užslenka žiema

17 Pasaulio galas, Čarlis Parkeris, uždelsto veikimo bomba

18 Sapnų skaitymas

19 Mėsainiai, „Skyline“, galutinis terminas

20 Mirštantys žvėrys

21 Apyrankės, Benas Džonsonas, velnias

22 Tamspilkiai dūmai

23 Skylės, siurbėlės, bokštas

24 Šešėlių buveinė

25 Maistas, dramblio kaulo apdorojimo įmonė, spąstai

26 Jėgainė

27 Enciklopedija ant dantų krapštuko, nemirtingumas, sąvaržėlės

28 Muzikos instrumentai

29 Ežeras, Masotomis Kondas, pėdkelnės

30 Duobė

31 Mokestis už važiavimą, „Police“, valymo priemonės

32 Šešėlis mirties patale

33 Skalbykla lietingą dieną, automobilių nuoma, Bobas Dilanas

34 Kaukolės

35 Manikiūrinės žirklutės, sviestinis padažas, geležinė vaza

36 Akordeonas

37 Švytėjimas, savistaba, švarumas

38 Pabėgimas

39 Spraginti kukurūzai, Lordas Džimas, išnykimas

40 Paukščiai

Išnašos

1 Liftas, tyla, antsvoris

Liftas neapsakomai lėtai kilo aukštyn. Ar bent jau įsivaizdavau, kad jis kyla. Tvirtinti negalėjau: jis judėjo taip lėtai, kad išnyko bet koks krypties pojūtis. Jis galėjo ir leistis, kiek aš žinojau, o gal jis išvis nejudėjo. Tačiau tarkime, kad jis kilo. Paprasčiausia prielaida. Galbūt pakilau dvylika aukštų, tada kokius tris nusileidau? Gal jau apsukau ratu visą Žemės rutulį? Iš kur man žinoti?

Šis liftas visais įmanomais atžvilgiais skyrėsi nuo tos pigios aukštyn žemyn judančios dėžės mano daugiabutyje, vargu ar pažangesnės evoliucijos procese už šulinio kibirą. Niekada nepatikėtum, kad du šitokie skirtingi mechanizmai vadinami tuo pačiu vardu ir naudojami tuo pačiu tikslu. Tiesiog dvi priešingos lifto sąvokos.

Pirmiausia reikėtų paminėti dydį. Šis liftas buvo toks erdvus, kad galima būtų įsirengti jame ir kabinetą. Tik pastatyk čia darbo stalą, keletą spintelių ir pakabink lentynėlių, įrenk nedidelę virtuvėlę — ir liks dar laisvos vietos. Jei tik šautų į galvą, be didesnio vargo čia sugrūstum ir trejetą kupranugarių bei vidutinio dydžio palmę. Antras pribloškiantis dalykas buvo švara. Sterilu tarsi ką tik sukaltame karste. Sienos ir lubos — iš tviskančio nerūdijančio plieno, nė menkiausios dėmelės; grindys nepriekaištingai išklotos gražiu samanų žalumo kilimu. Ir trečia — buvo mirtinai tylu. Nuo tos akimirkos, kai įkėliau koją į liftą ir už manęs užsivėrė durys, nebuvo girdėti nė garso — tiesiogine prasme jokio garselio. Gilios upės tykiai teka.

Reikia paminėti ir dar vieną dalyką: čia stigo ir daugumos tų prietaisų, kurie lyg ir privalomi kiekviename lifte. Pavyzdžiui, kad ir plokštės su visais mygtukais bei jungikliais — kurgi ji? Nei mygtukų su aukštų numeriais, kokius paprastai nuspaudi vos įlipęs, nei kitų — durims atidaryti ir uždaryti arba pagalbai išsikviesti, jei įstrigtum. Nieko — ničnieko. Tiesą sakant, pasijutau visiškai bejėgis. Maža to, kad nebuvo jokių mygtukų, nemačiau nei švieslentės su užsižiebiančiais aukštų numeriais, nei įprastos lentelės su perspėjimais ar nurodyta lifto keliamąja galia, netgi plokštelės su gamintojo vardu — ir tos nebuvo. O apie avarinį išėjimą verčiau išvis pamiršti. Čia aš buvau įkalintas. Galvą guldau: šitas liftas neatitinka jokių priešgaisrinės apsaugos reikalavimų. O juk yra liftų eksploatavimo taisyklės.

Dėbsodamas į tas keturias ligutėlės nerūdijančio plieno sienas, netikėtai prisiminiau vieną garsiųjų Hudinio išsigelbėjimų, kurį kadaise mačiau kažkokiame filme. Suraišiotas virvėmis ir sukaustytas grandinėmis, jis buvo įkištas į didelę dėžę, irgi apvyniotą grandine, ir paleistas Niagaros kriokliu žemyn. O gal nugramzdintas į ledines Arkties vandenyno gelmes. Atsižvelgiant į tai, man pasisekė: aš nesurištas; tačiau kalbant apie triuką — čia jau Hudinio persvara.

Ką ten kalbėti apie kokias nors galimybes perprasti triuką — aš net nesupratau, ar išvis judu, ar stoviu vietoje.

Ryžausi kostelėti, bet ištrūkęs garsas nelabai tepriminė kosulį. Kažkoks duslus, tarsi kas būtų šleptelėjęs kaušą molio į drėgną betoninę sieną. Pats vos įstengiau patikėti, kad tas prislopintas bumbtelėjimas išsprūdo iš mano gerklės. Pabandžiau kostelėti dar kartą. Rezultatas tas pats. Tai tiek apie kosėjimą.

Stovėjau toje hermetiškoje ertmėje, regis, visą amžinybę. Neatrodė, kad durys kada nors atsivertų. Sustingęs beribėje tyloje, tiesiog gyvasis paveikslas: žmogus lifte.

Jau ir visai ne juokais susinervinau. Kas, jei liftas užstrigo? O gal liftininkas — jeigu manysime, kad šiame pastate tokio išvis esama — tiesiog užmiršo, kad esu šitoje dėžėje? Man jau ne kartą yra nutikę, kad kiti žmonės pamesdavo mano pėdsaką.

Įtempiau klausą, stengdamasis ką nors — bet ką — išgirsti, bet ausų taip ir nepasiekė nė menkiausias garselis. Prispaudžiau ausį prie vienos nerūdijančio plieno sienos. Savaime suprantama, išgirdau vien tylą. Laimėjau tik tiek, kad šaltame metale valandėlei išryškėjo mano ausies kontūras. Atrodo, tas liftas pagamintas iš kažkokio stebuklingo lydinio, sugeriančio visus garsus. Mėginau pašvilpauti dainelę „Danny Boy“, bet išėjo tik kažkas panašaus į astma apsirgusio šuns švokštimą.

Neliko kas darą: atsišliejau į sieną ir ėmiau skaičiuoti smulkias monetas kišenėse. Mano profesijos žmogui sugebėjimas stumti laiką — toks pat svarbus treniruočių metodas, kaip boksininkui — guminės kriaušės talžymas. Tiesa, laiko stūmimu tiesiogine prasme to nepavadinsi. Mat tik kruopščiai nuolat kartojant tą patį veiksmą įmanoma tinkamai perskirstyti iškraipytus duomenis.

Kišenėse visuomet nešiojuosi saują iš anksto paruoštų smulkių monetų. Dešinėje — šimto ir penkių šimtų jenų vertės monetas, kairėje — penkiasdešimties ir dešimties. Vienos ar penkių jenų monetas susižeriu į užpakalinę kelnių kišenę, bet jų paprastai niekada neskaičiuoju. Štai ką darau: vienu metu susikišu rankas į abi kišenes, dešine čiupinėju ir skaičiuoju šimto ir penkių šimtų jenų monetas, kaire — penkiasdešimties ir dešimties.

Tie, kurie niekada šito neišbandė patys, vargu ar supras, ką reiškia šitaip skaičiuoti; turiu pripažinti, pradedančiajam tokia užduotis iš tiesų gana kebli. Dešinysis ir kairysis smegenų pusrutuliai kiekvienas privalo atlikti skaičiavimus atskirai, o paskui rezultatą sujungti tarsi dvi perskelto arbūzo puses. Kol kaip reikiant neįgundi — darbelis tikrai ne iš lengvųjų.

Tiesą sakant, aš ir pats dorai nežinau, ar dešinysis ir kairysis pusrutuliai tikrai skaičiuoja monetas atskirai. Galbūt neurologijos specialistas galėtų pasiūlyti ir kokį nors tikslesnį paaiškinimą. Tačiau aš — ne neurologas. Ir žinau tik tiek: kol skaičiuoju, man atrodo, jog dešiniuoju smegenų pusrutuliu naudojuosi kiek kitaip nei kairiuoju. O kai skaičiavimą baigiu, apima visai kitoks nuovargis nei tada, kai paprasčiausiai suskaičiuoji saują monetų. Tad dešinėje kišenėje gautą sumą priskiriu dešiniajam smegenų pusrutuliui, o kairėje — kairiajam; šitaip man tiesiog patogiau.

Save aš laikau vienu iš tų žmonių, kurie aplinkinio pasaulio sąlygas, įvykius ir egzistenciją apskritai vertina taip, kaip jiems patogiau. Nenoriu pasakyti, kad esu koks abejingas, pernelyg patogumus vertinantis tipas — nors polinkio į tai irgi negalėčiau paneigti — tačiau ne kartą įsitikinau, kad asmeniškai patogiausias suvokimo būdas užvis geriausiai padeda perprasti tikrąją daiktų ir reiškinių prigimtį.

Pavyzdžiui, tarkime, kad Žemės planeta — ne rutulys, o milžiniškas kavos staliukas; na, ar kasdieniame gyvenime pajustume kokį nors skirtumą? Žinoma, toks pavyzdys gal ir pritemptas, faktų taip laisvai kaitalioti savo nuožiūra negalima. Vis dėlto vien patogumo dėlei įsivaizdavęs Žemę kaip milžinišką kavos staliuką, kaipmat atsikratai viso to jovalo — visokių iš esmės beprasmių ir niekam nereikalingų laiko juostų, gravitacijos, pusiaujo ir gausybės kitų erzinančių detalių, neišvengiamai lendančių į galvą, jei Žemę įsivaizduosi kaip rutulį. Turiu omeny — na, kiek kartų gyvenime kokiam nors visiškai normaliam vyrukui gali būti praktiškai svarbi kad ir pusiaujo sąvoka?

Vis dėlto grįžtant prie tų dalykų, kurie šiuo metu po ranka, — ar veikiau rankose, mat kairė ir dešinė kiekviena atskirai užsiima savais reikalais, — reikia pasakyti, kad šitoks paralelus monetų skaičiavimas — darbelis anaiptol nelengvas. Netgi aš pats, kol įgudau, sugaišau baisybę laiko. Tačiau sykį pajutęs skonį ir įvaldęs šį meną įgūdžių taip lengvai neprarasi. Panašiai kaip užtenka kartą išmokti gerai plaukti ar važiuoti dviračiu. Žinoma, viena kita treniruotė niekada neprošal. Nuolatinis veiksmų kartojimas padeda tobulinti techniką ir nugludinti stilių. Jei ir nebūtų jokių kitų priežasčių, pakaktų šitos vienos, kad niekad nepalikčiau rankų be darbo.

Šį kartą suskaičiavau tris penkių šimtų jenų monetas ir aštuoniolika — šimto vienoje kišenėje, o kitoje — septynias po penkiasdešimt ir šešiolika po dešimt. Vadinasi, visa suma — trys tūkstančiai aštuoni šimtai dešimt jenų. Suskaičiuoti tokią sumą — juokų darbas. Paprasčiau nei rankų pirštus. Patenkintas aš vėl atsirėmiau į nerūdijančio plieno sieną ir įsmeigiau žvilgsnį tiesiog priekin — į duris. Kurios vis dar nė nesiruošė atsidaryti.

Kažin, dėl kokios priežasties aš priverstas karksoti čia šitaip ilgai? Prielaidas apie sugedusį mechanizmą ar pamiršusį mane liftininką ryžausi atmesti. Nei viena, nei kita neatrodė labai įtikėtina. Tiesa, visai nenoriu pasakyti, kad šiame pasaulyje nebūna mechanizmų gedimų ar aplaidžių liftininkų. Priešingai, aš puikiausiai žinau, kad tikrovėje tokių dalykų pasitaiko kur kas dažniau, nei norėtųsi. Turėjau omeny štai ką: jeigu jau įklimpsti į kokią labai ypatingą realybę — o šitą nenormaliai glotnų liftą kaip tik ir reikėtų laikyti tokios realybės apraiška — tuomet, jei vertinsime padėtį taip, kaip mums patogiau, teks pripažinti, kad kokia nors vos ne gyvenimo dėsniu tapusi aplinkybė čia paradoksaliai virsta išimtimi. Na, nejaugi žmogus, sugebėjęs sukonstruoti šitokį Tomo Svifto stiliaus liftą, savo ruožtu nesugebėtų pasirūpinti, kad visi mechanizmai veiktų negirgždėdami, nejaugi toks žmogus galėtų užmiršti į liftą įlipusį lankytoją?

Atsakymas akivaizdus: ne.

Nieku gyvu.

Ne, tai niekaip neįmanoma, ypač po tokio skrupulingo ligšiolinio jų elgesio. Jie kreipė dėmesį į pačias menkiausias detales, milimetro tikslumu matavo kiekvieną mano žingsnį. Jau prie pastato durų mane sustabdę du apsauginiai smulkiai iškamantinėjo, pas ką einu, patikrino, ar mano pavardė yra lankytojų sąraše, liepė parodyti vairuotojo pažymėjimą, patikrino duomenis centriniame kompiuteryje ir galiausiai įgrūdo mane į šį liftą. Šitaip kruopščiai niekas tavęs nepurto net atėjus į Japonijos banką. Taigi visiškai, visiškai neįtikėtina, kad po viso to jie būtų paprasčiausiai nusispjovę į mane.

Vienintelis įmanomas logiškas paaiškinimas toks: jie tyčia įstūmė mane kaip tik į šitokią padėtį. Jie specialiai siekė, kad nesusigaudyčiau, liftas juda ar ne. Jie tyčia paleido liftą slinkti taip lėtai, kad neperprasčiau, kylu ar leidžiuosi. Galbūt netgi dabar jie mane stebi, jei kažkur čia yra įtaisyta slapta vaizdo kamera.

Man dingtelėjo mintis apsidairyti, ar nepastebėsiu kur kameros akies — gal bent šitaip pavyktų apmalšinti nuobodulį. Bet tuoj pat persigalvojau: o ką laimėčiau ją radęs? Tik sukelčiau juos ant kojų, žiūrėk, dar sustabdytų liftą, o aš ir šiaip jau vėluoju į paskirtą susitikimą.

Tad nutariau verčiau nieko nesiimti. Juk aš čia darbo reikalais. Taigi — jokios prasmės nerimauti, nė menkiausios priežasties pulti į paniką.

Dar kartą atsirėmiau į lifto sieną, susibrukau rankas į kišenes ir perskaičiavau smulkias monetas. Trys tūkstančiai septyni šimtai penkiasdešimt jenų. Vieni niekai. Tik žybt — ir atlikta.

Trys tūkstančiai septyni šimtai penkiasdešimt jenų?

Kažkas negerai.

Atrodo, skaičiuodamas būsiu suklydęs.

Man suprakaitavo delnai. Per pastaruosius trejus metus nuolat užsiimu šitokiais skaičiavimais ir dar nė karto nieko nepripainiojau. Blogas ženklas.

Užsimerkiau ir pasistengiau visiškai nuskaidrinti ir dešinįjį, ir kairįjį smegenų pusrutulius — panašiai kaip skudurėliu nuvalome aprasojusius akinius. Tada ištraukiau abi rankas iš kišenių ir išskėčiau pirštus, kad nudžiūtų prakaitas. Visai kaip Henris Fondą Burtininke, sutelkdamas dėmesį prieš susišaudymą.

Kai tik delnai ir pirštai visiškai nudžiūvo, abi rankos vėl nėrė į kišenes ir kibo skaičiuoti. Jei trečiąkart gautas atsakymas sutaps arba su pirmuoju, arba su antruoju, pasijusiu bent kiek geriau. Juk suklysti pasitaiko kiekvienam. Šiomis, švelniai tariant, neįprastomis aplinkybėmis aš galbūt šiek tiek jaudinausi, o gal kiek ir per daug pasitikėjau savimi. O kaip tik tai visų pirma ir buvo klaida. Ką gi, pakaks galų gale suskaičiuoti monetas tiksliai — ir viskas stos į savo vietas.

Tačiau ištaisyti padėties taip ir nespėjau — lifto durys staiga atsilapojo. Jokio perspėjimo. Nė garselio. Tiesiog durys ėmė ir paprasčiausiai nuslydo į šalis. Tuo tarpu aš buvau taip sutelkęs dėmesį į išganingąjį skaičiavimą, kad to net nepastebėjau. Ar, tiksliau sakant, akys užfiksavo, jog durys atsivėrė, tik sąmonė deramai neįvertino šio įvykio reikšmės. O tai šį tą neabejotinai reiškė. Pirma: durys atsivėrė, vadinasi, dvi skirtingos erdvės, dar ką tik atskirtos tomis pačiomis durimis, dabar susijungė. O antra: liftas galų gale atvyko į paskyrimo vietą.

Apsidairiau: kažin, kas manęs laukia už durų? Išvydau tolyn nusidriekiantį koridorių, o koridoriuje stovėjo moteris. Tiksliau, mergina, vilkinti rausvu kostiumėliu, avinti rausvais aukštakulniais bateliais. Lygus, blizgantis drabužio audeklas puikiai derėjo su lygiu, blizgančiu merginos veidu. Ji nudelbė mane vertinančiu žvilgsniu, o paskui kryptelėjo galvą. Tarsi bylodama: „Eikite čionai“. Planus perskaičiuoti monetas teko atidėti geresniems laikams; aš ištraukiau rankas iš kišenių ir išlipau iš lifto. Vos spėjau iškelti koją, lifto durys vėl užsivėrė, tarsi būtų tik ir laukusios, kol išsinešdinsiu.

Atsidūręs koridoriuje, įdėmiai apsidairiau, bet taip ir nepastebėjau jokios detalės, iš kurios būčiau galėjęs spėti, kur esu. Na taip, akivaizdu: aš — kažkokio didžiulio pastato koridoriuje. Bet tiek pasakyti būtų sugebėjęs kiekvienas mokinukas.

Čia tvyrojo prietema, nebuvo visiškai jokių į akis krintančių smulkmenų. Visai taip pat kaip ir lifte. Tačiau statybinės medžiagos — pačios geriausios kokybės: niekur neįžvelgsi nė menkiausių nusidėvėjimo požymių. Marmurinės grindys nusvidintos iki kone žilpinančio blizgesio. Šviesios gelzganos sienos atrodo tarsi paskrudintos bandelės, kurias su sviestu valgau pusryčiams. Abipus koridoriaus rikiavosi aukštos medinės durys, prie kiekvienų pritvirtinta metalinė plokštelė su kambario numeriu, tik štai numeriai išdėstyti be jokios tvarkos. Po 936 ėjo 1213, po šio — 26. Tai bent kebeknė. Juk įstaigos kabinetų šitaip niekas nenumeruoja.

Mergina su manim nesišnekėjo. „Prašom čionai“, — štai ir viskas, ką ji man pasakė, ir tai — tik lūpomis suformuodama žodžius, o ne kalbėdama iš tikrųjų, nes jai taip ir neištrūko nė garselio. Prieš imdamasis savo darbo, du mėnesius mokiausi skaityti iš lūpų, tad dabar be didesnio vargo supratau, ką man sako mergina. Bet negalėjau atsikratyti įtarimo, kad kažkas bus nutikę mano klausai. Po tos mirtinos tylos lifte, beveik begarsio kosulio, slopaus švilpavimo norom nenorom ėmiau manyti, kad, ko gero, būsiu pradėjęs kursti.

Tad ryžausi kostelėti dar kartą. Nuskambėjo visai normaliai. Vadinasi, savo ausimis dar galiu pasikliauti. Veikiausiai kažkas bus nutikę merginos kalbos padargams.

Ėjau jai iš paskos. Jos smailių aukštų kulniukų kaukšėjimas aidėjo tuščiame koridoriuje lyg kirtiklio smūgiai akmenų skaldykloje. Kojinėmis aptemptos putlios blauzdos aiškiai atsispindėjo tviskančio marmuro grindyse.

Mergina buvo gerokai aptukusi. Jauna, graži ir visa kita, bet — rubuilė. Kai pagalvoji, nei šis, nei tas: jauna graži moteris — ir še tau, storulė. Žingsniuodamas paskui ją, įdėmiai nužiūrinėjau jos kūną.

Atsidūręs greta jaunos ir gražios storulės, neišvengiamai sutrinku. Nė pats nežinau kodėl. Galbūt dėl to, kad į galvą nejučia ima lįsti mintys apie jos mitybos įpročius. Vos išvydus įspūdingų kūno formų moterį, mane apninka regėjimai, kaip ji, tarkime, duonos gabalėliu iššluosto paskutinius lėkštėje užsilikusius sviestinio padažo lašelius arba tarsi išbadėjusi godžiai praryja paskutinį rėžiukų salotų lapelį. O vos tik šitaip atsitinka, mano smegenis tarytum metalą ėdanti rūgštis pagraužia jos valgančios vaizdiniai, ir aš prarandu savitvardą.

Tiesa, bet kokia eilinė stora moteris nesukelia man jokių problemų. Apkūnios moterys — tarsi debesys danguje. Plaukioja sau, ir kas man, tegul plaukioja. Tačiau jei moteris jauna, graži — ir dar apkūni, tuomet jau visai kas kita. Tada man jau tenka apsispręsti dėl požiūrio į ją. Baigtis gali netgi tuo, kad atsidursiu su ja vienoje lovoje. Štai čia ir prasideda visa kebeknė.

Tuo aš visai nenoriu pasakyti, kad apkūnios moterys sukelia man kokius nors nemalonius jausmus. Sutrikimas ir pasibjaurėjimas — du visiškai skirtingi dalykai. Man jau ne kartą teko miegoti su putliomis moterimis, ir paprastai likdavau visai patenkintas. Jei tik suglumimas stumteli tave reikiama kryptimi, rezultatas gali išeiti netgi geresnis, nei tikėjaisi. Bet, savaime suprantama, kartais viskas nušleivoja ir beviltiškai kreivomis vėžėmis. Šiaip ar taip, seksas — itin subtilus dalykas, čia anaiptol ne tas pat, kas sekmadienį nueiti į artimiausią parduotuvę nusipirkti kokio termoso. Netgi tarp jaunų ir gražių storuliukių viena toli gražu nelygi kitai. Vienos apvalumai gali būti tokie, kad viskas pakryps reikiama vaga ir susiklostys kuo puikiausiai, o su kita, išplatėjusia kitose kūno vietose, gali likti visiškai apdujęs, suglumęs ir niekam tikęs.

Šiuo požiūriu bandymas permiegoti su apkūnia moterimi gali virsti tikru iššūkiu. Žmogaus storumo variantų tikriausiai esama ne mažiau nei būdų žmogui numirti.

* * *

Maždaug šitokios mintys sukosi mano galvoje, kol ėjau koridoriumi paskui tą gražią putlią merginą.

Ji vilkėjo prašmatnų rausvą kostiumėlį, iš po jo apykaklės plaikstėsi baltas šalikėlis. Ausyse kabojo didžiuliai keturkampiai auksiniai auskarai, blykčiojantys sulig kiekvienu žingsniu. Nors ir būdama apkūni, mergina ėjo gana grakščiai. Ką gali žinoti, gal, stengdamasi atrodyti išvaizdesnė, ji įsispraudė į kokį korsetą ar dar galaižin ką, bet tai nieko nekeitė: eidama ji iš tiesų gundančiai siūbavo klubais. Tiesą sakant, pajutau, kad ji ima mane jaudinti. Taip, mano skonio rubuilė.

Nepamanykite, kad teisinuosi, bet turiu pasakyti aiškiai: nesu labai greitas bėgti paskui sutiktą sijoną. Netgi, sakyčiau, esu iš tų, kurie išvis sunkiai pasiduoda moteriškiems kerams. Taigi, jei jau pajuntu, kad mane kažkas traukia, neskubu pulti strimgalviais — pirmiausia turiu kaip reikiant patikrinti pojūčių šaltinį.

Paspartinęs žingsnį prisigretinau prie jos ir atsiprašiau, kad aštuoniomis ar devyniomis minutėmis pavėlavau į susitikimą.

— Nesitikėjau, kad tikrinimai prie durų užtruks taip ilgai, — pasiaiškinau. — O dar ir liftas judėjo neapsakomai lėtai. Prie pastato aš atvykau visom dešimčia minučių anksčiau.

Ji gyvai linktelėjo, suprask: viską žinau, nieko tokio. Nuo jos iškirptės dvelktelėjo kvepalais. Aromatas toks, tarsi vidurvasario rytą stovėtum arbūzų lysvėje. Jis sukėlė man kažkokį keistą pojūtį. Mane apniko nostalgija persmelktas sentimentų kratinys, tarsi kažkokie du tarpusavyje visiškai nesusiję prisiminimai būtų netikėtai susijungę neregimu siūlu. Retkarčiais mane apninka tokie nepaaiškinami pojūčiai. Ir dažniausiai juos sukelia tam tikri kvapai.

— Ilgas koridorius, ar ne? — pamėginau pralaužti tylos ledus. Mergina dirstelėjo į mane, bet nesustodama ėjo toliau. Iš pažiūros jai galėjo būti dvidešimt, gal dvidešimt vieni. Ryškūs bruožai, aukšta kakta, skaisti veido oda.

Galų gale ji ištarė vieną žodį:

— Prustas.

Tiksliau sakant, šio žodžio ji neištarė balsu, tiesiog jos lūpos sujudėjo taip, tarsi ji sakytų „Prustas“. Iš tikrųjų iki šiol taip ir negirdėjau jos balso. Tarsi ji kalbėtų su manimi iš už storos stiklo sienos.

Prustas?

— Marselis Prustas? — pasitikslinau.

Ji pažvelgė į mane. Ir pakartojo: „Prustas“. Numojau ranka į bet kokias pastangas susišnekėti ir, vėl atsilikęs per žingsnį, ėmiau karštligiškai svarstyti, kokius dar žodžius tariant lūpos judėtų panašiai. Grūstis?.. Kupstas?.. Triūsas?.. Vieną po kito murmėjau sau po nosimi įvairiausius beprasmius skiemenis, bet nė vienas netiko. Liko susitaikyti su mintimi, kad ji iš tikrųjų pasakė „Prustas“. Tačiau kokiomis asociacijomis galima susieti šitą ilgą koridorių su Marseliu Prustu — šito mano protas neaprėpė.

Galbūt jos sąmonėje Marselis Prustas — savotiška koridoriaus ilgumo metafora? Bet jeigu iš tikrųjų taip, tokią išraiškos formą drįsčiau pavadinti šiek tiek lengvabūdiška, jei nepasakyčiau — neapgalvota. Jei ji turėjo omeny, kad Marselio Prusto kūriniai tokie pat ilgi kaip ir šitas koridorius — ką gi, su tuo dar galima sutikti. Bet atvirkščias palyginimas skambėtų, švelniai tariant, keistokai.

Koridorius, ilgas kaip Marselis Prustas?

Kad ir kaip būtų, aš toliau pėdinau paskui ją tuo begaliniu koridoriumi. Iš tiesų, jis pasiutusiai ilgas. Bent keli posūkiai, kelis kartus užlipome ir nulipome trumpais laiptelių maršais; reikia manyti, jau sukorėme tokį atstumą, kuris prilygtų gerų penkių ar šešių paprastų pastatų pločiui. Sukome ir sukome ratus, tarsi pakliuvę į Ešerio graviūrą. Tačiau kad ir kiek ėjome, aplinka nėmaž nesikeitė. Tokios pat marmuro grindys, paskrudusios bandelės spalvos sienos ir medinės durys su be tvarkos išmėtytais numeriais. Nerūdijančio plieno durų rankenos. Niekur nematyti nė vieno lango. Ir visame šitame fone — ritmingas jos kulniukų staccato, kuriam antrino duslesnis, guminis mano sportinių batų gurgždėjimas.

Staiga ji sustojo lyg įbesta. Mane jau buvo taip apkvaitinęs tolygus mano paties žingsnių aidas, kad nespėjęs sureaguoti įsirėžiau jai į nugarą. Ši buvo minkšta, bet stangri, tarsi lietaus pritvinkęs debesis. Jos iškirptė dar stipriau dvelktelėjo tais arbūziniais kvepalais. Nuo smūgio mergina susverdėjo, ir aš vos suskubau pastverti ją už pečių, kad nepargriūtų.

— Atleiskite, — pratariau. — Buvau nugrimzdęs mintyse.

Putlioji mergina išraudo. Tvirtinti negaliu, bet man pasirodė, kad susidūrimas jai — buvęs nebuvęs.

— Tozum’sta, — pasakė ji, vos vos šyptelėjusi.

Paskui gūžtelėjo pečiais ir pridūrė:

— Sela.

Savaime aišku, iš tikrųjų ji to nepasakė, bet — ar dar reikia kartoti? — jos lūpos sudėliojo kaip tik tokius žodžius.

— Tozum’sta? — pakartojau aš pats sau. — Sela?

— Sela, — patvirtino ji.

Bene ji kalba turkiškai? Visa nelaimė, kad aš kaip gyvas nesu girdėjęs nė žodžio turkiškai. Aš jau susipainiojau taip, kad nutariau užmiršti bet kokias pastangas su ja susišnekėti. Tiesą sakant, skaitymas iš lūpų — gana keblus dalykas; vos du mėnesius pasimokęs suaugusiesiems skirtuose kursuose, vargu bau gali tikėtis kaip reikiant jį įvaldysiąs.

Iš švarkelio kišenės mergina išsitraukė rombo formos elektroninę kortelę ir horizontaliai įkišo ją į angą kambario Nr. 728 duryse. Užraktas tik spragtelėjo ir atsirakino. Švarus darbelis.

Mergina atidarė duris, tada atsigręžė ir pamojo man:

— Saum’te, sela.

Savaime suprantama, aš nedelsdamas kaip tik tai ir padariau.

2 Auksiniai žvėrys

Artėjant rudeniui, jų kūnai apželia auksine ilgaplauke vilna. Auksinė — pačia tikriausia šio žodžio prasme, be jokios kitokio atspalvio užuominos. Jų auksas — vienintelis šiame pasaulyje, kuris, vos pasirodęs, ir yra tikrasis auksas. Visoje šioje erdvėje tarp dangaus ir žemės tik jie žaižaruoja auksu, pačiu gryniausiu jo pavidalu.

Kai atkeliavau į Miestą — buvo pavasaris — žvėrių kūnus dengė trumpavilnis įvairiausių atspalvių kailis. Jų buvo visokių: juodų ir gelsvai pilkšvų kaip smėlis, baltų, rausvai rudų. Kai kurie — kerši, išmarginti šviesiomis ir šešėliuotomis dėmėmis. Nuo pačių tamsiausių iki pačių šviesiausių atspalvių marguojantys žvėrys klajojo po ką tik sužaliavusias lankas tarsi pūkštomi lengvo vėjelio. Alsavimas jų tykus lyg ryto migla; tokie romūs, kad atrodo kone susimąstę, jie be garselio skabė jauną žolę. Paskui, nuvargę besiganydami, pariesdavo po savimi kojas ir priguldavo trumpam pailsėti.

Praslinko pavasaris, baigėsi ir vasara, ir dabar, kai saulės šviesa vis dar tokia pat skaidri, tačiau nebešildo, o upokšnių vandenis pašiaušia artėjančio rudens alsavimas, žvėrių kailis pradeda regimai keistis. Išdygsta pirmieji auksinės vilnos plaukeliai, iš pradžių jie želia tik retais lopinėliais tarsi netikėtai rudenėjančiame sode sužydę žolynų kupstai. Bet paskui auksiniai lopai vis labiau plečiasi, blizgantys siūleliai praauga trumpesnį vasarinį kailį, ir galiausiai žvėris visas pasidengia tviskančiu apsiaustu. Nuo šio kaitos proceso pradžios iki pabaigos prabėga ne daugiau kaip savaitė. Žvėrys pradeda keisti kailį beveik vienu metu — beveik visi drauge ir užbaigia. Per savaitę kiekvienas jų pavirsta žaižaruojančiu auksiniu žvėrimi. Ir pagaliau vieną rytą patekėjusi ryto saulė nužeria žemę nelytėtu auksu — šitaip savo teises paskelbia pasaulin įžengęs ruduo.

Vien tiktai ilgas, pačiame žvėries kaktos viduryje styrantis ragas lieka baltutėlis nuo pagrindo iki pat liauno galiuko. Jis labiau primena ne ragą, o skilusio kaulo nuolaužą, kuri, praplėšusi odą, taip ir liko stirksoti kaktoje. Taigi, išskyrus tą baltą ragą ir mėlynas akis, žvėrys rudenį nuo galvos iki kojų pasidengia auksu. Jie purto galvas, ragu tarsi mėgindami pradurti dangų — atrodo, lyg bandytų apsiprasti su naujais kailiniais. Jie brenda į upokšnius ir tiesia kaklus, siekdami pasiskabyti gausiai raudonuojančių rudeninių uogų.

Kai Miestą ima supti pavakario sutemos, kopiu į Sargybos bokštą prie Vakarinės sienos pasižiūrėti, kaip Vartų Sargas, pūsdamas ragą, sušaukia žvėris. Ragas sugaudžia ilga gaida, paskui dar trys trumpi pūstelėjimai — toks yra iš anksto nustatytas šaukinys. Kai tik išgirstu rago balsą, užmerkiu akis, kad visą mano kūną persmelktų švelnus gaudesys. Šio garso neįmanoma lyginti su jokiu kitu. Gaudesys pasklinda po visą Miestą, išsiliedamas vis plačiau ir plačiau, tarsi blyški perregima žuvis jis vinguriuoja temstančiomis gatvėmis, ritasi arkadų grindiniu, šuoru praskrieja namų sienomis, nuslysta mūrinėmis tvorelėmis, ribojančiomis upės krantines. Tas šauksmas apsemia viską. Jis prasismelkia į ore sūkuriuojančias laiko nuosėdas, pasiekia pačius atokiausius Miesto užkaborius.

* * *

Kai sugaudžia ragas, visi žvėrys tuoj pat pakelia galvas, tarsi paklusdami kažkokiam pirmykščiam instinktui. Visa banda, tūkstantis ar dar daugiau žvėrių, staiga sustoja ta pačia poza, visi atsigręžia ten link, iš kur atsklido garsas. Vieni pagarbiai liaujasi kramsnoję palėpščio lapus, kiti, kanopomis bilsnoję į grindinio akmenis, tuoj pat sustoja, dar kiti, snūduriavę paskutiniuose vakarop krypstančios saulės spinduliuose, iš karto pabunda — ir visi pakelia galvas aukštyn.

Tą vieną akimirką visa kas sustingsta, tik vakaro vėjas tykiai šiurena auksinę žvėrių vilną. Kažin, kas tą valandėlę dedasi jų galvose? Į ką visi jie taip sutartinai žiūri? Jų galvos pakreiptos idealiai vienodu kampu, žvilgsniai įsmeigti į tuščią erdvę, patys žvėrys tarsi suakmenėję — nė menkiausio krustelėjimo. Netgi ausys įtemptos, nėmaž netrūkčioja — klausosi rago gaudesio, kol paskutiniai aidai visiškai ištirpsta prietemoje. Ir staiga vėl, tarsi kažkokio instinkto pastūmėti, žvėrys visi drauge patraukia ta pačia kryptimi. Kerai išsisklaido, gatvių grindiniu sukaukši gausybė kanopų. O aš įsivaizduoju iš požemių srautais trykštančią jūros putą — ji užlieja gatves, laižo namų sienas, apsemia netgi Sargybos bokštą.

Tačiau vos atmerkiu akis, putojanti banga čia pat išnyksta. Lieka tik tūkstančių kanopų dundėjimas, o Miestas tebėra toks, koks buvęs. Žvėrys srūva grįstomis gatvėmis, iš skersgatvių ir alėjų sutekėdami į vieną srautą tarsi upokšniai į upę. Nė vienas jų neišsiveržia į priekį, nė vienas neatitrūksta nuo bandos. Panarinę akis, virpčiodami, jie tylomis traukia jiems puikiai žinomu maršrutu. Visus žvėris sieja kažkoks nenusakomas vidinis ryšys, kažkoks neišdildomas, visiems bendras prisiminimas, kurio net atšvaito nebeišvysi jų akyse.

Jie atšuoliuoja iš šiaurės, Senuoju tiltu nudunda į pietinį krantą ir čia susitinka savo viengenčius, skubančius ta pačia kryptimi iš rytų, paskui visi drauge patraukia palei kanalus, kerta Pramoninį rajoną, pasuka į vakarus, susigrūda į koridorių po liejykla ir galiausiai išneria Vakarinės kalvos papėdėje. Ten jie susiburia greta pulkelio pasenusių žvėrių ir jauniklių — tų, kurie, neįstengdami toli nuklysti nuo Vartų, nekantraudami laukia pasirodant visos bandos. Čia žvėrys pasuka kita kryptimi: patraukia į šiaurę, pereina Vakarinį tiltą ir galiausiai pasiekia Vartus.

Vartų Sargas sulaukia, kol pirmieji žvėrys atsidurs visai prie pat Vartų, ir tik tada juos atkelia. Vartų sąvaros, sutvirtintos storomis geležinėmis juostomis, iš pažiūros nepaprastai masyvios ir sunkios. Gal penkiolikos pėdų aukščio, karūnuotos smaigų vainiku. Tačiau Vartų Sargas be jokių pastangų trūkteli dešinę sąvarą į save ir atveria Vartus, tada išgena žvėris pro juos. Kairės sąvaros jis niekada neatkelia. Kai paskutinis gyvūnas atsiduria už Sienos, Vartų Sargas nedelsdamas vėl užkelia dešinę sąvarą ir užstumia sklendę.

Kiek žinau, Vakariniai vartai — vieninteliai, pro kuriuos galima patekti į Miestą arba išeiti iš jo. Visą Miestą juosia milžiniška, beveik trisdešimties pėdų aukščio, Siena; ją įveikti gali tik paukščiai.

Išaušus rytui, Vartų Sargas vėl atkelia Vartus, vėl papučia ragą ir suleidžia žvėris vidun. Kai visi iki paskutinio grįžta į Miestą, jis užkelia sąvarą ir užstumia sklendę.

— Iš tikrųjų ta sklendė nė nereikalinga, — aiškina Vartų Sargas man. — Be manęs, nėra kito tokio stipraus žmogaus, kuriam pakaktų jėgų atkelti šitokius sunkius vartus. Net jeigu susirinktų visas būrys. Tačiau taisyklės yra taisyklės.

Vartų Sargas iki pat antakių užsitraukia vilnonį gobtuvą, ir daugiau iš jo nebeišgirstu nė žodžio. Vartų Sargas — tikras milžinas, storaodis, raumeningas; kito tokio galiūno aš kaip gyvas nesu regėjęs. Raumenų kalnai pūpso taip, kad net keista, jog per siūles ties krūtine neišyra marškiniai. Retsykiais jis užsimerkia ir nugrimzta į gilią tylą. Nežinau, ar tokiomis akimirkomis jį užvaldo melancholija, ar tylos periodą įjungia kažkoks vidinis mechanizmas. Tačiau kai jis susisupa į tokią tylą, gali jam sakyti nesakęs — jis nė neišgirs, kol neatsipeikės. Paskui jis lėtai atsimerkia ir tuščiu žvilgsniu nudelbia mane, o ant kelių gulinčių rankų pirštai vos vos krusčioja, tarsi jis mėgintų įspėti, ką aš čia veikiu stypsodamas priešais jį.

— Kodėl vakare tu sušauki žvėris ir išgeni už sienos, jeigu iš ryto vėl pargeni atgal? — klausiu Vartų Sargo, kai jis pagaliau atsitokėja.

Vartų Sargas dėbso į mane, jo veide nešmėkšteli nė menkiausias jausmų šešėlis.

— Taip mes darome visada, — atsako jis, — ir šitaip reikia. Taip pat kaip saulei tekėti rytuose ir leistis vakaruose.

* * *

Vartų Sargas kiekvieną dieną atidaro ir uždaro Vartus, o beveik visą likusį laiką galanda įrankius. Sarginėje apstu įvairiausių įnagių: kirvukų, skliutų, peilių — o Sargas kone kiekvieną laisvą minutę brūžina juos galąstuvu. Jo išgaląsti ašmenys sužimba kažkokiu neįtikėtinu balzgano ledo blizgesiu, tarsi metalas švytėtų iš vidaus.

Kai apžiūrinėju tvarkingai išrikiuotus įrankius, Vartų Sargas patenkintas šypsosi, įdėmiai sekdamas žvilgsniu mano žvilgsnį.

— Tik atsargiai, įsipjauti gali vos palietęs, — perspėja Vartų Sargas, mėsingu pirštu bakstelėdamas į savo rinkinį. — Tai anaiptol ne žaisliukai. Visus juos pasidariau pats, kiekvieną nukaliau savomis rankomis. Anksčiau aš buvau kalvis, ir visa, ką matai, — mano triūso vaisius. Patogūs rankai, puikiai subalansuoti įrankiai. Ne taip paprasta priderinti ašmenims rankeną. Štai, pamėgink vieną paimti. Tik pasisaugok neprikišti nagų prie geležtės.

Paėmiau mažiausią gulintį ant stalo kirvuką ir pabandžiau užsimoti. Ir iš tikrųjų — pakanka vos krustelėti riešą, netgi vos pagalvoti apie judesį, ir išgaląstas metalas paklūsta tarsi išdresuotas medžioklinis šuo. Vartų Sargas tikrai turi kuo didžiuotis.

— Kirvakotį irgi dariau aš pats. Išdrožiau iš dešimties metų uosio. Kiti renkasi ir kitokią medieną, tačiau man dešimties metų uosis — užvis geriausia. Ne jaunesnis ir ne senesnis. Dešimties metų — aukščiausia klasė. Nepaprastai lankstus, tvirtas, neperdžiūvęs. Rytiniame miške auga iš tiesų puikūs uosiai.

— O kam tau reikia šitiek peilių?

— Daug kam jie praverčia, — sako Vartų Sargas. — Dažniausiai naudoju juos žiemą. Palauk žiemos, tada tau parodysiu. Žiemos čia labai ilgos ir gilios.

* * *

Už Vartų esama žvėrims skirto ploto. Aptverta teritorija, kurioje jie praleidžia naktį; aptvarą kerta upokšnis, iš kurio jie geria. Už Žvėrių aptvaro kiek akys aprėpia veši Obelynas; neaprėpiama obelų jūra driekiasi iki pat horizonto.

— Be tavęs, niekas daugiau nebesižvalgo į žvėris, — sako man Vartų Sargas. — Bet tu juk dar visai neseniai atvykai čionai. Įprasi čia gyventi — ir viskas stos į vietas. Žvėrys tavęs nebedomins. Visiems taip atsitinka. Niekas nebeateina į juos pasižiūrėti — niekad, išskyrus vieną savaitę pavasarėjant.

Pirmąją auštančio pavasario savaitę, pasakoja man Vartų Sargas, žmonės ateina ir lipa į Sargybos bokštą stebėti žvėrių kovos. Mat tuo metu patinams pabunda senovinis instinktas kovoti — tai atsitinka iškart po to, kai nusišeria jų žieminis kailis, savaite anksčiau, nei patelės atsiveda jauniklius. Patinai tuomet tampa nepaprastai nuožmūs, kovoja iš paskutiniųjų, neretai sunkiai vieni kitus sužeidžia — matydamas tai, niekaip neįspėtum, kokie romūs paprastai būna tie žvėrys.

* * *

Tuo tarpu rudens vakarą žvėrys be garso sugula, glausdamiesi vieni prie kitų, ilgaplaukė auksinė jų vilna žaižaruoja saulėlydžio gaisuose. Nejudėdami tarsi statulos jie laukia pakėlę galvas, kol paskutiniai saulės atšvaitai nugrims tolumoje už obelų. Tik tada, kai visiškai užgęsta vakarė žara ir juos apsiaučia nakties sutemos, žvėrys nuleidžia galvas, ištiesia ant žemės baltutėlius ragus ir sumerkia akis.

Šitaip Mieste baigiasi diena.

3 Apranga nuo lietaus, INKiščiai, skalbimas

Atsidūriau erdviame, gana tuščiame kambaryje. Baltos sienos, baltos lubos, grindys užtiestos baltintos kavos spalvos kilimu — iš tiesų skoningai suderintos spalvos. Taip, netgi balta spalva gali būti skoninga, bet gali būti ir visai nevykusi, pasitaiko net tokių baltos atspalvių, kurių net baltais dorai nepavadinsi.

Pro matinio stiklo langus ničnieko nesimatė, tačiau besiskverbianti šviesa galėjo būti tik saulės spinduliai. Tai reiškė, jog mes esame tikrai virš žemės paviršiaus. Vadinasi, liftas vis dėlto iš tikrųjų kėlė mane aukštyn. Vos tai supratus, man akmuo nusirito nuo krūtinės: kol kas bent spėdamas kryptį nesuklydau.

Mergina mostelėjo man sėstis ant oda aptrauktos sofos, stovinčios kambario viduryje. Aš atsisėdau ir užsikėliau koją ant kojos, tuo tarpu ji pasišalino pro kitas duris.

Baldų kambaryje buvo visai nedaug. Priešais sofą stovėjo žemas kavos staliukas, ant jo — keraminė peleninė, žiebtuvėlis ir cigarečių pakelis. Sprigtelėjau šį — tuščias. Sienos — irgi tuštutėlės: nei kokio paveikslo, nei kalendoriaus, nei fotografijos. Ničnieko.

Greta lango stovėjo gremėzdiškas rašomasis stalas. Pakilau nuo sofos ir patraukiau prie lango, pakeliui užmesdamas akį į stalą. Stalviršis — iš storos tvirtos plokštės, abiejose pusėse — daugybė stalčių. Ant stalo stovėjo lempa, gulėjo trys paprasčiausi šratinukai ir darbo kalendorius, greta jo mėtėsi visa sauja palaidų sąvaržėlių. Kalendorius buvo atverstas — ties šios dienos data.

Viename kambario kampe spietėsi trejetas labai jau įprastų plieninių spintelių, kurios čia visai nederėjo su aplinka — tiesiog rėžė akį. Paprasčiausi standartiniai gaminiai. Jei būtų mano valia, pasirūpinčiau įsitaisyti ką nors elegantiškesnio — na, kad ir pagal specialų užsakymą pagamintą drabužių spintą. Bet mano nuomonės niekas neklausė. Be to, aš čia tik tam, kad atlikčiau užduotį, tad pilkšvos plieninės spintelės ar blyškaus persiko spalvos automatinis patefonas — visiškai ne mano reikalas.

Kairėje pusėje išvydau sieninę spintą stumdomomis durimis. Tai ir buvo paskutinis daiktas kambaryje, kurį galėtum pavadinti baldu. Daugiau nieko: nei knygų lentynų, nei laikrodžio, nei telefono, nei drožtuko, nei aplankų su dokumentais, nei vandens ąsočio. Tai bent darbo kabinetas, po šimts... Aš vėl klestelėjau ant sofos, sukryžiavau kojas ir nusižiovavau.

Po kokių dešimties minučių sugrįžo mergina. Beveik nė nedirstelėjusi mano pusėn, ji atidarė vieną spintelę ir ištraukė visą glėbį kažkokios blizgančios juodos medžiagos, ją čia pat atvilko ir sukrovė ant kavos staliuko.

Paaiškėjo, kad tai aprangos nuo lietaus komplektas — gumuotas neperšlampamas apsiaustas ir pora aulinių batų. Ir gražiausia — apsauginiai akiniai, kokius naudodavo Pirmojo pasaulinio karo lakūnai. Aš nėmaž nenutuokiau, kuriems galams man gali prireikti visos šitos amunicijos.

Mergina kažką pasakė, bet jos lūpos judėjo pernelyg greitai, kad ką nors suprasčiau.

— Eee... atsiprašau... Aš dar ne itin įgudęs skaityti iš lūpų, — pratariau.

Dabar jau jos lūpos judėjo lėtai — ji kruopščiai tarė kiekvieną žodį:

— Prašom apsivilkti visa tai ant drabužių.

Tiesą sakant, pasiūlymas manęs visiškai neviliojo, bet jeigu imčiausi skųstis, tik dar labiau įklimpčiau į kebeknę, tad užsičiaupiau ir paklusau. Nusiaviau sportinius batelius, įsistojau į žvejo batus, užsimečiau ir neperšlampamą apsiaustą. Šis svėrė gerą toną, o batai buvo dviem numeriais per dideli, bet argi turėjau iš ko rinktis? Mergina prišoko prie manęs, užsagstė apsiaustą, užmaukšlino man ant galvos gobtuvą. Siekdama gobtuvo, kakta brūkštelėjo man per nosies galiuką.

— Nuostabus aromatas, — pagyriau jos kvepalus.

— Ačiū, — sujudėjo jos lūpos; ji suveržė gobtuvą taip, kad šis pasiekė mano panosę. Tada ji dar užrioglino ir akinius. Na štai: aš visas supakuotas į neperšlampamą aprangą, nors eiti ir neturiu kur — bent jau pats taip maniau.

Bet tada mergina atstūmė sieninės spintos duris, stvėrė mane už rankos ir įsitempė vidun. Ji uždegė šviesą ir nedelsdama paskui save vėl užstūmė duris. Atsidūriau pačioje paprasčiausioje drabužių spintoje — paprasčiausioje drabužių spintoje, kurioje kaip tik drabužių ir nebuvo. Vien tik pakabos ir oro gaivikliai nuo kandžių. Galimas dalykas, tai ir išvis ne drabužių spinta. Kitaip kuriems galams grūsti mane čionai, nuo galvos iki kojų suvystytą kaip mumiją?

Mergina pasuko kažkokią metalinę detalę kampe, ir sienos dalis ėmė kilti aukštyn, panašiai kaip automobilio bagažinė. Atsivėrusioje angoje juodavo aklina tamsa, bet pajutau iš ten siūbtelint žvarbaus, drėgno oro srautą. Gilumoje girdėjosi ir prislopintas vandens grumėjimas.

— Ten teka upė, — lyg ir pasakė mergina. Dabar jau atrodė, kad jos balsą paprasčiausiai užgožia vandens šniokštimas. Ūmai susizgribau, kad be didesnio vargo suprantu, ką ji sako. Labai keista.

— Eikite prieš srovę, kol prieisite didelį krioklį. Reikės pralįsti po juo. Už krioklio — senelio laboratorija. Kai tik nusigausite ten, jums viskas paaiškės.

— Kai nusigausiu ten? Jūsų senelis manęs laukia?

— Visiškai teisingai, — patvirtino ji paduodama man didelį vandeniui atsparų žibintuvėlį, pakabintą ant virvelės. Ką gi, moklinėjimo po juodžiausią tamsą aš tikriausiai nepriskirčiau pramogų kategorijai, bet sutelkiau drąsą ir įkėliau vieną koją į žiojinčią skylę. Susilenkęs nėriau galva ir pečiais pirmyn, iš paskos vilkdamas ir kitą koją. Susipakavus į šitokią gremėzdišką aprangą landžioti pro siauras angas — užduotis ne iš lengvųjų. Atsigręžiau ir pro apsauginius akinius dar kartą pažvelgiau į apvalutę merginą, tebestovinčią spintoje. Dabar ji man pasirodė pasiutusiai žavi.

— Būkite atsargus. Nevalia nutolti nuo upės, nepasukite į kokį nors šoninį taką, — perspėjo ji pasilenkusi, žvelgdama tiesiai į mane.

— Tiesiai pirmyn iki krioklio? — surikau.

— Tiesiai pirmyn iki krioklio, — patvirtino ji.

Ryžausi eksperimentui: be garso, vien judindamas lūpas, ištariau »sela“. Ji plačiai nusišypsojo, atsakė „sela“ ir užtrenkė sienos plokštę.

* * *

Tą pat akimirką pasinėriau į akliną tamsą — visiškai juodą tamsą be menkiausio šviesos ruoželio. Nemačiau ničnieko. Neįžiūrėjau net prie pat veido pakeltos savo rankos. Taip ir stovėjau apkvaitęs, tarsi gavęs basliu per galvą, kaustomas suvokimo, kad esu visiškai bejėgis. Pasijutau tarsi nuo pietų likęs kąsnis, suvyniotas į juodą plastiką ir įgrūstas į šaldytuvą. Akimirką mano kūnas suglebo.

Apgraibomis susiradau žibintuvėlio mygtuką, ir tvykstelėjęs ryškus šviesos spindulys džiaugsmingai smigo kažkur į tamsą. Nukreipiau jį į savo kojas, paskui ėmiau lėtai kreipti į šonus, apžiūrinėdamas aplinką. Paaiškėjo, kad stoviu ant trijų kvadratinių metrų betoninės platformos, kyšančios virš juodos bedugnės. Nė kokios tvorelės, turėklo — ir tai nėra. Po šimts, nejaugi ji negalėjo perspėti apie tai iš anksto? — suirzau aš; džiaugtis tikrai nebuvo ko.

Prie platformos glaudėsi aliuminio kopėčios — vienintelis kelias žemyn. Pasikabinau žibintuvėlį ant krūtinės, virvelę persimetęs per petį, ir ėmiau palengva leistis, atsargiai statydamas kojas nuo vienos slidžios pakopos ant kitos. Kuo žemiau leidausi, tuo aiškiau, tuo garsiau po manimi šniokštė vanduo. Kas čia dedasi, po galais? Paprasčiausia drabužių spinta biurų pastate atsiveria į prarają su dugne tekančia upe? Ir dar ne kur kitur, o vidury Tokijo!

Kuo daugiau apie tai galvojau, tuo labiau vėlėsi mintys galvoje. Pirmiausia — tas neįtikėtinas liftas, paskui — toji mergina, kuri kalbėjo neišleisdama nė garselio, o štai dabar — dar ir šitoks nerūpestingas pasilaipiojimas kopėčiomis? Galbūt reikėjo atsisakyti užsakymo ir ramiai traukti namolio? Bet — šaukštai popiet: štai, ropščiuosi žemyn, į bedugnę. Ir dėl ko? Dėl profesinės garbės? O gal mane paveikė apvalutė mergina rausvu kostiumėliu? Gerai jau, prisipažinsiu: ji tikrai apvyniojo mane apie pirštą, ir dabar teks kapstytis per visą šią nesąmonę iki galo.

Pasiekęs dvidešimtąją pakopą stabtelėjau atsipūsti, paskui įveikiau dar aštuoniolika ir pagaliau atsidūriau ant žemės. Kojomis palietęs tvirtą pagrindą, atsargiai slystelėjau žibintuvėlio spinduliu per lygų akmens paviršių, kol išvydau priekyje upę. Žibintuvėlio šviesos nutviekstas vanduo raibuliavo. Šniokštė greita srovė, tačiau nevaliojau įspėti upės gylio, netgi vandens spalvos. Mačiau tik tiek, kad upė teka iš kairės į dešinę.

Nukreipęs šviesos spindulį tiesiog sau po kojomis, lėtai patraukiau krantu prieš srovę. Rodos, galėčiau galvą guldyti: protarpiais tai šen, tai ten kažkas krustelėdavo netoliese, bet matyti nemačiau nieko. Vien tik vertikalios, tarsi nutašytos uolos abipus upės. Tikriausiai nuo šitos tamsos bus išklibę nervai.

Šitaip kėblinau kokias penkias ar šešias minutes, ir staiga urvo lubos tarytum gerokai pažemėjo — ar bent jau taip atrodė, nes smarkiai pasikeitė aidas. Švystelėjau žibintuvėlio spindulį aukštyn, bet virš galvos nieko neišvydau. Visai netoli, kaip ir buvo perspėjusi mergina, į abi puses šakojosi šoniniai tuneliai. Pavadinti juos tako atsišakojimais būtų per daug garbės — tai buvo paprasčiausi įtrūkiai uoloje, kuriais gurgėjo į upę sutekantys vandens siūleliai. Priėjau prie vieno tokių plyšių ir pašviečiau žibintuvėliu vidun. Juodutėlė skylė vėrėsi į koridorių, kuris labai greitai pastebimai išplatėjo. Tai bent jauki vietelė...

Tvirtai suspaudęs žibintuvėlį dešinėje rankoje, nuskubėjau prieš upės srovę tarsi kokia į nerštavietę besiveržianti žuvis. Uola po kojomis buvo drėgna, tad žengti turėjau atsargiai. Jeigu dabar paslysčiau ar sudaužyčiau žibintuvėlį, mano dainelė būtų sudainuota.

Visą dėmesį sutelkiau į kojas. Bet sykį atsitiktinai pakėlęs akis pastebėjau artėjančią švieselę, nuo jos mane skyrė vos septyni ar aštuoni metrai. Akimoju išjungiau žibintuvėlį. Apsigraibęs neperšlampamo apsiausto gelmėse, išsitraukiau peilį ir atlenkiau geležtę — tamsa ir vandens šniokštimas puikiausiai slėpė visus mano veiksmus.

Tą pat akimirką, kai išjungiau žibintuvėlį, gelzganas švyturėlis priekyje sustojo ir virto nejudančiu tašku. Paskui vėl krustelėjo — lankstu: nubrėžė ore du švytinčius apskritimus. Tarsi kažkas bylotų: „Viskas gerai, nėra ko nerimauti“. Vis dėlto aš stovėjau budrus, įsitempęs: tegul pirmiau pajuda jie. Galų gale švieselė vėl ėmė artėti, siūbuodama juodoje tuštumoje — sakytum koks milžiniškas jonvabalis, apdovanotas nepaprastai išvystytomis smegenimis. Akis įsmeigęs dėbsojau į jį; dešinėje rankoje gniaužiau peilį, iš kairės nepaleidau išjungto žibintuvėlio.

Kai mus beskyrė kokie trys metrai, švieselė vėl pakibo vietoje. Tada ėmė šokčioti aukštyn žemyn. Švietė ji visai silpnai; aš ne iš karto susigaudžiau, kad kažkas stengiasi apšviesti savo veidą. Galiausiai jį išvydau — veidą žmogaus su tokiais pat klaikiais apsauginiais akiniais, apsimuturiavusio tokiu pat neperšlampamu apsiaustu kaip ir aš. Rankoje jis laikė žiburį — nedidelį žibintą, panašų į tuos, kokius stovyklautojams pardavinėja laisvalaikio prekių parduotuvėse. Žmogus kažką šaukė man, bet per vandens šniokštimą nieko negirdėjau; skaityti iš lūpų irgi negalėjau — buvo per tamsu.

— ...mas tik tuo... metas. Kitaip tu... taip jau... kadangi... — Atrodė, kad žmogus sakė kažką panašaus. Ničnieko neįmanoma suprasti. Vis dėlto grėsmės jis lyg ir nekėlė jokios, tad aš vėl įjungiau žibintuvėlį, nukreipiau spindulį sau į veidą ir pirštu paliečiau ausį rodydamas, kad nieko negirdžiu.

Žmogus sulinksėjo, tada pasidėjo žibintą ant žemės ir abiem rankomis ėmė raustis kišenėse. Staiga kurtinantis upės šniokštimas apmalšo, sakytum būtų atsitraukusi potvynio banga. Man dingtelėjo: alpstu. Manydamas, kad tuojau susmuksiu be sąmonės, — nors net nenutuokiau, kodėl staiga turėčiau imti ir apalpti, — įtempiau raumenis, kad pargriūčiau kuo minkščiau.

Pralėkė kelios sekundės. Tebestovėjau kaip stovėjęs. Tiesą sakant, jaučiausi kuo puikiausiai. Tik štai vandens griaudėjimo beveik nebesigirdėjo.

— Atėjau tavęs pasitikti, — pasakė žmogus. Girdėjau jį visiškai aiškiai.

Aš tik palingavau galvą, pasibrukau žibintuvėlį po pažastimi, užlenkiau peilį ir įsimečiau jį į kišenę. Tai bent dienelė, viena iš tų nepamirštamųjų, kaip kažin ką.

— Kas nutiko garsui? — paklausiau nepažįstamojo.

— Ak taip, garsas. Buvo pernelyg daug triukšmo, tiesa? Tad aš jį pritildžiau. Atleisk. Dabar jau viskas gerai, — kalbėjo žmogus, linkčiodamas galvą. Upės šniokštimas prislopo tiek, kad virto daugmaž upokšnio gurgėjimu. — Na ką, eime?

Jis staiga apsisuko ir nužingsniavo prieš srovę taip lengvai, tarsi atmintinai žinotų kiekvieną žingsnį. Aš patraukiau iš paskos, žibintuvėlio spindulį nukreipęs jam po kojomis.

— Sakote, pritildėte garsą? Vadinasi, jis dirbtinis?

— Nieko panašaus, — atsakė žmogus. — Garsas kaip garsas, natūralus.

— Tai kaip jūs sugebėjote pritildyti natūralų garsą? — nesusigaudžiau aš.

— Tiksliau sakant, garso aš paprastai nepritildau, — paaiškino jis. — Tiesiog išjungiu.

Ką gi, jeigu jau jis taip sako, tegul taip ir bus. Nieko daugiau nesakydamas žingsniavau pirmyn. Dabar, kai nebegrumėjo vanduo, aplinkui įsiviešpatavo ramybė. Girdėjau net savo paties guminių batų žliugsėjimą. Netikėtai virš galvos pasigirdo gurgždesys, tarsi kažkas būtų trynęs akmenį į akmenį. Garsas pasikartojo du, tris kartus, paskui nutilo.

— Aptikau požymių, kad čia jau šmirinėja tie INKiščiai. Šiek tiek sunerimau, tad ir atėjau tavęs pasitikti. Paprastai INKiščiai taip toli neprasiskverbia, bet ko tik neatsitinka. Gyva bėda.

— INKiščiai? — pakartojau aš.

— Netgi tokiam kaip tu turbūt nebūtų labai smagu susidurti čia akis į akį su INKiščiu, a? — žmogus prapliupo garsiai kvatoti.

— Turbūt kad nelabai, — burbtelėjau. Kad ir kas būtų tie INKiščiai, šitoje pragaro tamsybėje man išvis su niekuo nesinorėjo susidurti.

— Todėl ir atėjau tavęs pasitikti, — pakartojo žmogus. — INKiščiai pasirodė čia — nekokios naujienos.

— Nuoširdžiai dėkoju, — atsakiau.

Skverbėmės per tamsą toliau, kol pagaliau išgirdome šniokštimą — tarsi kas būtų palikęs iki galo atsuktą vandens čiaupą. Krioklys. Tik kartelį paskubomis švystelėjau žibintuvėlio spinduliu pirmyn, bet ir to pakako, kad įžiūrėčiau: tasai krioklys — ne kokia sodo dekoracija. Jei garsas nebūtų prislopintas, krioklys grumėtų taip, kad tik laikykis. Vis dar sliūkinau pirmyn, akiniai aprasojo nuo tyškančių purslų.

— Turėsime pralįsti po juo? — paklausiau.

— Visiškai teisingai, sūneli, — atsakė žmogus. Nieko daugiau neaiškindamas, jis nėrė tiesiai į krioklį ir dingo man iš akių. Neliko kitos išeities, kaip tik lįsti į krioklį pačiam.

Dar laimė, kad eiti teko „sausu“ taku po žemyn krintančiu srautu. Vis dėlto visas šis reikalas jau ėmė panašėti į absurdą. Nors ir supakuotas į neperšlampamą aprangą, po šita vandens uždanga jau spėjau gerokai permirkti. Kai pagalvoji, kad seniokui tenka sukarti tą patį kelią kiekvieną sykį, kai prireikia patekti į laboratoriją ar grįžti iš jos... Be jokios abejonės, visa tai sumanyta siekiant apsaugoti informaciją. Bet nejaugi neįmanoma rasti kokio nors malonesnio būdo?

Atsidūręs krioklio viduje, kluptelėjau ir skaudžiai nusidaužiau kelį. Šitoje išjungto garso aplinkoje man kvaito galva; glumino tas nesuvokiamas neatitikimas tarp negirdimų garsų ir tikrovės, kuri šiaip jau garsus lyg ir turėjo skleisti. Kitaip sakant, krioklys tiesiog privalėjo griaudėti kaip tikras krioklys.

Įveikę krioklį, patekome į siaurą urvą, kur ir vienam žmogui būtų ankšta. Jo gale dunksojo geležinės durys. Mane atsivedęs žmogus iš kišenės išsitraukė kažkokį daikčiuką, pažiūrėti primenantį nedidelę skaičiavimo mašinėlę, įkišo į plyšį, patampė, pasukiojo, ir durys be garso atsivėrė.

— Na štai ir atvykome. Tiktai po jūsų, — pareiškė žmogus. Įėjęs paskui mane vidun, tuoj pat vėl užrakino duris. — Kelionė ne iš lengvųjų, tiesa?

— Ne, tik... Na, iš tikrųjų nebuvo taip jau...

Žmogus nusijuokė; jam po kaklu tebetavaravo virvute pririštas žibintas, apsauginių akinių jis irgi dar nespėjo nusiimti. Bet nusijuokė linksmai, tiesiog nusikvatojo iš visų plaučių: cho cho cho!

Patalpa, kurioje atsidūrėme, priminė persirengimo salę prie baseino: spintelių lentynose gulėjo geras pustuzinis komplektų tokios pat neperšlampamos aprangos, kokią vilkėjome mes. Nusiėmiau akinius, išsirangiau iš apsiausto, užmečiau jį ant pakabos. Nusitraukiau ir guminius batus, pastačiau ant lentynos. Žibintuvėlį pakabinau ant kabliuko.

— Atleisk, kad teko tiek vargti, — atsiprašė žmogus. — Bet atsargumas, žinai, gėdos nedaro. Teko imtis visų įmanomų apsaugos priemonių. Tie bjaurybės tik ir tyko, kad užsižiopsotume.

— INKiščiai? — pasitikslinau.

— Taigi tataigi. O ir šitie INKiščiai, jeigu tau įdomu, — tik viena iš bėdų, — pareiškė jis linksėdamas tarsi pats sau.

Jis nusivedė mane pro spinteles tiesiai į kabinetą. Be gremėzdiško neperšlampamo apsiausto manasis vedlys pasirodė besąs malonios išvaizdos seneliokas. Nedidukas, kresnas, ne tiek stambus, kiek tvirtai suręstas. Veidas buvo sveikai raustelėjęs, o kai jis užsidėjo akinius be rėmelių, virto kuo tikriausiu prieškarinių laikų politinio veikėjo įsikūnijimu.

Jis mostelėjo man įsitaisyti ant sofos, o pats atsisėdo prie rašomojo stalo. Kambarys buvo įrengtas lygiai tokiu pat stiliumi kaip ir anas, su spinta, iš kurio atėjau. Kilimas, sienos, apšvietimas — visiškai tokie pat, nė neatskirtum. Ant kavos staliuko priešais sofą puikavosi lygiai toks pat rūkymo priemonių rinkinys, ant rašomojo stalo — toks pat darbo kalendorius ir tokia pat krūvelė pabertų sąvaržėlių. Nejaugi būsiu apsukęs ratą ir grįžęs į tą patį kambarį? Gali būti ir taip. O gal ir ne. Nelengva prisiminti, kur gulėjo kiekviena palaida sąvaržėlė.

Seniokas įdėmiai mane nužvelgė. Paskui išsirinko vieną sąvaržėlę, ištiesino ir ėmėsi aštriu galu rakti odelę aplink nagus. Tiksliau, vieno piršto — kairiojo smiliaus — nagą. Užbaigęs darbą, nerūpestingai įmetė ištiesintą sąvaržėlę į peleninę. Man dingtelėjo netikėta mintis: jei iš tikrųjų esama reinkarnacijos, nieku gyvu nenorėčiau atgimti sąvaržėle.

— Jei mane pasiekusi informacija teisinga, gali būti, kad INKiščiai susiuostė su semiotekais, — vėl prašneko senis. — Tiesa, tai dar visai nereiškia, kad jie drauge rengia kokį nors sąmokslą, turėk tai omeny. INKiščiai pernelyg atsargūs, savo ruožtu semiotekai turi savų planų ir mėgsta numatyti veiksmus per kelis žingsnius į priekį. Taigi bendradarbiavimo galimybės — netgi labai ribotos. Ir vis vien tai gali lemti bloga. Jau pats faktas, kad INKiščiai šmirinėja čia, kur jų nė padujų neturėtų būti, nieko gero nežada — pernelyg aiškus ženklas, kokie prasti mūsų popieriai. Jei šitaip tęsis ir toliau, neilgai trukus INKiščių čia knibždės dieną naktį. O tada jau man iškils ir visai rimtų problemų.

— Na taip, — patvirtinau. — Iš tikrųjų.

Aš net miglotai nenutuokiau, kokie padarai yra tie INKiščiai, bet jeigu jie dėl vienų ar kitų priežasčių nutarė susidėti su semiotekais, tuomet ir mano paties perspektyvos — ne tokios jau spindinčios. Pastaruoju metu tarp mūsiškių ir konkuruojančių semiotechnikų nusistovėjo šiokia tokia pusiausvyra, bet labai jau trapi — pakaktų menkiausio niekniekio, ir viskas apvirstų aukštyn kojom. Pirmiausia štai kas: aš iki šiol išvis nenumaniau, kad esama kažkokių INKiščių, tuo tarpu jie apie mane žino. Vadinasi, svarstyklių lėkštė jau dabar pasvirusi jų naudai. Savaime aišku, tokiam eiliniam darbuotojui praktikui kaip aš gal nieko ir nepridera apie juos žinoti, tai visiškai normalu; tuo tarpu vyresnybė tikriausiai kažin kada informuota.

— Ką gi, jei neprieštaraujate, turbūt jau metas kibti į darbus, — pasiūlė seniokas.

— Savaime suprantama, — sutikau aš.

— Paprašiau atsiųsti man patį kiečiausią kalkuteką — ir ką gi, tokiu pripažintas tu. Visi tik ir giria tave išsijuosę. Tu savo darbe dantis praėdęs, drąsus, ištvermingas, darbo kokybė — aukščiausios klasės. Tiesa, ypatingu polinkiu dirbti kolektyve tu nepasižymi, bet tik tą vieną priekaištą tavo adresu teišgirdau.

— Kaip kažin ką, jie gerokai persūdė, — pasakiau jam.

Seniokas vėl griausmingai nusikvatojo.

— Žinai, kolektyvinis darbas man rūpi mažiau nei užpernykštis sniegas. Ištvermė — štai kas svarbu. Juk jeigu neturėtum geležinių nervų, pirmarūšiu kalkuteku niekaip nebūtum tapęs. Dėl to ir plėšiate šitokius atlyginimus, argi ne taip?

Jis vėl smagiai nusijuokė. Paskui nusivedė mane į gretimą kambarį — laboratoriją.

— Aš — biologas, — paaiškino. — Tačiau biologijos sąvoka toli gražu neaprėpia visko, kuo užsiimu. Mano veikla apima viską nuo neurofiziologijos iki akustikos, lingvistikos, lyginamosios religijotyros. Tai tau ne kokie įprasti pasipirsčiojimai, gali patikėti, nors iš manęs paties ir girdi. Štai, pavyzdžiui, pastaruoju metu tyrinėju žinduolių gomurius.

— Gomurius?

— Gerkles, sūneli. Gerklės sandarą — kaip ji sudėta. Kaip veikia, kaip formuojamas balsas ir visokius kitokius susijusius dalykus. Štai, pažiūrėk.

Jis spragtelėjo jungiklį sienoje, ir laboratoriją užliejo šviesa. Visa galinė siena buvo užgriozdinta lentynomis, o ant kiekvienos jų rikiavosi kaukolės. Žirafos, arklio, pandos, pelės — visų įmanomų įsivaizduoti žinduolių rūšių atstovų kaukolės. Ko gero, ne mažiau nei trys ar keturi šimtai. Savaime aišku, žmonių kaukolių irgi buvo. Netgi visų rasių: baltųjų, negridų, mongolidų, indėnų; visų po dvi — vyro ir moters.

— Rūsyje turiu dar ir banginio bei dramblio kaukoles. Čia jos užimtų per daug vietos, — paaiškino senis.

— Tai jau tikrai, — numykiau. Įkurdink čia vieną kitą banginio kaukolę — ir uodui snapo neliks kur įkišti.

Visos kaukolės gulėjo plačiai išsižiojusios — ištisas choras, pasiruošęs apžiūrai; tuščiomis akiduobėmis jos dėbsojo į priešingą sieną. Suprantu, visas šis rekvizitas — tik tyrinėjimų pavyzdžiai, tačiau patalpoje tvyrančios atmosferos malonia nieku gyvu negalėjai pavadinti. Ant kitų lentynų, nors ir ne taip gausiai kaip kaukolės, rikiavosi indai su liežuviais, ausimis, lūpomis, stemplėmis.

— Na, ką manai? Nieko sau kolekcija, ar ne? — taip ir suspindo seniokas. — Kai kurie žmonės renka pašto ženklus. Kiti — muzikos įrašus. O štai aš kolekcionuoju kaukoles. Kaip sakoma, visokių yra, visokių reikia, tiesa?

— Na... turbūt taip.

— Žinduolių kaukolėmis susidomėjau jau kažin kada; taip po trupinėlį ir kaupiau eksponatus savajai kolekcijai. Tai, ką matai, — beveik keturiasdešimties metų triūso rezultatas. Tu net neįsivaizduoji, kiek laiko tenka sugaišti, norint perprasti vieną vienintelę kaukolę — kur kas daugiau, nei tikėjausi aš pats! Išgliaudyti gyvą žmogų su visu kūnu ir krauju būtų kur kas spartesnis darbas. Tikrai taip manau. Tiesa, galiu lažintis, kad tokiam jaunam vyrukui kaip tu kūnas tikriausiai rūpi kur kas labiau, o gal išvis vien tik jis, a? — seniokas nusijuokė. — Tuo tarpu aš sugaišau ištisus trisdešimt metų, kol man pagaliau pavyko išgirsti kaulų skleidžiamus garsus. Trisdešimt metų... nemenkas laiko tarpas.

— Garsus? — nepatikėjau savo ausimis. — Kaulai skleidžia garsus?

— O kaipgi, savaime aišku, — atsakė senis. — Kiekvienas kaulas skleidžia vis kitokį, unikalų garsą. Tai ir yra slaptoji kaulų kalba. Tik nepamanyk, kad kalbu metaforomis. Kaulai iš tikrųjų šnekasi tarpusavyje. Dabar kaip tik ir užsiimu šios srities tyrinėjimais — stengiuosi iššifruoti kaulų kalbą. O paskui pamėginsiu ir dirbtinai ją kontroliuoti.

Visų smulkmenų nesugebėjau perprasti, bet jeigu seniokas sakė tiesą, tuomet, reikia pripažinti, jis pats ir jo darbas atitiko kits kitą kaip kirvis kotą.

— Labai vertingi tyrinėjimai, — susipratau prasižioti.

— Be abejonės, — atsakė seniokas, svarumo dėlei dar ir linktelėdamas. — Štai kodėl visiems tiems bjaurybėms taip ir maga prikišti nagus prie mano darbų. Baiminuosi, kažkur kažką bus nuklausę. Visi jie gviešiasi priglobti mano tyrinėjimų rezultatus ir panaudoti juos savais tikslais. Tarkime, randi būdą iš kaulų išgliaudyti prisiminimus — tada nebereikėtų vargintis jokiais kankinimais. Pakaktų paprasčiausiai nužudyti auką, nuvalyti nuo kaukolės mėsą, ir štai — visa informacija tau kaip ant delno!

— Žavumėlis, — tarstelėjau.

— Nežinia, ar dėl to liūdėti, ar džiaugtis, bet tyrinėjimai, savaime aišku, tokio lygio dar nepasiekė. Šiame etape tik pavyksta išgauti gana aiškius prisiminimus, išėmus iš kaukolės smegenis.

— Aaa... — Pašalinti kaukolę ar pašalinti smegenis — įdomu, koks skirtumas?

— Taigi štai kodėl man prireikė tavo paslaugų. Ogi tam, kad tie semiotekai neįstengtų išvogti manųjų bandymų informacijos. Civilizacijai, — pabrėžė senis, — gresia labai rimta krizė, ir tik todėl, kad ji naudoja mokslą blogiems — arba ir geriems — tikslams. Aš pats tikiu tokiu mokslu, kuris tarnauja tik paties mokslo labui.

— Netvirtinsiu, kad kaip reikiant jus suprantu, — prisipažinau. — Atvykau čionai tiesioginio savo darbo reikalais. Tik štai nurodymus gavau ne iš Sistemos centro, netgi ne iš kurio nors oficialaus agento. Užsakymą jūs perdavėte pats, tiesiogiai. O tai labai neįprasta. Ir dar veikiausiai pažeidžia profesines taisykles. Jei apie tai suuostų vyresnybė, man kiltų pavojus netekti licencijos. Tikiuosi, tai suprantate.

— Suprantu kuo puikiausiai, — patikino mane senis. — Suprantu ir tai, kad nerimauji ne be pagrindo. Tačiau galiu tave nuraminti: šis užsakymas patvirtintas atitinkamuose Sistemos kanaluose. Apsiėjome tik be formalumų. Vien tik saugumo sumetimais susisiekiau su tavimi tiesiogiai. Tad pavojus prarasti licenciją tau tikrai negresia.

— Ar galite tai užtikrinti?

Seniokas ištraukė dokumentų aplanką ir ištiesė man. Aš perverčiau popierius. Oficialūs Sistemos paraiškų blankai, dėl to nekyla nė menkiausios abejonės. Visi dokumentai, visi parašai — viskas kaip reikiant.

— Ką gi, viskas tvarkinga, — pasakiau grąžindamas jam aplanką. — Bet... jūs tikriausiai žinote, kad esu antrosios kategorijos specialistas? O antroji kategorija reiškia...

— ...kad tau mokamas dvigubas standartinis atlyginimas, tiesa? Nėmaž neprieštarauju. Aš netgi numatęs skirti premijinius, taigi iš viso — trigubą standartinį atlyginimą.

— Tiesą sakant, jūs labai patiklus. Juk perkate katę maiše.

— Šis darbas — labai svarbus. Be to, šį tą jau nuveikei — buvai priverstas pralįsti po kriokliu. Cho cho cho.

— Ką gi, tuomet iš karto norėčiau pamatyti duomenis, — paprašiau. — Kai peržiūrėsiu skaičius, numatysime optimalią skaičiavimų schemą. Kuris iš mudviejų atliks kompiuterinio lygio tabuliavimus?

— Tuo užsiimsiu aš pats, čia pat, savo kompiuteriu. Tau teks pasirūpinti paruošiamuoju ir baigiamuoju darbu. Jeigu neprieštarauji.

— Juo geriau. Man bus kur kas mažiau vargo.

Seniokas atsistojo ir ėmėsi grabalioti sieną sau už nugaros. Paprastų paprasčiausia siena — taip atrodė man, kol ji staiga prasivėrė. Triukas po triuko, vienas už kitą vinklesnis. Iš įdubos seniokas ištraukė dar vieną aplanką ir vėl užvėrė angą. Sienoje neliko nė menkiausio plyšelio — tiesiog paprasčiausia, visiškai lygi balta siena. Jokių įtrūkiu, jokių siūlių — nieko.

Perverčiau septynis skaičių primargintus puslapius. Nieko sudėtingo, pabiri duomenys, ir tiek.

— Neturėčiau trukti labai ilgai, kol visa tai išskalbsiu, — pasakiau. — Skaičių sekos pakankamai netaisyklingos, taigi iš esmės jokios laikinos jungiamosios grandys neįmanomos. Žinoma, teoriškai tokia galimybė išlieka visada. Tačiau sintaksinio pagrįstumo niekaip neįrodysi, o be šito neįmanoma išgliaudyti paklaidos. Būtų tas pat, kas klaidžioti po dykumą be kompaso. Galbūt Mozei ir pavyktų ją pereiti.

— Mozė sugebėjo net jūrą pereiti nesušlapęs.

— Bet tai — senovės istorija. Kiek žinau, kol kas nė vienam semiotekui nepavyko neteisėtai pralaužti šitokio apsaugos lygio.

— Ar nori pasakyti, kad pirminės konversijos spąstų visiškai pakanka, ką?

— Dvigubos konversijos spąstai — dalykas pernelyg rizikingas. Tiesa, jie laikinos jungiamosios grandies tikimybę sumažintų iki nulio, bet čia slypi pavojai ir pačiam konvertuotojui. Šitokių spąstų kūrimas kol kas nėra tvirtai moksliškai pagrįstas. Tyrinėjimai toli gražu nebaigti.

— O kas užsiminė apie dvigubos konversijos spąstus? — nusišaipė senis, suniokojęs dar vieną sąvaržėlę ir vėl kibęs rakinėti odelę aplink nagą. Šįsyk — jau dešiniojo smiliaus.

— Apie ką tuomet kalbate jūs?

— Apie perskirstymą, sūnau. Aš kalbu apie perskirstymą. Noriu, kad tu duomenis išskalbtum ir perskirstytum. Kaip tik dėl šios priežasties ir išsikviečiau tave. Jei man reikėtų paprasčiausio skalbimo, nevertėtų kreiptis į tavo lygio specialistą.

— Nieko nesuprantu, — prisipažinau, vėl užmesdamas koją ant kojos. — Iš kur jūs žinote apie perskirstymą? Informacija apie tai griežtai įslaptinta. Niekas iš pašalinių neturėtų apie tai žinoti.

— Ką gi, aš žinau. Tiesą sakant, mano ryšių kanalai siekia pačias Sistemos viršūnes.

— Tuomet savais ryšių kanalais ir pasitikrinkite štai ką: perskirstymo procedūros šiuo metu griežtai įšaldytos. Tik neklauskite manęs kodėl. Matyt, iškilo kokių nors nesklandumų. Kad ir kokios būtų priežastys, perskirstymo darbai pastaruoju metu uždrausti.

Seniokas vėl įteikė man tą patį aplanką su paraiška.

— Gal peržiūrėtum paskutinį puslapį? Kažkur ten turėtų būti įrašyta pastaba — leidimas perskirstymo procedūrai.

Atskleidžiau aplanką, atsiverčiau paskutinį puslapį ir peržvelgiau dokumentą. Na taip, žinoma. Oficialiai patvirtintas leidimas perskirstymo procedūrai. Perskaičiau bent kelis kartus. Viskas teisėta. Penki parašai, ne mažiau. Po šimts velnių, ką jie ten, viršūnėse, sau galvoja? Tik spėji iškasti duobę — čia pat tau liepia ją užpilti, tik užpili — čia pat liepia rausti naują duobę. Vaikinus, iš tiesų dirbančius darbą, tokius kaip aš, jiems tik ir rūpi vaikyti nuo Ainošiaus pas Kaipošių.

— Ar galiu jūsų paprašyti, kad padarytumėte visų šitos paraiškos puslapių spalvotas kopijas? Be jų mane gali užspeisti į kampą taip, kad nebeišsikapstysiu.

— Žinoma, — atsakė seniokas. — Su malonumu padarysiu tau visas kopijas, kokių tik pageidausi. Nėra ko nerimauti. Visi popieriai kuo tvarkingiausi — neprikibsi. Pusę atlyginimo tu gausi šiandien, kitą pusę — kai atiduosi užbaigtą darbą. Sutinki?

— Sutinku. Dabar iš karto ir imsiuos skalbimo. O kai užbaigsiu, skalbinius nešiuos namo ir perskirstymą atliksiu ten. Perskirstymo procedūrai būtinos tam tikros atsargumo priemonės. Kai tik pabaigsiu darbą, grįšiu ir atnešiu perskirstytus duomenis.

— Po keturių dienų, vidurdienį. Tik jokiu būdu ne vėliau.

— Laiko — į valias.

— Maldauju, sūneli, kad ir kas nutiktų, tik nepavėluok, — seniokas ir iš tikrųjų meldė. — Jeigu susivėlinsi, gresia baisūs dalykai.

— Bene pasaulis subyrės į druzgus? — nusišaipiau.

— Tam tikra prasme — taip, — atsakė seniokas.

— Kol kas nesubyrės, — patikinau. — Aš niekada nevėluoju. O dabar... gal ne per daug užsiprašau?.. Norėčiau ąsočio šalto vandens su ledu ir termoso karštos juodos kavos. Galbūt dar šiokio tokio užkandžio. Prašyčiau. Nuojauta man byloja, kad darbas gerokai užtruks.

* * *

Nuojauta manęs neapgavo. Darbas iš tiesų truko ilgai ir anaiptol nebuvo lengvas. Patys skaičiai, kaip įprasta sakyti, buvo vieni juokai, tačiau dėl gausybės laipsninių funkcijų determinantų, norint kaip reikiant susidoroti su tabuliavimu, padirbėti teko kur kas daugiau, nei atrodė iš pat pradžių. Pateiktus duomenis įvedu į savo smegenų dešinįjį pusrutulį, paskui konvertuoju juos, remdamasis visiškai nesusieta ženklų sistema, tada perkeliu informaciją į kairįjį smegenų pusrutulį ir galiausiai išspausdinu popieriuje absoliučiai perkoduotus skaičius. Šis procesas ir vadinamas skalbimu. Savaime suprantama, šitoks paaiškinimas — labai smarkiai supaprastintas. Kiekvienas kalkutekas naudojasi savu, individualiu, konvertavimo kodu. Šis kodas iš esmės, pačiu savo pavidalu skiriasi nuo atsitiktinių skaičių lentelių, kadangi būna išreikštas diagrama. Kitais žodžiais tariant, šifruotės raktas slypi absoliučiai individualioje laužytoje linijoje, skiriančioje dešinįjį ir kairįjį smegenų pusrutulius (turbūt nereikia nė priminti, kad tai tik patogi formuluotė, mat kairysis ir dešinysis pusrutuliai iš tiesų nėra atskiri). Piešinyje tai atrodytų maždaug šitaip:

Svarbu pabrėžti štai ką: laužyti plyšio kraštai sutampa nevisiškai, taigi perkonvertuoti duomenų į pradinę formą nebeįmanoma. Vis dėlto semiotekams retkarčiais pavyksta atkoduoti pavogtus duomenis, sukuriant laikinas jungiamąsias grandis arba vadinamuosius tiltus. Tai yra, remdamiesi išgautų duomenų analize, jie holografiškai atgamina dantytų pakraščių kontūrą. Kartais šitoks būdas suveikia, kartais — ne. Mes, kalkutekai, be paliovos tobuliname savo technologijas, bet savo ruožtu ir jie nesėdi rankas sudėję — tobulina kontrtechnologijas. Mes stengiamės informaciją apsaugoti, jie — pagrobti. Klasikinis policininkų ir plėšikų variantas.

Neteisėtu būdu įgytus duomenis ir kitą informaciją semiotekai išmeta į juodąją rinką, jų pelnas siekia astronomines sumas. O kas dar blogiau, pačią vertingiausią informaciją jie pasilieka sau ir naudoja savo pačių organizacijos labui.

Mūsų organizacija paprastai vadinama Sistema, jų — Fabriku. Iš pat pradžių Sistema buvo privatus konsorciumas, tačiau, jos svarbai vis labiau augant, įgijo pusiau valstybinį statusą. Kaip, sakykime, „Ma Bell“ firma Jungtinėse Valstijose. Mes, eiliniai kalkutekai, dirbame individualiai, pagal sutartis, panašiai kaip mokesčių apskaitininkai ar advokatai, tačiau mums būtinos valstybės išduotos licencijos, o užsakymus galime priimti tik tarpininkaujant pačiai Sistemai arba kuriam nors iš oficialių, Sistemos įgaliotų agentų. Šie apribojimai buvo įvesti siekiant supančioti rankas Fabrikui, kad neprikištų nagų prie mūsų technologijų. Pamėgink apeiti taisykles — ir tuoj pat neteksi licencijos. Tačiau aš nesiryžčiau tvirtinti, kad tokios apsaugos priemonės iš tiesų labai veiksmingos. Mat bet kurį licenciją praradusį kalkuteką anksčiau ar vėliau įsiurbia Fabrikas — ir buvęs kalkutekas, pasitraukęs į pogrindį, sėkmingai tampa semioteku.

Apie vidinę Fabriko struktūrą žinoma kur kas mažiau. Tikriausiai iš pradžių tai buvo smulki įmonėlė, kuri tuoj pat pradėjo augti lyg ant mielių. Kai kas vadina juos „informacine mafija“; galimas dalykas, apibūdinimas ne toks jau ir klaidingas, mat Fabrikas giliai prasismelkęs į pačias įvairiausias pogrindines organizacijas. Nuo tikros mafijos jie skiriasi tik tuo, kad juos domina vien tik informacija. Informacija — švari prekė, be to, duoda didžiulius pinigus. Fabrikas mėgsta įsilaužti į kokį kompiuterį, iššluoti iš jo visus duomenis ir patyliukais pasišalinti su grobiu.

* * *

Kol dariau skalbimą, spėjau išmaukti visą termosą kavos. Paprastai dirbu tiksliai kaip laikrodis: valanda — darbui, pusvalandis — poilsiui. Pagailėjus laiko atsipūsti, užsiteršia dešiniojo ir kairiojo smegenų pusrutulių sąsajos, o jau tada ima strigti ir tabuliavimas.

Per tas pusvalandines pertraukėles aš maloniai šnekučiuodavausi su senioku. Nesvarbu apie ką — kad tik makaluočiau liežuviu. Pats geriausias būdas atkurti pavargusių smegenų poliarizaciją.

— O kas iš tikrųjų yra visi tie skaičiai? — paklausiau.

— Eksperimentų rezultatai, — atsakė seniokas. — Ištisų metų darbo vaisiai. Įvairių gyvūnų kaukolių ir gomurių trijų matmenų grafiškai simuliuotų atvaizdų, susietų su jų skleidžiamų balsų analize pagal tris faktorius, skaitmeninė išraiška. Jau sakiau tau: sugaišau gerus trisdešimt metų, kol pagaliau pavyko nustatyti kiekvieno kaulo skleidžiamo garso bangos formą. Taigi, kai užbaigsiu šiuos skaičiavimus, tada jau bus įmanoma tuos garsus išgauti — ne empiriškai, o teoriškai.

— Ir tuomet galėsite visa tai dirbtinai kontroliuoti?

— Tiesiai į dešimtuką! — patvirtino seniokas.

— Tarkime, mes jau galime dirbtinai juos kontroliuoti — ir kas toliau?

Seniokas apsilaižė viršutinę lūpą.

— Tada gali atsitikti daugybė visokiausių dalykų, — atsakė ilgokai patylėjęs. — Iš tiesų visokiausių. Nenorėčiau dabar apie tai gražbyliauti, bet kai kurių iš jų tu negali net įsivaizduoti.

— Ar galimybė pašalinti garsą — vienas iš jų?

Seniokas vėl prapliupo kvatotis iš visų plaučių.

— O cho cho cho, pataikei tiesiai į dešimtuką, sūneli. Prisiderinę prie signalo, kurį skleidžia žmogaus kaukolė, galėsime garsą susilpninti arba sustiprinti. Tiesa, kiekviena kaukolė — šiek tiek kitokios formos, tad visiškai išjungti garso nepavyks. Bet susilpninti — taip, mes jį gerokai pritildysime. Neblogai, ką? Cho cho cho. Parinksime priešingas — tarkime, teigiamą ir neigiamą — garso bangas, kad rezonuotų. Garso pašalinimas — tai tik vienas visiškai nekenksmingų manojo atradimo pritaikymo būdų.

Nekenksmingų? Jau vien manipuliavimo garso stiprumu perspektyva atrodė baugokai. O kokių dar baisybių žada visa kita?

— Galima išjungti garsą ir tam, kuris kalba, ir tam, kuris klausosi, — vėl prašneko seniokas. — Kitais žodžiais tariant, galime ištrinti vandens šniokštimą taip, kad patys jo nebegirdėtume — ką aš ir padariau, pats įsitikinai — taip pat galime išjungti ir kalbančiojo balsą.

— Ir jūs ketinate atskleisti savo atradimus pasauliui?

— Išgraužk! — atšovė seniokas, trindamas delnus. — Kodėl turėčiau dalytis šitokia smagia pramoga su kitais? Na jau ne, pasilaikysiu ją savo malonumui!

Ir jis vėl pratrūko juoktis: cho cho cho.

Savo juoku jis sugebėjo užkrėsti net mane.

— Mano tyrinėjimai galėtų sudominti nebent labai nedidelę grupę specialistų, — pagaliau pasakė jis. — Šiaip ar taip, akustika niekas nebesidomi. Visiems tiems kvanktelėjusiems šio pasaulio mokslinčiams mano teorijos būtų nei velnias, nei gegutė, nieko jie nesuprastų, net jei ir mėgintų. Ne, dėmesio vertas nebent tik grynojo mokslo pasaulis.

— Gal ir jūsų tiesa, bet turėkite omeny, kad semiotekai — anaiptol ne iš tų jūsų minėtų kvanktelėjusių mokslinčių. Kalbant apie dešifravimą, jie — tikri genijai, ir tokių ten — visas pulkas. Jūsų atradimus jie išgliaudytų iki paskutinės smulkmenos.

— Žinau, žinau. Kaip tik todėl visus duomenis ir atliktų tyrinėjimų aprašus laikau galvoje, kad niekas negalėtų prikišti nagų. Žinoma, gali atsitikti ir taip, kad dėl to visas mokslo pasaulis manęs netgi nevertins rimtai, bet — na ir kas? Paminėsi mano žodį: po kokio šimto metų visos mano teorijos jau bus patvirtintos. Argi to nepakanka?

— Hmmm...

— Taigi, sūneli, tiesiog imk ir viską išskalbk bei perskirstyk.

— Gerai jau, — numykiau. — Gerai.

* * *

Paskui aš vėl valandai sutelkiau dėmesį į tabuliavimą. Kol vėl atėjo metas atsipūsti.

— Ar galėčiau kai ko paklausti? — pratariau.

— Kas tave domina? — pasiteiravo seniokas.

— Na, toji mergina, kuri mane pasitiko... Ta, apsirengusi rausvais drabužiais, kiek apvalaina?..

— A, tai mano dukraitė, — atsakė senis. — Neįtikėtinai protingas vaikas. Nors dar visai jauna, jau gali man padėti darbe.

— Na, aš... eee... aš tik norėjau paklausti... ar ji tokia... nebylė... iš prigimties?

— O pasiutimas! — Seniokas delnu pliaukštelėjo sau per šlaunį. — Visiškai išgaravo iš galvos! Taigi po ano eksperimento visiškai užmiršau vėl įjungti jai balsą! Velnias, velnias, velnias. Reikia tučtuojau lėkti ir viską ištaisyti.

— Tai bent, — išsprūdo man.

4 Biblioteka

Tiesiai į šiaurę nuo Senojo tilto yra pusapskritė aikštė, tai — miesto centras. Kita skritulio pusė — antroji pusapskritė aikštė — yra kitame, pietiniame, upės krante. Tuodu pusskrituliai taip ir vadinami — Šiaurine aikšte ir Pietine aikšte. Nors sujungtos draugėn ir sudarytų taisyklingą skritulį, vis dėlto jos yra visiškos priešingybės — pernelyg jau nepanašios viena į kitą. Šiaurinėje aikštėje tvyro paslapties dvasia, kone juntamu svoriu pritvinkusi tylos, srovenančios iš ją supančio kvartalo; savo ruožtu Pietinėje aikštėje beveik išvis nieko nepajusi. O ir ką galėtum čia pajusti? Ore plūduriuoja nebent silpnas dūlėjimo tvaikas. Gyvenamųjų pastatų čia kur kas mažiau nei šiauriniame krante. Gėlynai ir grindinio akmenys — beveik neprižiūrimi.

Pačiame Šiaurinės aikštės centre tiesiog į dangų šauna Bokštas su laikrodžiu. Tiksliau sakant, jį tik iš mandagumo galima vadinti Bokštu su laikrodžiu: bokštas stūkso iš tikrųjų, tačiau laikrodis jau kažin kada nebeskaičiuoja laiko.

Bokštas yra keturkampis į viršų smailėjantis statinys, jo plokštumos kompaso principu atgręžtos į keturias pagrindines pasaulio šalis. Viršūnėje visose keturiose pusėse įtaisyta po ciferblatą, tačiau sustingusios rodyklės per amžius rodo tą patį laiką — dešimt valandų trisdešimt penkios minutės. Po laikrodžiais matyti nedideli langeliai, peršantys mintį, kad bokštas tuščiaviduris. Nejučia pagalvoji, kad viduje esama laiptelių, kuriais užkoptum į pačią viršūnę, tačiau bokšto papėdėje nė su žiburiu nerasi įėjimo. Bokšto smailė iškilusi taip aukštai virš aikštės, kad, vien norėdamas įžiūrėti laikrodį, turi pereiti Senuoju tiltu į pietinį krantą.

Šiaurinę aikštę supa vėduokle išsidėstę iš akmens ar plytų sumūryti pastatai. Juose neaptiksi jokio į akį krintančio išskirtinio bruožo, jokios puošybos, jokių iškabų. Visos durys aklinai uždarytos, niekur neišvysi nieko nei įeinant, nei išeinant. Štai kad ir šis pastatas — galbūt tai paštas, kuriame seniai nebeliko nė vieno laiško? O šis — gal tai kalnakasybos įmonė, nesamdanti jokių darbininkų? O čia galbūt krematoriumas, į kurį niekad nepatenka joks velionis, tad nėra ko ir deginti? Atrodo, visi pastatai apleisti, čia tvyranti aidi tyla tik sustiprina tokį įspūdį. Tačiau kaskart, kai vaikštinėju šiomis gatvėmis, už mūro sienų jaučiu kažką esant: tarsi nepažįstami man žmonės, sulaikę alsavimą, dirbtų kažkokius savo darbus, apie kuriuos man niekad nelemta sužinoti.

Biblioteka ir įsikūrusi viename šio rajono kvartale. Pats paprasčiausias akmeninis pastatas — niekad nė neįspėtum, jog čia esama bibliotekos. Nėra ir jokios iškabos. Senas niūrus mūras aptrupėjęs, patamsėjęs nuo laiko, siauros karnizų nuosvyros virš grotuotų langų ir masyvių medinių durų — iš pažiūros pamanytum, kad čia įsikūręs koks grūdų sandėlis. Jeigu nebūčiau paprašęs Vartų Sargo smulkiai nupasakoti man kelią, niekad nebūčiau supratęs, jog kaip tik čia ir yra Biblioteka.

* * *

— Kai tik įsikursi ir kaip reikiant apšilsi kojas, keliauk į Biblioteką, — paliepė man Vartų Sargas tą pačią dieną, kai atsidūriau Mieste. — Ten rasi merginą — ji viena pati prižiūri Biblioteką. Pasakyk jai, kad Miesto nurodymu atėjai skaityti senų sapnų. Visa kita tau paaiškins ji.

— Senų sapnų? — pakartoju. — Ką reiškia — „skaityti senų sapnų“?

Vartų Sargas liaujasi drožinėjęs kažkokį kaištelį, padeda į šalį lenktinį peiliuką, delnu nušluoja nuo stalo drožles.

— Seni sapnai... — paaiškina jis, — yra seni sapnai. Nueik į Biblioteką. Ten jų rasi tiek, kad apraibs akys. Paimk tiek, kiek norėsi — ir skaityk sau į valias.

Vartų Sargas apžiūri nusmailintą baigto kaištelio galą, lieka patenkintas ir padeda dirbinį ant lentynos sau už nugaros. Ant jos jau rikiuojasi gal dvidešimt tokių pat kaištelių.

— Klausinėti manęs gali visko, ko tiktai nori, bet žinok, kad aš ne visada tau atsakysiu, — pareiškia Vartų Sargas, sunerdamas pirštus už galvos. — Yra tokių dalykų, kurių negaliu tau sakyti. Bet nuo šiol tu privalai kasdien eiti į Biblioteką skaityti sapnų. Toks bus tavo darbas. Nueisi ten šeštą vakaro. Užtruksi iki dešimtos ar vienuoliktos. Mergina paruoš tau vakarienę. Visą likusį laiką gali užsiimti kuo širdis geidžia. Supratai?

— Supratau, — patikinu. — O kiek laiko turėsiu dirbti šį darbą?

— Kiek laiko? Negaliu pasakyti, — atsako Vartų Sargas. — Tol, kol ateis tinkamas metas baigti.

Tai taręs, jis iš prakurų krūvelės pasirenka dar vieną medienos atskalą ir vėl kimba drožinėti.

— Mūsų Miestas ne itin turtingas. Negalime išlaikyti dykūnų, kurie tik slampinėtų ir nieko neveiktų. Kiekvienam gyventojui skirtas būstas, kiekvienas ką nors dirba. Tavo darbas — Bibliotekoje skaityti sapnus. Juk atvykai čionai ne drybsoti pilvą išvertęs, tiesa?

— Darbas — ne vargas, — atsakau. — Geriau dirbti nei išvis nieko neveikti.

— Na ir puiku, — sako Vartų Sargas linkčiodamas ir apžiūrinėdamas peilio geležtės galiuką. — Taigi, kuo greičiau imsies darbo, tuo geriau. Nuo šiol tu — Sapnų Skaitytojas. Jokio kito vardo nebeturi. Lygiai taip pat kaip aš — Vartų Sargas. Supratai?

— Supratau, — dar kartą patikinu.

— Šiame Mieste yra tik vienas Vartų Sargas — lygiai taip pat tėra vienas Sapnų Skaitytojas. Tik vienas asmuo gali būti tinkamas skaityti sapnus. Tuojau aš tau ir padarysiu tai, ką reikia.

Vartų Sargas iš indaujos paima nedidelę baltą lėkštutę, padeda ant stalo, įvarvina lašelį alyvos. Čirkštelėja degtuką, uždega alyvą. Tada iš peilių rinkinio paima vieną — buka, paapvalinta geležte — ir dešimt minučių kaitina jo galiuką. Paskui užpučia ugnį ir laukia, kol peilio ašmenys atvės.

— Štai šiuo aš įrėšiu tau ženklą, — sako Vartų Sargas. — Neskaudės. Nesibaimink.

Jis pirštais išplečia mano dešiniąją akį ir suvaro peilį į akies obuolį. Tačiau, kaip ir žadėjo, man visiškai neskauda, aš ir nebijau. Peilis susminga minkštai, be garso, tarsi į drebučius.

Paskui Vartų Sargas taip pat paženklina ir kairiąją mano akį.

— Kai liausies skaityti sapnus, randai išnyks savaime, — aiškina man Vartų Sargas, dėdamas į vietą lėkštutę ir peilį. — Šitie randai ir yra Sapnų Skaitytojo ženklas. Tačiau kol turi šį ženklą akyse, privalai saugotis skaisčios šviesos. Klausykis atidžiai: nuo šiol tavo akys nebegali pakęsti dienos šviesos. Jeigu pažvelgsi į saulės šviesą, smarkiai pasigailėsi. Taigi į lauką tau valia išeiti tik sutemus ar ūkanotomis dienomis. O saulėtomis dienomis užsidangstyk langus ir nė kojos nekelk iš namų.

Vartų Sargas įteikia man akinius tamsintais stiklais. Privalau nešioti juos visą laiką — nusiimti galiu tik guldamas miegoti.

Šitaip iš manęs buvo atimta dienos šviesa.

* * *

Po kelių dienų, vakarėjant, aš jau traukiu į Biblioteką. Stumiu sunkias medines duris, šios veriasi girgždėdamos. Tiesiai priešais mane driekiasi ilgas tiesus koridorius. Niekada nevėdinamas, pridulkėjęs; oras užsistovėjęs, troškus. Šimtmečių stingulys susitelkęs tame koridoriuje. Grindų lentos išdilusios tose vietose, kur jas kitados mynė kažkieno kojos, sienų tinkas pageltęs, tarsi persismelkęs blausių lempučių šviesa.

Abipus koridoriaus rikiuojasi durys, visos rankenos padengtos baltu dulkių sluoksniu. Vienintelės neužrakintos durys — koridoriaus gale; pro matinį stiklą blykčioja šviečiančios lempos atšvaitai. Pabeldžiu į šias duris, bet niekas neatsiliepia. Uždedu delną ant apskritos pajuodusio žalvario rankenos, pasuku ją — ir durys prasiveria. Kambaryje — nė gyvos dvasios. Patenku į milžinišką tuščią erdvę, primenančią gerokai padidintą geležinkelio stoties laukiamąją salę: erdvu, nė vieno lango, beveik jokios puošybos. Stovi pats paprasčiausias stalas, trys kėdės, geležinė krosnelė su kaitriai degančiomis anglimis — ir daugiau beveik nieko, tik laikrodis ant sienos ir pertvara bibliotekininkei. Ant krosnelės kunkuliuoja ištrupėjęs juodas emaliuotas virdulys. Už pertvaros — dar vienos įstiklintos durys, iš už jų sklinda lempos šviesa. Valandėlę svarstau, ar verta belstis, bet nutariu verčiau palaukti, kol kas nors pasirodys.

Ant pertvaros pažerta sąvaržėlių. Pasemiu saują, paskui prisėdu prie stalo.

Nė pats nežinau, kiek laiko praslenka, kol pro duris už pertvaros pagaliau pasirodo Bibliotekininkė, nešina segtuvu su kažkokiais popieriais. Vos mane išvysta, jos skruostus iš nuostabos išpila raudonis.

— Atsiprašau, — sako ji. — Nežinojau, kad tu čia. Reikėjo pasibelsti. Buvau užpakaliniame kambaryje, saugykloje. Ten viskas taip suversta...

Žiūriu į ją ir nieko nesakau. Jos veidas tarytum kažką man primena. Kas tai galėtų būti, kuo ji sujudino kažkokį prisiminimą? Jaučiu, kaip neapčiuopiamas giluminis mano sąmonės klodas palengva kyla į paviršių. Ką tai galėtų reikšti? Paslapties įminimas glūdi sutemų apgaubtuose toliuose.

— Kaip matai, niekas čia nesilanko. Išvis niekas, išskyrus Sapnų Skaitytoją.

Aš vos vos linkteliu, bet negaliu atplėšti žvilgsnio nuo jos veido. Jos akys, lūpos, aukšta kakta ir juodi, ant pakaušio surišti plaukai... Tačiau kuo įdėmiau žiūriu, tarsi stengdamasis kažką išskaityti, tuo labiau sklaidosi pirmas įspūdis. Visai suglumęs užmerkiu akis.

— Atleisk, bet ar nebūsi apsirikęs čionai užeidamas? Visi pastatai čia tokie panašūs, — kalba ji, padėdama popierių aplanką greta sąvaržėlių. — Tiktai Sapnų Skaitytojas gali ateiti čionai skaityti senų sapnų. Bet kam kitam čia įžengti draudžiama.

— Aš ir atėjau skaityti sapnų, — atsakau. — Šitaip man liepia Miestas.

— Meldžiu atleisti, bet ar negalėtum nusiimti akinių?

Aš nusiimu tamsius akinius ir atsigręžiu į moterį, o ši žvelgia į nublyškusius, spalvą praradusius mano vyzdžius — tai ir yra Sapnų Skaitytojo ženklas. Jaučiuosi taip, tarsi ji įžvelgtų pačias manosios esybės gelmes.

— Gerai. Gali vėl užsidėti akinius.

Ji atsisėda prie stalo priešais mane.

— Šiandien aš dar nepasiruošusi. Gal pradėsime rytoj? — klausia. — Ar šiame kambaryje tau bus patogu? Jeigu nori, galiu atrakinti bet kurią kitą skaityklą.

— Gerai ir čia, — sakau aš. — Ar tu man talkinsi?

— Taip, mano darbas — saugoti senus sapnus ir padėti Sapnų Skaitytojui.

— Ar mes jau buvome kažkur susitikę anksčiau?

Ji įsmeigia žvilgsnį į mane ir naršo atmintį, bet galiausiai papurto galvą.

— Tikriausiai pats puikiai žinai, kad prisiminimai šiame Mieste dažnai būna migloti ir nepatikimi. Yra tokių dalykų, kuriuos prisimename, bet yra ir tokių, kurių niekaip negalime prisiminti. Atrodo, tu — iš pastarųjų, aš tavęs neprisimenu. Prašau man atleisti.

— Nieko baisaus, — patikinu. — Ne taip jau ir svarbu.

— Gal mes kada ir buvome susitikę. Miestelis juk visai nedidelis.

— Aš atvykau čionai vos prieš kelias dienas.

— Prieš kelias dienas? — nustebusi pakartoja ji. — Tuomet tikrai supainiojai mane su kažkuo kitu. Aš niekad gyvenime nė kojos nebuvau iškėlusi iš šio Miesto. Galbūt tu pažinojai kokią nors merginą, panašią į mane?

— Tikriausiai taip ir bus, — sutinku. — Tačiau negaliu atsikratyti įspūdžio, kad kitados mes gyvenome visai kitur, visai kitus gyvenimus, tik dabar kažkodėl nebegalime to prisiminti. Ar tau toks pojūtis visiškai nepažįstamas?

— Ne, — sako ji. — Tikriausiai tau taip atrodo dėl to, kad esi Sapnų Skaitytojas. Sapnų Skaitytojas — ne toks žmogus kaip visi kiti.

Neprisiverčiu ja patikėti.

— O gal tu žinai, kur ir kada visa tai buvo?

— Gaila, bet nieko neprisimenu. Tačiau kažkur — tikrai buvo; buvai ten ir tu.

Bibliotekos lubos aukštos, kambaryje ramybė tarsi vandenyno dugne. Dairausi be jokio tikslo, delne spaudžiu kelias sąvaržėles. Bibliotekininkė tebesėdi kaip sėdėjusi.

— Net nenutuokiu, kodėl esu čia, — sakau.

Užverčiu galvą ir žvelgiu į lubas. Regiu geltonos šviesos žiežirbėles, kurios išsipučia, o paskui susitraukia ir krinta. Ar dėl to, kad mano vyzdžiai sužaloti, aš ir matau šitokius nebūtus dalykus? Didžiulis sieninis laikrodis be garso skaičiuoja minutes.

— Man sakė, kad patekau čionai su kažkokiu tikslu.

— Mūsų miestelis labai ramus, — sako ji. — Galbūt tu ir atkeliavai ieškoti ramybės.

Aš nė pats nežinau atsakymo.

Ji lėtai atsistoja.

— Šiandien tau nėra ką čia veikti. Darbas prasidės rytoj. O dabar eik namo ir pailsėk.

Aš dar kartą pažvelgiu į lubas, paskui — vėl į ją. Nėmaž neabejoju: jos veidas lemtingai susijęs su kažkuo, slypinčiu mano paties gelmėse. Tačiau prisiminimai pernelyg migloti. Užmerkiu akis ir bandau ieškoti aklomis. Tyla užkloja mane tarsi smulkulyčių dulkelių sluoksnis.

— Grįšiu rytoj šeštą valandą vakaro, — sakau aš.

— Iki pasimatymo, — atsisveikina ji.

* * *

Išėjęs iš Bibliotekos, einu Senuoju tiltu į kitą upės krantą. Stabteliu ant tilto, atsiremiu į turėklą ir klausausi Upės šnabždesio. Žvėrių Mieste šiuo metu nebėra. Visa ką liesteli melzganai pilkšvas užslenkančių sutemų atspalvis: Bokštą su laikrodžiu ir Miestą juosiančią Sieną, krantinėje išsirikiavusius pastatus ir šiaurėje stūksančių kalnų dantytas viršūnes. Mano ausų nepasiekia nė menkiausias garselis, išskyrus tykų vandens gurgėjimą. Kažkur išnyko netgi paukščiai.

Galbūt tu ir atkeliavai ieškoti ramybės — tarytum vėl išgirstu jos ištartus žodžius.

Aplink mane vis labiau tirštėja sutemos. Kai Upės pakrantėje užsižiebia žibintai, ištuštėjusiomis gatvėmis patraukiu Vakarinės kalvos link.

5 Tabuliavimas, evoliucija, seksualinės paskatos

Kol seniokas kapstėsi atgal į žemės paviršių grąžinti nutildytai dukraitei balso, aš uoliai triūsiau tyloje, pasinėręs į tabuliavimą.

Nė pats nežinau, kiek laiko praleidau vienas. Savo skaitmeninį žadintuvą buvau nustatęs taip, kad skambėtų pakaitomis kas valandą ir kas pusvalandį: valandą dirbau — pusvalandį ilsėjausi, valandą dirbau — pusvalandį ilsėjausi. Kiek laikrodis rodo valandų, nemačiau — specialiai uždengiau ciferblatą. Kai užsiimi tabuliavimu, į laikrodį verčiau nežvilgčioti — tik trukdo. Mano darbas prasideda tada, kai pradedu sudarinėti pirmąją lentelę, ir baigiasi, kai baigiu skaičiuoti paskutinę. Visa, ką dirbant reikia žinoti apie laiką, — tai nekintamas valandos-trisdešimties minučių, valandos-trisdešimties minučių ciklas.

Kol senioko nebuvo, ilsėjausi du, o gal tris kartus. Per tas pertraukas apsilankiau tualete, bandžiau snūduriuoti, įrėmęs kaktą į sunertas ant stalo rankas, ir galiausiai išsitiesiau ant sofos. Sofa čia — puikumėlis, miegoti tiesiog ideali. Ne per minkšta ir ne per kieta; net pagalvė tokia patogi galvai, kad apie geresnę nėra ko nė svajoti. Atliekant tabuliavimo darbus įvairiems užsakovams, man teko ilsėtis ant daugybės sofų, ir, drįstu tvirtinti, patogių pasitaiko labai retai ir labai nedaug kur. Užvis dažniausiai tenka išsitiesti ant kokio pigaus gremėzdo. Neretai iš pažiūros net labai prašmatni sofa skaudžiai nuvilia, vos pabandai prigulti ant jos nusnausti. Niekad negalėjau suprasti, kodėl žmonės šitaip aplaidžiai renkasi sofas.

Man visuomet atrodė, — nors tai, pats suprantu, tik mano asmeninis prietaras, — kad pagal tai, kaip žmogus renkasi sofą, gali neklysdamas vertinti jo paties charakterį. Sofos — tai atskiras pasaulis, kuriame galioja savi dėsniai. Tačiau tai deramai įvertinti gali tik tas, kuris užaugo sėdėdamas ant gerų sofų. Panašiai kaip užaugama skaitant geras knygas ar klausantis geros muzikos. Viena gera sofa subrandina kitą gerą sofą, bet vieną blogą sofą būtinai keičia kita bloga sofa. Šitaip viskas ir klostosi.

Esama nemažai tokių, kurie važinėja prašmatniais automobiliais, bet sofos jų namuose — tik antrarūšės ar net trečiarūšės. Mano nuomone, šitokie žmonės neverti pasitikėjimo. Gal brangus automobilis kokybe ir atitinka savo kainą, bet tai tėra brangus automobilis. Jei turi pakankamai pinigų, gali jį nusipirkti, bet, kita vertus, jį nusipirkti gali bet kas, turintis pakankamai pinigų. Savo ruožtu įsigyti gerą sofą — jau visai kas kita: tam reikia ir savito požiūrio, ir patirties, ir net tam tikros filosofijos. Žinoma, be pinigų irgi neapsieisi, bet šito maža: būtina dar ir ypatinga sofos samprata. Sugebėjimas įžvelgti sofą tarp sofų.

Sofa, ant kurios išsitiesiau dabar, be jokios abejonės, buvo aukščiausios klasės. Ko gero, kaip tik tai užvis labiausiai ir lėmė šiltus mano jausmus seniokui. Drybsojau ant sofos užsimerkęs ir galvojau apie jį: apie jo keistenybes, senamadišką kalbėseną, pribloškiantį juoką. Ir sugalvok tu man: ieškoti būdų išjunginėti garsus... Galvą galiu guldyti: šitas senis — iš tiesų pačios aukščiausios prabos mokslininkas. Kokiam nors eiliniam tyrinėtojui netgi nešautų mintis pašalinti gamtos garsus. Ir dar vienas dalykas. Tai šen, tai ten vis tenka išgirsti apie kokį kuoktelėjusį keistuolį mokslininką, tačiau koks užkietėjęs ekscentrikas ir vienišius turi būti žmogus, kad įsirengtų slaptą laboratoriją už požeminio krioklio vien tam, kad išvengtų nepageidaujamų smalsių akių? Iš tiesų šitas tipas būtų keistuolis net tarp keistuolių.

Būdų pritaikyti jo išrastas gamtos garsų slopinimo ir stiprinimo technologijas atsirastų į valias, o apie komercinę naudą nedrąsu net šnekėti. Įsivaizduokime, pavyzdžiui, koncertų salę — nebereikėtų gremėzdiškos aparatūros, stiprintuvų ar garsiakalbių. O garso slopinimas? Kaipmat būtų išspręstos netoli oro uostų gyvenančių žmonių problemos. Kita vertus, galimybė keisti garso stiprumą — labai jau gardus kąsnelis karinei pramonei ir visokio plauko nusikaltėliams. Plika akimi matyti, kokios neribotos galimybės atsivertų: tyliai sprogstančios bombos ir begarsiai šautuvai, bombos, tiesiog išsprogdinančios smegenis griausmingu driokstelėjimu, devynios galybės įvairiausių naikinti skirtų žaisliukų, kuriuos pasitelkus išauštų nauja era masinių skerdynių mėgėjams. Reikia manyti, ir pats seniokas suprato tai kuo puikiausiai, ir tai buvo ne pati menkiausia iš priežasčių, paakinusių jį slėpti savo tyrinėjimus nuo pasaulio. Kuo ilgiau galvojau, tuo labiau augo mano pagarba senajam keistuoliui.

Slinko gal penktas ar šeštas mano darbo ciklas, kai seniokas grįžo, vilkdamas nemenką krepšį.

— Atnešiau dar kavos ir sumuštinių, — pranešė jis. — Su agurkais, kumpiu ir sūriu. Tikiuosi, tau patiks.

— Ačiū. Nieko geriau nė negalima norėti, — atsakiau.

— Gal tuojau pat ir sėsi užkąsti?

— Ne, po kito tabuliavimo ciklo.

Kai vėl sučirškė žadintuvas, aš kaip tik baigiau skalbti penktąjį iš septynių puslapių, primargintų skaičių eilutėmis. Dar vienas geras grybšnis — ir finišo tiesioji. Bet dabar — pertrauka. Aš nusižiovavau ir sutelkiau dėmesį į maistą.

Sumuštinių būtų pakakę pamaitinti kone visą pulką. Bet daugiau nei pusę vienu prisėdimu surijau aš. Ilgai trunkantis tabuliavimas sukelia žvėrišką apetitą. Agurkai, kumpis, sūris — viskas iš eilės nyko mano gerklėje; protarpiais sumuštinius nuskalaudavau keliais gurkšniais kavos.

Seniokas gromuliavo gal triskart lėčiau, lasiodamas sumuštinius tarsi koks neįtikėtinai gerai išauklėtas svirplys.

— Valgyk, kiek tik lenda, — paragino jis mane. — Kai sulauksi mano amžiaus, įsitikinsi, kaip suprastėja apetitas. Nebegali šitiek daug valgyti — nebegali šitiek daug dirbti. Tačiau jaunimui derėtų kimšti į valias. Valgyk kiek nori ir storėk sau į sveikatą. Šiais laikais žmonės siaubingai bijo sustorėti, bet pasakysiu tau štai ką: jų požiūris į lašinius visiškai neteisingas. Sakoma, kad nutukimas kenkia sveikatai, sakoma, kad storas žmogus negražiai atrodo, bet šitaip niekada neatsitiks, jei storėsi deramai. Tada tik stipriau pajausi gyvenimo pilnatvę, patirsi daugiau seksualinių paskatų, tavo protas taps skvarbesnis. Jaunystėje aš pats buvau kaip reikiant apkūnus. Nė nepatikėsi, pažvelgęs į mane dabar. Cho cho cho. — Atrodė, seniokui tenka gerokai tramdytis, kad neužsikvatotų ilgam. — Na kaip? Sumuštiniai — aukščiausios rūšies, tiesa?

— Taip, iš tikrųjų. Nepaprastai skanūs, — atsakiau. Ir nėmaž neperdėdamas. Sumuštiniai iš tiesų buvo labai labai gardūs. O sumuštiniams aš beveik toks pat išrankus kaip ir sofoms.

— Juos paruošė mano dukraitė. Taigi ir tavo pagyrimų nusipelnė ji, — pareiškė senis. — Mergaitė puikiai išmano sumuštinių gaminimo subtilybes.

— Dievaži, ji — tikra meistrė. Ne kiekvieno restorano virėjas paruoš tokius puikius sumuštinius.

— Neabejoju, mergaitė labai apsidžiaugs tai išgirdusi. Svečių mes sulaukiame ne taip dažnai, tad jai nė nepasitaiko progų ką nors pavaišinti savo ruoštais patiekalais. Kai ji pagamina valgyti, paprastai prie stalo ir sėdame tik mudu.

— Taip vienudu ir gyvenate?

— Na taigi. Tik mes — du vienišiai, bet aš nemanau, kad tai jai labai sveika. Ji tikrai sumani ir šauni mergaitė, bet štai į viešumą dorai nė nosies neiškiša. O jaunam tai — nelabai geras įprotis. Juk seksualines paskatas žmogui būtina kaip nors realizuoti, ir geriau — konstruktyviai. Nagi, pasakyk, moteriško žavesio jai juk nestinga, tiesa?

— Na — eee... Ji tikrai gundanti, — kliūvančiu liežuviu išdaužiau aš.

— Seksualiniai geiduliai — juk milžiniškas energijos krūvis. Dėl šito neverta net ginčytis. Tik pamėgink slopinti seksualinę energiją, ir ji ilgainiui ima kvaitinti protą. O ir kūnas išglemba. Tą pat galima pasakyti ir apie vyrus, ir apie moteris. Vis dėlto moteriai dar blogiau: gali sutrikti jos mėnesinių ciklas, o kai taip atsitinka, gali pradėti maišytis ir protas.

— Na... taip.

— Vargšei mergaitei būtinai reikia užmegzti ryšius su kokiu tinkamu vaikinu, ir kuo skubiau. Tvirtinu tai ir kaip jos globėjas, ir kaip biologas, — pareiškė seniokas, druskos žiupsniu sūdydamas agurkus.

— Ar jums pavyko ją... na, tai yra... ar jūs grąžinote jai garsą? — paklausiau. Aš nelabai temėgau aptarinėti seksualines paskatas, o ypač — nebaigęs darbo.

— Ak taip, tik pamiršau tau pasakyti, — atsakė senis. — Garsą atkūriau be jokio vargo, viskas gerai, dabar ji gali kalbėti kaip anksčiau. Kokia laimė, kad man tai priminei. Jeigu ne tu, kas žino, kiek dar dienų jai būtų tekę pragyventi bebalsei. Sykį jau prasmengu čia, paprastai be kelių dienų neišlendu paviršiun. Vargšas vaikas: įsivaizduoji, ką reiškia šitiek laiko tverti be garselio.

— Puikiausiai įsivaizduoju.

— Kaip jau sakiau, mergaitė beveik išvis su niekuo nebendrauja. Tad lyg ir nelabai didelė bėda, jei ir negali kalbėti. Bet jeigu kas nors paskambintų, tada jau būtų sunkiau...

— Jeigu negalėtų kalbėti, jai ir apsipirkti būtų sunkoka.

— Nieko panašaus, kaip tik apsipirkti jai ir nebūtų jokio vargo, — patikino mane seniokas. — Juk yra prekybos centrų, kur gali nusipirkti visko ko širdis geidžia, taip ir neprataręs nė žodžio. O mergaitė mėgsta apsipirkti prekybos centruose, tik juose ir lankosi. Iš biuro — į parduotuvę, iš parduotuvės — atgal į biurą. Štai ir visas jos gyvenimas.

— Nejaugi ji niekad nepareina namo?

— Mergaitė mielai užsibūna biure. Ten yra ir virtuvė, ir dušas — viskas, ko jai reikia. Daugių daugiausia ji pareina namo kartą per savaitę.

Aš gurkštelėjau kavos.

— Bet tu juk susikalbėjai su ja kuo puikiausiai, — pastebėjo seniokas. — Kaip tau tai pavyko? Telepatija?

— Skaičiau iš lūpų. Kadaise laisvalaikiu to mokiausi.

— Ak taip, žinoma, skaitei iš lūpų, — seniokas sulinksėjo patenkintas. — Labai naudingas ir efektyvus metodas. Pats šiek tiek jį išmanau. O gal ir mudu pamėginkime pasišnekėti tylomis?

— Gal verčiau nereikia? — skubiai paprieštaravau.

— Sutinku, skaitymas iš lūpų — pakankamai primityvi technika. Daugiau trūkumų nei pranašumų. Vos šiek tiek sutemsta — ir ničnieko nebegali suprasti. Be to, norėdamas susikalbėti, negali nė akimirkos nukreipti žvilgsnio nuo pašnekovo burnos. Šiaip ar taip, ir toks atsarginis bendravimo variantas visai pravartus. O tu, reikia pripažinti, apdovanotas nemenka įžvalga, jeigu jau nutarei mokytis skaityti iš lūpų.

— Atsarginis bendravimo variantas?

— Na tataaaaigi, — vėl sulinkčiojo senis. — Paklausyk, sūneli. Sakau tai tau vienam: ateityje pasaulis bus visiškai begarsis.

— Begarsis? — išsprūdo man.

— Na taip. Visiškai begarsis. Juk garsas žmogaus vystymuisi absoliučiai nereikalingas. Netgi, sakyčiau, trukdo. Tad ir išjungsime garsą — visiškai. Bus tylu nuo ryto iki vakaro.

— Hmmm... Ar norite pasakyti, kad nebegirdėsime nei paukščių čiulbėjimo, nei upokšnių srovenimo? Neliks muzikos?

— Žinoma.

— Jei jums įdomi mano nuomonė, šitoks pasaulis bus labai nykus.

— Tik nekaltink dėl to manęs. Tai evoliucija. O evoliucija — visada rūsti. Rūsti ir nuobodi. Toks dalykas kaip džiaugsminga evoliucija išvis neegzistuoja. — Senis apėjo aplink rašomąjį stalą ir iš stalčiaus išsitraukė manikiūrines žirklutes. Paskui klestelėjo atgal ant sofos ir kibo dailinti šįsyk jau visus dešimt nagų. — Tyrinėjimai dar nebaigti, kaip tik į tai dabar ir gilinuosi, bet detalių tau atskleisti negaliu. Šiaip ar taip, svarbiausios tendencijos... na, kaip tik tai mūsų laukia ateityje. Tik žiūrėk, kad niekam neprasitartum apie tai nė puse lūpų. Jei bent žodelis apie tai pasieks semiotekų ausis, užvirs tikras pragaras.

— Dėl to galite nesirūpinti. Mes, kalkutekai, mokame saugoti paslaptis.

— Ačiū, man akmuo nuo širdies nusirito, — pasakė senis. Abėcėlinės rodyklės kortele jis nubraukė nagų nuokarpas ir subėrė į šiukšlių dėžę. Tada paėmė dar vieną sumuštinį su agurkais. — Skanumėlis, liežuvį gali praryti.

— Ar ji viską gamina šitaip skaniai?

— Na... gal ne visai. Bet štai sumuštinius ištobulino iki tikrų šedevrų. Reikia pripažinti, ir kitką gamina neblogai, bet jos sumuštiniams niekas negali prilygti.

— Retas sugebėjimas, — pastebėjau.

— Tai jau taip, — sutiko senis. — Tenka pripažinti, toks žmogus kaip tu galėtų kaip reikiant įvertinti tą vaiką. Žinai, tokiam jaunuoliui kaip tu galėčiau ją patikėti ir būti ramus, kad pasielgiau teisingai.

— Man? — net krūptelėjau. — Tik todėl, kad man patiko jos gaminti sumuštiniai?

— Argi tau nepatiko jos sumuštiniai?

— Dar ir kaip patiko.

— Mano akimis, tu kažkuo apdovanotas... o gal reikėtų sakyti, kad tau kažko trūksta.

— Kartais ir man pačiam taip atrodo.

— Mes, mokslininkai, žmogiškąsias savybes vertiname kaip evoliucijos proceso apraišką. Anksčiau ar vėliau tuo įsitikinsi ir pats. Evoliucija — iš tiesų labai varginantis reiškinys. Kaip manai, kas visame evoliucijos procese užvis sunkiausia?

— Nežinau. Pasakykite pats, — paprašiau.

— Ogi tai, kad tu neturi jokios galimybės rinktis. Juk niekas savo valia nepasirenka vystytis. Evoliucija — tarsi potvynis ar kalnų lavina, ar žemės drebėjimas. Kol neužgriūva, niekad nežinosi, kas dedasi, o kai užgriūva, būna per vėlu ko nors griebtis.

Valandėlę gromuliavau, ką išgirdęs.

— Na, toji evoliucija... — prasižiojau pagaliau. — O kaip ji susijusi su visu tuo, apie ką kalbėjote anksčiau? Ar norite pasakyti, kad aš visiškai prarasiu kalbos dovaną?

— Pasakyta nevisiškai tiksliai. Kalbėsi ar nekalbėsi — ne tai svarbiausia. Kalba — tik vienas žingsnis.

— Nesuprantu, — prisipažinau. Ir iš tikrųjų ničnieko nesupratau. Tiesą sakant, šiaip aš — gana paprastas vaikinas. Kai suprantu — taip ir sakau, o kai nesuprantu — irgi tiesiai prisipažįstu. Nebandau išsisukinėti. Man atrodo, kad didumą šio pasaulio problemų sukelia būtent polinkis kalbėti miglotai. Dauguma žmonių, kalbėdami užuolankomis tada, kai iš tiesų reikėtų viską iškloti tiesiai šviesiai, kažkur pasąmonės gelmėse patys prašyte prašosi bėdos.

— Ką pasakysi, jeigu pasiūlysiu tiesiog keisti temą? — pareiškė seniokas. — Pernelyg jau viskas sudėtinga. Jei įsivelsime į keblias šnekas, tai pradės trukdyti tau tabuliuoti. Tad kol kas verčiau nekalbėkime apie tai.

To dar betrūko, kad prieštaraučiau. Netrukus sučirškė žadintuvas, ir aš vėl kibau į darbą. Tuo tarpu seniokas atidarė stalčių ir ištraukė kažką panašaus į židinio žnyples iš nerūdijančio plieno. Tada prisiartino prie lentynų su išrikiuotomis kaukolėmis, pakilnojo čia vieną, čia kitą, lengvai pastuksendavo į jas tomis žnyplėmis ir įsiklausydavo į atsako toną — panašiai smuiko virtuozas galėtų apžiūrinėti savąją Stradivarijaus smuikų kolekciją. Kiekviena kaukolė suaidėdavo vis kitokiu tembru ir aukštumu: nuo skimbtelėjimo, kokį išgautum užkliudęs viskio taurę, iki duslaus dunkstelėjimo, tarsi pabarbenus į didelį gėlių vazoną. Sunku net protu aprėpti: juk kiekvieną šių kaukolių kadaise dengė mėsos ir odos sluoksnis, kiekviena jų buvo prikimšta pilkosios drebutienos — tiesa, nevienodais kiekiais — o šioje knibždėte knibždėjo minčių apie maistą, seksą, galią. O dabar — visa pražuvę amžiams.

Pabandžiau įsivaizduoti savo paties kaukolę: apnuogintą, nulupta oda, nuvalytais kūno audiniais, išimtomis smegenimis — ir patupdytą ant lentynos greta visų kitų vien tam, kad protarpiais atsliūkinęs seniokas galėtų pabarbenti ją plieninėmis židinio žnyplėmis. Nuostabu. Kažin, kokių žinių jam pavyktų išlukštenti iš manosios kaukolės skambesio? Ar jis sugebėtų išskaityti mano prisiminimus? O gal įsigautų kažkur dar toliau, netgi giliau atminties?

Šiaip jau ypatinga mirties baimė manęs nekamuoja. Kaip kadaise sakė Šekspyras, jei mirsi šįmet, kitąmet nebereikės. Jei žvelgsi šitaip, viskas atrodys gana paprasta. Gyvenimas — gal ir ne saldainiukas, sutinku, bet jis mano — ir tik man valia elgtis su juo kaip noriu. Sykį taip nutaręs, galiu visai pusėtinai su juo susigyventi. Tačiau kai jau numirsiu, norėčiau, kad mane ir paliktų gulėti ramybėje. Atrodo, Egipto faraonai ne šiaip sau pageidaudavo užsimūryti piramidėse.

* * *

Praėjo dar kelios valandos, ir pagaliau skalbimas buvo baigtas. Nė pats nežinau, kiek valandų užtrukau skalbdamas, bet, sprendžiant iš nuovargio, turbūt ne mažiau nei aštuonias ar devynias. Pakilau nuo sofos ir pasirąžiau, mankštindamas užtirpusius raumenis. Kalkuteko darbo vadove netgi su iliustracijomis pateikti pratimai, kaip atpalaiduoti dvidešimt šešias raumenų grupes. Išvargusios smegenys sugebės atsigauti pačios, jei po tabuliavimo sesijos kaip reikiant išmankštinsi atitinkamus įtampos mazgus raumenyse — o kartu, manoma, pailgės ir paties kalkuteko gyvenimas.

Maždaug prieš dešimt metų niekas dar nė girdėt nebuvo girdėjęs apie kalkuteko profesiją, tad niekas negali ir žinoti, kokia vidutinė eilinio kalkuteko gyvenimo trukmė. Kiek laiko aš išgyvensiu dirbdamas šitokį darbą? Vieni tvirtina: dešimt metų, kiti žada dvidešimt; bet kuriuo atveju mirti teks darbo vietoje. Kažin ar man iš tiesų rūpi, kiek dar trauksiu? Jeigu neišvengiamai, tik neaišku, anksčiau ar vėliau, išdeginsiu paskutinius smegenų likučius, kam sukti dėl to galvą dabar? Belieka deramai atpalaiduoti raumenis ir neužmiršti laikyti špygą kišenėje.

Išjudinęs visus kūne mazgais susimetusius raumenis, klestelėjau ant sofos, užsimerkiau ir lėtai vėl sujungiau dešinįjį ir kairįjį smegenų pusrutulius. Darbo diena baigėsi. Viskas atlikta tiksliai kaip iš vadovėlio.

Seniokas tuo tarpu sėdėjo prie stalo, priešais save pasidėjęs stambią kažkokio šuns giminaičio kaukolę, apsiginklavęs slankmačiu ir įsigilinęs į matavimus; čia pat jis skaičiais margino to paties pavyzdžio fotografiją.

— Na kaip, baigei? — paklausė.

— Viskas atlikta.

— Nelengva tau buvo dienelė, — pasakė jis.

— Dabar trauksiu namo kaip reikiant išsimiegoti. Rytoj arba poryt perskirstysiu duomenis ir dar po dviejų dienų vidurdienį pristatysiu jums. Viskas bus padaryta laiku. Tinka?

— Puiku, puiku, — sulinksėjo seniokas. — Tik neužmiršk: gyvybiškai svarbu, kad jokiu būdu nepavėluotum. Jei prisistatysi nors kiek vėliau nei vidurdienį, atsitiks nelaimė. Iš tiesų labai rimta nelaimė.

— Suprantu.

— Ir dar — maldauju, pasirūpink, kad niekas nepavogtų tų sąrašų! Jeigu jie pradings, galas mums abiem.

— Nesijaudinkite. Saugumo priemonių mus moko toli gražu ne juokais. Dar negirdėta, kad tabuliavimo duomenys per neapdairumą nuklajotų kur nors į šalį.

Iš kišenėlės, įtaisytos prie kairio pakinklio, išsitraukiau lankstaus metalo dėkliuką dokumentams, įdėjau į jį duomenų sąrašą ir užrakinau.

— Atidaryti šį dėkliuką galiu tik aš pats. Jei kas nors svetimas mėgins knebinėti užraktą, visas dėkliuko turinys bus sunaikintas.

— Labai gudriai sumanyta, — pripažino seniokas.

Aš įsibrukau dėkliuką atgal į slaptąją kišenėlę.

— Sakyk, ar tu tikrai nebealkanas? Liko dar keletas sumuštinių. Aš pats, pasinėręs į tyrinėjimus, paprastai ne kažin kiek tevalgau. Gėda būtų leisti tokiems gardėsiams sugesti.

Man vis dar žarna žarną rijo, tad be vargo sušlaviau likusius sumuštinius. Seniokas įpylė man dar vieną puodelį kavos.

* * *

Vėl įsirangiau į neperšlampamą apsiaustą, užsimaukšlinau apsauginius akinius, žibintuvėlį pasiėmiau į ranką ir patraukiau tuo pačiu požeminiu taku atgal. Seniokas šįsyk manęs nelydėjo.

— Aš išvaikiau tuos INKiščius ultragarso bangomis, tad bent kol kas jie neturėtų šmirinėti aplinkui, — užtikrino jis.

Nenutuokiau, kas galėtų būti tie INKiščiai, bet logika bylojo, kad tai — kažkokie požemių padarai, tad vien nuo minties, jog teks vienam maklinėti tamsoje, nugara ėmė bėgioti skruzdės. Tai, kad apie INKiščius ničnieko nežinojau: nei kokie jų įpročiai, nei kaip jie atrodo, nei kaip, jei prireiktų, nuo jų gintis — irgi nėmaž neguodė. Kairėje rankoje gniauždamas žibintuvėlį, o dešinėje — peilį, aš kaip įmanydamas pasidrąsinau ir leidausi kelionėn atgal.

Kai išvydau rausvarūbę apskritutę merginą, mojančią man žibintuvėliu ir einančią manęs sutikti, pasijutau išgelbėtas. Kone strimgalviais puoliau jos link. Ji kažką sakė, bet vėl kuo normaliausiai šniokščianti upė užgožė jos balsą. Skaityti iš lūpų irgi negalėjau — buvo per tamsu.

Ilgomis aliumininėmis kopėčiomis užsiropštėme aukštyn, į šviesą. Aš lipau pirmas, mergina — paskui mane. Anąkart, kai leidausi žemyn, buvo tamsu nors į akį durk, nemačiau išvis nieko, tad lyg ir nebuvo ko bijoti, bet dabar, grįžtant, — jau visai kitas reikalas. Pernelyg aiškiai įsivaizdavau aukštį — tas pat, kas siena užkopti į dviejų ar trijų aukštų namą. Norėjau stabtelėti atsipūsti ir šiek tiek sutelkti drąsą, bet mergina jau mynė man ant kulnų. Ką gi, juk pats visada sakau: saugumas — svarbiausia, tad taip ir nesustojau.

Per tą pačią drabužių spintą mudu sulindome atgal į kabinetą ir pagaliau išsivadavome iš neperšlampamos aprangos.

— Kaip sekėsi dirbti? — paklausė ji. Aš pirmą kartą išgirdau jos balsą: skambų ir švelnų.

— Ačiū, neblogai.

— Aš taip džiaugiuosi, kad priminei seneliui, jog jis išjungė mano balsą. Jei ne tu, visą savaitę nebūčiau galėjusi išleisti nė garselio.

— Kodėl iškart man to nepasakei? Juk galėjai parašyti raštelį. Tada ir pati būtum buvusi išvaduota kur kas greičiau, ir aš nebūčiau taip smarkiai suglumęs.

Ji vikriai apsisuko aplink stalą ir pasitaisė abu auskarus.

— Taisyklės yra taisyklės, — paaiškino.

— Jos draudžia bendrauti raštu?

— Viena iš jų — tokia.

— Hmmm...

— Draudžiama viskas, kas gali pasukti evoliuciją priešinga kryptimi.

— O! — tik žioptelėjau aš. Ir kas čia neseniai gyrėsi tobulai išmanąs saugumo priemones?

— Kiek tau metų? — staiga paklausė ji — lyg perkūnas iš giedro dangaus.

— Trisdešimt penkeri. O tau?

— Septyniolika. Iki šiol man dar niekad neteko matyti kalkuteko. Tiesa, ir su semiotekais niekad nebuvau susidūrusi.

— Tau tikrai tik septyniolika? — nustebęs paklausiau.

— Na taip, kodėl turėčiau meluoti? Man iš tiesų septyniolika. Pažiūrėjęs duotum daugiau, tiesa?

— Taip. Atrodai gal dvidešimties.

— Tai todėl, kad aš ir nenoriu atrodyti septyniolikos, — pareiškė ji. — Sakyk, ką iš tikrųjų reiškia būti kalkuteku?

— Mes esame normalūs, paprasti žmonės, tokie pat kaip ir visi kiti.

— Visi gal ir yra paprasti, bet anaiptol ne normalūs.

— Kai kas mano ir taip, — nesiginčijau. — Bet, matai, žmonės gali būti normalūs arba tiesiog normalūs. Turiu omeny paprasčiausius žmones, tokius, kurie gali atsisėsti greta tavęs traukinyje — o tu net nepastebėsi. Taigi mes — kuo paprasčiausi žmonės. Mes valgome, geriame alų — beje, tavo sumuštiniai buvo nepaprastai gardūs.

— Tikrai? — kaipmat nušvito ji.

— Nedažnai pasitaiko paragauti tokių puikių sumuštinių. Aš beveik vienas pats visus ir sušlamščiau.

— O kaip kava?

— Kava irgi buvo nebloga.

— Iš tikrųjų? O gal norėtum puodelio dabar? Tada mudu galėtume dar valandėlę pasėdėti ir pasišnekėti.

— Ne, ačiū, kavos aš jau prisisiurbiau į valias, — atsakiau. — Kol kas neįstengčiau nuryti nė lašo. Be to, man reikia kuo greičiau grįžti namo ir — į lovą.

— Kaip gaila.

— Man irgi gaila.

— Tuomet bent palydėsiu tave iki lifto. Koridoriai čia gana klaidūs. Lažinuos, pats net nerastum kelio.

— Tai jau ko gero.

Mergina paėmė kažkokį daiktą, iš pažiūros primenantį apskritą skrybėlaičių dėžutę, keliskart apvyniotą lipnia juostele, ir padavė man.

— Kas čia? — paklausiau.

— Senelio dovana tau. Atidarysi parsinešęs namo.

Pakilnojau dėžutę. Buvo gerokai lengvesnė, nei tikėjausi; o skrybėlės, atrodo, būta iš tiesų milžiniškos. Bandžiau dėžutę krestelėti. Viduje nė nebarkštelėjo.

— Atsargiai — dovana trapi, — perspėjo mergina.

— Ar ten koks nors suvenyras?

— Aš nežinau. Juk atidaręs pamatysi pats, argi ne taip?

Paskui mergina pasirausė rausvoje rankinėje ir ištraukusi įteikė man voką su banko čekiu. Įrašyta suma buvo netgi šiek tiek didesnė, nei tikėjausi. Įsidėjau čekį į piniginę.

— Išrašyti kvitą?

— Nereikia, — atsakė ji.

Mudu išėjome iš kabineto ir tuo pačiu begaliniu koridorių labirintu nužingsniavome atgal prie lifto. Merginos batelių kulniukai kaip ir anąkart maloniai kaukšėjo į marmurines grindis, tačiau jos putnumas man jau nebedarė tokio įspūdžio. Mudu žingsniavome petys petin, ir aš beveik visiškai užmiršau, kokia ji apkūni. Galbūt laikui bėgant ir visai priprasiu.

— Tu vedęs? — paklausė ji atsigręždama į mane.

— Ne, — atsakiau. — Buvau. Dabar — nebe.

— Ar išsiskyrėte todėl, kad tu tapai kalkuteku? Ne kartą girdėjau, jog kalkutekai neturi šeimų.

— Netiesa. Kai kurie kalkutekai puikiausiai gyvena šeimyninį gyvenimą. Vis dėlto... na taip, žinoma, dauguma stengiasi kopti karjeros laiptais, tad rūpintis namais nelieka laiko. Be to, mūsų darbas gerokai ištampo nervus, kartais būna ir labai rizikingas. Tad verčiau apsieiti be žmonos ir vaikų — juk nesinorėtų įstumti jų į pavojų.

— Ar taip atsitiko ir tau?

— Kai tapau kalkuteku, aš jau buvau išsiskyręs. Tad viena ir kita visiškai nesusiję.

— Atleisk, kad šitaip kamantinėju. Tiesiog iki šiol nepasitaikė sutikti nė vieno kalkuteko, o aš tiek daug norėčiau sužinoti.

— Kamantinėk kiek širdis geidžia.

— Na, tuomet... taip pat esu girdėjusi, kad baigę darbą kalkutekai būna tiesiog pritvinkę seksualinės energijos.

— Ooo, na... negaliu pasakyti. Gal ir taip. Dirbant mūsų mentalinė būsena būna iš tiesų... ypatinga.

— O su kuo tokiais atvejais miegi tu? Turi kokią nors nuolatinę draugę?

— Ne, nuolatinės neturiu.

— Tuomet su kuo tu miegi? Juk nesi iš tų, kurių visiškai nedomina seksas? Ir ne iš tų, kurie myli vyrus?

— Ne, ne iš tų, — patikinau ją.

— Tai su kuo tu miegi?

— Tikriausiai reikėtų sakyti, kad miegu su įvairiomis moterimis.

— O su manim permiegotum?

— Ne. Ko gero, ne.

— Kodėl?

— Tiesiog toks jau esu. Nemėgstu miegoti su pažįstamomis moterimis. Paskui pernelyg viskas susivelia. Vengiu ir tų, su kuriomis esu susijęs darbo reikalais. Juk man nuolat tenka susidurti su svetimomis paslaptimis, tad privalau kažkur nubrėžti ribą.

— Ar tikrai nenori miegoti su manim ne dėl to, kad esu stora ir bjauri?

— Klausyk, ne tokia jau tu stora, o bjaurumo — ir visai nebjauri, — pasakiau.

Ji patempė lūpą.

— Jeigu jau taip, ar tu paprasčiausiai nusižiūri kokią moterį ir suguli su ja?

— Na... taip.

— O gal pasinaudoji pardavinėjama meile?

— Esu išbandęs ir tai.

— O jeigu aš pasisiūlyčiau permiegoti su tavim už pinigus — ar tuomet sutiktum?

— Kažin, — atsakiau. — Juk aš dvigubai vyresnis už tave. Tai negerai.

— Su manim būtų kitaip.

— Galbūt. Ir vis dėlto, tik neįsižeisk, su tavimi aš tikrai nenorėčiau miegoti. Manau, taip bus geriausia visiems.

— Senelis sako, kad pirmajam vyrui, su kuriuo permiegosiu, turėtų būti daugiau nei trisdešimt. Ir dar jis sako, kad jei susikaupia tam tikras neišnaudotos seksualinės energijos kiekis, pradeda maišytis protas.

— Taip, tavo senelis sakė šitai ir man.

— Kaip manai, tikrai taip ir yra?

— Iš kur galiu žinoti? Aš ne biologas.

— O tu dosniai apdovanotas?

— Ką? — vos nepaspringau aš.

— Na... tiesiog kol kas aš pati nieko nenutuokiu apie savo seksualines paskatas, — paaiškino ji. — Taigi norėčiau išbandyti kuo daugiau skirtingų dalykų.

Pagaliau priėjome liftą. Šis laukė atidarytomis durimis. Kokia laimė!

— Na, tai iki kito karto, — pasakė ji.

Įlipau į liftą, ir durys, be garso slystelėjusios, iš karto užsivėrė. Aš atsišliejau į nerūdijančio plieno sieną ir atsidūsėjau iš visos širdies.

6 Šešėlis

Kai ji ant stalo priešais mane padeda pirmąjį seną sapną, man niekaip netelpa galvoj, kad tai galėtų būti senas sapnas. Kurį laiką žiūriu į daiktą priešais save, paskui pakeliu akis į ją. Bibliotekininkė stovi greta manęs, irgi žvelgia į tą daiktą. Kaip šitai gali būti „senas sapnas“? Pats žodžių junginio „seni sapnai“ skambesys lyg ir vertė tikėtis visai ko kito: galbūt kokių nors senų rankraščių, o gal kažko išvis migloto, neapčiuopiamo.

— Štai čia yra senas sapnas, — sako Bibliotekininkė. Jos balsas beaistris, skamba tarsi iš tolo; gali pamanyti, kad ji ne tiek aiškina man, kiek nori įsitikinti pati. — Ar veikiau reikėtų sakyti, kad senas sapnas yra čia, viduje.

Aš linkteliu, nors vis dar nieko nesuprantu.

— Paimk į rankas, — paragina ji.

Aš paimu ir žvilgsniu tyrinėju paviršių — bene pavyks aptikti bent menkiausią seno sapno pėdsaką? Tačiau taip ir nepastebiu jokios užuominos. Paprasčiausia gyvūno — nelabai stambaus gyvūno — kaukolė. Išdžiūvusi ir trapi, tarsi metų metus pragulėjusi saulėkaitoje; jeigu anksčiau kaulas ir buvo kokio nors atspalvio, dabar šis visiškai išblukęs. Atsikišęs apatinis žandikaulis amžiams sustingo vos vos atkragęs, tarsi gyvūnas būtų staiga suakmenėjęs, vos prasižiojęs kažką sakyti. Jau kadai tuščios akiduobės veriasi į tamsią kaukolės ertmę.

Kaukolė nepaprastai lengva, tarsi kone nemateriali. Net negaliu įsivaizduoti, kokios rūšies padaras kadaise alsavo joje. Nelikę nieko: nei kūno, nei šilumos, nei atminimo. Pačiame kaktos viduryje užčiuopiu šiurkštoką duobutę. Panašu į nulūžusio rago pėdsaką.

* * *

— Ar tai vieno iš Miesto vienaragių kaukolė? — klausiu Bibliotekininkės.

— Taip. Senas sapnas glūdi viduje.

— Ir aš privalau iš kaukolės perskaityti sapną?

— Toks yra Sapnų Skaitytojo darbas, — sako Bibliotekininkė.

— O ką turėsiu daryti su perskaitytais sapnais?

— Nieko. Tau tereikia juos skaityti — ir tiek.

— Kaipgi taip? — nesusigaudau. — Na taip, aš perskaitysiu iš kaukolės sapną — tai aišku. Bet kaip gali būti, kad paskui su juo nieko nereikia daryti? Šito nesuprantu. Tai kokia prasmė skaityti? Juk turėtų būti koks nors tikslas.

Ji linguoja galvą.

— Paaiškinti negaliu. Galbūt skaitydamas sapnus viską suprasi pats. Aš tik galiu parodyti, kaip skaityti.

Vėl padedu kaukolę ant stalo ir atsilošęs apžiūrinėju ją. Kaukolę supa gili tyla, primenanti tuštumą gryniausiu pavidalu. Toji tyla tvyro ne kaukolės paviršiuje, o prasismelkusi į vidų ir sūkuriuoja ten it dūmas, negalintis išsiveržti laukan. Ji beribė ir nesuvokiama, amžina — bekūnė vizija, mirganti kažkokiame taške tuštumoje.

Nuo jos dvelkia liūdesiu, neišmatuojamu grauduliu. Aš nepajėgiu išreikšti to žodžiais.

— Prašom parodyti, — tariu. Vėl paimu kaukolę nuo stalo, pajuntu saujoje trapų jos svorį.

Vos pastebimai šyptelėjusi Bibliotekininkė ima man iš rankų kaukolę ir nepaprastai kruopščiai nušluosto dulkes. Šiek tiek pašviesėjusią vėl padeda ant stalo.

— Štai kaip reikia skaityti sapnus, — pradeda aiškinti Bibliotekininkė. — Žiūrėk atidžiai. Tik turėk omeny, kad aš tegaliu tau parodyti — skaityti iš tikrųjų man neskirta. Tu — vienintelis, kuris gali skaityti senus sapnus. Pirmiausia štai šitaip atgręži kaukolę į save, paskui švelniai priglaudi delnus iš abiejų pusių.

Ji pirštų galiukais prisiliečia prie kaukolės smilkinių.

— O dabar žiūri tiesiai į kaktą. Nemėgink pragręžti jos akimis — žvilgsnį sukoncentruok švelniai. Jokiu būdu nevalia atitraukti akių nuo kaukolės. Kad ir koks ryškus būtų švytėjimas, nusigręžti tau negalima nieku gyvu.

— Švytėjimas?

— Taip, švytėjimas. Atsidūrusi tau prieš akis, kaukolė ims skleisti šviesą ir šilumą. Brauk pirštų galiukais tuos švytinčius ruožus. Šitaip ir skaitomi seni sapnai.

Mintyse iš eilės pakartoju nurodymus. Taip ir nepavyksta įsivaizduoti, apie kokį švytėjimą ji kalba ar kaip aš turėčiau jį pajusti, tačiau metodą lyg ir perprantu. Žvelgiu į kaukolę po liaunais jos pirštais, ir mane užgriūva nepaprastai stiprus deja vu pojūtis. Nejaugi kažkur jau esu matęs šią kaukolę? Tasai išblukęs, balzganas kaulo paviršius, duobutė kaktos viduryje... Kažkas nekantriai suspurda širdies gilumoje — lygiai taip pat kaip ir tąsyk, kai pirmąsyk išvydau Bibliotekininkės veidą. Ar tai tikro prisiminimo nuotrupa? O gal kažkaip išsikreipė pats laikas? Negaliu pasakyti.

— Kas nors negerai? — klausia ji.

Papurtau galvą.

— Viskas gerai. Manding, supratau, kaip skaityti. Leisk man pamėginti.

— Gal verčiau pirmiausia užvalgykime? — siūlo ji. — Kai pradėsi dirbti, užkandžiauti nebebus kada.

Ji atneša puodą su daržovių troškiniu ir pašildo ant krosnelės. Tiršta sriuba užkunkuliuoja, po visą kambarį pasklinda nuostabus aromatas. Bibliotekininkė išpilsto maistą į du dubenis, atriekia graikinių riešutų duonos ir patiekia šią paprastą vakarienę ant stalo.

Mudu susėdame priešais kits kitą ir valgydami nesikalbame. Troškinys labai gardus, kad ir paskanintas dar niekad neragautais prieskoniais. Pavalgęs jaučiu, kaip šiluma pasklinda po visą kūną. Bibliotekininkė atneša po puodelį karštos arbatos. Žolelių arbata — žalia ir vos vos karstelėjusi.

* * *

Netrunku įsitikinti, kad sapnams skaityti pastangų reikia kur kas daugiau, nei pasirodė iš jos aiškinimo. Šviesos siūleliai tokie smulkulyčiai, kad nors iš paskutiniųjų stengiuosi sukoncentruoti energiją pirštų galiukuose, man taip ir nepavyksta išnarplioti vaizdinių chaoso. Vis dėlto pirštais labai aiškiai jaučiu sapnų pulsavimą. Srautas teka veržliai ir galingai — nenutrūkstama, begalinė vaizdinių srovė. Mano pirštai kol kas neįstengia užčiuopti jokios konkrečios prasmės, tačiau labai aiškiai jaučiu urduliuojančią sapno tirštumą.

Kai man galų gale pavyksta išgliaudyti du sapnus, laikrodis jau rodo gerokai po dešimtos. Grąžinu Bibliotekininkei tuščią, išskaitytą kaukolę, nusiimu akinius ir imu trinti akis.

— Pavargai? — klausia ji.

— Šiek tiek, — atsakau. — Mano akys dar nespėjo prie to priprasti. Man jas peršti: prasismelkė pernelyg daug senų sapnų švytėjimo. Negaliu ilgai į juos žiūrėti — pernelyg stipriai skauda.

— Taip ir turi būti iš pat pradžių — mane dėl to perspėjo, — sako ji. — Tavo akys nepratusios prie šviesos, tad ir skaityti sunku. Kol kas dirbk neskubėdamas.

Bibliotekininkė nuneša seną sapną atgal į saugyklą ir ruošiasi namo. Atkelia krosnelės dangtį, mažyčiu semtuvėliu išsemia rusenančias žarijas ir supila jas į kibirėlį su smėliu.

— Nevalia įsileisti nuovargio, — perspėja ji. — Šitaip visuomet sakydavo mano mama. Tegul kūnas dirba iki visiško išsekimo, tačiau savastį visuomet pasilik sau.

— Geras patarimas.

— Tiesą sakant, aš nelabai žinau, kas yra tas dalykas, vadinamas „savastimi“; nenumanau nei ką ji daro, nei kaip ja naudotis. Tai tik žodis, kurį esu girdėjusi.

— Savastis — ne toks dalykas, kurį galėtum kaip nors panaudoti, — sakau aš. — Savastis tiesiog yra. Panašiai kaip vėjas. Gali tik justi jos judėjimą.

Ji užtrenkia krosnelės dangtį, nuneša išplauti emaliuotą puodą ir puodelius, o grįžta susisupusi į mėlyną šiurkščios medžiagos apsiaustą. Jis blyškiai mėlynas tarsi atplėšta dangaus skiautė, nešiotas jau tiek daug metų, kad sudūlėjo visi prisiminimai apie jo kilmę. Nugrimzdusi mintyse Bibliotekininkė stovi prie užgesintos krosnelės.

— Ar tu atkeliavai iš kokio kito krašto? — klausia ji, tarsi ši mintis jai būtų dingtelėjusi ką tik.

— Man rodos, taip.

— Ir kaip tas kraštas atrodė?

— Aš jau nebeprisimenu, — sakau jai. — Neįstengiu prisiminti nė vienos vienintelės menkiausios smulkmenos. Atrodo, kad drauge su šešėliu jie atėmė ir visus prisiminimus apie mano ankstesnįjį pasaulį. Galiu pasakyti tik tiek, kad jis buvo labai labai toli.

— Tačiau tokius dalykus kaip savastis tu vis dar supranti?

— Šiek tiek.

— Mano mama irgi turėjo savastį, — ima pasakoti ji. — Tačiau mama pradingo, kai man buvo vos septyneri. Galbūt taip atsitiko todėl, kad ji, panašiai kaip ir tu, irgi turėjo tą savastį.

— Pradingo?

— Taip, išnyko, ir tiek. Bet aš nenoriu kalbėti apie ją. Negerai yra kalbėti apie tuos, kurie pradingsta. Verčiau papasakok apie tą miestą, kuriame gyvenai. Juk ką nors vis tiek dar prisimeni?

— Prisimenu tik du dalykus, — sakau aš. — To miesto, kuriame aš gyvenau, nejuosė jokia siena, o mūsų šešėliai visuomet sekdavo iš paskos, kad ir kur eitume.

* * *

Taip, visi mes ten turėjome šešėlius. Ir niekad su jais nesiskirdavome. Tačiau vos atvykau į šį Miestą, šešėlį iš manęs atėmė.

— Drauge su šituo į Miestą tu negali įžengti, — perspėjo Vartų Sargas. — Arba palieki šešėlį, arba gali užmiršti bet kokią galimybę įeiti pro Vartus.

Ir aš sutikau paaukoti šešėlį.

Vartų Sargas paliepė man atsistoti atviroje erdvėje priešais Vartus. Buvo trečia valanda; popiečio saulėkaitoje mano šešėlis tvirtai prigludo prie žemės.

— Dabar stovėk ir nejudėk, — liepė man Vartų Sargas. Pats išsitraukė peilį ir kruopščiai ėmėsi rėžti šešėlio kontūrą, atskirdamas šešėlį nuo žemės. Šis rangėsi dar mėgindamas priešintis. Tačiau veltui. Vartų Sargas be didesnio vargo nurėžė nuo manęs tamsų pavidalą.

Atskirtas nuo kūno, šešėlis išsyk tarsi sumenko. Jis prarado jėgas.

Vartų Sargas padėjo šalin peilį.

— Ir kuriems galams tampeisi jį su savimi? — palingavo galvą. — Kai tik atskiri, keistas tai lieka padaras. Šiaip ar taip, tie šešėliai niekam tikę. Tik nereikalinga našta.

Aš prislinkau arčiau savo šešėlio.

— Atleisk, kol kas turiu tave palikti, — pasakiau jam. — Ne aš sugalvojau tave atskirti. Neturėjau kitos išeities. Ar galėsi kurį laiką pabūti vienas?

— Kurį laiką? Tai yra — kiek? — paklausė šešėlis.

Šito aš nežinojau.

— Ar esi tikras, kad vėliau nesigailėsi? — prislopinęs balsą paklausė šešėlis. — Šitaip neturėtų būti, dar paminėsi mano žodį. Išvis čia tvyro kažin kas negera. Žmogus negali gyventi be šešėlio, lygiai kaip ir šešėlis negali gyventi be žmogaus. O jie mus štai išskiria. Man tai nepatinka. Čia iš tikrųjų slypi kažkas pragaištinga.

Tačiau buvo per vėlu. Šešėlis jau buvo atskirtas nuo manęs.

— Kai tik įsikursiu, tuojau pat grįšiu tavęs pasiimti, — tikinau jį. — Išsiskiriame laikinai, ne amžiams. Mudu būtinai vėl būsime drauge.

Šešėlis tyliai atsiduso ir pakėlė į mane akis. Saulė pliskino mus abu. Mane be šešėlio ir mano šešėlį be manęs.

— Gal ir tikrai norėtum, kad taip būtų, bet kažin ar iš tikrųjų taip bus, — kalbėjo šešėlis. — Man ši vieta visiškai nepatinka.

Reikia mudviem sprukti iš čia ir grįžti ten, iš kur atvykome. Tau ir man — mums abiem.

— Kaip galime grįžti? Juk net kelio nežinome.

— Kol kas dar ne. Tačiau aš rasiu kelią, net jei dėl to tektų paaukoti viską. Mudviem reikia nuolat matytis ir kalbėtis. Juk tu ateisi manęs aplankyti, tiesa?

Aš linktelėjau ir uždėjau delną šešėliui ant peties, paskui grįžau pas Vartų Sargą. Kol mudu su šešėliu kalbėjomės, Vartų Sargas rankiojo akmenis ir svaidė juos į šalį.

Kai prisiartinau, Vartų Sargas į marškinių kraštą nusibraukė apdulkėjusias rankas ir viena didžiule letena apglėbė mane per pečius. Nė pats nesupratau, ar tai reikėtų suprasti kaip svetingumo ženklą — ar vis dėlto šitaip Vartų Sargas siekė atkreipti dėmesį į jo jėgą.

— Gali manimi pasikliauti, — pasakė jis. — Tavo šešėlis lieka gerose rankose. Maitinsime jį tris kartus per dieną, kartą — išleisime prasimankštinti. Tad nerimauti tikrai nėra dėl ko.

— Ar aš galėsiu retkarčiais su juo pasimatyti?

— Galbūt, — atsakė Vartų Sargas. — Jeigu man pasirodys, kad galima leisti jums susitikti.

— O ką man reikėtų daryti, jei panorėčiau šešėlį susigrąžinti?

— Kaip kažin ką, tu dar visiškai aklas, — pareiškė Vartų Sargas; jo letena tarytum prilipo man prie pečių. — Verčiau apsidairyk. Niekas šitame Mieste neturi šešėlio. Ir niekas iš tų, kuriuos įsileidžiame, niekad iš čia nebeišeina. Taigi tavo klausimas beprasmis.

Šitaip aš praradau šešėlį.

* * *

Kai išeiname iš Bibliotekos, aš pasisiūlau palydėti Bibliotekininkę namo.

— Visai nereikia lydėti manęs iki pat slenksčio, — sako ji. — Vaikščioti naktį viena aš nebijau, o tavo namai juk toli ir į visai priešingą pusę.

— Aš noriu pasivaikščioti su tavimi, — tikinu ją. — O jeigu trauksiu tiesiai namo, vis vien negalėsiu užmigti.

Petys petin mudu pereiname Senuoju tiltu į pietinį krantą. Vidurupy seklumoje auga gluosniai, juos siūbuoja žvarbus pavasario vėjas. Aštrus mėnulio pjautuvas žeria atšvaitus ant grindinio akmenų mums po kojomis. Ore tvyro drėgmė, grindinys slidus. Ilgi Bibliotekininkės plaukai surišti juostele ir subrukti po apsiausto apykakle.

— Tavo labai gražūs plaukai, — sakau aš.

— Tikrai? — nustemba ji.

— Nejaugi iki šiol niekas tau nesakė, kad tavo plaukai labai gražūs?

— Ne, — sako ji, žiūrėdama tiesiai man į akis, jos rankos sukištos į apsiausto kišenes. — Ar kalbėdamas apie mano plaukus kalbi dar ir apie kažką kita, kas slypi tavyje pačiame?

— Nejaugi? Manding, aš paprasčiausiai pasakiau, kad tavo plaukai gražūs, o taip ir yra.

Ji vos vos šypteli.

— Atleisk. Tikriausiai aš vis dar negaliu priprasti prie tavo kalbos manieros.

* * *

Gyvena ji Darbininkų kvartale — niūriame, slogiame pietvakariniame Pramoninio rajono kampe. Visas šis rajonas apleistas ir jau gerokai nutriušęs. Be jokios abejonės, kadaise kanalais nenutrūkstamu srautu plaukė baržos ir kateriai, tačiau dabar šliuzai jau seniai nebenaudojami, o išdžiūvusiame kanalų dugne liko tiktai glitaus dumblo sluoksnis, susiraukšlėjęs tarsi kokio priešistorinio gyvio oda. Pakrovimo dokai supleišėjo, plyšiuose įsišaknijo žolynai; tik platūs akmeniniai laiptai vis dar veda žemyn — iki to lygio, iki kurio krantinę andai sėmė vanduo. Iš klampaus purvo šen bei ten kyšo senų butelių kakleliai ar surūdijusių mechanizmų griaučiai, netoliese iš lėto pūva plokščiadugnė medinė valtis.

Palei kanalus eilėmis rikiuojasi ištuštėję fabrikai. Jų vartai užrakinti, langai niūriai žvelgia tuščiomis rėmų kiaurymėmis, gaisrininkų kopėčių turėklai visiškai nurūdiję, sienos pavirtusios susiraizgiusių vijoklių džiunglėmis.

Už šių fabrikų griaučių ir stūkso Darbininkų kvartalas. Niekas čia nebeprimena buvusios prabangos: gyvenamieji namai dabar išdalyti atskirais kambarėliais, kuriuose grūdasi nuskurdę darbininkai. Pastaruoju metu, aiškina man Bibliotekininkė, jiems vis sunkiau susirasti darbo. Fabrikai uždaryti, o buvusiems darbininkams tenka suktis kaip išmano, kai kurie imasi gaminti kokias smulkmenas, kurios gali praversti Miestui. Jos pačios tėvas irgi buvęs tokiu amatininku.

Akmeniniu tilteliu perėję paskutinį kanalą, atsiduriame rajone, kur gyvena ji, — tikroje namų Sangrūdoje. Tankiai užstatytame kvartale pastatai stirkso tarsi dantytos viduramžių pilies sienos bokšteliai, tarp jų raizgosi klaidus gatvelių ir skersgatvių tinklas.

Artėja vidurnaktis. Dauguma langų tamsūs, tik viename kitame dar mirksi žiburys. Bibliotekininkė ima mane už rankos ir vedasi gatvelių labirintu, tarsi sergėdamasi kažkieno plėšrių akių. Prie vieno namo ji sustoja ir palinki man labos nakties.

— Labanakt, — atsakau ir aš.

Paskui aš vienas užkopiu į Vakarinę kalvą ir grįžtu į savąjį būstą.

7 Kaukolė, Loren Bakol, biblioteka

Lauke jau buvo tamsu, purškė dulksna, gatvėmis plūdo srautai žmonių, traukiančių iš darbo namo. Užtrukau ištisą amžinybę, kol pasigavau taksi.

Net ir įprastomis aplinkybėmis pagauti taksi man nebūna taip paprasta. Tikriausiai reikėtų paaiškinti: vengdamas potencialiai pavojingų situacijų aš dažniausiai niekad nestabdau pirmųjų dviejų pro šalį važiuojančių laisvų taksi automobilių. Pasitaiko, kad taksistais apsimetinėja semiotekai; žiūrėk, tai šen, tai ten nugirsi gandą apie tokį netikrą taksi, nuvažiavusį nežinoma kryptimi drauge su ką tik darbą baigusiu kalkuteku. Žinoma, gandai gandais ir lieka, aš pats nepažįstu nė vieno kalkuteko, kurį būtų ištikusi tokia lemtis. Kita vertus, atsarga gėdos nedaro.

Dėl šitos priežasties visuomet važinėju autobusais arba metro. Bet šįkart jaučiausi toks pavargęs ir apsnūdęs, kad nenorėjau net pagalvoti apie perspektyvą spraustis į perpildytą vagoną per patį piką. Tad nutariau važiuoti taksi, net jei ir tektų sugaišti gerokai ilgiau. Galų gale patogiai įsitaisęs mašinoje, bent kelis kartus jau buvau benugrimztąs į snaudulį ir čia pat vėl pašokdavau, nors pavojaus signalas man tik pasivaidendavo. Kai tik parsirasiu namo, galėsiu kristi į lovą ir drūnyti, kiek širdis geidžia. Bet taksi — toli gražu netinkama miegui vieta.

Norėdamas išvaikyti snaudulį, sutelkiau dėmesį į beisbolo rungtynių transliaciją per taksi radiją. Šiaip jau aš beisbolu nesidomiu, tad patogumo dėlei nutariau sirgti už tą komandą, kurios žaidėjas tuo metu blokštu smūgiavo kamuoliuką — ir prieš besiginančią komandą. Mano palaikoma komanda atsiliko 3:1. Iš antrosios bazės smūgiuotojas dukart nepataikė į kamuoliuką, o kai trečiąsyk vis dėlto kliudė, bėgikas suklupo tarp antrosios ir trečiosios bazės, tad taško taip ir nepelnė. Komentatorius išvadino žaidimą klaikiu, ir netgi aš visiškai jam pritariau. Savaime aišku, pargriūti pasitaiko kiekvienam, bet kas gi klupinėja tarp antrosios ir trečiosios bazių vidur beisbolo rungtynių? Atrodo, šitokia apmaudi klaida beviltiškai sutrikdė manosios komandos metiką, ir šis švystelėjo kamuoliuką priešininko atmušėjui — padavė tarsi ant lėkštutės visiškai lengvai atmušamą kamuoliuką, ir priešininkas nedvejodamas kirto šį kairės žiūrovų tribūnos link ir pelnė dar vieną tašką.

Kai taksi privažiavo mano namus, rezultatas tebebuvo 4:1. Susimokėjau, valios pastangomis prasklaidžiau smegenyse susitelkusias ūkanas, pasiėmiau skrybėlaičių dėžutę ir išlipau. Dulksna beveik liovėsi.

Pašto dėžutėje — kaip iššluota. Atsakiklyje — irgi nė žinelės. Atrodo, šiuo metu aš niekam nereikalingas. Ir puiku. Aš pats šiuo metu irgi nieko nenoriu nė akyse matyti. Pasiėmiau ledo iš šaldiklio, nešykštėdamas įsipyliau viskio, šliukštelėjau lašelį sodos vandens. Tada nusirengiau, įsitaisiau lovoje po antklode ir ėmiau gurkšnoti. Jutau, kad bet kurią akimirką gali įveikti miegas, bet prabangą išgerti taurelę tiesiog privalėjau sau leisti. Pernelyg jau mėgstu tokį ritualinį intarpą, atskiriantį akimirką, kai įlipu į lovą, nuo akimirkos, kai užmiegu. Pagurkšnoti lovoje, pasiklausyti muzikos, paskaityti knygą... Valandėlės, man tokios pat brangios kaip ir mėgavimasis spalvingu saulėlydžiu ar kvėpavimas tyru oru.

Ištuštinau gal pusę taurės, ir čia staiga suskambo telefonas. Aparatas stovėjo ant apskrito staliuko per gerus du metrus nuo lovos kojūgalio. Net neketinau ropštis iš šilto guolio ir kėblinti tokio atstumo, tad tiesiog gulėjau ir žiūrėjau į plyšojantį telefoną. Jis sučirškė jau tryliktą, keturioliktą kartą, bet kas man darbo. Animaciniame filmuke tokiu atveju telefonas jau visas tirtėtų pakibęs ore, bet manajam, žinoma, taip neatsitiko. Aparatas kukliai tebetupėjo ant staliuko, atkakliai tebeskambėdamas. O aš gėriau viskį ir žiūrėjau į jį.

Ant staliuko greta telefono gulėjo mano piniginė ir peilis — ir dar ta skrybėlaičių dėžutė, kurią gavau dovanų. Staiga man dingtelėjo mintis, kad reikėtų ją atidaryti. Galbūt joje koks nors greitai gendantis produktas, kurį derėtų tuoj pat kišti į šaldytuvą? O gal koks gyvas padaras? O gal netgi kas nors „itin skubaus“? Vis dėlto jaučiausi pernelyg išsekęs. Be to, jei dovanai iš tiesų reikėtų ypatingo dėmesio, reikia manyti, tas, kuris ją įteikė, būtų perspėjęs, argi ne taip? Kai telefonas galų gale liovėsi skambėjęs, aš vienu gurkšniu išlenkiau viskio likutį, užgesinau naktinę lempelę ir užsimerkiau. Ilgokai virš manęs kybojęs milžiniškas juodas miego tinklas pagaliau nukrito ir apraizgė mane visą. Grimzdamas dar spėjau pagalvoti: nejaugi kas nors tikrai tikisi, kad suprantu, kas čia vyksta?

* * *

Kai galiausiai pabudau, lauke už lango tvyrojo prietema. Laikrodis rodė penkiolika po šešių, bet aš taip ir nesusigaudžiau — ryto ar vakaro. Užsitempiau kelnes ir kyštelėjęs nosį pro buto duris užmečiau akį į kaimynų kilimėlį prie durų. Ten gulėjo rytinis laikraštis, iš ko ir nusprendžiau, kad dabar turėtų būti rytas. Tokiomis dienomis kaip ši man pasirodo, kad prenumeruoti laikraštį — visai pravartu. Galbūt reikėtų tuo pasirūpinti ir man?

Vadinasi, išmiegojau dešimt valandų. Tačiau kūnas vis dar reikalavo poilsio. Šiandien lyg ir neturiu jokių skubių darbų, tad galėčiau sau patenkintas lįsti atgal į lovą. Bet tuoj pat persigalvojau ir nutariau keltis. Kelkis ir šviesk drauge su saule — toks mano šūkis nuo neatmenamų laikų. Palindau po dušu, kaip reikiant nusigremžiau visą kūną, paskui nusiskutau. Kaip visada, dvidešimt penkias minutes skyriau rytinei mankštai. Galiausiai atėjo metas pasirūpinti pusryčiais.

Šaldytuve buvo tuščia lyg iššluota. Pats metas papildyti maisto atsargas. Įsitaisęs prie stalo su stikline apelsinų sulčių, kibau sudarinėti pirkinių sąrašą. Primarginau visą popieriaus lapą, teko paimti kitą.

Sugrūdau nešvarius drabužius į skalbiamąją mašiną; kaip tik įnikau prie kriauklės gremžti savo teniso batelius, kai staiga prisiminiau paslaptingąją senioko dovaną. Metęs batus į šalį, skubiai nusiploviau rankas ir atsinešiau skrybėlaičių dėžutę. Didelė, bet labai jau lengva — kažko man dingojosi, kad tas lengvumas nieko gera nežada. Kur kas lengvesnė, nei turėtų būti dėžė su dovana.

Mane kažkodėl nukrėtė šiurpulys. Kad norite, vadinkite tai profesine nuojauta. Paskubomis apžvelgiau kambarį. Tylu nors vilku kauk. Beveik taip, tarsi būtų išjungtas garsas. Tačiau kai dėl visa ko pabandžiau kostelėti, išgirdau patį paprasčiausią kosulį. Paskui atlenkiau spyruoklinį peilį ir dunkstelėjau kriaunomis į stalą — visi šie veiksmai sukėlė tokį triukšmą, kokį ir turėjo sukelti. Tačiau kartą patyręs, ką reiškia garso pašalinimas, aš jau nebegalėjau atsikratyti įtarimų. Atidariau langą į balkoną. Išgirdau mašinų burzgimą ir paukščių čiulbėjimą. Lengviau atsidusau. Kad ir kaip ten būtų su ta evoliucija, o garsų pasaulyje neturėtų nelikti.

Atsargiai perpjoviau lipnią juostelę, stengdamasis nepažeisti to, kas yra dėžėje. Pačiame viršuje gulėjo suglamžytas laikraštis. Pasklaidžiau jį — Mainichi Shimbun, trijų savaičių senumo, jokių dėmesio vertų naujienų. Sulamdžiau popierius ir numečiau šalin. Dėžėje suglamžytų laikraščių buvo grūste prigrūsta: gal kokių dviejų savaičių numeriai, visi — Mainichi. Ištraukęs laikraščius radau dar vieną sluoksnį — polietileno? putplasčio? — vienu žodžiu, rutuliukų, dydžio sulig mažuoju piršteliu, paprastai naudojamų pakuotėms. Susėmiau juos ir išverčiau į šiukšlių dėžę. Tai bent dovanėlė, taip lengvai neprisikasi. Kai pašalinau didžiąją tų pusiau plastiko kamuoliukų klodo dalį, dugne išniro kažkoks ryšulys, ir vėl — susuktas į laikraščius.

Tai man visiškai nepatiko. Nuslinkau į virtuvę, atsinešiau skardinę kokakolos. Atsisėdau ant lovos krašto ir išmaukiau visą. Apkirpau nulūžusį nagą. Į balkoną purptelėjo paukščiukas juoda krūtinėle, nutūpė ant sulankstomo staliuko ir ėmė guviai lasioti trupinėlius. Taiki, rami rytinė scenelė.

Galiausiai kur dėsies, vėl sutelkiau dėmesį į tą laikraščių ryšulį; atsargiai iškėliau jį iš dėžės. Gumulas buvo be saiko apvyniotas lipnia juostele ir labiau nei bet ką kita priminė šiuolaikinio meno kūrinį. Kiek ištempto arbūzo formos — ir beveik nieko nesveriantis. Nurinkau viską nuo stalo, tada išlukštenau dovaną iš lipnios juostelės ir laikraščių pakuotės.

Tai buvo kažkokio gyvūno kaukolė.

Nuostabu, dingtelėjo man, tiesiog nuostabu. Nejaugi tas sukriošęs nuokvaka tikrai vylėsi, kad, gavęs šitai, apalpsiu iš laimės? Matyt, jam tikrai koks varžtas atsipalaidavęs, jeigu jau ėmėsi dovanoti kaukoles.

Forma kaukolė buvo panaši į arklio, tik gerokai mažesnė. Pasitelkęs visas savo kuklias biologijos žinias, sugebėjau išsiaiškinti, kad tai kažkokio ne itin stambaus žinduolio — kanopinio žolėdžio siauru snukiu — kaukolė. Nagi, pagalvokime. Mintyse perverčiau šį apibūdinimą atitinkančių gyvūnų katalogą. Elnias, ožys, avinas, asilas, antilopė... Nieko daugiau neįstengiau prisiminti.

Patupdžiau kaukolę ant televizoriaus. Labai stilinga. Jei būčiau Ernestas Hemingvėjus, tikriausiai užkelčiau ją ant židinio atbrailos greta elnio ragų. Tačiau mano bute židinio nėra. Nei židinio, nei indaujos, netgi drabužinės — ir tos nėra. Taigi tinkamiausia vieta kaukolei — ant televizoriaus.

Sugrūdau visą likusią pakuotę į šiukšliadėžę. Tik dabar pastebėjau dėžės dugne dar vieną daiktą — ilgą, irgi susuktą į laikraštį. Išvyniojęs ryšulį, radau nerūdijančio plieno židinio žnyples — lygiai tokias pat, kokiomis seniokas andai barškino savąją kaukolių kolekciją. Nejučia prisiminiau Berlyno filharmonijos dirigentą ir jo batutą iš dramblio kaulo.

— Gerai jau, gerai, mėginsiu žaisti pagal tavo taisykles, — burbtelėjau.

Prisiartinau prie kaukolės ir žnyplėmis pabarbenau į kaktą. Pasigirdo gailus mooou — tarsi būtų graudžiai sucypęs gana didelis šuo. Nieko panašaus į skardų barkštelėjimą, kokio tikėjausi. Gal ir keista, bet ir sunerimti nėra jokios priežasties. Jeigu ši kaukolė užgauta skleidžia šitokias gailias aimanas, nejaugi imsiu ginčytis su ja?

Barbenti kaukolę žnyplėmis greitai pakyrėjo. Atsisėdau ir paskambinau į Sistemą — norėjau pasitikrinti darbotvarkę. Atsiliepė mano atstovas ir pranešė priėmęs naują užsakymą — po keturių dienų, ar man tiks? Kuo puikiausiai, patikinau. Šovė į galvą mintis patikrinti, ar tikrai mano vardu gautas leidimas perskirstyti, bet tuoj pat nuvijau ją šalin. Jei tik prasižiočiau apie tai, niekaip neišvengčiau ilgų šnekų. Šiaip ar taip, visi popieriai tvarkingi, o ir dalį atlygio jau gavau. Be to, seniokas juk užsiminė saugumo sumetimais vengęs bet kokių kontaktų su agentais. Tad verčiau jau neprisivirti košės.

Maža to, mano santykiai su atstovu anaiptol nebuvo itin šilti. Aukštas, išsičiustijęs gal trisdešimties metų tipas, laikantis save pasaulio bamba. Su šitokiais aš išvis stengiuosi nešnekėti daugiau, nei verčia būtinybė.

Kuo skubiau užbaigiau dalykinį pokalbį ir padėjau ragelį. Nuslinkau į svetainę ir išsidrėbiau ant sofos su alaus bokalu rankoje. Įsijungiau vaizdo grotuvą, įdėjau Largo tempu su Hamfriu Bogartu. Šiame filme mane ypač žavi Loren Bakol. Žinoma, Bakol patinka man ir Didžiajame sapne, tačiau Largo tempu jos vaidybą pavadinčiau kone alegorine.

Žiūrint į ekraną, akys nejučia vis krypo į kėpsančią ant televizoriaus kaukolę. Tad sutelkti viso dėmesio į filmą man taip ir nepavyko. Sustabdžiau įrašą kaip tik ties ta vieta, kur herojus užklumpa uraganas, pažadėjęs sau filmo pabaigą pasižiūrėti vėliau, ir ėmiausi kliukinti alų, įsmeigęs žvilgsnį į tą daiktą ant televizoriaus. Nejučia atsėlino įtarimas: juk šitą kaukolę kažkur jau esu matęs. Tik kur? Ir kaip šitaip gali būti? Ištraukiau iš stalčiaus marškinėlius ir užmečiau ant kaukolės, kad galėčiau ramiai pasižiūrėti filmą iki galo. Pagaliau man pavyko sutelkti dėmesį į Loren Bakol.

* * *

Vienuoliktą valandą išėjau iš buto ir patraukiau į prekybos centrą prie stoties, paskui užšokau į gėrimų parduotuvę apsirūpinti raudonojo vyno, sodos vandens ir apelsinų sulčių atsargomis. Užsukau į cheminę valyklą, pasiėmiau švarką ir dvejus marškinius. Raštinės reikmenų parduotuvėje įsigijau parkerį, vokų, laiškinio popieriaus, metalo dirbinių krautuvėlėje — smulkiausio, kokio tik buvo, grūdėtumo galąstuvą. Paskui užsukau į knygyną, nusipirkau porą žurnalų, elektros prekėse — keletą lempučių ir garso kasetę, fotografinėse prekėse — „Polaroid“ fotojuostelę. Paskutinis sustojimas — muzikos prekių parduotuvė, kur išsirinkau keletą kompaktinių diskų. Tuo metu mano mažyčio automobiliuko užpakalinė sėdynė buvo jau grūste užgrūsta pirkinių maišais. Ko gero, aš iš prigimties sergu pirkimo manija. Kaskart, kai tik išlendu į miestą, grįžtu apsikrovęs kauge visokiausių smulkmenų tarsi voveraitė lapkritį.

Netgi šį automobilį įsigijau vien tam, kad turėčiau kuo važinėti po parduotuves. Nė nebūčiau jo pirkęs, bet nebeįstengdavau parvilkti namo glėbio prekių. Kartą, kaip tik tempdamas pirkinių maišą, lyg ir visai netyčia pasukau pro aikštelę, kur pardavinėjo naudotus automobilius. Susigundžiau užeiti ir išvydau galybę visokiausių senienų. Dėl ko jau ko, o dėl automobilių iš proto nesikraustau, ne kažin ką apie juos ir išmanau. Tad pasakiau pardavėjui tik tiek:

— Noriu automobilio — bet kokios markės, neprašmatnaus ir nedidelio.

Pagyvenęs pardavėjas jau buvo beišsitraukiąs katalogą, bet aš neketinau vartyti jokio katalogo. Pasakiau tam vyrukui, kad noriu kuo paprastesnės mašinos važinėti po parduotuves, kad ir pačios kukliausios. Greitkeliais važinėti neketinu, taigi nereikia, kad automobilis būtų greitas, nesiruošiu vežioti ir merginų, tad mašinos išvaizda irgi nesvarbu. Jokių pasivažinėjimų su šeima į gamtą. Nereikalingas nei galingas variklis, nei oro kondicionierius. Šunys nematė garso aparatūros, apsieisiu be stoglangio ar ypač patvarių padangų. Noriu padorios mažutės mašinytės, manevringos, ne per daug dūmijančios, ne per daug triukšmingos, o svarbiausia — kad nesulūžtų vos sėdus prie vairo. O jeigu ji būtų dar ir tamsiai mėlyna — išvis nuostabu.

Automobilis, kurį man pasiūlė pardavėjas, buvo geltonas. Ši spalva man nelabai prie širdies, bet visais kitais atžvilgiais mašina tenkino mane kuo puikiausiai. Kadangi modelis buvo senas, įsigyti ją galėjau už visiškai padorią kainą.

— Šitokios ir turėtų būti mašinos, — pareiškė man pardavėjas. — Tiesą sakant, man atrodo, kai kurie vairuotojai tiesiog nuo proto nušoko.

Aš ir nesiginčijau.

Štai taip įsigijau automobilį važinėti apsipirkti.

* * *

Pargabenau pirkinius namo ir patraukiau į artimiausią greitojo maisto restoranėlį. Užsisakiau krevečių salotų, svogūnų griežinėlių ir alaus. Krevetes man atnešė ištraukę tiesiai iš šaldiklio, svogūnai buvo patižę. Vis dėlto, kad ir kiek dairiausi, nepastebėjau, kad koks nors klientas piktai bilsnotų į padėklą ar skųstųsi padavėjai. Tad ir aš ramiai baigiau valgyti nekeldamas triukšmo. Nieko kito ir nevertėjo tikėtis.

Pro užkandinės langą mačiau miesto greitkelį, juo plūdo visokiausių markių, spalvų, dizaino automobilių srautas. Staiga prisiminiau tą linksmų plaučių senelioką ir rubuilę jo dukraitę. Kad ir kaip jie man patiktų, vis dėlto neįstengiau nuvyti minties, jog abu gyvena lyg ir ne visai šiame pasaulyje. Tasai absurdiškas liftas, drabužių spinta su praraja už galinės sienelės, INKiščiai, kad ir kas jie būtų, garso pašalinimas — po šimts, perskaitęs apie visa tai romane, nieku gyvu nepatikėčiau. Ir dar — kažkokio gyvulio kaukolė atminimui.

Laukdamas, kol atneš kavos, užsigalvojau apie putliąją merginą. Prisiminiau jos keturkampius auskarus, rausvą kostiumėlį, rausvus aukštakulnius batelius. Galvojau apie jos kūną, jos blauzdas, riebalų sluoksnį ant jos kaklo, veido bruožus... na, ir panašius dalykus. Kiekvieną smulkiausią detalę prisiminiau kone bauginamai ryškiai, bet tos detalės kažkodėl nebenorėjo susijungti į darnią visumą. Keista. Galbūt dėl to, kad jau senokai nemiegojau su antsvorio turinčia moterimi, dabar net nebepajėgiau susikurti išvis jokios apkūnios moters paveikslo.

Paskutinį kartą su storule mylėjausi tais pačiais metais, kai Karuidzavoje japonų „Raudonoji armija“1 įplieskė kruviną susišaudymą. Tos moters klubai ir šlaunys buvo iš tiesų įspūdingų gabaritų. Ji dirbo kasininke banke, ir mudu retsykiais maloniai pasišnekučiuodavome per langelį. Tad aš matydavau jos tik pusę: nuo juosmens aukštyn. Taip mudu ir susidraugavome, kartą nuėjome išgerti po taurelę, o baigėsi tuo, kad atsidūrėme vienoje lovoje. Ir tik tada, kai sugulėme, aš atkreipiau dėmesį, kokia neproporcingai stambi apatinė jos kūno dalis. Ji man paaiškino, jog taip yra dėl to, kad mokykloje ilgai žaidusi stalo tenisą, nors aš taip ir nesugebėjau perprasti ryšio. Kaip gyvas nesu girdėjęs, kad nuo stalo teniso gerokai išplatėja apatinė kūno dalis.

Vis dėlto jos apkūnumas buvo žavingas. Ausimi prigludęs prie jos klubo, pasijutau tarsi gulįs žalioje pievoje ramią pavasario popietę; jos šlaunys buvo stangrios tarsi naujutėlis futonas, minkšti kojų apvalumai grakščiai jungėsi ties gakta. Tačiau kai pažėriau komplimentų, girdamas jos grožybes, ji atsakė tik tiek:

„O, tikrai?“

* * *

Iš restorano patraukiau į biblioteką. Registratūroje prie staliuko sėdėjo jauna liekna mergina, ji įsigilinusi skaitė knygą minkštais viršeliais.

— Gal turite kokios nors medžiagos, susijusios su žinduolių kaukolėmis? — paklausiau jos.

— Atsiprašau? — ištarė ji, pakeldama akis.

— Medžiagos — susijusios — su — žinduolių — kaukolėmis, — pakartojau, tardamas kiekvieną žodį skyrium.

— Žin-duo-lių-kau-ko-lė-mis? — kone progiesmiu pakartojo ji. Nuskambėjo tiesiog žavingai: tarsi kokio eilėraščio eilutė.

Ji prikando apatinę lūpą ir susimąstė.

— Prašom luktelėti valandėlę. Tuojau pasižiūrėsiu, — ištarė ir apsisukusi kompiuterio klaviatūra surinko žodį ŽINDUOLIAI. Ekrane tuoj pat atsirado gal dvidešimt pavadinimų. Paskui ji brūkštelėjo šviesos žymekliu, ir geri du trečdaliai sąrašo akimoju išnyko. Tada ji paspaudė įrašymo į atmintį klavišą ir surinko dar vieną žodį: SKELETAI. Pasirodė septyni ar aštuoni pavadinimai, iš šių ji išsaugojo du ir įrašė į atmintį prie ankstesniųjų. Kaip kažin ką, bibliotekos gerokai pažengė į priekį. Tos dienos, kai knygų priešlapyje būdavo tvirtinamos kišenėlės registracijos kortelėms, atrodė tarsi koks išblukęs sapnas. Vaikystėje aš taip mėgdavau tuos antspaudus su įrašyta grąžinimo data.

Kol bibliotekininkė vikriai tarškino kompiuterio klaviatūrą, apžiūrinėjau ilgus jos plaukus ir grakščią nugarą. Nė pats dorai nesupratau, ką jai jaučiu. Ji buvo graži ir atrodė gana protinga — labai jau įgudusiai dorojosi su kompiuterio paieškos programomis. Nerastum nė menkiausios priežasties, kuri sutrukdytų pavadinti ją išties gundančia.

Spustelėjusi atitinkamą klavišą, visą sąrašą iš ekrano ji išspausdino ant popieriaus ir padavė man.

— Galite rinktis iš devynių knygų, — pasakė.

1. Žinduoliai — pažintinė enciklopedija

2. ŽINDUOLIAI: ILIUSTRUOTAS ATLASAS

3. ŽINDUOLIŲ SKELETAI

4. ŽINDUOLIŲ ISTORIJA

5. AŠ, ŽINDUOLIS

6. ŽINDUOLIŲ ANATOMIJA

7. ŽINDUOLIŲ SMEGENYS

8. GYVŪNŲ SKELETAI

9. KAULAI KALBA

Su skaitytojo kortele galėjau paimti ne daugiau kaip tris knygas. Išsirinkau iš sąrašo antrą, trečią ir aštuntą pavadinimus.

Penktasis ir devintasis irgi skambėjo gana viliojamai, bet iš pirmo žvilgsnio neatrodė, kad šios knygos mano tyrinėjimams galėtų smarkiai praversti, tad nutariau palikti jas geresniems laikams.

— Labai apgailestauju, bet Iliustruoto atlaso mes neduodame išsinešti — juo naudotis galite tik bibliotekoje, — pasakė mergina, rašikliu kasydamasi smilkinį.

— Man tai labai, labai svarbu. Prašau, na, nejaugi nepaskolinsite šios knygos vos vienai nakčiai? — ėmiau maldauti. — Grąžinsiu rytoj dar prieš vidurdienį, prižadu.

— Atleiskite, bet Iliustruotų atlasų serija labai populiari, o aš privalau laikytis bibliotekos taisyklių. Jei leisiu jums išsinešti knygą, skirtą naudotis tik skaitykloje, man smarkiai klius.

— Tik vienai nakčiai. Na, prašau. Niekas nė nesuuos.

Ji sudvejojo; tarp dantų kyštelėjo liežuvio galiukas. Toks dailutis rausvas liežuvio galiukas.

— Ką gi, gerai. Bet knygą būtinai grąžinsite rytoj pusę dešimtos ryto.

— Ačiū, — padėkojau.

— Prašom, — atsakė ji.

— Aš jums iš tikrųjų labai dėkingas. Galbūt galėčiau kaip nors įrodyti savo dėkingumą? Ar nenorėtumėte, kad padaryčiau kokią paslaugą?

— Taip, paslaugą man tikrai galėtumėte padaryti. Kitapus gatvės yra „Baskin-Robbins“ ledainė. Norėčiau dvigubos porcijos ledų vafliniame indelyje: apačioje pistacijų, viršuje mokos skonio. Ar galėtumėte man atnešti?..

— Pistacijų skonio ledai, o ant viršaus — mokos. Tučtuojau bus pristatyta!

Išskubėjau iš bibliotekos ir patraukiau tiesiai į „Baskin-Robbins“ ledainę.

Kai grįžau, ji tebeieškojo man knygų, tad aš taip ir parimau prie registracijos staliuko su dviguba ledų porcija rankoje. Du laikraščius skaitinėjantys seneliukai vogčiomis vis dirsčiojo į tokį neįprastą vaizdą. Dar laimė, kad ledai buvo kaip reikiant sušalę.

Kad pasijusčiau visiškai kvailai, trūko tik to, kad tirpdami imtų varvėti per rankas.

Ant stalo viršeliu aukštyn gulėjo atskleista bibliotekininkės knyga. Laiko keliautojas — Herberto Džordžo Velso biografija, antras tomas. Ne bibliotekos knyga. Greta jos — trejetas aštriai nusmailintų pieštukų ir saujelė sąvaržėlių. Sąvaržėlės! Kad ir kur eičiau pastaruoju metu, visur mėtosi sąvaržėlės. Ką tai galėtų reikšti?

Gal koks nors gravitacinio lauko svyravimas staiga užtvindė pasaulį sąvaržėlėmis? Vis dėlto tikriausiai tiesiog sutapimas. Niekaip negalėjau nusikratyti pojūčio, kad vyksta kažkas nenormalaus. Ar mane iš tiesų persekioja sąvaržėlės? Kad ir kur žengčiau, jų pilna visur, pakanka mesti žvilgsnį į šalį.

Kažkas ne taip. Kai pagalvoji, pastarosiomis dienomis man tarsi nejučia vis pakišama kažkokių keistenybių. Pirmiausia — gyvūnų kaukolės, štai dabar — sąvaržėlės. Man ėmė dingotis, kad formuojasi kažkoks sąryšis, bet susiek kad gudrus kaukoles su sąvaržėlėmis...

Netrukus pasirodė bibliotekininkė, nešina trimis tomais. Juos ji padavė man, o mainais iš manęs paėmė ledus.

— Labai jums ačiū, — padėkojo.

— Tai jums ačiū, — atsakiau aš.

Ji kone pakišo ledus po staliuku, kad nekristų į akį. Žiūrint iš viršaus, palenktas jos sprandas atrodė labai dailus, kone bejėgis.

— Beje, kam jums reikia tų sąvaržėlių? — paklausiau jos.

— Są-var-žė-lių? — progiesmiu pakartojo ji. — Popieriams susegti, kam gi daugiau? Visi jas naudoja. Argi jūs — ne?

Na taip, žinoma. Dar kartą padėkojau ir išėjau iš bibliotekos. Juk ir iš tikrųjų: sąvaržėles naudoja visi. Už tūkstantį jenų gali prisipirkti sąvaržėlių atsargų visam gyvenimui. Kodėl gi ne? Aš dar kartą užsukau į raštinės reikmenų krautuvėlę ir apsirūpinau sąvaržėlėmis visam gyvenimui. Tada jau patraukiau namo.

* * *

Parsiradęs į savo butą, pirmiausia išdėliojau į vietas produktus. Paskui sukabinau į spintą drabužius. Ir galiausiai greta kaukolės ant televizoriaus pažėriau saują sąvaržėlių.

Gražu. Netgi meniška. Nuostabus derinys: kaip pūkinė pagalvė su ledo gremžtuku. Arba rašalo buteliukas su salotomis. Išėjau į balkoną, kad iš tolėliau galėčiau geriau apžiūrėti kompoziciją ant televizoriaus. Tačiau taip ir nepastebėjau nė menkiausios užuominos, kuri susietų kaukolę su sąvaržėlėmis. O gal vis dėlto kokios nors sąsajos esama?

Atsisėdau ant lovos. Galvoje tuščia kaip dykumoje. Laikas slinko. Gatve pralėkė greitoji pagalba, paskui ją — ultradešiniųjų agitacinis autobusas. Įsinorėjau viskio, bet atsispyriau pagundai. Dabar man reikėjo ypač šviesios galvos.

Įsitaisiau virtuvėje ir ėmiausi sklaidyti bibliotekos knygas. Pirmiausia peržiūrėjau vidutinio dydžio žolėdžius žinduolius ir jų skeletų struktūrą. Pasirodo, pasaulyje esama kur kas daugiau vidutinio dydžio žolėdžių žinduolių, nei kada nors maniau. Vien elnių — gal trisdešimt rūšių.

Pasiėmiau kaukolę nuo televizoriaus, pasidėjau virtuvėje ant stalo ir įnikau į ilgą, varginantį darbą — lyginti ją su fotografijomis, kurias radau knygose. Po valandos ir dvidešimties minučių ir devyniasdešimt trijų rūšių kaukolių taip ir likau nežengęs nė žingsnio į priekį. Užverčiau visas tris knygas, sukroviau ant stalo kampo. Tada kaip reikiant pasirąžiau.

Ir ko man imtis dabar?

Paleidau Džono Fordo Tyliojo žmogaus vaizdajuostę.

Išsitiesiau ant lovos, galvoje burbuliavo klampi košė. Ir čia netikėtai sučirškė durų skambutis. Dirstelėjau pro akutę. Koridoriuje stovėjo pusamžis vyrukas „Tokijo dujų“ uniforma. Neatkabindamas grandinėlės, pravėriau duris.

— Eilinis patikrinimas, — pranešė žmogus.

— Luktelėkite minutėlę, — atsakiau.

Tada smukau į miegamąjį ir įsimečiau kišenėn peilį. Tas žmogus pasirodė kažkoks įtartinas. Dujų priežiūros inspektorius lankėsi pas mane ne daugiau nei prieš mėnesį.

Įleidau vyruką vidun ir vėl išsipleikiau ant lovos žiūrėti Tyliojo žmogaus. Inspektorius išsitraukė kažkokį įnagį slėgiui matuoti ir nupėdino į vonią tikrinti vandens šildytuvo, paskui patraukė į virtuvę, kur ant stalo tupėjo kaukolė. Neišjungęs televizoriaus pirštų galiukais nutykinau jam iš paskos ir užklupau žmogelį kaip tik tą akimirką, kai jis bruko kaukolę į juodą plastikinį maišą. Žaibiškai atlenkiau peilio geležtę ir šokau ant to tipo, užlaužiau jam rankas ties alkūnėmis, peilį prikišdamas prie pat nosies. Žmogelis akimoju metė savo grobį.

— Aš... neturėjau jokių piktų kėslų, — užsikirsdamas išmekeno jis. — Tiesiog pastebėjau tą daiktą... ir kažkaip akimirksniu jo įsigeidžiau. Nesusivaldžiau. Atleiskite.

— Dar ko, — prunkštelėjau aš. — Tučtuojau pasakai man tiesą — arba perrėšiu gerklę, — pagrasinau. Ne itin rimtas grasinimas, juo labiau kad peilis nė neatsidūrė jam prie gerklės, bet to pakako žmogelį įtikinti.

— Gerai, gerai, tik nieko man nedarykite! Pasakysiu visą tiesą! — verksmingai suaimanavo žmogelis. — Man sumokėjo už tai, kad įsigaučiau čionai ir pagrobčiau šitą daiktą. Gatvėje prie manęs pristojo tokie du tipai ir paklausė, ar nenorėčiau greitai užsidirbti penkiasdešimties tūkstančių jenų. Tuojau pat. O kai sėkmingai atliksiu užduotį, neva gausiu dar tiek pat. Nenorėjau su jais prasidėti, bet vienas jų — tikras gorila. Tikrai. Prašau, tik nežudykite manęs! Turiu dvi dukteris, mokosi vidurinėje mokykloje...

— Dvi tavo dukterys mokosi vidurinėje mokykloje?

— Taaaip...

— Kurioje?

— Vyresnioji lanko Šimuros valstybinę gimnaziją. Jaunesnioji ką tik pradėjo mokytis privačioje Futabos mokykloje Jocujoje.

Derinys visiškai neįmanomas: toks neįtikėtinas, kad vargu bau pavadinsi išgalvotu.2 Nutariau patikėti.

Dėl viso pikto iškrapščiau iš žmogėno kišenės piniginę ir patikrinau, kas joje. Penki šiugždantys naujintelaičiai dešimties tūkstančių jenų banknotai. Dar „Tokijo dujų“ darbuotojo identifikacijos kortelė ir spalvota šeimos nuotrauka. Abi dukterys — pasipuošusios prašmatniais naujametiniais kimono, nei vienos, nei kitos nepavadinsi tikra gražuole. Iš pažiūros niekaip neįspėčiau, katra mokosi Šimuroje, o katra — Futaboje. Daugiau piniginėje nebuvo nieko, išskyrus nuolatinį Sugamo-Šinanomačio linijos metro bilietą. Vyrukas atrodė iš tikrųjų nekenksmingas, tad užlenkiau peilio geležtę ir paleidau jį.

— Gerai jau, nešdinkis iš čia, — pasakiau grąžindamas piniginę.

— Ačiū, labai ačiū, — subruzdo dujų inspektorius. — Bet ką man dabar daryti? Pinigus tai paėmiau, o prekės taip ir nepristatysiu...

Aš net nenutuokiau, kas jo dabar laukia. Tuos semiotekus — o kad čia nagus prikišo jie, aš nėmaž neabejojau — džentelmenais vargu ar pavadinsi. Jie amžinai daro tai, kas tuo metu šauna į galvą. Štai kodėl dar niekam nepavyko perkrimsti jų veikimo būdo. Gali atsitikti, kad dabar jie iškabins šitam žmogeliui akis. Bet gali būti ir taip, kad įbruks dar penkiasdešimt tūkstančių jenų ir palinkės sėkmės kitą kartą.

— Sakai, vienas jų — tikras gorila? — paklausiau.

— Tai jau taip. Tikras pabaisa. O antrasis — visiškas mažius, gal pusantro metro ūgio, užtat apsirengęs prašmatniu kostiumu. Iš pažiūros abu — kieti vyrukai.

Paaiškinau vargšui žmogeliui, kaip išsmukti iš pastato per požeminį garažą. Namo gale buvo siauras, nekrintantis į akis išėjimas. Galbūt pro ten jam ir pavyks dingti nepastebėtam.

— Labai, labai jums ačiū, — vėl puolė dėkoti dujų inspektorius. — Prašau, tik nepraneškite apie tai mano kompanijai.

Gerai jau, gerai, nuraminau jį ir išstūmiau lauk. Užrakinau duris, vėl užkabinau grandinėlę. Nuėjau į virtuvę, ištraukiau kaukolę iš plastikinio maišo. Ką gi, bent jau vieną dalyką pavyko sužinoti: semiotekai šitos kaukolės nori.

Apsvarsčiau aplinkybes. Kaukolė — mano rankose, bet aš nenutuokiu, ką ji reiškia. Savo ruožtu jie žino — ar bent miglotai numano — ką ji reiškia, bet neturi pačios kaukolės. Vadinasi, kol kas — lygiosios. Šiuo metu aš galiu rinktis iš dviejų variantų: pirmas — atskleisti viską Sistemai, kad ji apgintų mane nuo semiotekų, o kartu apsaugotų ir kaukolę; ir antras — susisiekti su putliąja mergina ir iškamantinėti, kokios paslaptys slypi toje kaukolėje.

Pirmasis variantas man nepatiko. Pasipiltų nesibaigiantys beprasmiški kamantinėjimai ir tikrinimai. Mano santykiai su milžiniškomis organizacijomis visuomet buvo nekokie. Jos amžiais pernelyg nelanksčios, kiekvienam niekui sugaišta begalę laiko, be to, jose visuomet dirba tuntai kvailių.

Savo ruožtu antrasis variantas buvo neįgyvendinamas. Aš net nenutuokiau, kaip reikėtų susirasti putliąją merginą. Jos telefono numerio neturėjau. Žinoma, galėjau pats nueiti į jos senelio biurą, bet dabar jau atrodė, kad išeiti iš namų — pernelyg pavojinga. Be to, kaip įkalbėsiu apsaugą įleisti mane į pastatą?

Taigi apsispręsti nebuvo labai sunku: nedarysiu nieko.

Dar kartą lengvai kepštelėjau kaukolę nerūdijančio plieno židinio žnyplėmis. Ji atsiliepė taip pat kaip ir anksčiau: mooou. Slopi, graudi aimana, beveik galėjai pamanyti, kad toji dūsaujanti kaukolė — gyva. Nejaugi tai įmanoma? Paėmiau kaukolę į rankas. Paskui vėl barkštelėjau žnyplėmis. Ir vėl tas pats gailus garsas: mooou... Atidžiau apžiūrėjęs kaukolę nutariau, kad garsas sklinda iš vienos konkrečios jos vietos.

Barškinau ją žnyplėmis tol, kol pagaliau aptikau tikslų aimanomis atsiliepiantį tašką. Dejavimas sklido iš negilios gal dviejų centimetrų skersmens įdubos pačiame kaktos centre. Pabandžiau spustelėti duobutę pirštu. Lyg ir šiek tiek ruplėta... Tarsi toje vietoje būtų kas nulaužta. Kažkas, sakykime, panašaus į ragą...

Ragą?

Jeigu čia iš tikrųjų būta rago, vadinasi, gyvūnas ir teturėjo vieną ragą. Gyvūnas su vienu ragu? Dar kartą perverčiau iliustruotą žinduolių atlasą, ieškodamas žinduolio, kuriam vidury kaktos styrotų vienas ragas. Vienintelis lyg ir tinkamas variantas buvo raganosis. Tačiau ši kaukolė — tikrai ne raganosio: neatitinka nei dydis, nei forma.

Išsitraukiau iš šaldiklio ledo ir šliūkštelėjau taurėn gerą gurkšnį „Old Crow“. Jau vakarėjo, tad pats metas išgerti. Atsidariau šparagų skardinę; mėgstu šparagus. Pasidariau sumuštinį: skrudintos duonos riekutė su rūkytomis austrėmis. Tada įsipyliau dar vieną stiklą viskio.

Taigi. Patogumo dėlei sutinku pripažinti nelabai tikėtiną hipotezę, kad šitos kaukolės savininkas kadaise buvo, tarkime, vienaragis.

Už ko daugiau galėčiau užsikabinti?

Rankose aš laikau vienaragio kaukolę.

Puiku, pagalvojau, tiesiog nuostabu. Ir kodėl visos šitos keistenybės turėjo užgriūti mane? Kuo gi nusikaltau, kuo užsitraukiau visa tai ant savo galvos? Juk aš — tik pats paprasčiausias praktiškas vienišius kalkutekas. Nei aš labai ambicingas, nei godus. Neturiu nei šeimos, nei draugų, nei meilužės. Taupau pinigus. Kai išeisiu į pensiją, ramiai kur nors sau įsikursiu ir kibsiu mokytis griežti violončele arba graikų kalbos. Tad kaip, po šimts, sugebėjau įklimpti į šitokią kebeknę?

Išlenkęs antrą viskio taurę, atsiverčiau telefono abonentų knygą ir surinkau numerį.

— Prašom sujungti su skaitytojų aptarnavimo skyriumi, — ištariau.

Po dešimties sekundžių atsiliepė anoji ilgaplaukė bibliotekininkė.

— Kalba Žinduoliai: iliustruotas atlasas, — prisistačiau.

— Labas. Ačiū už ledus, — atsakė ji.

— Į sveikatą, — pasakiau. — Bet ar galėčiau paprašyti dar vienos paslaugos?

— Paslaugos? — pakartojo ji. — Nelygu kokios.

— Gal žvilgtelėtumėte, kokios turite literatūros apie vienaragius?

— Vie-na-ra-gius? — pakartojo ji.

— Ar aš per daug noriu?

Tyla. Tikriausiai ji svarsto, prikandusi apatinę lūpą.

— Norite, kad paieškočiau informacijos apie vienaragius? Kas jus domina?

— Viskas, — atsakiau aš.

— Klausykite, dabar penkiolika po keturių. O prieš uždarymą čia visada užgriūva minios žmonių. Gal ateitumėte rytoj iš pat ryto? Tuomet galėtumėte peržiūrėti viską ir apie vienaragius, ir apie triragius, ir apie visokius kitokius!

— Aš negaliu laukti. Bijau, kad tai labai labai skubu.

— O, tikrai? — lyg ir nusišaipė ji. — Kaip skubu?

— Tai susiję su evoliucija, — paaiškinau jai.

— E-vo-liu-ci-ja? — Atrodo, būsiu užklupęs ją iš netyčių. — Bet... juk kalbėdamas apie evoliuciją, jūs turite omeny tą milijonus metų trukusį vystymąsi, argi ne taip? Atleiskite, jei jūsų nesupratau, bet tuomet man visiškai neaišku, kodėl jums visko reikia šitaip skubiai. Ką gali lemti dar viena diena?

— Esama tokios evoliucijos, kuri trunka milijonus metų, bet esama ir tokios, kuri trunka vos tris valandas. Negaliu aiškinti telefonu. Tik noriu, kad patikėtumėte: tai iš tikrųjų skubu, gyvybės ar mirties klausimas. Tai nulems kitą žmogaus evoliucijos etapą.

— Panašiai kaip filme 2001: kosminė odisėja?

— Kaip tik taip, — patvirtinau. Tą filmą pats esu matęs daugybę kartų.

Ji nieko neatsakė.

— Negalite apsispręsti, ar aš — koks maniakas, ar šiaip nekenksmingas trenktas tipas? — ryžausi spėti.

— Pataikėte, — patvirtino ji.

— Neįsivaizduoju, kaip galėčiau jus įtikinti, bet aš — tikrai ne beprotis. Gal kiek riboto proto, gal kiek užsispyręs, bet pamišėlis tikrai nesu.

— Hm, — tiek teatsakė. — Ką gi, kalbate lyg ir pakankamai protingai. O ir bibliotekoje neatrodė, kad būtumėte smarkiai trenktas. Net pavaišinote mane ledais. Gerai jau, pusę septynių susitinkame kavinėje priešais biblioteką, kitapus gatvės. Tinka?

— Deja, viskas ne taip paprasta. Aš — na... atleiskite, negaliu dabar aiškinti visų smulkmenų, bet šiuo metu man nieku gyvu nevalia palikti savo buto be priežiūros. Labai atsiprašau, bet...

— Ar norite pasakyti... — Ji taip ir neužbaigė sakinio. Girdėjau, kaip nagais barškina į priekinius dantis. — Taigi, tariant tiesiai šviesiai, jūs pageidaujate, kad aš... atneščiau knygas iki pat jūsų durų. Šįkart jau tikrai trenktas sumanymas.

— Na taip, iš esmės sumanymas toks, — patvirtinau visai suglumęs. — Savaime suprantama, aš nereikalauju. Tik prašau.

— Bet labai jau daug prašote.

— Žinau žinau, — nuolankiai sutikau. — Bet jei papasakočiau, kiek man visko atsitiko, jūs net nepatikėtumėte.

Vėl stojo tyla.

— Dirbu šioje bibliotekoje jau penkerius metus, bet šitokio akiplėšos dar nepasitaikė nė karto, — užvirė ji. — Niekas neprašo pristatyti knygų į namus. Ir dar be jokio išankstinio užsakymo! Ar jums pačiam neatrodo, kad mažumą savavaliaujate?

— Tiesą sakant, kaip tik taip man ir atrodo. Aš labai labai apgailestauju. Suprantu, kad laužau visas įmanomas taisykles. Bet, patikėkite, neturiu kitos išeities.

— Nė pati nežinau, kodėl į tai veliuosi, — pareiškė ji. — Dabar trūko tik to, kad atsisakytumėte papasakoti, kaip iki jūsų nusigauti.

8 Pulkininkas

— Abejoju, ar dar kada nors tau pavyks susigrąžinti šešėlį, — sako man Pulkininkas ir gurkšteli kavos.

Jo laikysena — tipiška žmogui, pratusiam visą gyvenimą įsakinėti: nugara visiškai tiesi, kalba jis kiek atkišęs smakrą. Vis dėlto labai džiaugiuosi galėdamas pripažinti, kad net po ilgos karo tarnybos jis netapo pernelyg įkyrus nei mėgsta primetinėti kitiems savo valią. Išliko tik nepriekaištingos tvarkos pomėgis, be to, jis mielai puošiasi pasižymėjimo ženklais. Nepaprastai tykus ir nuolat susimąstęs Pulkininkas man — idealus kaimynas. Be kita ko, jis dar ir patyręs šachmatininkas.

— Kaip kad tave ir perspėjo Vartų Sargas, — toliau kalba senasis karininkas, — viena gyvenimo šiame Mieste sąlygų tokia: tau nevalia turėti šešėlio. O kita — tu negali niekur išvykti. Bent jau tol, kol Miestą supa Siena.

— Aš nežinojau, kad šešėlį prarasiu amžiams, — sakau. — Maniau — tik laikinai. Niekas man nieko nepaaiškino.

— Šiame Mieste išvis niekas nieko neaiškina, — atsako Pulkininkas. — Miestas laikosi savų įstatymų. Ir jam nėmaž nerūpi, ką tu žinai ir ko tu nežinai. Gaila...

— O kas laukia mano šešėlio?

— Nieko. Kurį laiką jis lauks tavęs ten, o paskui mirs. Ar po to, kai apsigyvenai čia, bent kartą jį matei?

— Ne. Kelis kartus bandžiau su juo susitikti. Tačiau Vartų Sargas neleido. Sakė: saugumo sumetimais.

— To ir reikėjo tikėtis, — Pulkininkas linguoja galvą. — Vartų Sargui patikėta rūpintis šešėliais. Tad visa atsakomybė gula ant jo pečių. Vartų Sargas kitąsyk būna iš tiesų nesukalbamas, kartais, kai neturi darbo, jo nuotaika ir visai subjūra. Savo paties klaidų jis nė už ką nepripažins. Tad nėra kas darą: gali nebent laukti, kada jam užeis geresnis ūpas.

— Ką gi, palauksiu, — sakau. — Ir vis dėlto nesuprantu: kuo aš galiu jį bauginti?

Pulkininkas užbaigia gerti kavą, išsitraukia nosinę, nusišluosto lūpas. Balta kvadratinė jo nosinė, kaip ir uniforma, jau gerokai apibrizgusi, bet švari ir išlyginta.

— Jis baiminasi, kad tu ir tavo šešėlis galite vėl susilieti į visumą.

Tai taręs, jis vėl sutelkia dėmesį į šachmatų lentą. Šie šachmatai gerokai skiriasi nuo įprastų — ir figūros, ir jų judėjimas kitokie. Dėl to senasis karininkas visada laimi.

— Beždžionė kerta vyriausiąjį šventiką, nepastebėjai?

— Tegul, — atsakau aš. Ir stumteliu sieną, atkirsdamas jo beždžionei kelią atsitraukti.

Pulkininkas linkteli ir vėl įdėmiai žvelgia į lentą. Sėkmės banga jau atplukdė pergalę beveik prie pat senojo karininko kojų. Tačiau atviros skerdynės jo netraukia: kur kas mieliau jis vieną po kitos naudoja karines gudrybes. Šitas žaidimas jam — ne būdas sudoroti priešininką, o galimybė patikrinti savo paties sugebėjimus.

— Ne taip jau lengva atsisakyti savo šešėlio ir paprasčiausiai palikti jį mirti, — sako jis, apsukriu manevru perkeldamas savo žirgą tarp sienos ir mano karaliaus. Dabar jau mano karalius lieka be priedangos. Dar trys ėjimai — ir senasis karininkas skelbs man matą.

— Ne, iš tikrųjų nelengva, — kalba Pulkininkas, pabrėždamas kiekvieną žodį. — Skausmas, kurį išgyveni, visiems vienodas, nors, žinoma, kai šešėlį nurėžia nekaltam vaikui, kuris dar nespėjo kaip reikiant su juo susigyventi, — tai vienas dalykas, ir jau visai kas kita, kada šešėlį praranda koks senas mulkis. Man pačiam, kai jie pribaigė mano šešėlį, buvo šešiasdešimt penkeri. Mudu jau buvome gyvenimą drauge nugyvenę.

— Kiek laiko šešėliai pragyvena, atplėšti nuo šeimininko?

— Priklauso nuo paties šešėlio, — sako senasis karininkas. — Kai kurie šešėliai gyvybingesni, kiti — ne tokie. Šiame Mieste atskirti šešėliai neišgyvena ilgai. Pernelyg atšiaurus klimatas, žiemos labai ilgos, snieguotos. Tik labai nedaugelis šešėlių sulaukia pavasario.

Aš apžiūrinėju padėtį šachmatų lentoje ir galiausiai pripažįstu pralaimėjęs.

— Tu dar nepralaimėjai — gali išlošti dar bent penkis ėjimus, — sako Pulkininkas. — Žinok, visuomet verta kovoti iki galo. Penki ėjimai — pakankamai daug, kad varžovas spėtų suklysti. Nė viename kare nei nugalėtojų, nei nugalėtųjų nebūna tol, kol nesibaigia paskutinis mūšis.

— Tuomet leiskite valandėlę pagalvoti, — prašau.

Kol svarstau galimus ėjimų variantus, Pulkininkas prieina prie lango, šiek tiek praskleidžia užuolaidas ir dirsteli laukan.

— Šios kelios savaitės bus tau pačios sunkiausios. Jausies tarsi sulaužytais kaulais. Kol nesuauga, ničnieko negali daryti. Patikėk.

— Norite pasakyti, jog nerimas mane kamuoja dėl to, kad mano šešėlis vis dar gyvas?

— Kaip tik taip, — linksi senasis karininkas. — Aš pats puikiausiai prisimenu tą pojūtį. Esi įstrigęs pusiaukelėje: tarp viso to, kas buvo, ir viso to, kas turi būti. Jautiesi suglumęs, netekęs pusiausvyros. Bet paminėsi mano žodį: kai tik kaulai suaugs, užmirši net ties kuria vieta buvo skilę.

— Turite omeny — kai tik išnyks mano savastis?

Pulkininkas neatsako.

— Atleiskite, kad šitiek klausinėju, — sakau. — Juk aš ničnieko nenutuokiu apie šį Miestą. Nežinau, kokios čia galioja taisyklės, kodėl reikalinga Siena, kodėl žvėrys kasdien išgenami už jos, o paskui pargenami. Visiškai nieko nesuprantu. O jūs — vienintelis, kurio galiu pasiklausti.

— Net ir aš pats nežinau visų taisyklių, — prislopinęs balsą atsako senasis karininkas. — Esama tokių dalykų, kurių negalima, o ir nedera aiškinti. Tačiau nerimauti tikrai nėra pagrindo. Kad ir savaip, bet Miestas sutvarkytas teisingai. Jei tau ko nors prireiks, jei tau ką nors reikės žinoti — visus tuos dalykus Miestas vieną po kito tau pateiks. Paklausyk, ką pasakysiu: šis Miestas tobulas. Sakydamas — tobulas, turiu omeny — užbaigtas. Jame yra absoliučiai viskas. Bet jei nesugebėsi to įžvelgti, jame nebus nieko — tik tobulas niekas. Gerai šitai įsidėmėk. Tik tiek ir galiu tau pasakyti — ar aš, ar kas kitas; viską turėsi išsiaiškinti pats. Atmerk akis, ištempk ausis, neleisk tinginiauti galvai. O jei tebeturi ir savastį — naudokis ja, kol dar gali.

* * *

Darbininkų kvartalas, kuriame gyvena Bibliotekininkė, priverstas tenkintis buvusio klestėjimo likučiais ir prisiminimais, o pietvakariuose išsidėstęs Valdininkų kvartalas palengva virsta blėstančios šviesos ir blunkančių spalvų rajonu. Čia žydinčio pavasario gaivuma seniai nuleipo vasaros karščiuose, o paskui visa ką pagraužė žvarbūs žiemos vėjai. Nestačiame šlaite, vadinamame Vakarine kalva, eilėmis išsidėstę dviaukščiai valdininkų gyvenamieji būstai. Pastatai, kuriuose andai buvo įrengti butai trims šeimoms su bendru koridoriumi, nudažyti baltai. Baltuoja kiekviena detalė: kraigo apkala, durys, langų rėmai. Nė vieno iš valdininkų būstų nejuosia tvora, tik prie verandų žaliuoja siaurutės gėlių lysvės. Gėlynai kruopščiai prižiūrimi: pavasarį juose sužysta krokai, medetkos, našlaitės; rudenį žiedais pasidabina astrai. Greta tų žydinčių gėlių baltos pastatų sienos tik dar labiau rėžia akį.

Žingsniuojant Kalvos šlaitu, nesunku įsivaizduoti buvusį rajono gyvybingumą: gatvėse krykštaujančius vaikus, ore plaukiančią fortepijono muziką, gardžius vakarienės kvapus. Pro beveik nepastebimas mano esybės dureles smelkiasi nežinia ar tikri, ar išgalvoti padūmavę prisiminimai.

Šis Kalvos šlaitas tik vėliau tapo Valdininkų kvartalu — kai jame, ką ir byloja pavadinimas, apsigyveno vyriausybės tarnautojai — ne paties aukščiausio rango, paprasti vidutiniai valdininkėliai. Dabar ir jie kažkur išnykę — tiktai kur?

Kai nebeliko valdininkų, čia apsigyveno atsargos karininkai. Paaukoję savo šešėlius, jie lindi čia tarsi pernykštės gyvačių išnaros; kiekvienas užsiima savais reikalais visų vėjų košiamame Vakarinės kalvos šlaite. Jiems jau nebeliko ką ginti, tad tiesiog kriošta lyg nusigyvenę dvariškiai po šešis kiekviename name.

Vartų Sargas paliepė man susirasti būstą viename tų Valdininkų kvartalo namų. Netrukus susipažinau ir su kaimynais, įsikūrusiais tame pačiame pastate: senuoju Pulkininku, keturiais jam pavaldžiais žemesnio rango karininkais ir seržantu, kuris ruošia valgį ir tvarko namus. Pulkininko žodis lemia viską — lygiai taip pat, kaip būdavo ir armijoje. Šie nusenę kariškiai visą gyvenimą rengėsi karui, dalyvavo manevruose, revoliucijose ir kontrrevoliucijose, kovojo ir atvirose kautynėse. Taip niekad ir nesukūrę šeimų, dabar jie — sukriošę vieniši pūzrai.

Kiekvieną rytą jie keliasi anksti, paskubomis pusryčiauja, o paskui, tarsi paklusdami nebyliam kažkieno įsakymui, kiekvienas imasi savo darbo. Vienas gremžia apsilaupiusius dažus nuo namo sienų, kitas remontuoja baldus, trečias kimba į vežimėlį ir darda Kalvos šlaitu žemyn, kur, prisikrovęs kupiną maisto produktų, velka jį į viršų. Apypietę visas savo pareigas jie jau atlikę, tad susirenka draugėn pailsėti ir likusią dienos dalį praleidžia kaitindamiesi saulėkaitoje ir dalydamiesi prisiminimais apie šlovingus praeities žygius.

* * *

Man skirtas kambarys yra antrame pastato aukšte, rytų pusėje. Beveik visą vaizdą pro langą užstoja čia pat dunksančios kalvos, tačiau Upę ir Bokštą su laikrodžiu vis dėlto matau. Sienų tinkas patamsėjęs, dėmėtas, o palangės užklotos storu dulkių sluoksniu. Kambaryje tik keletas baldų: sena lova, nedidelis pietų staliukas ir pora kėdžių. Ant langų kabo nubrizgusios, pelėsiais trenkiančios užuolaidos. Grindų lentos suklypusios, girgžda sulig kiekvienu žingsniu.

Rytais mane aplanko gretimame kambaryje gyvenantis Pulkininkas. Mudu drauge pusryčiaujame, paskui užtraukiame užuolaidas ir pritemdytame kambaryje žaidžiame šachmatais. Dienos šviesoje aš daugiau ir neturiu ką veikti.

* * *

— Iš tiesų liūdna, — sako Pulkininkas. — Toks jaunas vaikinas kaip tu šitokią gražią dieną neturėtų sėdėti užsisklendęs namuose.

— Tikrai, nelabai linksma, — sutinku.

— Vis dėlto turiu pripažinti, kad man pačiam — vienas džiaugsmas: jau nesitikėjau kada nors sutiksiąs šachmatų partnerį. Visų kitų šachmatai nėmaž nedomina. Tikriausiai likau vienintelis, kuriam vis dar smagu sulošti vieną kitą partiją.

— Sakykite, o kodėl jūs sutikote paaukoti šešėlį?

Seniokas valandėlę apžiūrinėja pro užuolaidos plyšelį prasismelkiančių saulės spindulių nurausvintus pirštus, paskui grįžta nuo lango prie stalo ir vėl įsitaiso priešais mane.

— Gaila, bet nė pats nežinau. Galbūt aš pernelyg ilgai gyniau šį Miestą ir tiesiog nebegalėjau pasitraukti. Jei būčiau persikėlęs kur kitur, visas mano gyvenimas būtų netekęs prasmės. Žinoma, dabar tai jau nebesvarbu.

— Nejaugi niekada nesigailėjote paaukojęs šešėlį?

— Aš išvis nieko nesigailiu, — sako senasis karininkas linguodamas galvą. — Niekada nedarau nieko, ko vėliau tektų gailėtis.

Aš siena kertu jo beždžionę, atverdamas plyšelį savo karaliui atsitraukti.

— Puikus ėjimas, — įvertina Pulkininkas. — Siena saugo nuo priešininko įsiveržimo ir išlaisvina karalių. Bet tuo pat metu suteikia galimybę mano žirgui...

Kol senasis karininkas svarsto kitą ėjimą, aš užkaičiu vandens dar porai puodelių kavos.

9 Apetitas, nusivylimas, Leningradas

Laukdamas jos, aš ruošiau vakarienę. Grūstuve sutryniau sūdytų slyvų, paruošiau iš jų saldžiarūgštį padažą. Plaktoje tešloje pakepinau keletą sardinių, patiekiamų su sluoksniuotos tešlos pyragaičiais; dar riebaluose paskrudinau jautienos šoninės su salierais. Išėjo visai nebloga vakarienė.

Laiko dar buvo, tad pasilepinau skardine alaus ir pasiruošiau užkandos: sojų padažu apšlakstytų laukinių imbierų ir žaliųjų pupelių su sezamo padažu. Tada išsitiesiau ant lovos ir žiūrėdamas į lubas klausiausi senų plokštelių.

Jau buvo gerokai po septynių, lauke visai sutemo. O bibliotekininkės vis dar nė ženklo. Galbūt turėdama laiko apmąstyti mano prašymą ji vis dėlto persigalvojo ir nutarė neateiti? Argi aš galėčiau dėl to ją kaltinti? Juk iš tiesų būtų kur kas protingiau neiti.

Vis dėlto, kai aš kaip tik rinkausi kitą plokštelę, sučirškė durų skambutis. Dirstelėjau pro akutę — taip, koridoriuje stovėjo ta pati mergina iš bibliotekos su knygomis glėbyje. Neatkabindamas grandinėlės pravėriau duris.

— Gal pastebėjai ką nors slampinėjant koridoriuje? — paklausiau.

— Nė gyvos dvasios, — atsakė ji.

Nukabinau grandinėlę, skubiai įsileidau merginą vidun ir nedelsdamas vėl užrakinau duris.

— Užuodžiu kažką nepaprastai gardaus, — pareiškė mergina. — Ar galiu užmesti akį į virtuvę?

— Prašom, gali traukti tiesiai ten. Bet ar esi tikra, kad aplink įėjimą nesitrainioja jokie įtartini tipai? Nevyksta jokie gatvės remonto darbai, niekas nesėdi kokiame automobilyje?

— Ničnieko, — atsakė ji, dunkstelėdama knygas ant virtuvės stalo. Paskui suskato iš eilės kilnoti visų puodų dangčius. — Ar visa tai pagaminai pats?

— Žinoma. Jeigu tik nori, pavaišinsiu ir tave. Tiesa, nieko labai įspūdingo negaliu pasiūlyti.

— Na ką tu. Kaip tik tokia vakarienė man labiausiai ir patinka.

* * *

Išdėliojau lėkštes ant virtuvės stalo.

Mudu sėdome valgyti. Aš dėbsojau kone išsižiojęs, kaip ji nerūpestingai, nekreipdama dėmesio į mane, šluoja vieną patiekalą po kito. Tai bent apetitas!

Prisikliukinau gerą stiklą „Old Crow“ su ledu, užkandai pasikepinau tofu, ant viršaus užbarsčiau smulkintų ridikų. Pasiūliau gėrimo ir merginai, bet ji atsisakė.

— Vis dėlto norėčiau gabalėlio to tofu, — paprašė ji. Pastūmiau jai, kiek buvo likę, o pats gurkšnojau jau be užkandos.

— Jeigu nori, dar turiu ryžių. Be to, galiu — tik žybt! — ir paruošti mišo sriubos, — pasiūliau.

— Nuostabu! — sušuko ji.

Paruošiau vytinto tuniuko sultinio; į mišo sriubą dar pridėjau jūros dumblių ir svogūnų laiškų. Patiekiau sriubą su ryžiais, užpiltais sūdytų slyvų padažu. Ir vėl nespėjau nė mirktelėti — o bibliotekininkė sudorojo viską. Liko tik pora slyvų kauliukų.

Ji net atsiduso patenkinta.

— Ooo, skanumėlis. Labai ačiū aukščiausios klasės virėjui, — padėkojo.

Kaip gyvas nesu regėjęs, kad šitokia laiba mergina įstengtų sunaikinti tokį kalną maisto. Tiesa, kaip virėjas, jutau didžiulį pasitenkinimą, maža to, tenka pripažinti, kad vakarienę ji dorojo su tam tikru žavesiu. Aš tiesiog netekau amo. Nors pajutau ir šiokį tokį šleikštulį.

— Klausyk, ar tu visada šitiek valgai? — nesusilaikiau.

— Na taip, maždaug tiek, — nėmaž nesuglumusi atsakė ji.

— Bet tu tokia liekna...

— Mano išsiplėtęs skrandis, — prisipažino ji. — Nesvarbu, kiek valgau, svorio nepriaugu.

— Tikriausiai maistui išleidi krūvą pinigų, — pratariau. Tiesą sakant, jos išsiplėtusiame skrandyje vienu kartu sutilpo mano rytdienos pietūs.

— Siaubingai daug, — sutiko ji. — Pravalgau beveik visą atlyginimą.

Aš vėl pasiūliau jai ko nors išgerti, ir šįsyk ji paprašė alaus. Ištraukiau iš šaldytuvo skardinę, o drauge, dėl viso pikto, — dvigubą porciją Frankfurto dešrelių ir jas sumečiau į keptuvę. Neįtikėtina, bet pats spėjau suvalgyti tik porą — visas likusias žaibo greitumu sušlavė ji. Po šimts, šita mergužėlė — tikra rijimo mašina!

Griebiausi paskutinio šiaudo — ištraukiau bulvių salotų, užverčiau ant jų gerą porciją jūros dumblių ir tuno konservų. Visa tai akimoju pranyko bedugniame jos skrandyje drauge su antru bokalu alaus.

— Dievulėliau, tikras rojus! — sumurkė ji. Aš pats beveik nė kąsnio nenurijau, bet tuštinau jau trečią stiklą „Old Crow“ su ledu.

— O desertui galiu pasiūlyti šokoladinio pyrago, — iškėliau baltą vėliavą aš. Savaime suprantama, bibliotekininkė tučtuojau kibo į jį. Netikėdamas savo akimis žiūrėjau į ją; man dingojosi, kad matau, kaip kąsnis stringa jai prigrūstoje gerklėje.

* * *

Galbūt kaip tik dėl šios priežasties aš taip ir nepatyriau erekcijos.

Paprastai šitaip man niekada neatsitinka; paskutinį kartą mano instrumentas reikiamu momentu atsisakė veikti bene tais metais, kai Tokijuje vyko olimpiada3.

— Nieko baisaus, neverta nusiminti, — bandė guosti ji.

Po deserto mudu išgėrėme dar po stiklą burbono ir po skardinę alaus, pasiklausėme muzikos ir galiausiai atsidūrėme lovoje. Ir, kaip jau sakiau, man neatsistojo.

Ji glaudėsi prie manęs visu nuogu kūnu. Ir glostė krūtinę.

— Kiekvienam gali šitaip atsitikti. Nereikia taip dėl to graužtis.

Tačiau kuo labiau ji stengėsi mane paguosti, tuo aštriau suvokiau, kad beviltiškai susimoviau. Prisiminiau kadaise kažkur skaitęs: suglebęs penis — estetiškai kur kas patraukliau nei erekcija. Bet šiomis aplinkybėmis tokia informacija ne kažin kiek teguodė.

— Kada tu paskutinį kartą miegojai su moterim? — pasiteiravo ji.

— Gal prieš dvi savaites, — atsakiau.

— Ir tąsyk viskas ėjosi sklandžiai?

— Žinoma, — pasakiau aš. Kodėl pastarosiomis dienomis visi taip domisi mano seksualiniu gyvenimu?

— Miegojai su savo mergina?

— Su perkama mergina, kurią išsikviečiau telefonu.

— Perkama mergina? Ir tu nejauti dėl to, na... kaip čia pasakius... gėdos?

— Na... ne.

— O paskui... nieko?

Kas tai? Kryžminė apklausa?

— Ne, — atsakiau. — Paskui mane taip užvertė darbais, kad neturėjau kada pasiimti drabužių iš valyklos, ką ir kalbėti apie kokią nors masturbaciją.

— Tai štai kur šuo pakastas, — įsitikinusi pareiškė ji.

— Koks šuo kur pakastas?

— Tu persidirbai. Turiu omeny, jei visą laiką įtemptai dirbai...

— Gal ir taip. — O gal priežastis ta, kad užvakar nemiegojau ištisas dvidešimt šešias valandas.

— O kuo tu dirbi?

— Na... mano darbas susijęs su kompiuteriais. — Tai mano įprastas atsakymas. Šitaip tvirtindamas ne taip jau ir smarkiai meluoju, be to, dauguma žmonių ne kažin kiek nutuokia apie kompiuterius, tad į smulkmenas ir nesigilina.

— Vadinasi — valandų valandos protinio darbo. Įsivaizduoju, kiek susikaupia įtampos, nenuostabu, kad paskui kurį laiką būni niekam tikęs.

Visai įmanomas paaiškinimas. Kai tave iš visų pusių užgriūva šitokia beprotybė, lieka tik džiaugtis, kad nenutiko kas blogiau, tik laikinai tapai impotentu.

— Ar nenorėtum priglausti ausies prie mano pilvelio? — pasiūlė ji, nuspirdama antklodę į kojūgalį.

Jos kūnas buvo lieknas ir labai dailus. Nė gramo riebalų, krūtys — išbrinkę pumpurai. Priglaudžiau ausį prie plokščio, glotnaus jos pilvo virš bambos; kad ir kaip neįtikėtina, bet nebuvo justi nė menkiausio iškilumo, kuris išduotų viduje sukauptas milžiniškas maisto atsargas. Nejučia prisiminiau magiškąjį Harpo Markso4 apsiaustą, suryjantį viską, kas tik pasitaiko akiratyje.

— Ką nors girdi? — paklausė ji.

Sulaikiau kvapą ir įsiklausiau. Bet išgirdau tik ramiai, ritmingai plakančią jos širdį.

— Ničnieko negirdžiu, — pasakiau.

— Tikrai negirdi, kaip mano skrandis virškina visą tą gausybę maisto? — suabejojo ji.

— Kažin ar virškinimas — labai triukšmingas procesas. Tiesiog skrandžio sultys skaido maistingąsias medžiagas. Žinoma, žarnyno veikla irgi vyksta, bet ji — irgi tyli.

— Bet aš pati puikiausiai jaučiu: skrandis taip ir kunkuliuoja. Pasiklausyk dar.

Man nesinorėjo judintis: šitokia poza tysojau gana jaukiai. Žvilgsniu tingiai naršiau pasišiaušusį plaukų kalnelį tiesiog prieš akis. Tačiau taip ir neišgirdau nieko, kas primintų skrandžio ar žarnyno veiklą. Nejučia prisiminiau sceną iš filmo Priešas apačioje. Tiesiog po mano ausimi geležinis jos skrandis slapta vykdė virškinimo operacijas — visai kaip tas povandeninis laivas, vadovaujamas Kurto Jurgenso.

Galiausiai pasidaviau ir kilstelėjau galvą nuo jos pilvo. Atsilošiau ant pagalvės ir apkabinau merginą per pečius. Užuodžiau jos plaukų aromatą.

— Gal turi toniko? — paklausė ji.

— Šaldytuve, — atsakiau.

— Norėčiau degtinės su toniku. Galima?

— Kodėl gi ne?

— Tu nori?

— Atspėjai.

Ji išsiropštė iš lovos ir nuogutėlė patraukė į virtuvę ruošti degtinės su toniku. Kol ji taisė gėrimus, užleidau savo mėgstamiausią Džonio Metiso albumą. Tą, kuriame yra daina „Teach Me Tonight“. Niūniuodamas vėl išsitiesiau lovoje. Dainavome visi drauge: aš ir mano suglebęs penis, ir Džonis Metisas.

— Kiek tau metų? — paklausė mergina, grįždama su gėrimais.

— Trisdešimt penkeri, — atsakiau. — O tau?

— Beveik trisdešimt. Žinau, atrodau jauniau, bet iš tikrųjų man dvidešimt devyneri, — prisipažino ji. — Pasakyk teisybę: gal tu — koks beisbolininkas ar ką?

Aš apstulbau taip, kad net apsilaisčiau krūtinę degtine su toniku.

— Kaip šitokia mintis šovė tau į galvą? — pasidomėjau. — Dievaži, gerus penkiolika metų nesu net lietęs beisbolo kamuoliuko.

— Nė pati nežinau, tavo veidas man pasirodė tarsi matytas per televiziją. Lyg ir beisbolo rungtynėse. O gal tave rodė per žinias?

— Nesu nuveikęs nieko, ką vertėtų rodyti per žinias.

— Tai gal reklamoje?

— Kad ne, — atsakiau.

— Ką gi, tikriausiai ten būta tavo antrininko. Bet į užkietėjusį kompiuterastą tu irgi nepanašus, — patylėjusi pridūrė. — Ne taip jau lengva tave perprasti. Mali kažką apie evoliuciją ir vienaragius, kišenėje nešiojiesi spyruoklinį peilį...

Ji dūrė pirštu į numestas ant grindų mano kelnes. Iš užpakalinės kišenės kyšojo peilis.

— O... — tarstelėjau aš. — Žinai, mano darbe atsarga gėdos nedaro. Aš apdoroju duomenis. Na, biotechnologijos ir panašūs dalykėliai... Tai susiję su korporacijos interesais. Pastaruoju metu kompiuteriniai piratai tik ir tyko nugvelbti, kas ne vietoj padėta...

Kaip kažin ką, ji nepatikėjo nė žodeliu.

— Ar nemanai, kad jau pats metas pasidomėti mūsų bičiuliais vienaragiais? Juk kaip tik dėl jų mane ir pasikvietei, argi ne taip?

— Ačiū, kad priminei, — pratariau aš.

Ji atšlijo nuo manęs ir paėmė dvi atsineštas knygas: Bertlando Kuperio Gyvūnų archeologiją ir Chorchės Luiso Borcheso Fantastinių būtybių knygą.

— Esmę galiu nusakyti keliais žodžiais, — prašneko ji. — Borchesas vienaragius apibūdina kaip pramanytas būtybes — panašiai kaip ir drakonus ar undines. Kuperis griežtai neatmeta tikimybės, kad vienaragiai kadaise galėjo iš tikrųjų egzistuoti; jis problemą vertina labiau iš mokslininko pozicijų. Deja, nei vienas, nei kitas tave dominančia tema nepateikia išsamesnių žinių. Net drakonams ar troliams — ir tiems skirta daugiau dėmesio. Spėju, kad vienaragiai, kaip sakoma, niekad nebuvo mėgėjai drumsti vandenį. Čia — daugmaž viskas, ką man pavyko aptikti bibliotekoje.

— Ir to per akis. Aš iš tiesų labai dėkingas. Bet turiu dar vieną prašymą. Gal paskaitytum man balsu svarbiausias vietas, o kitką galėtum papasakoti?

Pirmiausia ji atsivertė Fantastinių būtybių knygą. Štai ką sužinojome:

Vienaragių būta dviejų rūšių: vakarietiškųjų, kildinamų iš Graikijos, ir kiniškųjų. Šios dvi rūšys visiškai skiriasi ir išvaizda, ir tuo, kaip juos suvokė žmonės. Pavyzdžiui, štai kaip graikiškąjį vienaragį aprašo Plinijus:

Jo kūnas — kaip arklio, o galva — elnio, jo kojos — kaip dramblio, uodega — šerno, jis baubia kraupiu balsu, jo kaktos viduryje styro vienas juodas ragas, dviejų uolekčių ilgio; kalbama, kad šio laukinio žvėries neįmanoma sugauti gyvo.

O štai palyginimui ir kiniškojo vienaragio aprašas:

Jo kūnas — kaip elnio, o uodega — jaučio, jo kanopos — kaip arklio. Trumpas ragas, išaugęs kaktos viduryje — iš to paties kūno; nugaros kailis — penkių skirtingų susimaišiusių spalvų, o papilvė — rusva arba gelsva.

Abi vienaragių rūšys iš esmės skyrėsi ne vien išvaizda. Lygiai taip pat Rytai ir Vakarai nesutarė ir dėl charakterio bei simbolikos. Vakariečiai vienaragį laikė nuožmiu ir agresyviu žvėrimi. Dėl to ir ragas — metro ilgumo. Maža to, pasak Leonardo da Vinčio, būta vienintelio būdo sugauti vienaragį — reikėjo pakurstyti jo aistras. Vienaragiui reikėję pakišti nekaltą mergelę — ir šis, geismo apimtas, užmiršiąs kraugeriškus kėslus ir, užuot puolęs, padėsiąs galvą mergelei ant kelių. Kokia šiuo atveju rago paskirtis, abejoti netenka.

Kita vertus, kiniškasis vienaragis yra šventas gyvulys, turintis pranašo dovaną. Jis — vienas iš keturių palankių žmogui padarų drauge su drakonu, feniksu ir vėžliu, be to, jis laikomas svarbiausiu iš trijų šimtų šešiasdešimt penkių sausumos gyvūnų. Jo būdas nepaprastai švelnus, žengiąs jis be galo atsargiai, kad neužmintų ir nesužeistų net paties menkiausio gyvio, neėdąs jokio augančio žolyno, mintąs tik suvytusia žole. Jis gyvenąs tūkstantį metų, o vienaragio apsilankymas esąs didžio išminčiaus gimimo ženklas. Sakoma, kad Konfucijaus motina, nešiodama įsčiose busimąjį filosofą, sutiko vienaragį:

Po septyniasdešimties metų medžiotojai nudobė kiliną, ant kurio rago vis dar plaikstėsi skivytas kaspino, kurį užrišo Konfucijaus motina. Konfucijus nuėjo pažiūrėti vienaragio ir pravirko, nes nujautė, ką pranašauja to niekuo nekalto, paslaptingo gyvūno žūtis, — ir dar dėl to, kad kaspino skiautėje slypėjo jo paties praeitis.

Gyvūnas, vadinamas kilinu, kinų istorijoje dar kartą pasirodo tryliktame amžiuje. Planuoto įsiveržimo į Indiją išvakarėse Čingischano žvalgai vidury dykumos aptiko vienaragį. Šio vienaragio galva buvo kaip arklio, o kūnas — elnio. Jis buvo apžėlęs žaliu kailiu ir prašneko žmonių kalba: „Atėjo metas jums sugrįžti į savo viešpaties karalystę“.

Pasitaręs su išminčiais, vienas Čingischano ministrų šitaip paaiškino jam įvykį: gyvūnas buvęs čiao-šui — kilino atmaina. „Jau keturis šimtus metų šlovingoji armija kovojo vakariniuose kraštuose, — bylojo jis. — Dangus pasibaisėjo šitokiu kraujo praliejimu ir dabar per čiao-šui siunčia žinią. Dėl Dievo meilės, apsaugok imperiją nuo kraujo. Susivaldymas atneš tau neaprėpiamą džiaugsmą.“ Ir imperatorius atsisakė karo planų.

Rytuose — taika ir romumas, Vakaruose — agresija ir gašlumas. Vis dėlto ir vienu, ir kitu atveju vienaragis — pramanytas gyvūnas, vaizduotės vaisius, galintis įkūnyti bet kokią pageidaujamą savybę.

Be to, esama vienos delfinų rūšies, kitaip jie dar vadinami narvalais5 arba „jūrų vienaragiais“. Tik jų ragas — veikiau ne ragas, o labai ištįsusi viršutinio žandikaulio iltis, kyšanti viršugalvyje. Šis „ragas“ būna maždaug pustrečio metro ilgio, susisukęs spirale lyg sriegis. Vis dėlto šitas banginių šeimos gyvūnas yra labai retas ir viduramžių metraščiuose neaptinkamas.

Tiesa, mezozojaus eroje egzistavo ir daugiau vienaragius primenančių gyvūnų, bet ilgainiui jie išnyko.

Bibliotekininkė atsivertė Gyvūnų archeologiją.

Mezozojaus periodu, tai yra maždaug prieš dvidešimt milijonų metų, Šiaurės Amerikos žemyne gyveno dviejų rūšių atrajojantys žinduoliai. Viena jų — cintetokerusai, kita — kuranokerusai. Ir vieni, ir kiti turėjo po tris ragus, tačiau vienas jų — akivaizdžiai atskiras ir ilgesnis už kitus.

Cintetokerusas — nelabai stambus gyvūnas, primenantis arklio ir elnio hibridą; abiejuose jo smilkiniuose augo po ragą, o trečiasis ilgas Y formos virbas styrojo iš nosies galo. Tuo tarpu kuranokerusas — šiek tiek apvalainesnio snukio, du panašūs į elnio ragai stiebėsi viršugalvyje, o trečiasis, papildomas, buvo riestas, užsilenkęs atgal. Tiesą sakant, pakankamai groteskiškos išvaizdos padarai.

Tarp žinduolių vieną ar bent jau nelyginį skaičių ragų turintys gyvūnai — retenybė, juos išvis galima laikyti evoliucijos anomalija. Jie — tarsi kokie evoliucijos nelaikšiai našlaičiai; gyvūnai su neporiniu ragų skaičiumi gana greitai išnyko nuo žemės paviršiaus. Netgi tarp dinozaurų milžinas triragis triceratopsas buvo išimtis.

Kadangi gyvūnui ragai yra artimos kovos ginklai, trijų — akivaizdžiai per daug. Kaip smeigiant šakute, taip ir ragais: kuo daugiau smaigalių, tuo labiau padidėja paviršiaus pasipriešinimas, taigi tuo sunkiau ir įsmeigti. Maža to, atsižvelgiant į dinamikos dėsnius, galima drąsiai tvirtinti, kad manipuliuojant trimis ragais gerokai išauga rizika kliudyti pašalinius, pakeliui pasipainiojusius objektus — kartu padidėja pavojus nė vienu iš trijų ragų taip ir nepersmeigti tikrojo priešo.

Tuo atveju, jeigu gyvūnas susiduria su keliais priešais iš karto, trys ragai smarkiai apsunkina judėjimo laisvę; triragis gyvūnas būtų nevikrus, jis negalėtų pakankamai sparčiai ištraukti ragų iš vieno užpuoliko kūno ir čia pat nukreipti jų į kitą. Šie trūkumai ir lėmė triragių gyvūnų išnykimą: kur kas pranašesni buvo tie, kurie turėjo du arba vieną ragą.

Savo ruožtu dviejų ragų pranašumą prieš vieną liudija viso gyvūno kūno ašinė simetrija. Visų gyvūnų sandara remiasi pusiausvyra tarp kairės ir dešinės kūno pusės, taigi ir kūno jėga vienodai paskirstyta į dvi dalis, o tai atitinkamai lemia ir augimo bei judėjimo būdą. Šitokia simetrija būdinga nosiai ir netgi burnai, tad šių organų funkcijos iš esmės padalytos į dvi dalis. Bamba, savaime suprantama, yra viena, bet ją iš dalies galima laikyti rudimentiniu organu. O penis, priešingai, sudaro porą su vagina.

Užvis svarbiausias organas šiuo atveju yra akys. Ir puolant, ir ginantis akys atstoja savotiškus stebėjimo bokštus, tad veiksmingiausiai panaudojamas toks ragas, kuris yra arčiausiai akių. Geriausias pavyzdys — raganosis, kurį iš esmės galima vadinti „vienaragiu“. Tačiau raganosį vargina labai stipri trumparegystė, štai kodėl ragą jis turi tik vieną. Taigi, vertinant praktiniu požiūriu, raganosį drąsiai galima laikyti luošiu. Tačiau, nepaisant šio potencialiai mirtino trūkumo, raganosiai vis dėlto išgyveno — dėl dviejų tarpusavyje nesusijusių priežasčių: viena — jie žolėdžiai, o antra — jų kūną dengia kieta tarsi šarvas oda. Tad gintis ragu jiems nelabai ir prireikia. Dėl šios priežasties pagal kūno tipą raganosiai priskirtini triceratopsų kategorijai.

Vis dėlto visuose vienaragių atvaizduose, kiek tik įmanoma jų surasti, iš karto krinta į akis, kad jie — visai kitokio tipo gyvūnai. Jų kūno nedengia šarvas; jie tokie pat bejėgiai kaip ir elniai. Jei, be viso šito, vienaragiai buvo dar ir trumparegiai, šis trūkumas galėjo būti lemtingas. Smarkiai neprimatančių vienaragių neišgelbėtų netgi ypač išsivysčiusi uoslė ar klausa. Bet kuriam plėšrūnui jie taptų lengvu grobiu. Be to, turėdamas tiktai vieną ragą, per nelaimingą atsitikimą vienaragis prarastų paskutinį ginklą.

Yra ir toks vieno rago trūkumas: gana sunku smogti juo visa jėga — panašiai kaip ir priekiniai dantys dėl pusiausvyros principų negali smulkinti maisto tokia pat galia kaip krūminiai. Kuo didesnė masė, tuo didesnis ir stabilumas, kai veikiama jėga. Akivaizdu, kad vienaragiai turėjo būti ištisas fiziologinių dinaminių defektų rinkinys.

* * *

— O tu tikra meistrė, kai reikia ką nors išaiškinti, ar ne? — pertraukiau ją.

Ji smagiai nusišypsojo ir dviem pirštais perbraukė man per krūtinę.

— Mąstant logiškai, — tęsė ji, — peršasi išvada, kad vienaragius nuo išnykimo galėjo išgelbėti viena vienintelė aplinkybė. Tai labai svarbu. Gal galėtum pasiūlyti mintį, kokia ta aplinkybė?

Sunėriau rankas ties ta vieta, kur buvo jos pirštai, ir susimąsčiau, bet jokio protingo atsakymo taip ir nesugalvojau.

— Gal jie tiesiog neturėjo jokių natūralių priešų? — ryžausi spėti.

— Bingo! — sušuko ji ir pakštelėjo man į lūpas. — O dabar pagalvok: kokių reikia sąlygų, kad gamtoje koks nors gyvūnas neturėtų priešų?

— Na, visų pirma izoliacijos. Pavyzdžiui, žvėris apsigyvena tokioje vietoje, į kurią joks grobuonis negali įsigauti, — ėmiausi svarstyti balsu. — Sakykime, kokiame nors aukštame plokščiakalnyje, kad ir tokiame kaip Konano Doilio Paslaptingoje šalyje. Arba kokioje nors gilioje įduboje, pavyzdžiui, krateryje.

— Nuostabu! — šūktelėjo ji, smiliumi tapšnodama tiesiog man virš širdies. — Iš tikrųjų ir esama vieno seno liudijimo — aprašoma, kaip buvo aptiktas vienaragis, gyvenęs kaip tik tokiomis sąlygomis.

Aš tik gurktelėjau seilę. Oi...

Ji vėl ėmėsi dėstyti:

Tas dalykėlis buvo atrastas 1917-aisiais, per Pirmąjį pasaulinį karą, Rusijos fronte rugsėjo mėnesį, likus vos mėnesiui iki Spalio revoliucijos; tuo metu valdė Kerenskio kabinetas — prieš pat bolševikų surengtą perversmą.

Ties pačia fronto linija Ukrainoje vienas rusų pėstininkas, rausdamas apkasą, iškasė neregėtą daiktą. Ir numetė šalin pamanęs, kad tai karvės, o gal briedžio kaukolė. Jei viskas būtų tuo ir pasibaigę, radinys ir būtų likęs amžiams palaidotas istorijos užmarštyje. Vis dėlto atsitiktinumas lėmė kitaip: leitenantas, kuriam minėtasis kareivis buvo pavaldus, visai neseniai buvo baigęs biologijos studijas Petrogrado universitete. Šis leitenantas išsyk atkreipė dėmesį, kad iškastoji kaukolė — neįprasta, tad parsinešė ją į štabą ir kruopščiai apžiūrėjo. Ir netruko išsiaiškinti, jog radinys — kažkokio iki šiol nežinomo gyvūno kaukolė. Jis tučtuojau pranešė šią žinią universiteto biologijos fakulteto dekanui ir paprašė atsiųsti tyrinėtojų grupę. Savaime suprantama, jokios ekspedicijos jis taip ir nesulaukė. Rusijoje tuo metu prasidėjo perversmas, tvyrojo visiška sumaištis. Svarbiausias rūpestis buvo maistas, šaudmenys, vaistai. Tai šen, tai ten įsiplieksdavo streikai, trūkinėjo ryšiai, tad mokslininkų grupei nusigauti iki fronto linijos buvo visiškai neįmanoma. O net jei jiems ir būtų pavykę prisistatyti į vietą, sąlygos kasinėjimams, švelniai tariant, nebuvo pačios palankiausios. Patirdama vieną pralaimėjimą po kito, Rusijos armija vis labiau traukėsi, fronto linija stūmėsi į rytus. Labai galėjo būti ir taip, kad kaukolės radimvietė jau buvo atsidūrusi vokiečių teritorijoje.

Pats leitenantas irgi susilaukė gėdingo galo. Tų pačių metų lapkričio mėnesį buvo pakartas ant telegrafo stulpo. Visos telegrafo linijos tarp Ukrainos ir Maskvos stulpai buvo gausiai nukabinėti pakaruokliais — iš buržuazijos kilusių karininkų kūnais. O tasai leitenantas tebuvo ką tik iškeptas biologas, kokia nors politika jam buvusi nebuvusi...

Vis dėlto vos keliomis dienomis anksčiau, nei bolševikai užgrobė valdžią, leitenantas susiprato patikėti kaukolę sužeistam kareiviui, kuris buvo demobilizuotas ir išsiųstas namo. Leitenantas pažadėjo, neva kareivis gausiąs solidžią kompensaciją, jeigu įteiksiąs saugiai dėžėje supakuotą kaukolę tiesiog į rankas biologijos fakulteto dekanui. Tačiau kareivis, net išrašytas iš karinės ligoninės, delsė iki kitų metų vasario ir tik tada susiruošė į Petrogrado universitetą — ir, žinoma, rado jį uždarytą neribotam laikui. Dauguma dėstytojų buvo arba išvaikyti, arba patys paspruko iš šalies. Universiteto atidarymo perspektyvos buvo labai miglotos. Kareiviui neliko kitos išeities, kaip atidėti bandymą išsireikalauti kompensaciją geresniems laikams. Kaukolę jis paliko saugoti svainiui, kuris Petrograde laikė arklides, o pats grįžo į gimtąjį kaimą už gerų trijų šimtų kilometrų nuo buvusios imperijos sostinės. Dėl nežinomų priežasčių kareivis į Petrogradą niekada nebegrįžo, tad kaukolė taip ir liko gulėti arklidėse visų užmiršta.

Į dienos šviesą ji vėl išniro tik 1935-aisiais. Petrogradas jau buvo pervadintas Leningradu. Leninas — miręs, Trockis — ištremtas, visą valdžią į savo rankas jau buvo susigrobęs Stalinas. Leningrade niekas nebejodinėjo arkliais. Buvęs arklininkas pusę savo gero išpardavė, o likusioje arklidžių dalyje atidarė nedidelę ledo ritulio įrangos krautuvėlę.

— Ką? — Man net apatinė žiauna atkrago. — Nejaugi ketvirtajame dešimtmetyje Sovietų Sąjungoje kas nors žaidė ledo ritulį?

— Manęs neklausk. Tiesiog perskaičiau, kas parašyta. Bet... o kodėl ne? Po revoliucijos Leningradas buvo gana šiuolaikiškas miestas. Tad galėjo būti ir taip, kad ledo ritulį ten žaidė visi, kas netingėjo.

Šiaip ar taip, tvarkydamas savo sandėlį, buvęs arklininkas kartą aptiko dėžę, kurią jo svainis paliko dar 1918-aisiais. O dėžėje gulėjo laiškas, skirtas Petrogrado universiteto biologijos fakulteto dekanui: „Prašom dosniai atsilyginti tam, kuris pristatys šią dėžę.“ Savaime suprantama, ledo ritulio įrangos pardavėjas tučtuojau nugabeno dėžę į universitetą — dabar jau Leningrado universitetą — ir pabandė susirasti dekaną. Bet paaiškėjo, kad tai neįmanoma. Dekanas pasirodė buvęs žydas, ištremtas į Sibirą iškart po Trockio žlugimo.

Vis dėlto andainykštis arklininkas anaiptol nebuvo kvailys. Jam neliko kitos išeities: arba saugoti dėžę su neatpažinto gyvūno kaukole iki savo dienų galo ir negauti už tai nė kapeikos, arba susirasti kokį kitą biologijos profesorių. Tai jis ir padarė, išklojo visą istoriją ir užsiprašė tokio atlygio, koks jam atrodė tinkamas. Namo jis grįžo praturtėjęs keliais rubliais.

Profesorius kruopščiai apžiūrėjo kaukolę, ištyrinėjo kiekvieną kvadratinį centimetrą — ir galiausiai priėjo tą pačią išvadą kaip ir anas leitenantas prieš aštuoniolika metų, tai yra kad kaukolė neatitinka nė vieno nei šiuo metu egzistuojančio, nei išnykusio gyvūno kaukolės. Savo struktūra ji užvis labiausiai priminė elnio kaukolę. Iš apatinės dalies sandaros buvo galima spręsti, kad gyvūno būta kanopinio žolėdžio gana plačiais žandikauliais. Tačiau nuo elnio kaukolės ši skyrėsi vienu iš karto į akis krintančiu bruožu: taip taip, vieninteliu ragu, styrančiu kaktos viduryje.

Tasai ragas netgi buvo išlikęs. Savaime aišku, ne visas, bet ir to pakako atkurti buvusį ragą: tiesų, maždaug dvidešimties centimetrų ilgio. Ragas buvo nulūžęs, likusioji atauga — beveik trijų centimetrų ilgio, jos skersmuo ties pagrindu — apie du centimetrus.

— Du centimetrai... — burbtelėjau sau po nosimi. Kaukolės, kurią man padovanojo seniokas, kaktoje buvo duobutė — kaip tik dviejų centimetrų skersmens.

Profesorius Petrovas — tokia buvo jo pavardė — susikvietė keletą asistentų ir baigiamojo kurso studentų, visa grupė mėnesiui išvyko į Ukrainą, pasiruošusi kasinėjimams toje pačioje vietoje, kur andai leitenanto būrys rausė apkasus. Deja, jiems taip ir nepavyko aptikti jokios panašios kaukolės. Vis dėlto jie išsiaiškino keletą keistų faktų apie pačią vietovę, vadintą Voltafilo plokščiakalniu. Šis nelabai aukštas plokščiakalnis dunksojo vidury banguojančių lygumų, o kartu buvo ir vienas iš labai nedaugelio pačios gamtos sukurtų strateginių įtvirtinimų. Per Pirmąjį pasaulinį karą aplink šį plokščiakalnį Vokietijos ir Austrijos-Vengrijos armijos nuolat susiremdavo su rusais kruvinose kautynėse. O per Antrąjį pasaulinį karą plokščiakalnis bombarduotas tiek, kad tapo nebeatpažįstamas, kone sulygintas su žeme — bet tai įvyko tik po kelerių metų.

Voltafile profesorių Petrovą ypač sudomino iškasti kaulai — jie labai smarkiai skyrėsi nuo šiose platumose paplitusių gyvūnų kaulų. Šis atradimas pakišo profesoriui mintį suformuluoti prielaidą, neva dabartinis plokščiakalnis neatmenamai senais laikais buvęs anaiptol ne kauburys, o krateris, o kartu — ir niekur kitur neaptinkamos floros bei faunos lopšys. Tavo žodžiais tariant, paslaptinga šalis.

Ko gero, iš tiesų reikia pasitelkti vaizduotę, norint perprasti, kaip, amžiams bėgant, ugnikalnis galėjo virsti plokščiakalniu, bet kaip tik šitaip ir atsitiko. Ugnikalnio šlaitai buvo grėsmingai statūs, tačiau per milijonus metų nesulaikomi geologinių plokščių poslinkiai sutrupino uolas ir ugnikalnio pagrindas virto paprasčiausia kalva. Tuo tarpu vienaragis, ta prie aplinkos neprisitaikiusi evoliucijos klaida, kuo ramiausiai tebegyveno plokščiakalnyje, saugus nuo bet kokių grobuonių. Čia gausiai tekėjo skaidrūs upokšniai, dirvožemis buvo derlingas, vienu žodžiu, sąlygos — idealios. Visus šiuos atradimus ir hipotezes profesorius Petrovas aprašė straipsnyje „Apmąstymai apie Voltafilo plokščiakalnio gyvybės formas“, kuriame smulkiai išdėstė iš viso trisdešimt šešis zoologinius, botaninius ir geologinius įrodymus, pagrindžiančius išnykusio pasaulio tezę. Straipsnį jis pateikė Sovietų Sąjungos mokslų akademijai. Buvo 1936-ųjų rugpjūtis.

Deja, straipsnio likimas buvo liūdnas. Niekas Mokslų akademijoje nevertino jo rimtai. Maža to, kaip tik tuo metu, kai profesorius pateikė straipsnį svarstyti, Mokslų akademijoje vyko nuožmi kova dėl valdžios tarp Maskvos ir Leningrado universitetų. Leningradiečiams sekėsi nekaip, o už tokius neva „nedialektiškus“ tyrinėjimus jie dar ir smarkiai gavo pylos. Vis dėlto, netgi nepaisant Petrovo hipotezės, egzistavo vienas nepaneigiamas fizinis įrodymas — pati kaukolė. Visas būrys specialistų ištisus metus kamavosi, visapusiškai tyrinėdami paslaptingąjį objektą. Galų gale, kad ir labai nenoromis, jiems teko pripažinti: tai ne klastotė, o tikra kažkokio gyvūno, turėjusio vieną ragą, kaukolė. Pagaliau Sovietų Sąjungos mokslų akademijos prezidiumas paskelbė išvadą: ši visiems protus sujaukusi kaukolė neva priklausiusi gyvūnui, kuris buvęs Cervidae odocoileus spontaniška mutacija ir neturėjęs jokios įtakos evoliucijai, tad ir nesąs vertas tolesnių tyrinėjimų. Kaukolė sugrįžo į Leningrado universitetą profesoriui Petrovui.

Profesorius Petrovas dar keletą metų kantriai laukė, kad vėjas papūstų iš kitos pusės ir jo tyrinėjimai sulauktų pripažinimo, tačiau kai pačioje penktojo dešimtmečio pradžioje įsiplieskė karas su Vokietija, visos viltys žlugo galutinai. Profesorius Petrovas mirė 1943-iaisiais visiškai palūžęs. O kaukolė pradingo 1941-aisiais, per Leningrado blokadą. Vokiečiai subombardavo Leningrado universitetą, tiesiog sulygino su žeme. Nušluotas buvo visas universiteto miestelis, tad ką jau kalbėti apie tokią smulkmeną kaip kažkokia gyvūno kaukolė. Šitaip neliko vienintelio daiktinio įrodymo, kad vienaragiai egzistavo iš tikrųjų.

* * *

— Vadinasi, neliko jokio konkretaus įrodymo? — pasitikslinau.

— Ničnieko — išskyrus fotografijas.

— Fotografijas?

— Na taip, kaukolės fotografijas. Profesorius Petrovas padarė jų gal šimtą, ir keletas išliko net per karą. Jos saugomos Leningrado universiteto bibliotekos archyvuose. Štai viena iš jų.

Mergina padavė man knygą ir bakstelėjo pirštu į puslapį, kuriame buvo įdėta nespalvota fotografija. Tiesa, gana neryški, bet kaukolės kontūras matėsi aiškiai. Kaukolė padėta ant stalo, užkloto baltu audeklu, o greta jos, dydžiams palyginti, — rankinis laikrodis. Kaktos viduryje nubrėžtas apskritimas nurodo rago vietą. Kaip kažin ką, kaukolė — tos pačios rūšies kaip ir ta, kurią man padovanojo seniokas. Dirstelėjau į savąją, jaukiai tupinčią ant televizoriaus. Uždengta marškinėliais ji priminė miegančią katę. Mane gnybtelėjo pagunda viską papasakoti. Bet atsispyriau: juk paslaptis todėl ir yra paslaptis, kad nepasakoji apie ją į kairę ir į dešinę.

— Kaip manai, ar ta kaukolė tikrai pražuvo per karą? — paklausiau.

— Tikriausiai, — atsakė mergina, mažuoju piršteliu šiaušdama karčiukus. — Jeigu galima tikėti knyga, Leningradas po karo atrodė tarsi pervažiuotas milžinišku volu, o užvis nuožmiausi smūgiai kliuvo kaip tik universiteto rajonui, taigi, manau, galima drąsiai tvirtinti, kad kaukolė buvo sunaikinta drauge su visa kuo. Žinoma, galėjo būti ir taip, kad profesorius Petrovas dar prieš antpuolį suskubo ją kur nors saugiai nukišti. O gal ji atsidūrė tarp kitų vertybių, kurias vokiečiai išsigabeno kaip karo laimikį... Bet, kad ir kas būtų jai nutikę, nuo tų laikų apie ją niekas negirdėjo nė menkiausios užuominos.

Apžiūrėjau fotografiją, o paskui su trenksmu užverčiau knygą. Ar įmanoma, kad manoji ir yra ta pati Voltafilo-Leningrado kaukolė? O gal kitados kur nors, visai kitoje vietoje, kažkas atkasė dar vieną vienaragio kaukolę? Užvis paprasčiausia būtų paklausti paties senioko. Visai nekaltas klausimas, pavyzdžiui: iš kur jūs gavote tą kaukolę? Ir kodėl sumanėte padovanoti man? Ką gi, juk tą seną nenaudą dar susitiksiu — turėsiu atiduoti jam perskirstytus duomenis. Tada ir paklausiu. O kol kas nėra ko sukti sau galvos.

Mano žvilgsnis klydinėjo po lubas, o merginos galva gulėjo man ant krūtinės, visu kūnu ji glaudėsi man prie šono. Apkabinau ją. Įtampa dėl vienaragio kaukolės bent šiek tiek atlėgo, bet mano vyriškumo būklė taip ir liko nepasikeitusi. Ką padarysi. Rodos, išsisklaidė paskutinė viltis sulaukti erekcijos, bet mergina lyg niekur nieko pirštu braižė ornamentus man ant pilvo.

10 Siena

Vieną apniukusią popietę nuklystu iki Sarginės ir aptinku ten savo šešėlį, triūsiantį drauge su Vartų Sargu. Išridenę į atvirą aikštelę, juodu taiso vežimą: keičia sutrūnijusias dugno ir šonų lentas. Vartų Sargas obliuoja lentgalius, o mano šešėlis juos, jau paruoštus, prikala į vietą. Nuo tos dienos, kai atsiskyrėme, šešėlis atrodo visai nepasikeitęs. Fiziškai jis tikriausiai toks pat sveikas, koks ir buvo, bet man nepatinka jo judesiai: kažkokie labai jau nevikrūs. Po akimis susimetę maišeliai byloja apie nekokias jo nuotaikas.

Kai prisiartinu, abu nutraukia darbą ir sužiūra į mane.

— Nagi, o tau ko čia prireikė? — klausia Vartų Sargas.

— Noriu apie šį bei tą su tavimi pasikalbėti, — sakau jam.

— Luktelėk, kol mums prireiks pertraukėlės atsipūsti, — liepia man Vartų Sargas ir vėl palinksta prie pusiau nuobliuotos lentos. Šešėlis tik dirsteli į mane ir vėl ima mosuoti plaktuku. Plika akimi matyti: širsta ant manęs kaip kažin kas.

Pėdinu į Sarginę, sėduosi prie stalo laukti Vartų Sargo. Stalas siaubingai apšniaukštas. Nejaugi Vartų Sargas apsikuopia tik tada, kai jam prireikia galąsti peilius? Šiandien ant stalo netvarka tokia, kad meška koją nusilaužtų: į vieną krūvą suversta neplauti puodeliai, kavos tirščiai, kaugė skiedrų, pypkės pelenai. Vis dėlto lentynose ant sienos peiliai išdėlioti taip kruopščiai, kad idealesnės tvarkos sunku būtų ir norėti.

Vartų Sargas gaišuoja. Rankas nusvarinęs už kėdės atlošo, žvelgiu į lubas. Kažin, kur šitame Mieste žmonės deda tokią baisybę laisvo laiko?

Lauke be pertrūkio aidi obliaus brūžavimas ir plaktuko kaukšėjimas.

Tačiau kai durys galų gale atsidaro, vidun žengia ne Vartų Sargas, o mano šešėlis.

— Negaliu ilgai plepėti, — kušteli praskubėdamas pro mane šešėlis. — Atėjau pasiimti vinių iš sandėlio.

Jis atidaro duris kambario gilumoje, pasuka į dešinįjį sandėlį ir po akimirkos išnyra nešinas vinių dėžute.

— Taigi iškart apie reikalą, — kvėpteli šešėlis rūšiuodamas vinis. — Pirmiausia: man reikia, kad nubraižytum Miesto žemėlapį. Ne pagal kitų pasakojimus, jokiu būdu. Kiekvieną žemėlapyje pažymėtą detalę privalai būti matęs savo akimis. Viską, ką tik pastebėsi, tuoj pat pažymėk, kad ir kokia menka smulkmena tai būtų.

— Kada tau reikės žemėlapio? — klausiu.

— Vėliausiai — rudens pabaigoje, — paskubomis beria šešėlis. — Be to, man reikės ir paaiškinimų. Ypač — Sienos aprašo. Kokia linija ji supa miestą, kur kerta Rytinę girią, kurioje Sienos vietoje Upė įteka į Miestą ir kurioje išteka. Viską supratai?

Tai taręs, nė nepažvelgęs į mane, šešėlis išskuba pro duris. Pakartoju viską, ką jis man sakė. Sienos kontūras, Rytinė giria, kur įteka ir kur išteka Upė. Nubraižyti Miesto žemėlapį — ne toks jau prastas sumanymas. Tai padės ir man pačiam geriau susipažinti su Miestu, o drauge — ir naudingai praleisti laiką.

Netrukus vidun įeina Vartų Sargas. Nusibraukia nuo veido prakaitą bei purvą ir klesteli į kėdę priešais mane.

— Na, ką norėjai pasakyti?

— Ar galiu pasimatyti su savo šešėliu? — klausiu.

Vartų Sargas keliskart sulinksi. Prisikemša pypkę tabako, prisidega.

— Kol kas ne, — sako. — Dar per anksti. Šešėlis pernelyg stiprus. Palūkėk, kol pradės trumpėti dienos. Dėl viso pikto.

Jis perlaužia pusiau degtuką ir nuspriegia ant stalo.

— Verčiau palūkėk — savo paties labui, — tęsia jis. — Jeigu vėl pernelyg suartėji su savo šešėliu, bėdos neišvengsi. Ne kartą jau esu tai matęs.

Nieko jam nesakau. Užuojautos iš jo nesulauksi. Šiaip ar taip, juk pavyko keliais žodžiais persimesti su šešėliu. Be jokios abejonės, kada nors dar pavyks nutaikyti progą, kai Vartų Sargas užsižiopsos.

Vartų Sargas pakyla nuo kėdės. Eina prie kriauklės, išmaukia puodelį vandens, paskui — dar vieną ir dar.

— Kaip sekasi darbas? — klausia.

— Kol kas lėtokai, bet po truputį mokausi, — atsakau.

— Gerai, — taria Vartų Sargas. — Ir toliau stenkis, darbuokis kaip reikiant. Kas blogai dirba, tam ir blogos mintys lenda į galvą, visuomet taip sakydavau.

Klausausi, kaip mano šešėlis ritmingai kaukši plaktuku.

— Gal norėtum pasivaikščioti? — kviečia Vartų Sargas. — Kai ką tau parodyčiau.

Išseku paskui jį laukan. Kai išeiname į progumą, išvystu savo šešėlį. Jis stovi įsilipęs į vežimą, stengiasi įtaikyti į vietą paskutinę šoninę lentą.

Vartų Sargas žirglioja per aikštelę tiesiog prie Sargybos bokšto. Popietė apniukusi, ore tvyro drėgmė. Iš vakarų pusės per Sieną užslenka žemi, pritvinkę debesys, grasinantys kiekvieną akimirką pratrūkti liūtimi. Prakaitu permirkę Vartų Sargo marškiniai prilipę prie masyvaus jo kūno, nuo jų trenkia gaižus rūgšties dvokas.

— Štai — Siena, — sako Vartų Sargas, delnu plekšnodamas mūrą. — Septynių metrų aukščio, juosia visą miestą. Sieną gali perskristi nebent paukštis. Nėra jokio kito įėjimo ar išėjimo — tik šitie Vartai. Kadaise, labai seniai, būta ir Rytinių vartų, bet jie jau kadai užmūryti. Matai šitas plytas? Niekuo jų nepramuši, net pleškindamas iš pabūklo.

Vartų Sargas pakelia lentgalio atplaišą ir įgudusiais judesiais nudrožia taip, kad lieka tik smailus šipuliukas.

— Žiūrėk, — sako. Mediniu šipuliu jis perbraukia siūlę tarp plytų. Šipuliukas neįsminga nė per plauką. Vartų Sargas numeta šipuliuką šalin, išsitraukia peilį ir brūkšteli mūrą geležtės galiuku. Peilis gargždžiai sucypia, bet nepalieka mūre nė įbrėžimo. Vartų Sargas apžiūri peilio ašmenis, tada vėl paslepia peilį.

— Siena sumūryta be jokio skiedinio, — aiškina man Vartų Sargas. — Jo nė nereikia. Plytos tobulai dera viena prie kitos, nelieka nė menkiausio plyšelio. Niekas negali Sienos prakiurdinti. Niekas neįstengs nė į ją įkopti. Kadangi Siena tobula. Tad jeigu puoselėji kokius nors kėslus, verčiau iš karto juos užmiršk. Niekas iš čia neišeina.

Milžiniška Vartų Sargo letena užgula mano nugarą.

— Tau tereikia šiek tiek pakentėti. Jeigu ištversi, paskui viskas bus puiku. Jokių rūpesčių, jokių kančių. Visa tai išsisklaidys. Užmiršk tu tą savo šešėlį. Čia — Pasaulio galas. Čia baigiasi pasaulis. Toliau nėra kur eiti.

* * *

Traukdamas atgal į savo būstą, stabteliu ant Senojo tilto ir užsižiūriu į Upę. Galvoju apie tai, ką pasakė Vartų Sargas.

Pasaulio galas.

Kodėl aš kaip kokią išnarą nusimečiau savo praeitį tam, kad atkeliaučiau čionai, į Pasaulio galą? Koks įvykis galėjo paskatinti mane taip pasielgti, kokia buvo šio poelgio prasmė ar tikslas? Kodėl nieko neįstengiu prisiminti?

Kažkas mane čionai prisišaukė. Kažkas, kam neįmanoma atsispirti. Ir dėl to aš paaukojau ir savo šešėlį, ir savo prisiminimus.

Po mano kojomis tykiai gurga Upė. Ties pačiu jos viduriu iškilęs smėlio sąnašynas, apaugęs gluosniais svyruokliais; ilgos jų šakos siekia vandenį ir lėtai sūpuojasi srovėje. Vanduo nuostabiai tyras. Įžiūriu tarp akmenų nardančias žuvytes. Ramiai srovenanti Upė mane guodžia ir ramina.

Nuo tilto į salelę veda laipteliai. Po gluosniais pastatytas suoliukas, netoliese gulinėja keletas žvėrių. Aš neretai nulipu žemyn, ant smėlio, ir bandau pavaišinti žvėris duonos kriaukšliais. Iš pradžių nesiryžo, bet dabar seniai ir jaunikliai jau drąsiai ima duoną man iš rankos.

Kuo labiau rudenėja, tuo labiau bedugniuose jų akių ežeruose tirštėja sielvarto atspalvis. Jau gelsta medžių lapai, vysta žolynai, o žvėrys jaučia ilgos ir alkanos žiemos artėjimą. Jų nuojauta persiimu ir aš, mane irgi persmelkia gilus liūdesys.

11 Rengimasis, arbūzas, chaosas

Kai ji išsiropštė iš lovos, laikrodis rodė pusę dešimtos. Ji susirinko ant grindų išmėtytus drabužius ir lėtai, tingiai ėmė rengtis. Aš išsipleikęs drybsojau lovoje; kiek kilstelėjęs per alkūnę sulenktą ranką prisidengiau veidą ir akies kraštu vogčiomis sekiau kiekvieną jos judesį. Ji rengėsi neskubėdama, po vieną drabužį, judesiai grakštūs, taupūs, nė vieno nereikalingo, nuo jos dvelkė kone skausminga ramybe. Ji užtraukė sijono užtrauktuką, užsisagstę palaidinės sagas, pradėjusi nuo viršutinės, ir galiausiai prisėdo ant lovos apsimauti kojinių. Paskui pakštelėjo man į skruostą. Gundančiai nusirenginėti sugeba daugelis moterų, bet kur girdėta, kad moteris šitaip kerėtų apsirenginėdama? Galiausiai, visiškai pasiruošusi, pirštais perbraukė ilgus savo plaukus. Kambaryje iš karto kvėptelėjo gaivuma.

— Ačiū už vakarienę, — pasakė ji.

— Man tai buvo vienas malonumas.

— Ar tu visada šitaip gardžiai gamini valgyti?

— Ne, tik tada, kai nebūnu prasmegęs darbuose, — atsakiau. — Jeigu užgriūva ypač daug darbo, perkandu kas pakliūva ar kas likę nuo vakar. Arba pavalgau mieste.

Ji atsinešė iš virtuvės kėdę, atsisėdo ir užsirūkė.

— Aš pati beveik niekad negaminu valgyti, — prisipažino. — Kai pagalvoju, kad parėjus namo iš darbo dar reikėtų ruošti vakarienę, kurią paskui sušluočiau per dešimt minučių... Prislegia jau vien mintis apie tai.

Kol rengiausi, ji iš rankinės išsitraukė užrašų knygutę, kažką paskrebeno, paskui išplėšė lapą ir ištiesė man.

— Štai mano telefono numeris, — pasakė. — Jei neturėsi kur dėti maisto ar panorėsi susitikti, ar dar kas — paskambink. Tuoj pat prisistatysiu.

* * *

Kai tik ji išėjo, išsinešdama grąžinti bibliotekai knygas apie žinduolius, aš nusliūkinau prie televizoriaus ir nudengiau marškinėlius, kuriais buvau užklojęs kaukolę.

Susimąstęs apžiūrinėjau ją. Neturėjau nė kruopelytės įrodymų ir vis dėlto neįstengiau atsikratyti nuojautos, kad ši kaukolė — ta pati, kadaise atkeliavusi iš Voltafilo į Leningradą. Man net pasirodė, kad užuodžiu aplink ją sūkuriuojantį istorijos kvapą. Tiesa, pasakojimas apie tai buvo dar visai šviežias mano atmintyje, tad tokia prielaida labai knietėjo tikėti. Dar kartą lengvai kaukštelėjau per kaukolę nerūdijančio plieno žnyplėmis ir patraukiau į virtuvę.

Suploviau indus, nušluosčiau virtuvės stalą. Pats metas pradėti. Telefoną perjungiau veikti atsakiklio režimu, kad netrukdytų. Pritildžiau durų skambutį, užgesinau visas šviesas, tik virtuvėje lempą palikau įjungtą. Dabar kelioms valandoms reikėjo visą energiją sutelkti į perskirstymą.

* * *

Mano perskirstymo slaptažodis — „Pasaulio galas“. Tai pavadinimas ypatingos asmeninės dramos, kurios pagrindu išskalbti skaičiai bus perskirstyti ir paruošti apdoroti kompiuteriu. Savaime suprantama, kalbėdamas apie dramą neturiu omeny nieko panašaus į tas, kokias rodo per televiziją. Ši drama — kur kas sudėtingesnė, be jokios aiškios siužetinės linijos. Dramos sąvoka — tik apibrėžimas, pritaikytas patogumo dėlei. Šiaip ar taip, net nenutuokiu apie jos turinį. Vienintelis dalykas, kurį žinau, — tai pavadinimas „Pasaulio galas“.

Šią dramą išgliaudė Sistemos mokslininkai. Kalkuteko amato mokiausi ištisus metus. Kai išlaikiau baigiamąjį egzaminą, mane dviem savaitėms užšaldė ir atliko daugybę išsamių smegenų bangų tyrimų, o pagal gautus rezultatus išskyrė smegenų veiklos epicentrą, kitaip sakant, mano sąmonės „šerdį“. Perkodavę smegenų bangų kontūrą, jie suformulavo perskirstymo slaptažodį ir vėl suvedė į mano smegenis — šįsyk atvirkštine tvarka. Man pranešė tik tiek, kad pavadinimas — „Pasaulio galas“ ir kad juo turėsiu naudotis kaip slaptažodžiu, atveriančiu perskirstymo procesą. Šitaip mano sąmonė buvo iš esmės pertvarkyta. Dabar ją sudarė bendras sąmoningo mąstymo chaosas, o jo centre tarsi slyvos kauliukas slypėjo konkretus kondensuoto chaoso gumulėlis.

Jie kategoriškai atsisakė atskleisti ką nors daugiau.

— Tau ir nereikia nieko daugiau žinoti. Pasąmonė pati susitvarko su užduotimi, ir kur kas geriau, nei sugebėtum tu. Kai žmogus sulaukia tam tikro amžiaus, mūsų skaičiavimais — dvidešimt aštuonerių metų, bendra jo sąmonės konfigūracija beveik nebesikeičia. Tai, ką įprasta vadinti tobulėjimu ar sąmoningomis permainomis, iš esmės tėra visiškai nežymūs pokyčiai, vargu bau paliečiantys bent paviršių. Tavosios sąmonės šerdis — „Pasaulio galas“ — nesikeisdama funkcionuos iki paskutinio tavo atodūsio. Ar kol kas viskas aišku?

— Aišku, — patvirtinau.

— Visos protinės ir analitinės pastangos yra... na, jas galima palyginti su mėginimu adata prapjauti arbūzą. Na taip, arbūzo žievę ja galima įbrėžti, tačiau minkštimas taip ir liks nepasiekiamas. Taigi mes ir atskyrėme minkštimą nuo žievės. Žinoma, pasitaiko ir tokių, kurie iš neturėjimo ką veikti su pasimėgavimu rakinėja žievę.

Taigi, atsižvelgdami į visokių nenumatytų atvejų tikimybę, — tęsė jie, — privalome apsaugoti dramą, kurios pagrindu suformuluotas tavo slaptažodis, turime izoliuoti ją nuo bet kokių paviršinių neramumų, nuo tavo išorinės sąmonės potvynių ir atoslūgių. Tarkime, pasakytume tau: tavąjį „Pasaulio galą“ sudaro tokie ir tokie elementai. Tai būtų tas pat, kas nulupti tau arbūzo žievę. Bet tuomet tu niekaip neatsispirtum pagundai subrukti pirštus į minkštimą — ir šitaip viską sugadintum. Labai greitai pasidarytų visiškai nebeįmanoma naudotis hermetiška mūsų slaptažodžio drama. Pšššš! Tu jau niekad nebegalėtum atlikti perskirstymo.

— Štai kodėl grąžiname tau tavąjį arbūzą su ypač stora žieve, — įsiterpė vienas mokslininkų. — Tu gali naudotis drama — šiaip ar taip, tai ne kieno kito, o tavo paties esybės dalis. Tačiau jos turinio taip niekad ir nesužinosi. Siužetas išsiskaido chaoso jūroje, į kurią tu neri tuščiomis rankomis — o paskui vėl iškyli, taip pat tuščiomis rankomis. Ar supranti?

— Atrodo, taip, — atsakiau.

— Dar vienas dalykas, — kone progiesmiu iškilmingai aiškino mokslininkų choras. — Kaip tu manai, ar žmogui kada nors derėtų tiksliai ir aiškiai žinoti, kas vyksta jo paties sąmonės šerdyje?

— Net nenumanau, — atsakiau.

— Taigi nenumanome ir mes, — atitarė man mokslininkai. — Šitokie klausimai, kaip sakoma, peržengia mokslo ribas.

— Remdamiesi patirtimi, galime tvirtinti, kad kitokia išvada nė negalima, — pripažino vienas iš jų. — Tad tam tikra prasme tai griežtai įslaptintas eksperimentas.

— Eksperimentas? — net atšlijau.

— Taip, eksperimentas, — aidu pakartojo choras. — Daugiau nieko negalime tau pasakyti.

Paskui jie paaiškino, kaip reikia atlikti perskirstymą. Daryk tai būdamas vienas, geriausia — naktį, nei prikimštu, nei visiškai tuščiu skrandžiu. Išklausyk triskart pasikartojantį tam tikro dažnio garsinį signalą, kuris ištraukia paviršiun „Pasaulio galą“ ir panardina sąmonę į chaoso vandenyną. O paskui jau perskirstyk duomenų skaičius.

Užbaigus perskirstymo procesą, sąsaja su „Pasaulio galu“ turinti nutrūkti automatiškai, sąmonė savaime išnersianti iš chaoso. Aš ničnieko neprisiminsiąs.

Atvirkštinis perskirstymas ir yra tiesiogine to žodžio prasme atvirkščias procesas. Norėdamas atlikti atvirkštinį perskirstymą, privalau išklausyti atvirkštinio perskirstymo garsinį signalą.

Šis mechanizmas manyje užprogramuotas. Nesąmoningas ryšio kanalas: informacija tiesiogiai įvedama į smegenis ir iš jų išvedama. Nei daugiau, nei mažiau.

Savaime suprantama, panardintas į perskirstymo procesą, aš būnu visiškai bejėgis, nepajėgus priešintis nuotaikų svyravimams.

Duomenų skalbimas — visiškai kitoks procesas. Žinoma, tai varginantis darbas, bet, puikiai jį atlikęs, aš bent jau galiu prisiskirti visus nuopelnus sau. Norėdamas susidoroti su užduotimi, privalau pasitelkti visus savo gebėjimus. Savo ruožtu perskirstymas — visai kas kita, čia aš neturiu kuo didžiuotis. Būnu tiesiog kaip naudojamas indas. Mano sąmonę tarytum kažkas pasiskolina ir apdoroja joje kažkokius duomenis, o aš apie juos ničnieko nenutuokiu. Kalbant apie perskirstymą, man netgi kyla abejonių, ar iš tiesų galiu vadintis kalkuteku. Juk mano valia nieko nelemia netgi renkantis skaičiavimų schemą.

Turiu ir skalbimo, ir perskirstymo licenciją, bet viską privalau atlikti griežtai pagal nustatytas taisykles. Kita vertus, jei tai manęs netenkina, niekas nedraudžia pakeisti profesiją.

Šiaip ar taip, esu kvalifikuotas kalkutekas ir kito darbo ieškotis neketinu. Vis dėlto, nors ir kiek Sistemos viršūnėlės kraipytų galvas ar kištųsi į tavo reikalus, turi pripažinti, kad jokia kita profesija nesuteikia šitiek asmeninės laisvės lavinti savo gebėjimus. Ir dar moka už tai visai pakenčiamai. Jeigu išsilaikysiu savo darbe penkiolika metų, man likusias dieneles galėsiu nugyventi be jokių nepriteklių.

* * *

Šiek tiek alkoholio prieš darbą perskirstymui nėmaž nekenkia. Netgi priešingai: specialistai leidžia suprasti, kad taurelė kita gali padėti atsikratyti nervinės įtampos. Vis dėlto laikausi ritualo perskirstymo visada imtis blaivus. Šiame darbe stengiuosi nė valandėlės nepamiršti atsargumo. O ypač dabar, kai visi perskirstymo darbai jau porą mėnesių įšaldyti.

Palindau po šaltu dušu, penkiolika minučių stropiai mankštinausi, paskui išgėriau du puodelius juodos kavos. Tada atsidariau savo seifą, išsitraukiau miniatiūrinį grotuvą ir popieriaus lapus, primargintus išskalbtų skaičių eilučių; viską pasidėjau ant virtuvės stalo. Galiausiai pasiruošiau užrašų knygutę ir penkis aštriai nusmailintus pieštukus.

Įjungiau grotuvą, užsidėjau ausines ir paleidau juostą. Palaukiau, kol skaitmeninis matuoklis pasieks šešioliktą padalą, tada atsukau juostą atgal iki devintos, paskui — vėl pirmyn iki dvidešimt šeštos. Tada sustabdžiau juostą dešimčiai sekundžių — skaičiai matuoklyje išnyko, tuojau turėjo pasigirsti kodinis signalas. Jeigu įvadinėje dalyje būtų įsivėlusi kokia klaida, visi garsai juostoje automatiškai išsitrintų.

Nustatęs juostą įsitikinau, kad naujutėlė užrašų knygutė guli po dešine ranka, o lapai su išskalbtais duomenimis — po kaire. Viskas paruošta. Įjungiu buto durų ir visų pasiekiamų langų apsaugą — čia pat užsižiebia tai patvirtinanti raudona švieselė. Nė menkiausios klaidos. Ištiesiu ranką prie grotuvo, nuspaudžiu garso atkūrimo mygtuką. Tuojau pat nuaidėjo garsinis signalas ir be garso, lėtai mane įsiurbė šiltas chaosas.

12 Pasaulio galo žemėlapis

Po susitikimo su šešėliu jau kitą dieną nedelsdamas imuosi braižyti Miesto žemėlapį.

Temstant užsiropščiu į pačią Vakarinės kalvos viršūnę, norėdamas apžvelgti visą Miesto panoramą. Deja, kalva ne tokia aukšta, kad žvilgsnis aprėptų visą Miestą, o ir mano regėjimas jau nebe toks, koks buvo kadaise. Taigi laukto rezultato mano pastangos neduoda. Vis dėlto šiokį tokį bendrą Miesto vaizdą susidaryti pavyksta.

Miestas nei pernelyg didelis, nei labai mažas. Tai yra jis ne toks milžiniškas, kad pranoktų bet kokias vaizduotės ribas, bet ir ne toks mažas, kad vienu kartu apžvelgtum visą. Taigi štai ką man pavyko įžiūrėti nuo Vakarinės kalvos viršūnės: aukšti Sienos mūrai supa visą Miestą, o Upė kerta jį iš šiaurės į pietus. Vakarėjantis dangus švininiu atspalviu atsispindi Upės paviršiuje. Netrukus nuaidi rago balsas, ir Miestą sudrebina kanopų bildėjimas.

Ką gi, jeigu noriu tiksliai nubrėžti liniją, kuria eina Miestą supanti Siena, man teks visą kelią žingsniuoti palei ją pėsčiomis. O kadangi laisvai vaikštinėti galiu tik ūkanotų dienų prietemoje, turėsiu būti itin atsargus, traukdamas į tolimus žygius nuo Vakarinės kalvos. Audrojantis dangus gali netikėtai išsigiedryti, gali ir prapliupti liūtimi. Kiekvieną rytą prašau Pulkininko, kad pažvelgtų į dangų. Pulkininko orų prognozės beveik visada pasitvirtina.

— Dėl orų gali nesibaiminti, — ne be pasididžiavimo sako man senasis karininkas. — Aš suprantu, į kurią pusę slenka debesys. Tad vyk nerimą į šalį: tikrai tavęs nesuklaidinsiu.

Vis dėlto, jei oras staiga pasikeistų, šito tikriausiai neįstengtų numatyti net pulkininkas. Taigi, išsiruošdamas į ilgą kelią, visuomet šiek tiek rizikuoju.

Maža to, Siena neretai driekiasi per pačią girių tankmę ar vingiuoja neįžengiamais uolėtais tarpekliais, aš toli gražu ne visur galiu prisikasti iki pat jos. Visi gyvenamieji pastatai spiečiasi Upės, tekančios per patį Miesto centrą, pakrantėse, o pasitraukus nuo užstatytų zonų vos per kelis žingsnius takas kitąsyk ir visai išnyksta arba jį praryja tankiai sužėlę gervuogynai. Tad man nelieka kitos išeities, kaip skintis kelią per kliūtis — arba savo paties pėdomis grįžti atgal.

Tyrinėjimus pradedu nuo Miesto vakarinio pakraščio, kitaip sakant, nuo vakarinėje Sienos pusėje iškirstų Vartų bei Sarginės, ir slenku palei Sieną laikrodžio rodyklės kryptimi. Į šiaurę nuo Vartų plyti laukai, užžėlę juosmenį siekiančiais žolynais. Žolėje vingiuoja takeliai, kliūčių čia nedaug. Pievose lizdus suka paukščiai, panašūs į dirvinius vieversius; protarpiais jie vis purpteli iš žolės ir suka ratus padebesiuose, ieškodami maisto. Lankose ganosi ir žvėrys: jų nugaros ir galvos tarytum plaukia virš siūruojančių žolynų — išsklidę po visą pievą, jie dairosi maistui tinkamų vis dar žaliuojančių ūglių.

Traukdamas palei Sieną dar toliau, kiek piečiau jos randu apleistų pastatų Sangrūdą: vos akį metus aišku, kad čia kadaise būta kareivinių. Paprasčiausios dviaukštės dėžutės be jokios apdailos, išrikiuotos eilėmis po tris. Už jų glaudžiasi nedidukų namelių spiečius. Tarp pastatų stūkso medžiai, teritoriją juosia žema akmeninė tvorelė. Visa kas užžėlę aukšta žole. Nematyti nė gyvos dvasios. Spėju, kad greta, laukuose, kadaise vykdavo pratybos. Pastebiu išraustus apkasus ir mūrinį pagrindą vėliavos stiebui.

Galbūt andai kaip tik šiuose pastatuose gyveno tie patys karininkai, kurie, išėję į atsargą, įsikūrė Valdininkų kvartale, kur kambarėlį turiu ir aš. Svarstau, kokios aplinkybės galėjo priversti juos persikraustyti iš čia į Vakarinės kalvos šlaitą ir palikti kareivines dūlėti.

Dar toliau Siena suka į rytus; čia banguojantys laukai baigiasi, užleisdami vietą Miškui. Šis prasideda atžalynu: tarp retų medžių kamienų kupstais želia krūmų šabakštynai, siekiantys man maždaug iki pečių. Po kojomis dirva nusagstyta smulkulyčiais žolių žiedeliais. Žengiu nestačiai aukštyn kylančiu šlaitu, medžių vis gausėja, jie stūkso vis aukštesni ir įvairesni. Mane supa visiška tyla, tik protarpiais supypčioja koks paukščiukas.

Siauru takeliu skverbiuosi per brūzgynus, o medžiai abipus tako vis labiau storėja, dangų remiančios jų šakos susilieja man virš galvos, sudarydamos žalias lubas ir užstodamos Sieną. Į pietus vedančiu takučiu pasuku atgal į Miestą, pereinu Senąjį tiltą ir traukiu namolio.

Taigi, rudeniui užslinkus, mano žemėlapyje nubrėžtas dar tik visiškai miglotas Miesto kontūras.

Kalbant labai apytiksliai, Miestas išsidėstęs netaisyklingu ovalu, šiek tiek ištemptu iš vakarų į rytus. Šiaurėje jis ribojasi su Šiauriniu mišku, pietiniame pakraštyje dunkso Pietinė kalva. Rytuose Pietinės kalvos šlaitas kyla į stačias uolas, nusidriekiančias palei Sieną rytų pusėn. Į rytus nuo paties Miesto plyti Giria, tamsesnė ir tankesnė už Šiaurinį mišką. Šiame laukiniame, neįžengiamame tankumyne beveik nėra kelių, tik Upės krantu driekiasi takelis, vedantis prie Rytinių vartų ir protarpiais priartėjantis prie pat Sienos. Rytiniai vartai, kaip ir tvirtino Vartų Sargas, aklinai užmūryti, pro juos išsmukti neįmanoma.

Upė galingu srautu atšniokščia iš Rytinio kalvagūbrio, Sieną prateka pasigraužusi po žeme, o paskui staiga vėl ištrykšta netoli Rytinių vartų ir teka į vakarus per patį Miesto vidurį po trimis tiltais: Rytiniu, Senuoju ir Vakariniu. Senasis tiltas ne tik iš tikrųjų pats seniausias iš trijų, bet ir pats didžiausias, taip pat ir pats gražiausias. Vakarinis tiltas ženklina Upės vingį. Čia srovė vos vos pasuka atgal, į rytus, o paskui staigiai keičia kryptį ir plūsta beveik tiesiai į pietus. Pietinės kalvos papėdėje, prasigraužusi gilų Tarpeklį, Upė šniokščia jo dugnu.

Tačiau pietuose Upė jau nebeišteka iš Miesto teritorijos po Siena. Prie pat Sienos ji išsilieja į Ežerą — čia jos vandenis praryja kažkokia milžiniška požeminė kiaurymė. Pasak Pulkininko, pietuose už Sienos plyti neaprėpiami tyrlaukiai, nusagstyti kalkakmenio rieduliais, per amžius saugančiais nesuskaičiuojamas požeminio vandens gyslas.

* * *

Savaime suprantama, vakarais aš ir toliau skaitau senus sapnus. Lygiai šeštą atveriu Bibliotekos duris, pavakarieniauju su Bibliotekininke ir sėdu skaityti.

Per vakarą perskaitau gal keturis ar penkis sapnus. Mano pirštai vikriai seka išsiraizgiusių šviesos gyslelių labirintu, ir man kuo toliau, tuo ryškiau pavyksta atkurti vaizdinius bei aidesius. Aš pats nesuprantu, nei ką reiškia tas sapnų skaitymas, nei kokiu principu sapno turinys pasiekia mano sąmonę, tačiau Bibliotekininkės reakcijos aiškiai byloja, kad sekasi man visai neblogai. Nuo kaukolės švytėjimo nebeperšti akių, o ir pavargstu nebe taip greitai.

Kai perskaitau visą kaukolę, Bibliotekininkė deda ją ant pertvaros greta kitų, jau perskaitytų tą naktį. Kai ateinu kitą vakarą, visos kaukolės būna dingusios.

— O tu iš tiesų darai pažangą, — sako man Bibliotekininkė. — Darbas einasi sparčiau, nei tikėjausi.

— Kiek iš viso yra kaukolių?

— Tūkstantis, o gal ir du. Ar nori jas pamatyti?

Ji nusiveda mane į saugyklą. Tai erdvi patalpa, kurioje rikiuojasi lentynos, kiekvienoje lentynoje tvarkingomis eilėmis išdėliotos nubalusios žvėrių kaukolės. Tikras kapinynas. Čia tvyro žvarbos prisisunkusi mirusiųjų tyla.

— Kiek metų užtruksiu, kol perskaitysiu jas visas?

— O tau ir nereikia perskaityti visų, — sako ji. — Privalai perskaityti tiek, kiek sugebėsi. Tas, kurių neįveiksi tu, perskaitys kitas Sapnų Skaitytojas. Lig tol seni sapnai ramiai snūduriuos.

— Ar tu talkinsi ir kitam Sapnų Skaitytojui?

— Ne, aš čia esu tam, kad padėčiau tau. Tokios taisyklės. Vienam Sapnų Skaitytojui — viena pagalbininkė. Kai tu nebeskaitysi sapnų, Biblioteką teks palikti ir man.

Ne visai suprantu, ką ji nori tuo pasakyti, bet kažkokios prasmės jos žodžiuose yra. Mudu atsišliejame į sieną ir apžiūrinėjame lentynas su išrikiuotomis kaukolėmis.

— Ar kada nors esi buvusi prie Ežero pietuose? — klausiu.

— Taip, kartą buvau. Tik labai seniai. Kai buvau dar vaikas, sykį nuėjome ten su mama. Paprastai niekas ten nesilanko, bet mano mama buvo kitokia nei visi. O kodėl tu klausi apie Ežerą?

— Jis mane domina.

Ji purto galvą.

— Jis pavojingas. Tau nereikėtų prie jo artintis. Kodėl tau taip knieti pamatyti Ežerą?

— Noriu sužinoti apie šį Miestą viską, kas įmanoma. Jeigu nesutiksi manęs palydėti, eisiu vienas.

Valandėlę ji įdėmiai žvelgia į mane, paskui giliai atsidūsta.

— Ką gi. Vis vien manęs neklausysi, tad teks eiti su tavimi. Vis dėlto privalai žinoti, kad Ežero aš siaubingai bijau. Ten tiesiog ore tvyro kažkokia pragaištis...

— Viskas bus gerai, — raminu ją. — Jeigu eisime drauge ir būsime atsargūs, nieko mums nenutiks.

Ji tik palinguoja galvą.

— Tu juk niekada nematei Ežero. Tad ir nežinai, koks jis bauginantis. Jo vandenys prakeikti. Jis prisišaukia žmones ir pražudo.

— O mes ir neisime prie pat vandens, — tikinu imdamas ją už rankos. — Tiktai pasižiūrėsime iš tolo.

* * *

Apniukusią lapkričio popietę mudu išsiruošiame į žygį prie Ežero. Ten, kur Pietinės kalvos papėdėje vakarų pusėje Upė garma į Tarpeklį, taką mums pastoja tankiai sužėlę šabakštynai.

Tenka sukti atgal ir eiti kitu keliu — apeiti Pietinę kalvą iš rytų pusės. Paryčiais nulijo, tad dabar takas nuklotas storu permirkusių lapų kilimu, po kojomis žliugsi vanduo. Pakeliui susitinkame porą žvėrių; jie praslenka pro mus tarsi nė nepastebėję, siūbuodami savo auksines galvas.

— Nebetoli ir žiema, — aiškina man Bibliotekininkė. — Pradeda trūkti maisto, žvėrys ieško uogų ir riešutų. Dėl to atklysta netgi čia — šiaip stengiasi pernelyg nenutolti nuo Miesto.

Galiausiai Pietinė kalva lieka mums už nugarų; čia jau nebematome ne tik žvėrių — išnyksta ir takas. Mudu traukiame toliau į vakarus per dirvonuojančius laukus ir seniai apleistą gyvenvietę — ir pagaliau mūsų ausis pasiekia Ežero šniokštavimas.

Garsas kažkoks nežemiškas, iki šiol nesu girdėjęs ničnieko panašaus. Visai kitoks nei krioklio šniokštimas ar vėtros stūgavimas, kitoks nei duslus plyštančios žemės plutos grumėjimas. Jį galima palyginti nebent su dusulingu milžiniškos gerklės alsavimu. Protarpiais iš jos atsklinda aimana, protarpiais — švilpiantis unkštimas. O retsykiais ji paspringsta ir valandėlei visai nutyla.

— Atrodo, kad Ežeras piktai urzgia, — sakau.

Sunerimusi ji atsigręžia į mane, bet nieko nesako. Pirštinėtomis rankomis praskiria virš galvos susiraizgiusias šakas ir žengia pirmyn.

— Praeiti šiuo taku kur kas sunkiau nei kadaise, — pagaliau taria ji. — Anksčiau tikrai taip nebuvo. Tikriausiai mums reikėtų sukti atgal.

— Juk jau sukorėme šitokį kelią. Gal paėjėkime dar pirmyn tiek, kiek pavyks.

Kelias minutes mudu dar iriamės viržiais apaugusiu durpynu; kelią mums rodo tik tas slėpiningas Ežero šauksmas. Ir staiga tiesiog priešais mus atsiveria erdvė. Šabakštynai baigiasi, toliau plyti lygi tarsi stalas pieva. Dešinėje pusėje iš Tarpeklio išteka Upė, čia pat išplatėja ir lankstu suka mūsų pusėn. Nuo paskutinio vingio pievos pakraštyje tėkmė staigiai sulėtėja, tarsi panūdusi srūti atgal, vanduo nusidažo sodriu safyro mėliu, Upė išsipučia lyg smauglys, prarijęs nedidelį gyvūną. Šis išsiliejęs telkinys ir yra Ežeras.

Mudu sliūkiname Upės pakrante Ežero link.

— Per arti neikime, — perspėja ji, timpčiodama mane už rankos. — Gal vandens paviršius ir atrodo visiškai ramus, bet gelmėje sukasi verpetas. Sykį ką nors sučiupęs, Ežeras niekada negrąžina.

— Ar jis gilus?

— Nežinau. Girdėjau, kad Ežeras be paliovos gilėja ir gilėja. Sūkurys tarsi didžiulis grąžtas skverbiasi vis giliau į dugną. Kadaise į šį Ežerą mesdavo netikėlius ir nusikaltėlius.

— Ir kas jiems nutikdavo?

— Nė vienas taip ir nesugrįžo. Nejaugi negirdėjai apie urvus? Ežero dugne esama milžiniškų požeminių salių, kuriose pražuvėliai per amžius klaidžioja tamsoje.

Dusulingos Ežero aimanos aidi atsimušdamos nuo kiekvieno paviršiaus ir kyla aukštyn tarsi didžiulis garų tumulas. Jos sklinda iš gelmių lyg sielvartingos dejonės.

Bibliotekininkė pakelia nuo žemės medžio nuolaužą, dydžio sulig delnu, ir sviedžia į patį Ežero vidurį. Kelias akimirkas pagalys plūduriuoja, paskui suvirpa ir neria po vandeniu lyg įtrauktas. Ir jau nebeišnyra.

— Na, įsitikinai?

Mudu susėdame žolėje per dešimt metrų nuo Ežero kranto ir imame kramsnoti duonos kriaukšlius, kuriuos atsinešėme kišenėse. Mus supa nepaprasta apgaulinga ramybe svaiginantis kraštovaizdis. Pieva marguoja rudens gėlėmis, medžiai gaisruoja purpuriniais lapais, Ežero paviršius — lygus kaip veidrodis. Tolimajame jo krante boluoja kalkakmenio uolos, jų viršūnes temdo aukšti juodų plytų Sienos mūrai. Jeigu ne Ežero aimanos, tylos netrikdytų nė garselis.

— Kam tau prireikė to žemėlapio? — klausia Bibliotekininkė. — Iš Miesto tu neišeisi net ir turėdamas žemėlapį.

Ji nužeria nuo kelių duonos trupinius ir įsmeigia žvilgsnį į Ežerą.

— Ar tu nori iš čia išvykti? — dar paklausia ji.

Papurtau galvą. Nė pačiam neaišku, ar tai reiškia „ne“, ar tiesiog nežinau atsakymo.

— Aš noriu sužinoti apie šį Miestą viską, — sakau. — Kaip jis išsidėstęs, kokia jo istorija, kokie žmonės čia gyveno... Noriu sužinoti, kas įdiegė čia galiojančias taisykles, kas visus mus valdo. Noriu sužinoti, kas yra dar toliau.

Ji lėtai pakelia galvą ir pažvelgia tiesiai man į akis.

— Išvis nėra jokio toliau, — sako. — Nejaugi nežinojai? Mes atsidūrėme Pasaulio gale. Ir liksime čia per amžius.

Aš išsitiesiu aukštielninkas žolėje ir žiūriu į dangų. Apniukęs ir debesuotas dangus — vienintelis, kokį man skirta regėti. Velėna po manimi šalta ir drėgna po rytą nušniokštusio lietaus, bet žemė maloniai kvepia gaivuma.

Žiemos paukščiai būriu purpteli iš gervuogynų ir nuskrenda per Sieną į pietus. Debesys vis labiau sunkėja, leidžiasi vis žemiau. Žiema jau ruošiasi ilgai apsiausčiai.

13 Frankfurtas, durys, nepriklausomi veikėjai

Kaip ir visuomet, sąmonė grįžo laipsniškai, pradedant nuo regėjimo lauko paribių. Pirmiausia iš nežinios išniro vonios durys dešinėje ir lempa kairėje; nuo šių atskaitos taškų mano suvokimas lėtai slinko centro link, panašiai kaip iš pakraščių į vidurį slenka ežerą aptraukiantis ledas. Pačiame mano regėjimo lauko centre buvo žadintuvas; rodyklės rodė dešimt valandų dvidešimt šešias minutes. Jį kadaise gavau kaip suvenyrą — kažkieno vestuvių prisiminimui. Vienas iš tų gudrių išradimų. Kad žadintuvas nustotų skambėti, reikėjo vienu metu spausti raudoną mygtuką kairėje jo pusėje ir juodą — dešinėje: šitaip neva užkertamas kelias refleksui nutildyti įkyrų birbimą ir vėl nugrimzti į miegą. Ir iš tiesų: kad galėčiau nuspausti abu mygtukus iš karto, turėjau atsisėsti lovoje ir pasidėti laikrodį ant kelių, o tai — jau pirmas rimtas žingsnis į būdraujančiųjų pasaulį.

Žinau, kad jau sakiau, bet pasikartosiu: šis žadintuvas — padėkos dovana už tai, kad dalyvavau kažkieno vestuvėse. Kas tąsyk tuokėsi, nebeprisimenu. Vis dėlto anais laikais, kai buvau tik įkopęs į trečią dešimtį, draugų turėjau visą pulką. Buvo tokie metai, kai vos spėjau bėgioti iš vienų vestuvių į kitas, iš ten ir tasai laikrodis. Aš pats šitokio pusprotiško žadintuvo kaip gyvas nepirkčiau. O ir pabundu paprastai be jokio vargo.

Kai perskilęs mano regėjimo laukas galiausiai susiliejo į visumą ties žadintuvu, nė pats nepajutau, kaip pagriebiau jį, pasidėjau ant kelių ir dešine bei kaire ranka nuspaudžiau raudoną ir juodą mygtukus. Tik tada susizgribau, kad žadintuvas anaiptol neskambėjo. Aš nemiegojau, tad nebuvau nusistatęs ir žadintuvo.

Pastačiau žadintuvą į vietą ir apsidairiau. Nepastebėjau bute jokių į akį krintančių pokyčių. Tebežibėjo raudonas signalizacijos žiburiukas, ant stalo krašto tebestovėjo tuščias kavos puodelis, lėkštelėje gulėjo likusi bibliotekininkės nuorūka. „Marlboro Light“, nė ženklo lūpų dažų. Tik dabar man dingtelėjo, kad ji išvis nenaudojo kosmetikos.

Peržiūrėjau savo amuniciją. Iš penkių priešais mane gulėjusių pieštukų du nulūžę, du — visai surašyti ir vienas nė nepaliestas. Šešiolika užrašų knygutės puslapių smulkiai primarginta skaičių. Dešinės rankos smilius šiek tiek dilgčiojo, kaip visada ir būna ilgai rašius.

Galiausiai sulyginau perskirstytus duomenis su išskalbtais: darbo instrukcija reikalavo, kad įrašų skaičius po kiekvienu pavadinimu sutaptų; paskui pirminį sąrašą sudeginau virtuvės kriauklėje. Užrašų knygutę įkišau į specialų dėklą ir drauge su grotuvu paslėpiau seife. Taigi perskirstymas baigtas. Visiškai išsekęs sudribau ant sofos.

Įsipyliau į stiklą viskio per du pirštus, užsimerkiau ir vienu gurkšniu iškliukinau gėrimą. Alkoholis nutekėjo gerkle žemyn ir pasklido po kiekvieną kūno ląstelę. Nuėjau į vonią, išsivaliau dantis, atsigėriau vandens, atlikau savo reikalą. Paskui grįžau į virtuvę, vėl nusmailinau pieštukus, tvarkingai sudėjau juos į vietą. Žadintuvą pasistačiau prie lovos, perjungiau telefoną skambėti normaliu režimu. Laikrodis rodė vienuolika valandų penkiasdešimt septynias minutes. Rytoj visą dieną skirsiu poilsiui. Išsirangiau iš drabužių, šmurkštelėjau į lovą, išjungiau naktinę lempelę. O dabar — geros dvylika valandų miego, tariau sau.

Ištisos dvylika valandų saldaus miego. Tegul sau čiulba paukščiai, tegul žmonės eina į darbą. Kur nors galbūt išsiverš ugnikalnis, Izraelio smogikai galbūt nuniokos palestiniečių kaimą. Šiaip ar taip, aš nieko negaliu pakeisti. Aš miegosiu kaip užmuštas.

Dar kartą pasimėgavau įprastomis svajonėmis, ką veiksiu, kai išeisiu į pensiją ir nebedirbsiu kalkuteku. Santaupų turiu į valias, netgi daugiau nei pakankamai, kad galėčiau gyventi be rūpesčių, mokytis graikų kalbos ir griežti violončele. Violončelę pasidėsiu ant užpakalinės automobilio sėdynės, išvažiuosiu kur nors į kalnus ir griešiu sau kiek širdis geidžia. O gal nusipirksiu kalnuose vasarnamį, tokią dailutę, visai nedidelę trobelę, kur galėsiu skaityti, klausytis muzikos, žiūrėti senų filmų įrašus, galbūt ruošti valgyti... Gal būtų visai neblogai, jei ten užklystų ir manoji ilgaplaukė bibliotekininkė? Aš virčiau, o ji valgytų.

Kai mintyse jau klostėsi įvairūs valgiaraščiai, ant manęs pagaliau nusileido miegas. Taip iš karto, tarsi būtų užgriuvęs dangus. Violončelė, trobelė kalnuose, valgio gaminimas — viskas išsisklaidė lyg dulkės vėjyje, aš vėl likau vienas, įmigęs tarytum gelmių žuvis.

* * *

Kažkas pragręžę skylę mano galvoje ir dabar bandė pro ją sukišti kažkokią virvę. Matyt, nepaprastai ilgą: ritė vis sukosi ir sukosi, o virvės nesimatė nei galo, nei krašto. Aš beviltiškai mostagavau rankomis, trūkčiodamas virvę, bet ši, nors ir kaip stengiausi, vis smelkėsi man į smegenis.

Atsisėdau ir delnais persibraukiau per galvą. Bet neužčiuopiau jokios virvės. Nebuvo galvoje ir jokių skylių. Tačiau kažkas skambėjo. Skambėjo, skambėjo ir skambėjo. Stvėriau žadintuvą, bloškiau sau ant kelių ir abiem delnais vienu metu tvojau per raudoną bei juodą mygtukus. Jokios naudos: skambėjimas nesiliovė. Telefonas! Laikrodis rodė keturias valandas aštuoniolika minučių. Už lango — nors į akį durk. Aštuoniolika minučių po keturių ryto.

Išsiropščiau iš lovos ir pakėliau ragelį.

— Alio! — kvėptelėjau.

Kitame laido gale — nė garselio.

— Klausau! — užkaukiau.

Tačiau skambinantysis tylėjo kaip tylėjęs. Ką ten tylėjo — neišgirdau nei prislopinto alsavimo, nei kokių telefono linijos traškesių. Įdūkęs mečiau ragelį. Išsitraukiau iš šaldytuvo pieno pakelį, keliais gurkšniais iškliukinau visą ir nėriau atgal į lovą.

Telefonas vėl suskambėjo ketvirtą keturiasdešimt šešios.

— Klausau! — atsiliepiau.

— Labas, — išgirdau moterišką balsą. — Atleisk už aną skambutį. Garso laukas sutrikdytas. Kartais garsas ir išvis prapuola.

— Prapuola garsas?

— Taip, — patvirtino ji. — Išsijunginėja garso laukas. Ar girdi mane?

— Garsiai ir aiškiai. — Jau pažinau: skambino to kvėštelėjusio seno mokslininko, kuris padovanojo man vienaragio kaukolę, dukraitė. Mergina rausvais drabužiais.

— Senelis taip ir negrįžo. O dabar dar ir garso laukas pradėjo trūkinėti. Kažkas negerai. Kiek bandžiau skambinti į laboratoriją, ten niekas neatsako. Senelį bus nutvėrę INKiščiai, žinau, ir tiek!

— Tikrai žinai? O gal jis iki ausų pasinėrė į kurį nors savo eksperimentą ir tiesiog užmiršo parsirasti namo? Prisimeni, anąsyk paliko be garso tave, ir tai visiškai išrūko jam iš galvos. Argi negalėjo taip atsitikti ir dabar?

— Ne, šįkart — nieko panašaus. Visiškai tuo neabejoju. Seneliui kažkas atsitiko. Kažkas negerai. Šiaip ar taip, garso barjeras pralaužtas, ir garso laukas po žeme nebeveikia taip, kaip turėtų.

— Kas, kas pralaužtas?

— Garso barjeras. Senelis sukūrė specialią įrangą, skleidžiančią garso signalus, kurie atbaido INKiščius. Bet jie sugebėjo kažkaip prasibrauti pro barjerą, ir dabar mes netenkame garso. Nėmaž neabejoju — jie tikrai pričiupo senelį!

— Iš kur gali tai žinoti?

— Jie jau seniai tik ir tykojo progos įkišti nosį į senelio tyrinėjimus. INKiščiai. Semiotekai. Na, jie. Tiesiog galavosi, siekdami išgliaudyti, ką išsiaiškino senelis! Netgi siūlė jam sandėrį — tąsyk senelis užsiuto kaip reikiant. Prašau, ateik kuo greičiau! Tu privalai man padėti, maldauju!

Pabandžiau įsivaizduoti, kaip ten, požemio gelmėse, akis į akį susiduriu su kokiu INKiščiu... Pakako prisiminti vien tuos šiurpius takelius ir landas, kad plaukai atsistotų piestu.

— Žinau, pasirodysiu kaip tikras siaubūnas, bet turiu atkreipti tavo dėmesį į štai ką: mano darbas — tabuliavimas. Jokios kitos užduotys mano sutartyje nenumatytos. Ir be šių rūpesčių darbų turiu į valias. Patikėk, tikrai norėčiau padėti, bet kautynės su INKiščiais ir tavo senelio gelbėjimas — ne visai ta veiklos sritis, kuria užsiimu. Kodėl tau nepaskambinus į policiją ar Sistemos vyresnybei? Jie turi darbuotojų, specialiai apmokytų panašiems atvejams.

— Aš negaliu skambinti į policiją! Juk tada turėčiau viską jiems papasakoti. O jeigu senelio tyrinėjimai dabar bus paviešinti, ateis pasaulio galas.

— Pasaulio galas?

— Prašau, — melste meldė ji. — Man reikia tavo pagalbos. Bijau, kad jau niekada jo nebepamatysime. O susidoroję su juo jie ateis ir tavęs...

— Manęs? Gal tavęs, o aš kuo dėtas? Juk apie tavo senelio tyrinėjimus ničnieko nenutuokiu.

— Tu esi raktas. O be rakto durys neatsidaro.

— Ničnieko nesuvaikau, ką čia man pasakoji, — pareiškiau.

— Telefonu ir negaliu aiškinti! Tiesiog patikėk. Tai labai svarbu. Svarbiau už bet ką, ką esi daręs iki šiol. Tikrai! Savo paties labui imkis veikti, kol dar gali! Kol dar nevėlu!

Neįstengiau patikėti, kad visa tai vyksta iš tikrųjų, kad šitai dedasi su manimi.

— Gerai, — pasidaviau. — Bet jeigu jau įklimpai, verčiau tučtuojau nešdinkis iš ten. Gali būti pavojinga.

— O kur man eiti?

Paaiškinau jai, kaip nusigauti iki visą parą veikiančio prekybos centro Aojamoje.

— Lauk manęs užkandinėje. Būsiu pusę šešių.

— Man baisu. Kažkaip viskas...

Garsas be jokio perspėjimo ėmė ir nutrūko. Prapliupau rėkti į telefono ragelį, bet niekas nebeatsakė. Iš ragelio sroveno tiktai tyla — tarsi dūmas iš šautuvo vamzdžio. Nejaugi garso lauko trūkinėjimas plečiasi? Mečiau ragelį, užsitempiau kelnes, užsivilkau medvilninį sportinį nertinį. Paskubomis nusiskutau, apsišlaksčiau veidą vandeniu, perbraukiau plaukus šukomis. Mano marmūzė buvo išpurtusi kaip koks pigus sūrio pyragėlis. Nenorėjau nieko, tik miegoti. Nejaugi per daug pageidauju? Iš pradžių — vienaragiai, dabar — INKiščiai — kodėl visa tai turėjo užgriūti mane?

Apsivilkau striukę, įsimečiau į kišenę piniginę, peilį, saujelę smulkių monetų. Po akimirkos į galvą šovė dar viena mintis. Suvyniojau vienaragio kaukolę į du vonios rankšluosčius, pasiėmiau židinio žnyples, taip pat ir užrakintą dėžutę su perskirstytais duomenimis; viską sumečiau į „Nike“ sportinį krepšį. Mano butas — toli gražu ne pati saugiausia vieta tokiems dalykėliams. Profesionalas sugebėtų įsibrauti vidun ir išlaužti seifą greičiau, nei suskubtum išsiskalbti kojines.

Apsiaviau teniso batelius, kurių vienas tebebuvo purvinas, tada su visu krepšiu išslinkau pro duris. Koridoriuje — nė gyvos dvasios. Nutariau liftu nesinaudoti, nulipau laiptais. Požeminiame garaže irgi nieko nebuvo matyti.

Visa kur viešpatavo tyla ir ramybė, tiesą sakant, buvo net pernelyg tylu. Jeigu kažkas panūdo priglobti manąją vienaragio kaukolę, lyg ir reikėtų manyti, kad bent vienas tipas turėtų tūnoti kažkur čia ir nenuleisti nuo manęs akių. O dabar beveik galėjai patikėti, kad jie išvis mane užmiršo.

Įsiropščiau į automobilį, pasidėjau krepšį greta savęs ir užvedžiau variklį. Pats laikas — jau greitai penkios. Įdėmiai dairydamasis išvairavau iš garažo ir pasukau Aojamos link. Gatvės — tuštut tuštutėlės, tik protarpiais prašvilpia koks taksi ar sušmėžuoja vienas kitas naktimis prekes išvežiojantis sunkvežimis. Ne rečiau kaip kas šimtą metrų dirsčiojau į užpakalinio vaizdo veidrodėlį. Nepastebėjau jokios uodegos.

Iš tiesų keista. Semiotekų metodus pažįstu kaip penkis savo pirštus, tad žinau ir tai, kad ko nors ėmęsi jie niekad pernelyg nesiterlioja. Jie tikrai nesamdytų kažkokio pavėpusio atsitiktinio dujų inspektoriaus ir jau, be jokios abejonės, neužmirštų pasalos. Jie visuomet pasitelkdavo pačius sparčiausius, pačius tiesmukiausius, greitą sėkmę garantuojančius metodus — ir pritaikydavo juos be jokio gailesčio. Prieš porą metų jie sučiupo penketą kalkutekų ir ilgai nedvejodami nurėžė jiems kaukolės viršų elektriniu pjūklu. Kiek vėliau Tokijo įlankoje buvo aptikti plūduriuojantys penki kalkutekų kūnai — šiek tiek patrumpintomis kaukolėmis. Kartą ėmęsi reikalo, semiotekai imdavosi jo iš esmės. O dabar... kažkas čia ne taip.

Penktą dvidešimt aštuonios įsukau į Aojamos prekybos centro automobilių aikštelę. Dangaus kraštelis rytuose jau ėmė šviesėti. Su visu krepšiu patraukiau į parduotuvę. Žmonių čia beveik nebuvo. Tik jaunas tarnautojas dryžuota uniforma ramiai sėdėjo ir skaitė žurnalą; nenuspėjamo amžiaus moteris stūmė vežimėlį, iki viršaus prikrautą skardinių ir greitai paruošiamo maisto. Praėjau lentynas su gėrimais ir tiesiu taikymu nudrožiau į užkandinę.

Kėdžių čia buvo koks tuzinas, bet nė ant vienos jų nesėdėjo mergina rausvu kostiumėliu, įsitaisiau pačiame kamputyje, užsisakiau sumuštinį ir stiklinę pieno. Pienas buvo toks šaltas, kad gildė dantis, o sumuštinis — tąsus, perdrėkęs, nežinia kiek laiko pragulėjęs suvyniotas į plėvelę. Lėtai votuliojau jį burnoje, taupiai siurbčiodamas pieną, kad užtektų iki paskutinio kąsnio.

Mano žvilgsnis užkliuvo už reklaminio plakato ant sienos — Frankfurto vaizdelis. Tuo metu, kai daryta fotografija, Frankfurte buvo ruduo: paupyje augančių medžių lapai liepsnoja visomis varsomis. Kažkoks seniokas smailiaviršūne kepure lesina gulbes. Vienoje pusėje dunkso senas akmeninis tiltas, fone į dangų šauna katedros bokštas. Ant suoliukų sėdinėja žmonės, visi vilki šiltus apsiaustus, moterys apsigobusios galvas skraistėmis. Žavus paveikslėlis — tiesiog padidintas atvirukas. Bet man nuo jo per kūną perbėgo šiurpuliai. Ne dėl rudeniškos Frankfurto žvarbos. Tiesiog mane visada nukrečia šiurpas, kai matau aukštas bokštų smailes.

Nukreipiau žvilgsnį į plakatą ant priešingos sienos. Kažkoks jaunuolis švytinčiu veidu traukė cigaretę su filtru ir abejingai dėbsojo į tolį. Dar vienas šiurpulys: kažin, kodėl cigarečių reklamose modeliai visuomet žvelgia tokiomis tuščiomis akimis nieko nereginčiu žvilgsniu?

Jau ir šešios. Putlioji mergina taip ir nepasirodė. Labai keista. Juk pati spirgėjo, skubindama mane susitikti. Taigi aš čia. O kur prašapo ji?

Užsisakiau kavos. Taip ir neužbaldęs ėmiau lėtai sriubčioti.

Prekybos centre pamažu daugėjo pirkėjų. Namų šeimininkės atskubėjo duonos ir pieno pusryčiams, studentai, išalkę po ilgos nakties mieste, ieškojo ko nors užkąsti; išvydau jauną moterį, pristigusią tualetinio popieriaus, verslininką, išsirinkusį tris skirtingus laikraščius; porą pagyvenusių vyriškių, tempiančių golfo lazdas — tiems prisireikė butelio viskio. Aš tiesiog dievinu prekybos centrus.

Pralaukiau iki pusės septynių. Tada grįžau į mašiną ir nuvažiavau į Šindziuku stotį. Patraukiau tiesiai į bagažo saugojimo kamerą ir palikau ten savo „Nike“ sportinį krepšį. Dužus daiktas, paaiškinau tarnautojui. Šis prie mano krepšio pritvirtino raudoną kortelę su užrašu „ATSARGIAI, DŪŽTA“ ir nupiešta taure. Nenuleisdamas akių stebėjau jį, kol dėjo krepšį ant lentynos. Paskui padavė man kvitą.

Ten pat, stotyje, kioske įsigijau voką ir pašto ženklų už du šimtus šešiasdešimt jenų. Įdėjau kvitą į voką, užklijavau, užrašiau pašto dėžutės, kurią nuomojau išgalvotos kompanijos vardu, adresą. Galiausiai užrašiau „SKUBU“ ir išsiunčiau.

Vėl įsiropščiau į mašiną ir parvažiavau namo. Dar palindau po dušu ir kritau į lovą.

* * *

Vienuoliktą valandą sulaukiau svečių. Turint omeny visą įvykių seką, maždaug tokiu metu ir derėjo ko nors laukti. Vis dėlto, prieš lauždami duris, galėjo bent jau pamėginti paskambinti. Ne, kur tau. Įsigriovė panašiai kaip tas didžiulis geležinis rutulys, kuriuo daužomos griaunamų senų pastatų sienos, net grindys sudrebėjo po kojomis. Ir kurių galų šitaip vargintis? Argi ne paprasčiau būtų papurtyti durininką, kad duotų atsarginį raktą? Ir triūsti mažiau, ir išvaduotų mane nuo sąskaitos už naujų durų įstatymą...

Kol mano svečiai plūkėsi lauždami duris, apsirengiau, į kišenę įsimečiau peilį. Paskui, nutaręs, kad atsarga gėdos nedaro, atidariau seifą ir, nuspaudęs vieną grotuvo mygtuką, ištryniau įrašą. Galiausiai priešpiečiams iš šaldytuvo pasitiekiau bulvių salotų ir alaus. Man buvo šmėstelėjusi mintis nešti muilą per balkoną gaisrininkų kopėčiomis, bet tuoj pat nustūmiau ją šalin. Kam vargintis? Pabėgdamas nieko neišspręsiu. O ir ką turėčiau išspręsti? Problemos — ir tos nežinau. Pats metas pasilabinti su tikrove ir bent šį tą išsiaiškinti.

Klausimų gausybė, o atsakymo — nė vieno. Išgrandžiau iki dugno bulvių salotas, baigiau gerti alų. Liko tik iš visos širdies atsiriaugėti, bet čia plieninės mano buto durys driokstelėjo ir su dundesiu virto ant grindų.

Per slenkstį įpūškavo toks žmogus — kalnas margaspalviais havajietiškais marškiniais, geresnių laikų mačiusiomis chaki spalvos kareiviškomis kelnėmis, nusėtomis riebiomis dėmėmis. Avėjo jis baltus teniso batelius, dydžio sulig naro plaukmenimis. Galva skusta plikai, boksininko snukis sumaigyta nosimi, o kaklas storumo sulig mano juosmeniu. Drumzlinos, išsprogusios akys po užgriuvusiais antakiais — tarsi netikros, dirbtinės, dingtelėjo man, bet vos krustelėjo vyzdžiai, ir jos pasirodė pakankamai žmogiškos. Milžinas buvo gerų dviejų metrų ūgio ir tokių plačių pečių, kad atrodė, tuojau išsilakstys visos jo havajietiškų marškinių sagos.

Drimba dėbtelėjo į išverstas duris visiškai abejingai, tarsi į nusviestą butelio kamštį, paskui sutelkė dėmesį į mane. Jokių jausmo virptelėjimų. Jis žvelgė į mane tarsi į kokį baldą. Šiuo momentu aš ir pats nebūčiau atsisakęs virsti baldu.

Milžinas žingtelėjo į šalį, ir paaiškėjo, kad jam už nugaros staiposi dar vienas, tik jau gana smulkus tipelis. Augumo nebus nė pusantro metro, visas dailutis, išsičiustijęs. Žydrais „Lacoste“ marškinaičiais, smėlio spalvos kelnėmis, rudais nesuvarstomais batais. Bene bus susipirkęs visus savo pašvitus turtingų tėvų vaikučiams skirtoje galanterijoje? Ant rankos jam blizgėjo auksinis „Rolex“ laikrodis — normalaus, suaugusiam žmogui skirto dydžio. Ko gero, niekas negamina roleksų vaikams, tad šito tipo laikrodis atrodė neproporcingai didelis, tarsi koks rankinis komunikatorius, kokiais naudojasi Žvaigždžių kelio astronautai. Spėjau, kad jam galėtų būti beveik keturiasdešimt ar šiek tiek daugiau.

Gremėzdas net nesivargino nusiauti — su visais batais įklampojo į virtuvę ir atitraukė nuo stalo kėdę priešais mane. Mažius įstypčiojo jam iš paskos ir tylutėliai prisėdo. Gremėzdas nutupdė savo masyvų pasturgalį ant kriauklės krašto. Jis sunėrė ant krūtinės rankas, storumo sulig vidutinio žmogaus šlaunimis, ir įsmeigė akis į vieną tašką mano nugaroje — šiek tiek aukščiau inkstų. Pasirodo, išties reikėjo nešti kudašių, kol dar galėjau.

Mažius, atrodo, nė nepastebėjo, kad aš išvis egzistuoju. Išsitraukė cigarečių pakelį, žiebtuvėlį, pasidėjo viską ant stalo. „Benson & Hedges“ cigaretės, auksinis „Dupont“ žiebtuvėlis. Jeigu Mažiaus mantą galima laikyti iškalbingu ženklu, tuomet akivaizdu, kad kaltė dėl prekybos disbalanso neabejotinai tenka užsienio valstybėms. Mažius vikriai žongliravo žiebtuvėliu tarp pirštų. Nė menkiausio netikslaus judesio.

Apsidairiau „Budweiser“ peleninės, kurią andai gavau dovanų gėrimų parduotuvėje, suradęs pirštais nušluosčiau dulkes ir kyštelėjau tam vyručiui po nosimi. Jis spragtelėjo žiebtuvėliu, prisidegė cigaretę, prisimerkė ir išpūtė didžiulį dūmų kamuolį.

Mažius nutarė kol kas negražbyliauti ir mąsliai užsižiūrėjo į smilkstantį cigaretės galiuką. Žano Liuko Godaro filme šitokią scenelę lydėtų subtitras: Il regardait le feu de son tabac6. Mano laimė, kad Godaro filmai jau kadai nebemadingi. Kai geras Mažiaus cigaretės galas virto pelenų stulpeliu, jis tiksliu judesiu kepštelėjo pirštu, ir pelenai nubiro ant stalo. Peleninė jam buvus nebuvus.

— Taigi apie duris, — pagaliau prašneko Mažius laibu, spigiu balseliu. — Jas būtinai reikėjo išlaužti. Todėl mes ir išlaužėme. Jei būtume norėję, būtume atidarę kur kas mandagiau. Bet kaip tik šito ir nereikėjo. Tikiuosi, nepamanei apie mus ko nors blogo.

— Bute nėra nieko vertingo, — patikinau jį. — Galite naršyti — įsitikinsite patys.

— Naršyti? — sučiepsėjo žmogeliukas. — Naršyti? — Prisikišęs cigaretę prie lūpų, jis pasikasė delną. — O ko mes turėtume ieškoti?

— Na, nežinau. Bet jeigu jau išlaužėte duris ir įsiveržėte į butą, tikriausiai jums kažko reikia.

— Ko gero, aš tave nelabai capisce7, — svariai pareiškė jis. — Patikėk, tu klysti. Mums nieko nereikia. Atėjome tiesiog pasišnekučiuoti. Štai ir viskas. Ne ko nors ieškoti, ne ko nors pasiimti. Vis dėlto jeigu pasiūlytum gurkšnelį kokakolos, tikrai neatsisakyčiau.

Ištraukiau iš šaldytuvo porą skardinių kokakolos, pastačiau ant stalo ir dvi stiklines.

— Jis tikriausiai nenori? — paklausiau mostelėdamas į kalną, dunksantį man už nugaros.

Mažius pamojo pirštu ir Gremėzdas atstypčiojo artyn pasiimti skardinės. Kad ir koks buvo griozdas, judėjo jis stulbinamai grakščiai.

— Kai išgersi, parodyk jam nemokamą spektakliuką, — paragino Mažius Gremėzdą. — Vienas papildomas numeris, — paaiškino jis, atsigręždamas į mane.

Atsisukęs dar spėjau pamatyti, kaip Gremėzdas vienu gurkšniu iškliukino visą skardinę. Paskui apvertė ją dugnu aukštyn, vaizdžiai parodydamas, kad nebeliko nė lašelio, ir suspaudė tarp delnų. Gremėzdo veide nekrustelėjo nė raumenėlis, o gerai pažįstama raudona skardinė virto graudžiu plokščiu metaliniu blynu.

— Čia dar ne spektaklis, šitai sugeba kiekvienas, — pratarė Mažius.

Dabar Gremėzdas pirštų galiukais iškėlė suplotą aliuminio blyną. Ir be jokių pastangų suplėšė jį į skutus, nors šįkart man pasirodė, kad viršutinė jo lūpa vos vos virptelėjo. Tai bent cirkas.

— Jis gali perlenkti perpus ir šimto jenų monetą. O tai padarys tik labai nedaugelis šios Žemės gyventojų, — solidžiai pareiškė Mažius.

Pritariamai linktelėjau.

— O ausį jis gali nuplėšti vienu krustelėjimu.

Pritariamai linktelėjau.

— Dar prieš trejetą metų jis buvo profesionalus imtynininkas, — paaiškino Mažius. — Ir visai neblogas. Jaunas ir vikrus. Tikras čempionas. Bet žinai, ko jis prisidirbo? Tad štai: įsigudrino susižeisti kelį. O profesionaliose imtynėse privalai judėti labai greitai.

Aš ir trečią kartą pritariamai linktelėjau.

— Po tos traumos juo rūpinuosi aš. Šiaip ar taip, pusbrolis.

— O vidutinio kūno sudėjimo jūsų šeimoje nepasitaiko? — paklausiau.

— Gal malonėsi pakartoti, ką pasakei? — Mažius taip ir nusvilino mane žvilgsniu.

— Šiaip, tik palaikau pokalbį, — pratariau.

Dar kelias akimirkas Mažius telkė mintis. Nuspriegė cigaretę ant grindų, sumynė kulnu. Nutariau verčiau apsieiti be komentarų.

— Tau iš tiesų reikėtų atsipalaiduoti. Nagi, nurimk, neimk taip visko į širdį. Jeigu neatsipalaiduosi, sunkoka bus nuoširdžiai pasišnekučiuoti, — kalbėjo Mažius. — Tu vis dar pernelyg įsitempęs.

— Ar galiu pasiimti alaus?

— Na, žinoma. Savaime suprantama. Juk tai tavo alus — tavo šaldytuve — tavo virtuvėje. Argi ne taip?

— Durys irgi buvo mano, — pridūriau.

— Užmiršk tas duris. Tu pernelyg daug galvoji, nenuostabu, kad tave vis dar kausto įtampa. Šiaip ar taip, tos tavo durys — tik pigus lentgalis. Juk uždirbi neblogai — tau reikėtų persikelti kur nors kitur, kur bent durys tvirtesnės.

Pasiėmiau skardinę alaus.

Mažius susipylė kokakolą į stiklinę ir palaukė, kol nusės puta. Tik tada gurkštelėjo ir vėl prašneko:

— Atleisk už šiokius tokius nesklandumus. Pirmiausia noriu šį tą paaiškinti. Mes atėjome tau padėti.

— Pavyzdžiui, išlaužti duris?

Žmogelio veidas staiga tirštai išraudo. Šnervės išsipūtė.

— Ir vėl tu apie tas duris! Ar nesakiau liautis zyzus apie tai? — Jis spjaudyte spjaudė žodžius po vieną. Paskui atsigręžė į Gremėzdą ir pakartojo klausimą: — Ar nesakiau?

Gremėzdas linktelėjo.

— Atėjome čionai norėdami tau gero, — nesiliovė Mažius. — Tu pasiklydai, tad mums teks padėti tau susigaudyti. Na, tvirtinti, kad pasiklydai, gal ir nelabai gražu. Galbūt — tu sutrikęs? Ar geriau skamba?

— Pasiklydęs? Sutrikęs? — pakartojau. — Nė nenuraukiu, ką tai reiškia. Nei minčių, nei durų.

Mažius stvėrė savo auksinį žiebtuvėlį ir iš visų spėkų sviedė į šaldytuvą; durelėse kaipmat pasirodė išdauža. Gremėzdas pakėlė žiebtuvėlį nuo grindų ir grąžino savininkui. Viskas vėl buvo kaip buvę — išskyrus tą išdaužą. Norėdamas nusiraminti, Mažius išgėrė kokakolą iki dugno.

— Argi ką reiškia vienos kitos pašvinkusios durys? Verčiau pasvarstyk, kokia kebli tavo padėtis. Šitą tavo urkštynę mes galime nušluoti akimirksniu. Tad būtų geriau, jei nebeišgirsčiau nė žodžio apie tas duris.

Apie mano duris. Ir nesvarbu, kad jos išties nebrangios. Ne čia šuo pakastas. Tos durys, šiaip ar taip, šį tą reiškia.

— Gerai jau, užmirškime tas duris, — sutikau. — Ir šiaip jau sukėlėte tiek triukšmo, kad mane gali išvis išspirti iš šito namo.

— Jeigu kas nors pamėgins niurzgėti, tučtuojau pranešk man. Mes pasinaudosime savo auklėjimo programa, ir visi kaipmat išmoks tūnoti ausis suskliaudę. Taigi atsipalaiduok.

Užsičiaupiau ir gurkštelėjau alaus.

— O štai tau dar vienas nemokamas patarimas, — pareiškė Mažius. — Peržengus trisdešimt penkerių metų slenkstį, vertėtų atsisakyti bjauraus įpročio siurbti alų. Alus — studentų ir juodadarbių srėbalas. Nuo jo tik pilvas išsipučia. Žemas lygis.

Fantastiškas patarimas. Vėl gurkštelėjau alaus.

— Bet kas aš toks, kad tau patarinėčiau? — Mažius burbuliavo kaip užsuktas. — Kiekvienas turi silpnybių. Štai kad ir aš — niekaip neįveikiu potraukio cigaretėms ir saldumynams. Ypač saldumynams. O juk kenkia dantims, be to, ir diabetas gali suriesti.

Jis prisidegė dar vieną cigaretę ir dirstelėjo į savojo rolekso rodykles.

— Ką gi. — Mažius atsikrenkštė. — Laiko turime ne kažin kiek, tad plepėti pakaks. Na kaip, atsipalaidavai bent kiek?

— Šiek tiek, — atsakiau.

— Gerai. Tuomet pasikalbėkime apie reikalus, — pareiškė Mažius. — Kaip jau sakiau, atėjome čia tam, kad padėtume tau, visiškai sutrikusiam, susigaudyti situacijoje. Galbūt tu ko nors nežinai? Nesivaržyk, klausk. — Mažius padrąsinamai mostelėjo ranka, suprask: klausk, ko tik nori, — atsakysiu.

— Gerai, vyručiai, tuomet sakykite, kas jūs tokie? — Klausimų turėjau į valias, pakako tik prasižioti. — Ko jums čia prireikė? Ką jūs žinote apie tai, kas dedasi?

— Protingi klausimai. — Mažius dirstelėjo į Gremėzdą, laukdamas pritarimo. — O tu tikrai nekvailas vyrukas. Nelaidai žodžių vėjais, iškart stveri jautį už ragų.

Mažius nukratė cigaretės pelenus į peleninę. Kaip gražu iš jo pusės.

— Ką gi, sakykime šitaip. Mes atėjome tau padėti. Kol kas tau visai neturėtų rūpėti, kokiai organizacijai priklausome. O žinome mes labai daug. Žinome apie profesorių, apie kaukolę, apie perskirstytus duomenis, na, ir beveik visa kita. Žinome ir tokių dalykų, apie kuriuos tu net nenutuoki. Kitas klausimas?

— Puiku. Tai jūs sumokėjote dujų inspektoriui, kad pagrobtų kaukolę?

— Argi nesakiau? — atkirto žmogelis. — Kartoju: mums nereikia jokios kaukolės, mums išvis nieko nereikia.

— Kas tuomet jam sumokėjo? Kas pasamdė tą dujų inspektorių?

— Tai vienas iš tų dalykų, kurių mes nežinome, — atsakė Mažius. — Gal pats mums pasakysi?

— Manote, kad aš žinau? — atsakiau. — Žinau tik tiek, kad bėdos man reikia užvis mažiausiai.

— Taip mes ir manėme. Tu nieko nežinai. Tavimi tiesiog naudojasi.

— Tai ko čia atėjote?

— Kaip jau sakiau, mūsų apsilankymas — tik geros valios apraiška, — atsakė Mažius, tvodamas žiebtuvėliu į stalą. — Tikėjomės susipažinti. Šnektelėti apie šį bei tą, pasidalyti mintimis. Ką gi, dabar tavo eilė. Kaip tu manai, kas čia dedasi?

— Norite, kad imčiau spėlioti?

— O kodėl ne? Pirmyn. Atpalaiduok vaizduotę — ji laisva kaip paukštis, ji neaprėpiama kaip jūra. Niekas tavęs nestabdys.

— Gerai. Taigi, vyručiai, aš manau, kad judu — nei iš Sistemos, nei iš Fabriko. Ne toks stilius. Spėju, kad jūs — nepriklausomi veikėjai, siekiantys išplėsti valdas. Beje, dairotės po Fabriko teritoriją.

— Matai? — mestelėjo Mažius savo milžinui pusbroliui. — Ar nesakiau? Gudrus vaikinas.

Gremėzdas linktelėjo.

— Negaliu patikėti: vyrukas gyvena tokiame sąvartyne — o šitoks gudrus. Vyrukas, nuo kurio pabėgo žmona — bet iš tiesų galvotas...

Ištisus šimtmečius niekas šitaip manęs nešlovino. Aš nuraudau.

— Mąstai teisinga kryptimi, — patikino mane Mažius. — Ketiname perimti profesoriaus tyrinėjimus ir taip išgarsėti. Mes kruopščiai išnagrinėjome visus tuos informacinius karus. Taigi namų darbus atlikome, esame pasiruošę. Užnugariu irgi pasirūpinome. Tad esame visiškai pasirengę veikti. Trūksta vos keleto smulkmenų. Štai kuo mane žavi informaciniai karai. Labai demokratiška. Visus galus lengva sumerkti į vandenį. Išgyvena tik kiečiausieji. Išgyvena ir klesti. Na, kas drįstų tvirtinti, kad mums nevalia atsirėžti pyrago gabalo? Nejaugi Japonija — visiškai monopolistinė valstybė? Sistema monopolizuoja viską, kas dedasi po informacijos saule, Fabrikas monopolizuoja viską, kas lieka šešėliuose. Jie net nežino, ką reiškia konkurencija. Tad kas ištiko laisvąją rinką? Nejaugi tau neatrodo, kad šitaip neteisinga? O mums nereikia nieko kito, tik profesoriaus darbų ir tavęs.

— Kam reikalingas aš? — paklausiau. — Juk esu tik laikinas darbuotojas. Ir nė nesusimąstau apie nieką kitą, tik apie tiesioginį savo darbą. Taigi, jeigu sumanėte mane užverbuoti...

— Atrodo, bendro vaizdo tau taip ir nepavyko aprėpti. — Mažius pliaukštelėjo liežuviu. — Mes visiškai nesiekiame tavęs užverbuoti. Tiesiog tu mums reikalingas. Kitas klausimas?

— O, supratau, — burbtelėjau. — Tuomet gal papasakotumėt ką nors apie INKiščius?

— INKiščius? Toks galvotas vyrukas — ir nieko nežinai apie INKiščius? Na, kitaip jie dar vadinami infra, arba žemutiniais, naktiniais kapais8. O tu manei, kad kapai gyvuoja tik bobučių pasakose? Nieko panašaus — jie gyvena po žeme. Irštvas įsirengia metro tuneliuose, kanalizacijos vamzdynuose, minta miesto atliekomis, geria nutekamuosius vandenis. Žmonių kapai nekliudo. Nebent pradingsta vienas kitas metro darbininkas, štai ir viskas, che che.

— Nejaugi vyriausybė apie juos nežino?

— Savaime aišku, žino. Ne tokie jau beviltiški kvailiai valdo valstybę.

— Kodėl tuomet jie neperspėja gyventojų? Arba neišvaiko pačių kapų?

— Visų pirma, — ėmėsi aiškinti Mažius, — šitokia žinia pernelyg išgąsdintų daugybę žmonių. Juk ir pats šito nenorėtum, tiesa? Tik pagalvok: tiesiog po kojomis knibždėte knibžda INKiščių — kam tai patiktų? O antra, jeigu tau šovė mintis, kad būtų gerai INKiščius išnaikinti, verčiau iš karto tai užmiršk. Kaip manai, ko reikėtų imtis? Visas Japonijos ginkluotąsias pajėgas pasiųsti į Tokijo kanalizaciją? Juk ta tamsoje skendinti klampynė — gimtieji INKiščių namai. Manau, kad rezultatas būtų tikrai nekoks.

Ir dar vienas dalykas. INKiščiai įsirengė irštvą visai netoli nuo Imperijos rūmų. Strateginis ėjimas, supranti? Tik pamėgink juos pajudinti — ir iššliauš naktį paviršiun, ims glėbiais temptis žmones į požemius. Visa Japonija apvirs aukštyn kojom, tataigi. Argi ne tiesą sakau? Štai kodėl vyriausybė nekiša nagų prie INKiščių, o INKiščiai nedrumsčia ramybės vyriausybei.

— O aš maniau, kad semiotekai susiuostė su INKiščiais, — įsiterpiau.

— Gandai. Net jeigu būtų tiesa, tai reikštų tik tiek, kad viena INKiščių grupė nutarė pasinaudoti semiotekų paslaugomis ir galbūt atsilyginti tuo pačiu. Bet tai — tik laikinas ryšys, ne ilgai trunkanti sąjunga. Neverta dėl to nerimauti.

— Bet juk tai INKiščiai pagrobė profesorių?

— Taip, mes irgi apie tai girdėjome. Bet nieko tikro nežinome. Gali būti ir taip, kad viską suorganizavo pats profesorius.

— Kurių galų jam tai daryti?

— Profesorius niekam nėra įsipareigojęs, — atsakė Mažius, vartaliodamas rankoje žiebtuvėlį ir apžiūrinėdamas jį iš visų pusių. — Jis — pats geriausias ir puikiai tai žino. Semiotekai irgi tai žino, taip pat ir kalkutekai. Profesorius tuo tarpu stengiasi laikytis kažkur per vidurį. Šitaip jis gali kuo puikiausiai gyvuoti ir užsiimti kokiais tik širdis geidžia tyrimais. Artimiausioje ateityje jam turėtų pavykti itin reikšmingas atradimas. O štai čia į sceną įžengi tu.

— Kuriems galams jam prireikė manęs? Aš neapdovanotas jokiais ypatingais gebėjimais. Esu tobulas vidutinybės įsikūnijimas.

— I šį klausimą kol kas mes ir patys ieškome atsakymo, — pripažino Mažius, mėčiodamas žiebtuvėlį. — Šiokių tokių minčių turime. Bet nieko konkretaus. Šiaip ar taip, profesorius ištyrinėjo tave iki menkiausios smulkmenos. Jis tikrai kažką ruošė, ir net gana ilgai.

— Štai kaip? Vadinasi, jūs laukiate, kol jis sudėlios į vietas paskutines detales — o jau tada priglobsite ir mane, ir tyrinėjimų rezultatus?

— Viskas už pinigus, — atsakė Mažius. — Bet pastaruoju metu padvelkė kažkokie nepalankūs vėjai. Fabrikas kažką suuodė ir žengė pirmą žingsnį. Taigi mums irgi tenka griebtis veiksmų.

— O kaip Sistema?

— Ne, tie išsijudina kur kas lėčiau. Bet duok jiems šiek tiek laiko. Juk profesorių jie pažįsta kaip nuluptą.

— Ką tai reiškia?

— Profesorius ilgai dirbo Sistemai.

— Sistemai?

— Na taip, profesorius — buvęs tavo kolega. Žinoma, jis dirbo kiek kitokį darbą nei tu. Sėdėjo pačiame tyrimų centre.

— Tyrimų centre? — Viskas pernelyg susipainiojo, nebesusigaudžiau kas kur. Buvau iki ausų įklimpęs į kebeknę, nepajėgiau perprasti nė menkiausios smulkmenos.

— Toji jūsų Sistema — didelė, pernelyg didelė organizacija. Jos dešinė amžiais nežino, ką daro kairė. Be to, pernelyg daug ir informacijos — daugiau, nei pajėgiate suvaikyti. Ne geresni ir semiotekai. Štai kodėl profesorius spjovė į organizaciją ir ėmėsi individualių projektų. Jis — žmogus nepėsčias, jo smegenys veikia tobulai. Puikiai išmano psichologiją ir visokius kitokius su galva susijusius dalykus. Tiesiog tobulas Renesanso epochos mokslininko pavyzdys, kaip kartais sakoma. Tad kuriems galams jam susidėti su Sistema?

O aš dar aiškinau jam, kas yra skalbimas ir perskirstymas... Juk jis pats ir išrado šią techniką! Apsikvailinau per visą pilvą...

— Beveik visas kalkutekų naudojamas skaičiavimo sistemas jis ir sukūrė. Taip tvirtindamas, nėmaž neperdedu. Tu — tarsi bitė darbininkė, pripampusi senioko medaus, — pareiškė žmogelis. — Tiesa, gal ir nelabai vykusi metafora.

— Bus gerai ir tokia, — pratariau.

— Kai tik profesorius pasišalino iš Sistemos, kaip manai, kas tą pat akimirką prisistatė prie jo durų? Taip, žinoma. Fabriko žvalgai. Tačiau profesorius nesileido su jais į kalbas. Pareiškė, kad savi marškiniai arčiausiai kūno — ir šitaip prarado daugumą savo gerbėjų. Kalkutekai griežė dantį ant jo, nes jis per daug žinojo, savo ruožtu semiotekai veltui bandė įsodinti jį ne į jo vežėčias. Sakoma, kad tas, kuris ne su tavimi, tas prieš tave, tiesa? Taigi, kai seniokas įsikūrė laboratoriją po žeme, tiesiog INKiščių panosėje, išėjo maždaug taip: profesorius — prieš visus. Spėju, kad toje laboratorijoje tau teko lankytis?

Linktelėjau.

— Trenktas sumanymas, kaip kažin ką, bet tobulas. Niekas negali net prisiartinti prie tos laboratorijos. Aplink ją knibždėte knibžda INKiščių. Tik pats profesorius ateina ir išeina. Eidamas įjungia tokias garso bangas, kurios INKiščius patikimai atbaido. Ideali apsauga. Toji mergiščia ir tu — vieninteliai, kuriems teko ten lankytis. O tai akivaizdžiai įrodo, koks esi svarbus asmuo. Taigi mes manome, kad profesorius galutinai baigia tave suvystyti.

Aš tik niurgztelėjau po nosim. Tai bent dalykėliai. Net jeigu tikėčiau Mažiumi, kažin ar patikėčiau tuo, ką išgirdau.

— Nori pasakyti, jog visi tie eksperimentų duomenys, kuriuos apdoroti mane pasamdė profesorius, buvo tik jaukas, kad užkibčiau ant kabliuko?

— Na neee, visai nenoriu to pasakyti, — nutęsė žmogelis. Jis dar kartą skubriai dirstelėjo į laikrodį. — Tie duomenys — programa. Uždelsto veikimo bomba. Kai tik ateis tinkamas metas — buuumbt! Savaime suprantama, tai tik mūsų prielaida. Kaip yra iš tikrųjų, žino tik tavo profesorius. Ką gi, mus pačius jau smarkiai spaudžia laikas, tad šį malonų pokalbį teks nutraukti pačioje įdomiausioje vietoje. Matai, mums dar reikia su kai kuo susitikti.

— Valandėlę! O kas nutiko profesoriaus dukraitei?

— Ar mergytei kas nors atsitiko? — kuo nekalčiausiai pasiteiravo Mažius. — Nieko apie ją nežinome. Suprask pagaliau, nusaugoti visų neįstengiame nė mes. O ta mažylė krito tau į akį, ar ne?

— Ne, — atsakiau. Ką gi, bent jau manau, kad ne.

Mažius atsistojo, nė akimirkos neatitraukdamas žvilgsnio nuo manęs, susišlavė nuo stalo cigaretes ir žiebtuvėlį, įsimetė į kišenę.

— Buvo malonu su tavim susipažinti. O dabar paklausyk, atskleisiu tau paslaptį. Šiuo metu mes vienu žingsniu lenkiame semiotekus. Tačiau mes — maži, tad jeigu jie sumąstys kaišioti mums pagalius į ratus, toli nenuvažiuosime. Taigi turime pasirūpinti, kad jie turėtų kuo užsiimti ir be mūsų. Capisce?

— Turbūt suprantu, — patikinau jį.

— O dabar pasitelk vaizduotę: kaip manai, ką, mumis dėtas, darytum, kad jie kuo dailiausiai užsiimtų kuo nors kitu?

— Bandyčiau pakišti Sistemą, — šoviau nesitaikydamas.

— Na, ar nesakiau? — Mažius vėl grįžtelėjo į Gremėzdą. — Galvotas vaikinas, kaip kažin ką, ir duria kaip pirštu į akį! Sakiau tau, paminėsi mano žodį! — Jis vėl atsisuko į mane. — Tačiau tam mums reikia jauko. Pagailėsi masalo — niekas neužkibs.

— Tokiems dalykams tikrai nesijaučiu pasiruošęs, — skubiai išbėriau aš.

— O tavo savijauta mūsų tikrai nedomina, — atsakė jis. — Mes mažumėlę skubame. Ir dabar jau mūsų eilė šio to paklausti. Taigi, ką šitoje urkštynėje tu vertini užvis labiausiai?

— Nieko ypatingo čia nėra, — atsakiau. — Bent jau nieko vertingo. Vien tik pigūs niekniekiai.

— Mes tai žinome. Bet vis vien turėtų būti kažkas, vienas kitas mielas niekutis, kurio nenorėtum išvysti sunaikinto. Pigus šlamštas ar ne, bet juk visa, kas yra čia, — tavo gyvenimas, argi ne taip?

— Sunaikinto? — pasitikslinau. — Ką reiškia — sunaikinto?

— Sunaikinti — na, supranti... ir reiškia — sunaikinti. Padaryti kažką panašaus, ką padarėme su tavo durimis, — žmogelis mostelėjo į duris išklaipytais vyriais, gulinčias ant grindų. — Štai kas yra naikinimas.

— Kuriems galams?

— Tiesiog naikinimas dėl naikinimo. Nori, kad paaiškintume? O gal verčiau iš karto pasakyk, ko tau būtų labiausiai gaila, ko labiausiai nenorėtum prarasti. Tuos dalykus mes pasistengsime ypatingai pagerbti.

— Na... vaizdo grotuvas, — pasidaviau. — Ir televizorius. Jie gana brangūs, be to, visai neseniai pirkti. Dar — viskio kolekcija.

— Dar kas nors?

— Mano naujasis kostiumas ir odinis švarkas. Jungtinių Valstijų oro pajėgų bombonešio piloto švarkas su kailine apykakle.

— Dar kas nors?

— Daugiau nieko, — pasakiau.

Mažius linktelėjo. Dičkis irgi linktelėjo.

Nė akimirkos nebedelsdamas, Gremėzdas ėmėsi atidarinėti visas spinteles ir indaujas. Aptiko mano treniruoklį — „bulvorkerį“9, kurį kartais naudoju mankštindamasis, apsuko aplink save, perlenkė, grąžino į pradinę padėtį. Įspūdingas vaizdelis.

Paskui pastvėrė įnagį už vieno galo lyg beisbolo blokštą. Pasilenkiau stengdamasis nepraleisti pro akis nieko, ką jis darys dabar. Gremėzdas nusliūkino prie televizoriaus, iškėlė „bulvorkerį“ ir atsivedėjęs liuobė į ekraną. Drrrrergžt! Į visas puses pažiro šukės, lydimos šimtų virpančių, kibirkščiuojančių blyksnių.

— Ei! — suklykiau pašokdamas ant kojų, bet Mažius čia pat plojo delnu per stalą ir akimoju mane atvėsino.

Tada Gremėzdas paėmė vaizdo grotuvą ir juo kibo tvatyti buvusį televizorių. Mygtukai išsilakstė po pakampes, sušnypštė trumpojo jungimo pakąsti laidai, iš metalo laužo krūvos nuvinguriavo balto dūmo debesėlis tarytum išsigelbėjusi siela. Sudorojęs vaizdo grotuvą, Gremėzdas nubloškė sumaigytus jo griaučius žemėn ir iš kišenės išsitraukė peilį spyruokline geležte. Švilptelėję iššoko ašmenys. Gremėzdas nėrė į drabužių spintą ir ėmėsi savaip pertaisyti du šimtus tūkstančių jenų kainavusį bombonešio piloto švarką, o paskui — ir „Brooks Brothers“ kostiumą.

— Juk sakei, kad mano vertingiausių daiktų neliesite! — suspiegiau.

— Nieko panašaus nesakiau. Sakiau, kad pasistengsime ypatingai juos pagerbti. Mes visuomet pradedame nuo to, kas geriausia. Toks stilius.

Gremėzdas mano jaukiame, skoningame butuke akivaizdžiai demonstravo, ką iš tikrųjų reiškia sąvoka „naikinimas“. Iš šaldytuvo išsitraukiau dar vieną skardinę alaus ir sėdau stebėti fejerverko.

14 Giria

Ruduo jau slenka į pabaigą. Vieną rytą atsikeliu ir, vos dirstelėjęs į dangų, suprantu: žiema jau ant slenksčio. Aukšti ir greiti rudeniniai debesys išnyko iš dangaus; jų vietą užėmė tamsių, sunkių debesų siena, pakibusi virš Šiaurinio kalvagūbrio tarsi koks pragaištingas nelaimės pranašas. Ruduo Mieste buvo linksmas ir mielas svečias — pabuvęs pernelyg trumpai, pernelyg staigiai išvykęs.

Išeidamas ruduo palieka laikiną tuštumą, kažkokią niekuo neužpildytą skylę, kurios išvis nepavadinsi jokiu metų laiku. Žvėrių kailis palengva netenka blizgesio, auksinė vilna šeriasi, blunka, po truputį virsdama balta. Tai pats tikriausias ženklas, kad žiema nebe už kalnų. Visi, kas gyvas Mieste, panarina galvas, kūnai įsitempia, ruošdamiesi sutikti artėjančius šalčius. Žiemos požymiai užtraukia Miestą tarsi kokia nematoma oda. Vėjo ūžavimas, žolės siūbavimas, kanopų kaukšėjimas į grindinio akmenis nakties tyloje — visa kas tarytum prislopsta ir nutolsta, prislėgta grėsmės nuojautos. Netgi Upės vanduo, dar neseniai taip žaismingai teškenęs smėlėtas saleles, dabar jau nebegali suteikti man nusiraminimo. Visa kas gūžiasi ir traukiasi, instinktyviai stengiasi sumažėti ir taip išsaugoti gyvastį — užsisklendimas, dvelkiantis neišvengiamos pabaigos nuojauta. Žiema — ypatingas metų laikas, viską apglėbiantis savyje. Paukščiai nebečiulba, tik klykčioja laibais, šaižiais balsais, o protarpiais tuštumą suvirpina tik jų sparnų plakimas.

— Ši žiema žada būti ypač atšiauri, — sako Pulkininkas. — Užtenka pažiūrėti, kaip atrodo debesys. Štai, pats pažvelk, kokie jie tamsūs.

Senasis karininkas vedasi mane prie lango ir rodo tirštus debesis, apsižergusius uolas.

— Kasmet, maždaug šiuo laiku, Šiaurinio kalvagūbrio keterą apglėbia pirmieji žiemos debesys. Jie — busimųjų negandų pranašai. Gana šviesūs, nelabai stori debesys byloja apie švelnią žiemą. Kuo jie tirštesni — tuo šaltesnė laukia žiema. O patys baisiausi yra štai tokie debesys, kurie išskleidžia sparnus tarsi plėšrūs paukščiai. Pavyzdžiui, kaip antai tas.

Prisimerkęs žvilgsniu naršau dangų virš Šiaurinio kalvagūbrio. Nors jis ir sunkiai įžiūrimas, vis dėlto atpažįstu debesį, kurį man stengėsi parodyti senasis karininkas. Milžiniškas tarsi kalnas, jis nusidriekia per visą kalvagūbrį tarsi pragaištingas paukštis rokas, pasirengęs kristi mums ant galvų iš aukštybių.

— Kartą per penkiasdešimt ar šešiasdešimt metų mus užgriūva tikra žiema žudikė, — sako Pulkininkas. — Juk tu net palto neturi, tiesa?

— Neturiu, — prisipažįstu. Vienintelis šiltesnis mano drabužis — tas pats lengvas medvilninis švarkas, kurį man davė, kai tik atvykau į Miestą.

Pulkininkas atidaro savo drabužių spintą ir nukabina tamsiai mėlyną karišką paltą. Paduoda jį man. Paltas sunkus kaip akmuo, vilna — šiurkšti paliesti.

— Gal kiek ir didokas, bet vis geriau nei nieko. Tikrai pravers. Gavau jį tau prieš porą dienų. Nagi, pasimatuok.

Aš užsimetu paltą. Per pečius jis tikrai platokas, o ir guli kažkaip ne taip, kaip reikėtų, bet tiks ir toks. Kaip sakė senasis karininkas, paltas man tikrai pravers.

— Ar vis dar braižai žemėlapį? — klausia Pulkininkas.

— Taip, — atsakau. — Dar liko kelios vietos, iki kurių nespėjau prisikasti, bet esu tvirtai pasiryžęs žemėlapį užbaigti.

— Nemėginsiu atkalbinėti tavęs nuo šitos užgaidos. Žemėlapio braižymas — tavo vieno rūpestis, niekam jis nekliudo. Visai nenoriu pasakyti, kad užsiėmei kažkuo nederamu, bet žinok: kai įsiviešpataus žiema, bet kokius žygius į miškus teks nutraukti. Klajoti atokiau nuo gyvenamų rajonų — išvis nelabai išmintinga, o ypač šią žiemą. Miestas, kaip žinai, nėra labai didelis, bet vis vien gresia pavojus paklysti. Būtų kur kas geriau, jei žemėlapio sudarinėjimą atidėtum iki pavasario.

— Suprantu, — sakau aš. — O kada prasideda tikroji žiema?

— Tada, kai pradeda snigti. Pirmąsyk iškritęs sniegas ir ženklina žiemos pradžią. O kai nuo smėlio salelių Upėje nutirpsta paskutinis sniegas — žiema baigiasi.

Mudu gurkšnojame rytinę kavą ir žvalgomės į debesų tumulus, kliūvančius už Šiaurinio kalvagūbrio keteros.

— Dar vienas svarbus dalykas, — patylėjęs tęsia Pulkininkas. — Laikykis atokiau nuo Sienos ir nuo Girios. Žiemą jos įgyja išties bauginančios galios.

— O kodėl reikia baimintis Girios? Kas joje yra?

— Nieko, visiškai nieko, — ne iš karto atsako senasis karininkas. — Tikrai, visai nieko. Ar bent jau nieko, kas galėtų praversti mums. Ir man, ir tau Giria — visiškai nereikalinga.

— Nejaugi ten niekas negyvena?

Senasis karininkas atkelia krosnelės dangtį, išsemia pelenus, tada įdeda prakuroms keletą žagarų, ant viršaus užpila anglių.

— Tikriausiai, pradedant nuo šio vakaro, mums jau teks kūrenti krosnis, — sako jis. — O malkų bei anglių mes ir gauname iš Girios. Taip, iš ten pat ir grybai, ir žolelės arbatai, ir kai kurie kiti maisto produktai. Taigi šiuo požiūriu Giria mums reikalinga. Bet tai ir viskas. Daugiau ten nieko nėra.

— Bet juk tai reiškia, kad Girioje turi kažkas gyventi! Kažkas ir pragyvena, kasdamas mums anglis, kirsdamas medžius malkoms, rinkdamas grybus?

— Na taip, keletas žmonių ten iš tikrųjų gyvena. Jie gabena į Miestą anglis ir malkas, ir grybus — už visa tai iš mūsų gauna grūdų ir drabužių. Tam tikroje vietoje kartą per savaitę vyksta šitokie mainai, tačiau tuo rūpinasi specialiai paskirti asmenys. Jokių kitų santykių su giriniais palaikyti nederėtų. Jie nesilanko Mieste, o mes net nesiartiname prie Girios. Jų gyvenimas visiškai kitoks nei mūsiškis.

— Kaip — kitoks?

— Kitoks visais atžvilgiais, — aiškina senasis karininkas. — Jie patys kitokie nei mes. Tačiau pernelyg domėtis jais būtų neišmintinga. Jie pavojingi. Jie gali padaryti tau įtaką. Tavo asmenybė čia dar galutinai nesusiformavusi. Tad kol sutvirtėsi, kol nusigludins visi aštrūs kampai, patarčiau verčiau pasisaugoti šitokios grėsmės. Giria ir yra Giria, niekas kita. Tau visiškai pakanka užrašyti žemėlapyje „Giria“. Supratai?

— Supratau.

— Ir dar, neužmiršk apie Sieną. Žiemą Siena būna ypač pavojinga. Žiemą kaip jokiu kitu metų laiku Siena užsklendžia Miestą nuo išorinio pasaulio. Ji neįveikiama, jokiais įmanomais būdais nepramušama, ji sergsti uždariusi mus Mieste — ir šitaip bus per amžius. Siena regi viską, kas įvyksta jos juosiamoje teritorijoje. Privalau pakartoti: tu kol kas dar nesusiformavusi asmenybė. Tave kamuoja dvejonės ir prieštaravimai, tu dėl kažko vis dar apgailestauji, trumpiau tariant, tu — silpnas. Taigi žiema tau — pats pavojingiausias metų laikas.

* * *

Kad ir kaip būtų, kol dar galutinai neužslinko žiema, aš privalau traukti į Girią. Netrukus ateis metas atiduoti šešėliui pažadėtąjį žemėlapį. O jis ypač pabrėžė, kad žemėlapyje kuo tiksliau pažymėčiau viską, ką aptiksiu Girioje. Kai tai atliksiu, šis darbas bus baigtas.

Debesis vis dar lūkuriuoja nutūpęs ant Šiaurinio kalvagūbrio keteros, bet tiesiog bežiūrint vis aukščiau kelia sparnus ir svyra į priekį, pasirengęs užplaukti ant Miesto. Leidžiasi saulė. Dangus apsiūkęs, pro blyškią ūkanos skraistę prasismelkia tik blausi šviesa. Mano akims, kurios jau niekad nebebus kokios buvusios, šis metų laikas — tikras atokvėpis. Baigėsi akinančiu švytėjimu žaižaruojančio dangaus dienos. Jau nebepakyla toks stiprus ir gaivus vėjas, kuris įstengtų išblaškyti debesis.

Įsuku į Girią iš paupio kelio: ketinu traukti į pačią tankmę, laikydamasis lygiagrečiai su Siena, kad nepasiklysčiau. O kartu, sužinojęs, kaip Siena eina per Girią, nubrėšiu žemėlapyje šio Miesto pakraščio kontūrą.

Tačiau netrukus paaiškėja, kad pasakyti lengviau nei padaryti. Kelias išvarpytas giliomis kiaurymėmis, kur žemė staiga išslysta iš po kojų. Stengiuosi žengti kuo atsargiau, bet kitąsyk nė pats nepajuntu, kaip prasmengu mėlynių uogienojuose. Protarpiais takas po kojomis praskysta, virsdamas pelkėtu ruožu, o tankūs voratinkliai limpa prie veido ir pančioja rankas. Milžiniškų virš galvos susipynusių šakų stogas gramzdina Girią į vandenyno dugno prietemą. Paviršiun prasiraususios šaknys raizgosi tarsi sutrūkinėjusios kraujagyslės, neišgydomai pažeidusios odą.

Protarpiais man dingojasi, kad girdžiu kažką judant tankiuose šabakštynuose.

Vis dėlto, vos šiek tiek nutolstu nuo Sienos ir įkeliu koją į Girios tankmę, netikėtai atsiduriu slėpiningai tykiame pasaulyje. Augmenija čia kupina gyvybės alsavimo, nepalytėta Giria pripildo širdį ramybės, įtampa atlėgsta. Nejaugi čia — tas pats pavojingas minų laukas, apie kurio grėsmę mane perspėjo senasis Pulkininkas? Medžiai, žolynai ir smulkulyčiai knibždantys padarėliai čia susilieja į vientisą gyvą audinį; kiekviename akmenėlyje, kiekviename grumste justi griežta nesuardoma tvarka.

Kuo labiau tolstu nuo Sienos, kuo toliau nuklystu į Girios glūdumą, tuo labiau šis įspūdis stiprėja. Netrukus išsisklaido paskutiniai nelaimės nuojautos debesys, net patys medžių kamienų kontūrai tampa ryškesni, gyvybingesni, lapų spalva — ryškesnė; paukščiai — ir tie ima čiulbėti garsiau ir smagiau. Nei mažytėse jaukiose laukymėlėse, nei vėjyje, kuris košia ir tankiausius sąžalynus, nelikę nė šešėlio tos tamsos ar įtampos, kurią jaučiau eidamas netoli Sienos. Nė pats nežinau, kodėl, tolstant nuo Sienos, taip keičiasi mano savijauta. Nejaugi net orą šitaip nerimu įkrauna Sienos galia? O gal paslaptis slypi pačioje žemėje?

Kad ir kaip malonu būtų klaidžioti po Girios glūdumą, pamesti iš akių Sienos nesiryžtu nė karto. Užtektų kelių žingsnių giliau į tankmę, kad nebesugebėčiau grįžti atgal: krypties pojūtis mane čia apleistų akimoju. Juk einu be tako be takelio, nėra jokių įsimintinų kelią ženklinančių nuorodų. Sulėtinu žingsnį.

Taip ir nesutinku jokių miško gyventojų. Nepastebiu nei pėdos įspaudo, nei kokio pamesto daikto, kuris būtų žmogaus rankų darbo. Einu įsitempęs, baugus, nuolat kažko lūkuriuodamas. Galbūt taip ir neįžengiau į Girią pakankamai giliai. O gal giriniai sumaniai vengia painiotis akyse.

* * *

Trečią ar ketvirtą šių tyrinėjimų dieną pasiekiu tašką, kur rytinė Siena beveik stačiu kampu sukasi į pietus, ir čia aptinku nedidelę laukymę. Vėduoklės formos atvira lygi aikštelė glaudžiasi prie pat Sienos, įsiterpusi į šios linkį. Nežinia kodėl, bet šis plotelis liko visiškai nepalytėtas aplinkui tankiai želiančios Girios augmenijos. Laukymėje tvyro tokia tykumą ir ramybė, kokią gali pajusti tik nuklydęs gerokai giliau į Girią — dar nė karto nepatyriau, kad šitaip atsipalaiduoti įmanoma ir prie pat gniuždančios Sienos. Visas plotas padengtas storu vešlios žolės kilimu, virš galvos pro medžių šakas matyti dangaus sklypeliai tarsi dėlionės detalės.

Viename laukymės pakraštyje teberiogso mūriniai pamatai — kadaise čia stovėta pastato. Vos dirstelėjęs į pamatus spėju, kad namo sienos andai buvo sumūrytos nepaprastai kruopščiai. Pastatas buvo anaiptol ne laikinas, priešingai, net labai tvirtas; apžiūrinėdamas griuvėsius suskaičiuoju tris atskirus kambarius, jei tik vaizduotė neapgauna, randu ir virtuvę, vonios patalpą bei koridorių. Kad ir kiek laužau galvą, niekaip negaliu suprasti: kam prisireikė namų tokiame atokiame Girios užkaboryje — ir kodėl gyventojai galų gale visiškai juos paliko?

Už virtuvės aptinku ir apgriuvusį akmeninį šulinį. Jis jau užžėlęs aukšta žole. Nejaugi šeimininkai, palikdami namus, patys užvertė šulinį žemėmis?

Atsisėdu, nugara atsiremiu į šulinį ir užsižiūriu į dangų. Nuo Šiaurinio kalvagūbrio pučiantis vėjas šnarina medžių šakas. Dangumi slenka drėgmės pritvinkęs debesis. Pasistatau palto apykaklę ir lydžiu žvilgsniu lėtai padange plaukiantį debesį.

Čia pat, už griuvėsių, dunkso dangų remianti Siena. Klaidžiodamas Girioje, dar nė karto nebuvau atsidūręs taip arti Sienos. Statinys iš tiesų gniaužia kvapą. Dabar, sustojęs pailsėti mažytėje Girios proskynoje, atsišliejęs į užakusį seną šulinį, klausydamasis vėjo ir žvelgdamas į Sieną, aš galiausiai suprantu, ką turėjo omeny Vartų Sargas sakydamas: šita Siena — tobula. Ir iš tikrųjų ji — tobulas kūrinys. Ji stūkso tokia pat, kokia stūksojo dar pradžių pradžioje. Kaip tie debesys danguje, kaip Upė, amžiams įrėžta į žemę.

Siena pernelyg didinga, kad įstengčiau aprėpti ją protu ir tiksliai nubrėžti žemėlapyje. Jos pulsavimas gniuždo pojūčius, jos išlinkiai pernelyg vingrūs. Sulig kiekvienu nauju posūkiu ženkliai keičiasi jos paviršius. Tad perteikti popieriuje ją visą — visiškai neįmanoma. Kaskart, skrebendamas brėžinį užrašų knygutėje, jaučiu, kokios bergždžios mano pastangos.

Užsimerkiu ketindamas valandėlę nusnūsti. Aplink mane sūkuriuoja nė akimirkos nenutilstantis vėjas, tačiau medžiai ir Siena sergsti mane nuo smelkiančios žvarbos. Grimzdamas į pusiaumiegį galvoju apie savo šešėlį. Galvoju apie žemėlapį, kurio jis prašė. Laiko liko visai nedaug.

Mano žemėlapis anaiptol netikslus, jame trūksta daugybės detalių. Beveik visa didžiulė mišku apaugusi teritorija taip ir lieka neištyrinėta. Tačiau man į pakaušį jau alsuoja žiema. Tad galimybių leistis į žygius vis mažės. Užrašų knygutėje man pavyko nubrėžti tik apytikslį Miesto kontūrą ir pažymėti kai kurias reljefo detales bei pastatus. Taip pat pridėjau ir pažymėtųjų objektų aprašą drauge su faktais, kuriuos pavyko sužinoti.

Anaiptol nesu tikras, kad Vartų Sargas leis man pasimatyti su šešėliu, nors ir žadėjo netrukdysiąs mudviem susitikti, kai tik dienos taps trumpesnės, o šešėlis nusilps. Dabar, kai žiema jau lipa ant kulnų, lyg ir abi šios sąlygos turėtų būti įvykdytos.

Vis dar neatsimerkdamas susimąstau apie Bibliotekininkę. Mane užplūsta beribis liūdesys, tik niekaip neįstengiu aptikti šio jausmo šaltinio.

Juk susitinku su Bibliotekininke kiekvieną vakarą, tačiau manyje žiojinti tuštuma niekaip nenori užsipildyti. Naktimis sėdžiu Bibliotekoje ir skaitau senus sapnus. Ji visuomet būna šalia. Mudu vakarieniaujame drauge. Neretai lydžiu ją namo. Mudu kalbamės apie visokiausius dalykus. Tačiau, kad ir kaip nelogiškai tai skambėtų, dėl viso to mano sielvartas tik dar labiau auga, rausiasi vis giliau. Kad ir ką būčiau praradęs, toji netektis didėja kaskart, kai tik mudu susitinkame. Tarytum šulinys, kurio, stenkis nesistengęs, niekada neužpilsi. Tamsa jame tokia, kad, rodos, nebeištversiu.

Manau, šitokie mano jausmai kažkaip susiję su išbarstytais prisiminimais. Bibliotekininkė, matyt, priminė man kažkokias nutrūkinėjusias sąryšio gijas. Savyje man taip ir nepavyko nieko surasti. Paslaptis nė už ką nenori būti atskleista. Pati mano egzistencija atrodo trapi, neužtikrinta.

Bandau išguiti iš galvos surizgusias mintis ir ramiai pamiegoti.

* * *

Kai pabundu, diena jau krypsta vakarop, oras netikėtai staigiai atšalęs. Drebu visu kūnu. Kaip įmanydamas susisupu į paltą. Kai atsistoju ir nubraukiu prikibusias žoles, mano skruostą paliečia pirmosios snaigės. Pakeliu galvą. Debesys plaukia visai pažemiu, telkiasi grėsmingos sutemos. Plazdėdamos lėtai leidžiasi didžiulės snieguolės. Atėjo žiema.

Prieš sukdamas atgalios dar kartą vogčiomis dirsteliu į Sieną. Po snieguolėmis sūkuriuojančiu dangumi ji stūkso dar didingesnė, dar tobulesnė nei kada nors anksčiau. Žvelgiu į ją — ir jaučiu, kaip į mane žiūri jie. Ką tu čia veiki? — rodos, girdžiu juos klausiant. — Ko čia ieškai?

Į šiuos klausimus negaliu atsakyti. Kad ir trumpas buvo miegas staiga užslinkusios žiemos žvarboje, jis išsiurbė iš mano kūno visą šilumą, galva ėmė svaigti, prieš akis plūduriavo kažkokie neaiškūs vaizdiniai. O gal aš įsikūriau svetimame, kažkieno kito kūne? Nepakeliamas svoris lenkia mane prie žemės, akyse tavaruoja.

Protekine skubinuosi per Girią, Rytinių vartų link, tvirtai pasiryžęs nė nedirstelėti į Sieną. Kelias tolimas, bet turiu jį sukarti. Sulig kiekviena akimirka sutemos tirštėja. Nebeišlaikau pusiausvyros, eidamas vis labiau svirduliuoju. Vis dažniau tenka stabtelėti atsipūsti, sutelkti paskutinius jėgų likučius, atpalaiduoti stingstančius raumenis. Visu kūnu jaučiu, kaip užslenka naktis. Net ir čia, Girioje, lyg ir turėčiau išgirsti vakarinį rago gausmą. Tačiau jis praslysta mano sąmonės pakraščiu, jo nė nekliudęs.

Galų gale pasiekiu pamiškę, išnyru į Upės pakrantę. Žemę jau siaučia neperregima ūkana. Nematyti nei mėnulio, nei žvaigždžių, visa kas tirpsta svaigiame snaigių šokyje. Girdžiu žvarbų vandens čiurlenimą ir pašaipų vėjo stūgavimą tarp medžių man už nugaros. Kažin ar dar toli Biblioteka? Nebeįstengiu prisiminti. Nebesuvokiu nieko, tik paupio kelią, kuris driekiasi vis pirmyn — į begalybę. Šešėliuose šakas siūbuoja gluosniai svyruokliai, virš galvos plakasi vėjo šuorai. Aš einu, einu ir einu į priekį, tačiau kelio galo vis nematyti.

* * *

Ji pasodina mane priešais krosnelę ir uždeda delną man ant kaktos. Jos delnas ledinis. Krūpteliu ir noriu nustumti jį šalin, bet neįstengiu kilstelėti rankos. Sykį pabandęs, vos sutramdžiau šleikštulio priepuolį.

— Tu smarkiai karščiuoji, — sako ji. — Ir kur tave galai nešiojo?

Čia pat įsitikinu, kad nesugebėsiu išspausti jokio atsakymo. Manyje nebeliko nė vieno žodžio. Netgi nebesuvokiu, ką sako ji.

Ji atneša bent keletą antklodžių ir susupa mane į jas. Paguldo prie pat krosnelės. Jos plaukai brūkšteli man per skruostą. Nenoriu, kad ji nueitų, bijau likti vienas. Pats nebesuprantu, ar ši mintis — tikrai mano, ar tai tik iš kažkur atplaukusi prisiminimų nuotrupa. Aš tiek daug praradau. Aš toks pavargęs. Jaučiuosi plūduriuojąs, srovė mane neša vis tolyn. Užgriūva pojūtis, kad pats byru į gabalus, kad mano atplaišas vis nuskalauja ir nuneša nežinia kur... Kurioje mano dalyje užgimė ši mintis?

Ji laiko mane už rankos.

— Gerai išsimiegok, — iš sutemų gaubiamos tolumos dar pasiekia mane jos balsas.

15 Viskis, kankinimai, Turgenevas

Gremėzdas sveiko nepaliko nė vieno vienintelio butelio. Nė vieno paties menkiausio buteliuko iš visos mano viskio kolekcijos. Aš palaikau neblogus santykius su gėrimų parduotuvės kaimynystėje tiekėju, šis iš kiekvienos naujos importinio viskio siuntos vis pameti man butelį kitą, tad sukaupiau visai padorų rinkinį. Buvo — nebėr.

Gremėzdas pradėjo nuo dviejų „Wild Turkey“ butelių, paskui perėjo prie vieno „Cutty Sark“ ir trijų „I. W. Harpers“, tada šukėmis pavertė du „Jack Daniel’s“, „Four Roses“ ir „Haig“, o pustuzinį „Chivas Regal“ pasiliko desertui. Nuo stiklo žvangėjimo užgulė ausis, bet kvapą ištverti buvo dar sunkiau.

— Baigiu apsvaigti vien sėdėdamas čia, — susižavėjęs pareiškė Mažius.

Man neliko kas darą: murksojau, alkūnėmis pasirėmęs į stalą, ir stebėjau, kaip kriauklėje auga šukių kalnas. Gremėzdas darbavosi be paliovos švilpaudamas. Melodijos, jei tik jo skleidžiamus garsus galima vadinti melodija, aš nepažinau. Iš pradžių jis švilpavo skvarbiai, spigiai, paskui — kur kas žemesniais, aštresniais tonais, sakytum kas bet kaip brūžuotų smuiko stryku. Džeržgimas stačiai varė iš proto.

Gremėzdas niokojo mano butą stebėtinai metodiškai. Galbūt tiedviem šitas visa ko daužymas ir turėjo kokią prasmę. Bet tik ne man. Gremėzdas apvertė lovą, suraižė čiužinį, ištaršė viską, ką rado drabužių spintoje, išvertė ant grindų mano rašomojo stalo stalčius, nuplėšė nuo sienos oro kondicionieriaus skydą. Nuspyrė šiukšliadėžę, išvagojo patalynės dėžę, trempė viską, kas tik pasipainiojo jam po kojų. Greitas ir efektyvus darbas.

Paskui persimetė į virtuvę: atėjo eilė lėkštėms, taurėms, kavavirei ir viskam, kas tik ten buvo.

Mudu su Mažiumi persikraustėme į svetainę. Pastatėme apverstą sofą, kuri kažkokiu keistu likimo įgeidžiu šiaip jau liko nesužalota, ir susėdome ant priešingų porankių. Sofa buvo iš tiesų labai patogi, pačios aukščiausios klasės; įsigijau ją už pačius niekus iš bičiulio fotografo, kuriam, matyt, kažkoks saugiklis galvoj perdegė: metė klestinčią karjerą ir nugrimzdo kažkur gūdžiame kaime netoli Nagano. Bičiulio iš tiesų gaila, bet sofa, tiesą sakant, — tikrai neblogas laimikis. Ir netgi dabar ją, regis, dar įmanoma išgelbėti.

Kad ir kokį bildesį sukėlė Gremėzdas, niekas iš kaimynų neatskubėjo patikrinti, kas dedasi. Ką gi, reikia pripažinti, kad beveik visi, gyvenantys mano aukšte, — dirbantys viengungiai, tad dieną čia nesutiksi nė gyvos dvasios; reikia manyti, mano svečiai į šį faktą atsižvelgė. Šitie vyrukai — tikri galvažudžiai, bet bukais jų niekaip nepavadinsi.

Mažius protarpiais vis dirsčiojo į savąjį roleksą, tarsi tikrindamas, ar operacija neatsilieka nuo numatyto grafiko, tuo tarpu Gremėzdas tęsė griaunamąjį darbą, nė piršto nekrustelėdamas be reikalo. Jis niokojo viską labai nuosekliai, kad ir kaip norėdamas, nebūčiau nuslėpęs net pieštuko. Ir vis dėlto, kaip Mažius buvo apskelbęs iš pat pradžių, jie tikrai ničnieko neieškojo. Tiesiog darė tai, ką turėjo daryti.

Bet kodėl?

Norėdami įtikinti kažkokią trečiąją šalį, kad jiems pro akis neprasprūs nė menkiausia smulkmena?

Bet kas galėtų būti ta trečioji šalis?

Išlašinau paskutinius alaus lašus ir padėjau tuščią skardinę ant kavos staliuko. Gremėzdas jau prisikasė ir iki maisto: druska, miltai, ryžiai sūkuriuodami skraidė į visas puses; ant linoleumu padengtų grindų tarsi asfaltą kapojanti meteoritų kruša žiro šaldytos krevetės, krito jautienos filė, valgomieji ledai, aukščiausios rūšies sviestas, lašišos ikrų pakuotė, tiško mano paties pasigamintas pomidorų padažas.

Iššlavęs viską iš šaldytuvo, Gremėzdas durelėmis žemyn parvertė ir patį šaldytuvą. Šio viduriuose įvyko trumpasis jungimas, pokšintys laidai spjaudėsi žiežirbų spiečiais. Kažin, koks elektrikas patikėtų pasakojimu, kas čia atsitiko? Man įsiskaudėjo galvą.

Per vieną akimirką niokojimas liovėsi — taip pat staiga, kaip ir prasidėjo. Jokių „jeigu“, „gal“ ar „bet“ — buto daužymas į šipulius ėmė ir nutrūko; svetainės tarpduryje išdygo Gremėzdas — nusiteikęs pavydėtinai abejingai.

Kažin, kiek laiko jis sugaišo, kol šitaip iš pagrindų nusiaubė mano butą? Penkiolika minučių? Pusvalandį? Maždaug tiek. Kiek daugiau nei penkiolika minučių, bet mažiau nei trisdešimt. Nesvarbu, kiek tai užtruko: sprendžiant iš to, kaip išdidžiai Mažius dirsčiojo į savąjį roleksą, abejonių nekilo — Gremėzdas su užduotimi susidorojo pagirtinai sparčiai. Matyt, ir tokiam darbui galioja tam tikri standartai — panašiai kaip standartinė būna maratono distancija ar tualetinio popieriaus juostos ilgis viename ritinėlyje.

— Ką gi, tau teks gerokai paplušėti, kol išsikuopsi, — pastebėjo Mažius.

— Ir gerokai paploninti piniginę, — pridūriau.

— Apie pinigus šiuo atveju neverta nė kalbėti. Tai karas. O tas, kuris nuolat stabčioja skaičiuoti išlaidų, karo niekada nelaimi.

— Tai ne mano karas.

— Kieno tai karas — irgi visiškai nesvarbu. Kaip nesvarbu ir kieno pinigais mokama. Tokia jau visų karų specifika.

Mažius atsikrenkštė į nosinaitę, apžiūrėjo, ką išspjovęs, ir įsibruko ją atgal į kišenę. Aš visuomet sakydavau sau: niekad nepasitikėk tuo, kas nešiojasi nosinę. Vienas iš mano prietarų, kurių turiu daugiau nei reikia.

— O dabar paklausyk. — Mažius surimtėjo. — Kai iš čia išsinešdinsim, netrukus išreikšti pagarbos tau užsuks vyrukai iš Sistemos. Nesivaržyk, išklok jiems viską apie mus. Pasakyk, kad įsiveržėme į butą ir apvertėme viską aukštyn kojom, kažko ieškodami. Pasakyk, neva kamantinėjome, kur nukišai kaukolę, nors tu ničnieko nenutuoki apie jokią kaukolę. Viskas aišku? Juk tu negali išplepėti to, ko nežinai, kaip negali ir atiduoti to, ko neturi. Netgi kankinamas. Štai kodėl mums teko nešdintis nieko nepešus.

— Kankinamas? — net žagtelėjau.

— Tavo pasakojimu niekas nesuabejos. Juk jie net nenutuokia, kad lankeisi pas profesorių. Bent jau kol kas tai žinoma tik mums. Vadinasi, nieko bloga tau nenutiks. Kur jau ten: šitoks kalkutekas, be menkiausios dėmelės. Pasiutimas, jiems neliks kitos išeities, kaip tik patikėti tavimi. Jie pamanys, kad čia pasidarbavo Fabrikas. Ir būtinai imsis atsakomųjų veiksmų. Mes viską apskaičiavome.

— Kankinamas? — vos neužspringau. — Ką reiškia — kankinamas?

— Netrukus sužinosi, — atsakė žmogelis.

— O kas, jeigu aš viską išklosiu Sistemos štabe? — paklausiau lyg tarp kitko.

— Nešnekėk nesąmonių. Tada tavo paties draugeliai gerokai patarkuos tau pasturgalį. Nėmaž nepersūdau. Nagi, pagalvok pats. Lankeisi pas profesorių, atlikai užduotį jo užsakymu, o Sistemai apie tai — nė šnipšt. Perskirstymo darbai kada įšaldyti — o tu to nepaisei. Ir blogiausia — leidai profesoriui pasinaudoti tavimi saviems eksperimentams. Gal manai, kad jie paglostys už tokius darbelius? Tu žengi peilio ašmenimis, bičiuli, žiūrėk, neprarask pusiausvyros.

Mudu taip ir subedėme vienas į kitą žvilgsnius nuo priešingų sofos galų.

— Dar vienas klausimas, — vėl prabilau. — O kas garantuos, kad bendradarbiaudamas su jumis ir meluodamas Sistemai išlošių? Apie jus, vyručiai, aš ir išvis nieko nežinau. Taigi, ką galite pasiūlyti?

— Labai paprasta, — sučiepsėjo Mažius. — Mes tavo paslaptis žinome iki panagių, bet vis vien paliekame tave gyvą. Savo ruožtu tavoji organizacija net nenutuokia, kokioje nepavydėtinoje padėtyje esi atsidūręs. O jeigu sužinos, tikriausiai nutars tavęs atsikratyti. Išvada aiški: mūsų siūloma perspektyva — šviesesnė.

— Anksčiau ar vėliau Sistema būtinai išsiaiškins tą jūsų vadinamąją padėtį. Aš pats net nenumanau, kokia ji, bet Sistemoje sėdi ne tokie jau beviltiški kvailiai.

— Gal ir tavo tiesa, — nesiginčijo Mažius. — Bet tai bus vėliau. O dabar yra dabar. Jeigu pavyks neatsilikti nuo numatyto grafiko, ir mes, ir tu — visi puikiausiai spėsime išspręsti savo problemas. Štai ir tavoji galimybė rinktis, jei jau taip jos nori. Pasakysiu kitais žodžiais: tai tarsi šachmatų partija. Tau skelbia šachą — tu atsitrauki. Ir stripinėji taip, kol gali — maža kas, gal tavo varžovas ims ir susimaus. Visiems pasitaiko susimauti, net patiems kiečiausiems šachmatininkams.

Mažius dar kartą dirstelėjo į laikrodį, paskui atsisuko į Gremėzdą ir spragtelėjo pirštais. Milžinas atgijo tarytum įjungtas mechanizmas. Jis kilstelėjo smakrą ir palinko virš sofos, atskirdamas mane nuo kambario lyg kokia pertvara. Ką ten pertvara — lyg įvažiuojamojo kino teatro ekranas. Masyvus kūnas visiškai užstojo šviesą, užklodamas mane blyškiu šešėliu — kažką panašaus patyriau pradinėje mokykloje, kai vaikai virš galvos iškėlė žvakės suodžiais aprūkytą stiklą, kad pro jį galėtų stebėti saulės užtemimą. Nuo anų dienų mane jau skyrė ištisas ketvirtis amžiaus. Jūs tik pamanykite, kur sugebėjau nusiristi per ketvirtį amžiaus.

— O dabar, — vėl prašneko Mažius, — bijau, kad tavęs laukia nedideli nemalonumai. Gali atsitikti ir taip, kad tau pasirodys, jog tie nemalonumai ne tokie jau ir nedideli. Bet neužmiršk, kad visa tai mes darome tik tavo labui. Ir visai ne todėl, kad patys to norėtume. Tiesiog neturime kitos išeities. Maukis kelnes.

Padariau, kas liepta. Tarytum aš turėjau kitą išeitį.

— Klaupkis.

Atsiklaupiau. Jaučiausi pasiutusiai kvailai, klūpodamas tik su sportiniu nertiniu ir trumpikėmis, tačiau laiko apmąstymams man niekas nedavė. Gremėzdas įsitaisė man už nugaros ir tvirtai prispaudė abu mano riešus prie strėnų. Tada kojomis patikimai surakino man čiurnas. Judėjo jis stulbinamai grakščiai, tarsi be pastangų. Aš beveik nesijaučiau supančiotas, bet vos pabandžiau krustelėti, visą kūną persmelkė veriantis skausmas. Pajudėti galėjau ne daugiau nei kartoninė antis šaudykloje.

Tuo tarpu Mažius susigraibė Gremėzdo peilį. Spustelėjo mygtuką, iššoko septynių centimetrų ilgio ašmenys. Mažius pakaitino juos žiebtuvėlio liepsnele. Šitas spyruoklinis peiliukas iš pažiūros neatrodė labai grėsmingas ginklas, bet, kaip kažin ką, nebuvo ir žaisliukas iš nukainotų prekių krautuvėlės. Geležtė pakankamai aštri, kad suraikytų žmogų riekėmis. Žmogus — visada prisirpęs vaisius, imk ir lupk kada tik panorėjęs.

Pasirūpinęs sterilumu, Mažius luktelėjo, kol ašmenys kiek atvės. Tada trūktelėjo žemyn mano trumpikių gumą ir išlaisvino iš audeklo penį.

— Dabar truputėlį skaudės, — pranešė.

Teniso kamuoliuko dydžio oro gumulas šoktelėjo man iš skrandžio ir įstrigo gerklėje. Nosį išmušė prakaito lašeliai. Ėmiau visas drebėti. Dar akimirka — ir su erekcija galėsiu atsisveikinti visiems laikams.

Ir vis dėlto ne, tas vyriokas neketino raikyti mano pimpalo. Tiesiog įsitvėrė jo ir tvirtai suspaudė, o kita ranka šmirkštelėjo vis dar dorai neatvėsusiais peilio ašmenimis man per pilvą. Horizontalus plyšys prasižiojo tiesus, lyg nubrėžtas liniuote, šešių centimetrų ilgio, per du centimetrus žemiau bambos.

Dar bandžiau įtraukti pilvą, bet įstrigęs tarp Gremėzdo, surakinusio mane iš užnugario, ir Mažiaus, kietai mygančio mano pimpalą, neįstengiau nė krustelėti. Šaltas prakaitas siūbtelėjo iš kiekvienos kūno poros. Praėjus kokiai sekundei po operacijos, mane užgriuvo veriantis skausmas.

Mažius „Kleenex“ servetėle nubraukė kraują nuo geležtės ir vėl ją užlenkė. Gremėzdas irgi atleido gniaužtus. Mano baltos trumpikės permirko krauju. Gremėzdas atnešė man iš vonios rankšluostį, prispaudžiau jį prie žaizdos.

— Kokios septynios siūlės — ir būsi kaip naujutėlis, — patikino mane Mažius. — Tiesa, randas liks, bet juk niekas jo nematys. Atleisk, kad turėjome taip pasielgti, bet nuo šito tikrai nemirsi.

Atitraukiau rankšluostį nuo žaizdos ir pažvelgiau į ją. Pjūvis nebuvo toks gilus, kaip baiminausi, bet rausvi audiniai vis vien matėsi aiškiai.

— Ką gi, mums jau metas. O kai prisistatys taviškiai Sistemos berniukai, parodyk jiems beprasmio smurto pavyzdėlį. Pasakyk: tu taip ir neatskleidei mums, kur ta kaukolė, tai mes truputį nusprūdome nuo koto. Bet kitą kartą mes galbūt nepasikuklinsime ir sumanysime atsiriekti tavojo koto, che che. Gali pasiguosti jiems, kad kaip tik šitaip mes ir pasakėme. Šiaip ar taip, tu juk ničnieko nežinojai, tad nieko mums ir neišpliurpei. Užtat mes ir ryžomės mažumėlę tave paspirginti. Supratai? Kai norime, sugebame dar ne taip — iš tiesų dailiai pasidarbuoti. Galbūt vieną gražią dieną, net neilgai trukus, jei tik turėsime laiko, dar šį bei tą tau parodysime.

Tūnojau susirietęs, spausdamas prie pilvo rankšluostį. Neklauskite kodėl, bet labai aiškiai jutau, kad prieš vėją verčiau nepūsti.

— Vadinasi, tą nelaimėlį dujų inspektorių vis dėlto užsiundėte jūs, — dar suinkščiau. — Tyčia suveikėte, kad jis susimautų, — šitaip pakišote man mintį kai ką patikimai paslėpti.

— Gudru, gudru, — pareiškė žmogelis. — Jei ir toliau būsi toks galvotas, žiūrėk, dar ir išgyvensi.

Po šių žodžių manieji svečiai išsinešdino. Nebuvo jokios prasmės juos išlydėti. Stakta sulaužyta, pačios durys išverstos — dabar mano namai atviri visam pasauliui.

* * *

Nusiplėšiau iškruvintus apatinius ir sugrūdau į šiukšlių dėžę, tada sudrėkinau skiautę marlės ir nuvaliau žaizdą. Sulig kiekvienu judesiu pjūvis pulsavo skausmu. Mano nertinio rankovės permirko krauju, tad išmečiau ir jį. Ant grindų išblaškytų drabužių krūvoje susiradau kuo tamsesnius marškinėlius, kad ne taip matytųsi prasisunkusio kraujo dėmės, trumpikes ir pačias laisviausias kelnes.

Po trisdešimties minučių, lyg pagal grafiką, apsireiškė trejetas vyrų iš Sistemos centrinės būstinės. Vienas jų — tas pats pasipūtėlis jaunas tarpininkas, kuris nuolat prisistato pas mane paimti darbo rezultatų — kaip visada išsipustęs: nepriekaištingas kostiumas, baltutėliai marškiniai, banko tarnautojo kaklaraištis. Kiti du vilkėjo krovikų drabužiais. Ir vis vien jie nė iš tolo nepriminė banko tarnautojo ar krovikų; tik metus akį buvo matyti, kad jie tik labai stengiasi atrodyti kaip banko tarnautojas ir pora krovikų. Jų akys šmirinėjo po visą butą, kiekviename judesyje buvo justi įtampa.

Šitie svečiai irgi įsiveržė nepasibeldę ir batų nesiteikė nusiauti. Abu krovikai išsyk suskato naršyti butą, o banko tarnautojas kibo kvosti mane. Kartu ėmė skrebenti pieštuku į užrašų knygutę juodais viršeliais. Paaiškinau jam, kad į butą įsibrovė dviese ir reikalavo kaukolės. Aš ničnieko nežinojau apie jokią kaukolę, tada jie pasiuto ir perrėžė man pilvą. Nusismaukiau kelnes ir parodžiau. Tarnautojas užmetė akį į žaizdą, bet nuo komentarų šia tema susilaikė.

— Kaukolės? Kokios dar velnio kaukolės jiems prisireikė?

— Kad aš žinočiau, — atsakiau. — Pats ketinau paklausti.

— Tikrai nežinai? — nėmaž nesutrikęs mygo banko tarnautojas. — Tai gyvybiškai svarbu, tad prieš atsakydamas gerai pagalvok. Vėliau savo parodymų nebegalėsi pakeisti. Jei jie atėjo į tavo butą ieškoti kaukolės, vadinasi, turėjo priežasčių manyti, kad tavo bute esama kaukolės. Jie ne iš tų, kurie vaikosi vėjus. Maža to, jei jie atėjo ieškoti kaukolės, vadinasi, ji kažkuo vertinga. Suvedus šiuos akivaizdžius faktus, sunkoka patikėti, kad tu tikrai nieko apie ją nežinai.

— Jei jau jūs tokie gudrūs, gal patys man ir paaiškinsite, ką reiškia galaižin kokios kaukolės? — paklausiau.

— Tai nustatys tyrimas, — pareiškė banko tarnautojas, taukšėdamas pieštuku per užrašų knygutę. — Ir ne bet koks tyrimas — tu ir pats puikiai žinai, kokie nuodugnūs kartais būna Sistemos tyrimai. Jeigu paaiškės, kad tu kažką slepi, su tavim bus pasielgta pagal nuopelnus. Tikiuosi, supranti tai?

Suprantu tai kuo puikiausiai, patikinau jį. Tačiau aš net nenutuokiau, į ką visa tai išsirutulios. Savaime aišku, nenutuokė ir jie. Juk niekas negali žinoti iš anksto.

— Seniai nujautėme, kad semiotekai kažką rezga. Telkia pajėgas. Tačiau nežinome, ko jie siekia, nesuprantame ir koks tavo vaidmuo. Visiškai neaišku, ką galvoti apie kažkokią kaukolę. Tačiau iškrapštysime visas įmanomas smulkmenas, gali tuo neabejoti, ir prisikasime prie esmės. Mums visuomet pavyksta.

— Tai ką man dabar daryti?

— Būk ypač atsargus. Atsisakyk bet kokių užsakymų. Atkreipk dėmesį į viską, kas tau pasirodys neįprasta. Jeigu tik kas iškils į paviršių, tučtuojau pranešk man. Ar telefonas vis dar veikia?

Pakėliau ragelį ir išgirdau signalą. Aišku: galvažudžiai tyčia nelietė telefono.

— Veikia.

— Gerai, — pasakė jis. — Tik atmink: jeigu kas atsitiks, tegul ir visiškai nereikšminga smulkmena, nė akimirkos nedelsdamas skambink man. Ir net nemėgink ką nors aiškintis pats. Tie vyrukai ne šaškėmis žaidžia. Kitą kartą įdrėskimu neatsipirksi.

— Įdrėskimu? Tu vadini tai įdrėskimu?

Sugrįžo viską kruopščiai apžiūrėję krovikai.

— Apžiūra baigta, — pranešė vyresnysis. — Jie nepraleido nė menkiausios smulkmenos, išnaršė kiekvieną siūlelį. Profesionalus darbas. Semiotekai.

Tarpininkas linktelėjo ir abu vykdytojai pasišalino. Mudu su tarpininku likome dviese.

— Jeigu jie ieškojo kaukolės, — ėmiau balsu svarstyti, — kam tuomet draskyti drabužius? Kažin, kaip galėjau juose paslėpti kaukolę? Jeigu išvis būčiau turėjęs kokią nors kaukolę, žinoma.

— Jie — profesionalai. O profesionalai numato visus įmanomus variantus. Pavyzdžiui, galėjai padėti kaukolę į saugojimo kamerą stotyje, tad jie iššniukštinėjo, ar kur nors nesama rakto. Raktą juk galima paslėpti bet kur.

— Tiesa, — burbtelėjau. Kaip pirštu į akį.

— Beje, gal tie Fabriko pakalikai ką nors tau siūlė?

— Siūlė?

— Na taip, gal ką nors siūlė? Tarkime, dirbti jiems. Gal bandė įbrukti pinigų, o gal žadėjo aukštas pareigas?

— Jeigu ir siūlė, aš kažkaip nenugirdau. Girdėjau tik tiek, kad reikalavo kažkokios kaukolės.

— Ką gi, — pareiškė tarpininkas. — Jei tau kas nors ką nors siūlys, turi ir toliau jų negirdėti. Nemėgink pūsti į vieną dūdą su jais. Jei Sistema sužinos, kad susiuostei su jais, iškapstysime tave nors iš po žemių ir pribaigsime. Tai ne grasinimas, tik pagrįstas pažadas. Sistema — tai valstybė. Nėra nieko, ko negalėtume padaryti.

— Turėsiu tai omeny, — pažadėjau.

* * *

Kai pagaliau likau vienas, perkračiau atmintyje visus įvykius iki menkiausių smulkmenų. Kad ir kaip bandžiau dėlioti galvosūkio detales, neišgliaudžiau jokios logiškos išvados. Tamsiausia paslapties skraistė gaubė profesorių ir galaižin kokias jo užmačias. Nežinodamas jų, negalėjau perprasti nieko kita. O apie tai, kas dedasi to seno pakvaišėlio galvoje, neturėjau nė menkiausios nuovokos.

Tik vienas dalykas man nekėlė jokių abejonių: aš leidau sau išduoti Sistemą. Ir jeigu jie tai iššniukštinės — o kaip tik taip ir atsitiks, ir net gana greitai — man galas, su manim susidoros taip, kaip ir teikėsi kilniai pažadėti tasai pasipūtėlis tarpininkas banko tarnautojo pašvitais. Tai, kad meluoti mane privertė — kaip iš tikrųjų ir buvo — anaiptol ne argumentas. Sistema toli gražu negarsėjo įpročiu daryti išimtis, nesvarbu, dėl kokių priežasčių.

Kol svarsčiau visas aplinkybes, sužeistą vietą įsiskaudėjo kaip reikiant. Iš tiesų vertėtų apsilankyti ligoninėje. Išsikviečiau taksi, tada ryžausi apsiauti. Kai pasilenkiau susivarstyti batų, persmelkė toks skausmas, kad maniau, jog kūnas plyš perpus.

Butą palikau atvirą visiems vėjams — tarsi būčiau turėjęs iš ko rinktis — ir nusileidau liftu. Prisiglaudęs už gyvatvorės prie laukujų durų dairiausi, ar neatvažiuoja taksi. Mano laikrodis rodė pirmą trisdešimt. Dvi su puse valandos praslinko nuo tos akimirkos, kai į mano namus įsiveržė griaunamosios pajėgos. Labai jau ilgos dvi su puse valandos...

Pro mane zujo namų šeimininkės, nešinos prekybos centro maišeliais, iš kurių kyšojo porų laiškai ir ridikų koteliai. Staiga pajutau, kaip joms pavydžiu. Niekas nenusiaubė jų šaldytuvo, niekas neperrėžė joms pilvo. Porai, ridikai, vaikų pažymiai — tvarkingas, paprastas pasaulis. Jokių vienaragių kaukolių, jokių slaptų kodų ar sąmonės perkėlinėjimų. Normalus, kasdienis gyvenimas.

Kažkodėl užsigalvojau ne apie ką kita, o apie šaldytų krevečių, jautienos ir pomidorų padažo mišrainę, kuria nutaškytos mano virtuvės grindys. Galbūt šiandien pat reikėtų suvalgyti tai, ką dar įmanoma išgelbėti? Taupumas — ne yda. Visa bėda, kad visiškai nesijaučiau alkanas.

Apsižergęs raudoną „Supercub“ motorolerį atskubėjo paštininkas, išskirstė paštą po dėžutes prie laukujų durų ir nuvažiavo toliau. Į kai kurias dėžutes jis prikimšo pluoštus popierių, į kitas — beveik išvis nieko. Manosios dėžutės paštininkas net nepalietė. Nė nepažvelgė į ją.

Greta pašto dėžučių stovėjo vazonas su kambariniu kaučiukmedžiu. Kai kam vazonas atstojo šiukšlių dėžę: buvo kaupinas pagaliukų nuo ledinukų ir nuorūkų. Vargšas augalas atrodė toks pat nusibaigęs, koks jaučiausi aš. Tarytum kiekvienas praeinantis jaustų pareigą nelaimėlį užgauti. Net nenutuokiau, kiek laiko jis stovi čia. Tikriausiai kiekvieną mielą dieną pats praeidavau pro vazoną su augalu, bet pastebėjau jį tik dabar, kai kažkas pasirūpino išskrosti man vidurius.

* * *

Vos išvydęs žaizdą, gydytojas išsyk pasiteiravo, kaip sugebėjau šitaip persirėžti pilvą.

— Nieko ypatingo, mažumėlę susiginčijome dėl moters, — paaiškinau. Nieko gudriau nesugebėjau sukurpti.

— Tokiu atveju privalau pranešti policijai, — pareiškė gydytojas.

— Policijai? Ne, jokiu būdu. Aš pats ir buvau neteisus, o ir pjūvis, mano laimei, ne toks jau gilus. Prašau jus, ar negalėtume apsieiti be policijos?

Gydytojas pūkštė ir kažką murmėjo, bet galiausiai nusileido. Jis išdezinfekavo žaizdą, suleido man porą ampulių nuskausminamųjų, tada ėmėsi siūlo ir adatos. Įtariai dėbčiodama į mane, seselė aptvarstė žaizdą storu marlės sluoksniu ir apvyniojo man juosmenį elastiniu bintu, kad tvarstis nenusmuktų. Pasijutau nei šiaip, nei taip.

— Venkite bet kokio fizinio darbo, — perspėjo gydytojas. — Jokio sekso ir, žiūrėkite, nesikvatokite iš visų plaučių. Atsipalaiduokite, paskaitykite knygą ir rytoj vėl ateikite.

Padėkojau, užsimokėjau ir patraukiau namo. Iš skausmo sukandęs dantis kibau į duris ir šiaip ne taip jas pastačiau, tada, paklusdamas gydytojo nurodymams, įsiropščiau į tą laužą, kuris liko iš mano lovos, ir atsiverčiau Turgenevo Rudiną. Iš tiesų norėjau paskaitinėti Pavasario vandenis, bet nuolaužomis užgrioztame bute nepavyko norimos knygos rasti. Kita vertus, kai pagalvoji, Pavasario vandenys — ne kažin kiek geresnis romanas už Rudiną.

Išsiropščiau iš lovos ir nusliūkinęs į virtuvę ėmiau raustis duženų kupinoje kriauklėje. Netikėtai aptikau stiklo šukėmis užverstą apysveikę „Chivas“ butelio dugno nuoskilą, kurioje tebebuvo lašelis brangaus gintarinio skysčio. Pakėliau nuskeltą butelio dugną prieš šviesą ir, kadangi taip ir nepastebėjau plūduriuojančių smulkių šukelių, ryžausi surizikuoti ir nusiraminimui bei paguodai išgerti tą vasarodrungnio viskio gurkšnį.

Rudiną jau esu skaitęs anksčiau, bet tai buvo prieš penkiolika metų, kai dar mokiausi universitete. O dabar, visas sutvarstytas, popietę tysodamas lovoje, sriubčiodamas viskio likučius, dar kartą skaitinėjau šią knygą — ir iš naujo pajutau užuojautą pagrindiniam veikėjui Rudinui. Man beveik niekad nepavyksta susitapatinti su kokiu nors Dostojevskio sukurtu herojumi, tačiau senamadiškų Turgenevo romanų personažai visuomet būna tokios aplinkybių aukos, tad aš daug ką nejučia prisitaikau sau. Kažkuo mane traukia visokiausi nevykėliai. Savi trūkumai kitąsyk padeda užjausti kitą, taip pat nestokojantį trūkumų. Tiesa, Dostojevskio personažai irgi turėtų sukelti gailestį, tačiau jų ydos — kitos kategorijos, dėl šitokių trūkumų paties veikėjo neapkaltinsi. Beje, jei jau pradėjau kalbėti šia tema, reikėtų pridurti, kad Tolstojaus personažų ydos tokios įspūdingos, tokio protu sunkiai aprėpiamo masto, kad virsta kone kažkokiu statišku fonu.

Perverčiau Rudiną ir švystelėjau knygą minkštais viršeliais ant knygų lentynos šipulių, tada vėl patraukiau prie kriauklės — bene sėkmė lydės dar kartą ir aš aptiksiu dar kokį lašą viskio? Ir iš tikrųjų: beveik iš paties dugno išžvejojau šukę su viliojančiu „Jack Daniel‘s“ gurkšniu. Kuo atsargiausiai nusinešiau gėrimą į lovą drauge su Stendalio Raudona ir juoda. Ir ką čia pridursi? Atrodo, mane apsėdo poreikis gilintis į senovinę literatūrą. Nagi, ar daug šiais laikais rasi jaunų žmonių, kurie imtųsi skaityti Raudona ir juoda?

Nesvarbu. Šiaip ar taip, su Žiuljenu Soreliu galėjau solidarizuotis, netgi užjausti jį. Pagrindiniai Sorelio charakterio trūkumai susiformavo maždaug apie penkioliktuosius gyvenimo metus, o šis faktas tik dar labiau sustiprino mano užuojautą. Kai esminės gyvenimo nuostatos tvirtai įsišaknija jau šitokiame amžiuje, kad ir kaip žiūrėsi, kitaip nei tragedija to nepavadinsi. Būtų tas pat, jei įkalintum save kokiame požeminiame kalėjime. Iš visų pusių apsuptas sienų, nebeturi kur eiti — tik pasitikti savosios lemties.

Sienos.

Pasaulis, iš visų pusių apsuptas neįveikiama siena.

Užverčiau knygą, nurijau paskutinį šlakelį „Jack Daniel’s“ ir ėmiausi tyrinėti pasaulio, apsupto sienomis, vaizdinį, susiformavusį mano galvoje. Jis iškilo be jokių pastangų, vaizduotės piešiamas regėjimas buvo labai ryškus. Siena — labai aukšta, joje — milžiniški vartai. Mirtina tyla. Aš — anoje sienos pusėje. Visa kita gaubia migla. Pasaulio detalės atrodo ganėtinai apibrėžtos, bet tuo pat metu mane supa tamsa, visi kontūrai išskydę, neryškūs. Iš kažkur, iš sutemose prasmegusios tolumos, atsklinda mane šaukiantis balsas.

Kažkuo šis vaizdinys priminė sceną iš filmo, kokio nors populiaraus ir įspūdingo istorinio epo. Tačiau kurio? Panaršiau atmintį: ne, ne Sidas, ne Bett Huras ir ne Spartakas. Atrodo, tasai regėjimas bus mano paties pasąmonės kūrinys.

Papurčiau galvą, stengdamasis išsklaidyti vaizdinį. Jaučiausi pasiutusiai pavargęs.

Be abejonės, tos sienos turėjo reikšti mano paties gyvenimo ribotumą. Tylą irgi nesunku paaiškinti — tiesioginė asociacija su garso išjungimu, kurį patyriau savo kailiu. Išskydęs aplinkos vaizdas tikriausiai reiškia, kad mano vaizduotę ištiko krizė. O balsas... Ką gi, tikriausiai mane šaukė toji nuo galvos iki kojų rausvai vilkinti mergina.

Tarsi koks mėgėjas psichoanalitikas paskubomis ištyrinėjęs savo haliucinaciją, vėl atsiverčiau knygą. Bet sutelkti dėmesio nesisekė. Mano gyvenimas niekam vertas, dingtelėjo mintis. Nulis. Visiškas niekas. Tuštybė. Ką aš nuveikiau per savo gyvenimėlį? Naršyk kiek nori — taip ir neaptiksi jokios sumautos smulkmenos, kurią vertėtų paminėti. Neturiu namų. Neturiu šeimos. Draugų — irgi neturiu. Nei durų su savo pavarde. Erekcijos — ir tos stinga. O jau labai greitai nebeturėsiu nė darbo.

Gulėjau ir stebėjau, kaip sklaidosi mano jauki fantazija apie violončelės ir graikų kalbos pratybas. Jeigu neteksiu darbo, galėsiu visiems laikams užmiršti ramią, be jokių rūpesčių senatvę. O jeigu Sistema ims vaikytis mane iki pasaulio krašto, man tiesiog nebeliks kada nė mėginti įsiminti netaisyklingų graikiškų veiksmažodžių formas.

Užsimerkiau, giliai atsidusau, o tada vėl pasinėriau į Raudona ir juoda. Kas prarasta — prarasta. Kad ir kokius kurtum planus, atgauti to, ko netekai, nebeįmanoma, niekaip nebesugrąžinsi praeities, niekas nebebus taip, kaip buvę.

* * *

Jei ne susitelkusios aplink mane Turgenevo-Stendalio sutemos, ko gero, nė nebūčiau pastebėjęs, kad diena baigėsi.

Visą popietę prasivoliojau lovoje, tad skausmas pilve gerokai atlėgo. Protarpiais žaizda sutvinkčiodavo tarsi tolimas būgnų dudenimas, bet stengiausi nekreipti į tai dėmesio. Beveik visiškai pavyko nustumti skausmą kažkur į suvokimo užribį.

Laikrodis rodė pusę aštuonių vakaro, bet alkio taip ir nepajutau. Po šitokios dienelės lyg ir turėtų žarna žarną ryti, bet vien nuo minties apie maistą ėmė sukti vidurius. Aš neišsimiegojęs, mano pilvas perrėžtas, butas virtęs griuvėsių krūva. Apetitui tiesiog nebeliko vietos.

Dairydamasis po mane supantį šiukšlyną, nejučia prisiminiau tą netolimos ateities pasaulį, virtusį dykyne, giliai palaidotą po savo paties atliekų kalnais. Nelabai seniai skaičiau tokį mokslinės fantastikos romaną. Ką gi, kaip tik taip dabar ir atrodė mano butas — tarsi perkeltas čionai tiesiai iš tos knygos. Sumaigyti kostiumo skivytai, vaizdo grotuvo ir televizoriaus griaučiai, gėlių vazono šukės, nebeatpažįstamai sulankstytas toršeras, sutryptos plokštelės, visa kur telkšančios pomidorų padažo balos, sutraukyti laidai... Džozefo Konrado ir Tomo Hardžio romanai, sulaistyti pašvinkusiu, iš vazos išsiliejusiu vandeniu, puokštelė kardelių — tarsi antkapinės gėlės voliojasi ant nelygioje kovoje kritusio kašmyro megztinio „Pelikan“ rašalu įmirkusia rankove... Visa kas — niekam tikęs šlamštas, atmatos.

Iš žūstančių mikroorganizmų žemės gelmėse susidaro nafta, irstant milžiniškiems išvirtusiems medžiams formuojasi akmens anglių klodai. Tačiau visa tai, kas voliojosi mano namuose, buvo šiukšlės gryniausiu pavidalu; jos netiko netgi antrinėms žaliavoms, jų į nieką neperdirbsi. Na, sakykite, ką dar įmanoma išpešti iš sumaigyto vaizdo grotuvo?

Ir vėl pasukau į virtuvę — bene pavyks išgelbėti dar lašą kitą viskio? Tačiau garsiojo paskutinio gurkšnio man taip ir nepavyko rasti. Viskas nutekėjo į kanalizaciją, tiesiai INKiščiams į gerkles.

Rausdamasis kriauklėje, sugebėjau stiklo šuke persirėžti pirštą. Apžiūrėjau žaizdą, o kraujas tuo tarpu lašas po lašo varvėjo ant viskio butelio etiketės. Dabar, kai esu rimtai sužeistas, ką man bereiškia kažkoks įdrėskimas? Niekas dar nenumirė paprasčiausiai įsipjovęs pirštą.

Nekreipiau dėmesio į besisunkiantį kraują. Bet šis nė neketino liautis, tad galiausiai pristigau kantrybės ir nuvaliau žaizdelę „Kleenex“ servetėle.

Virtuvėje mėtėsi keletas sumaigytų alaus skardinių — tarsi šovinių tūtelės po žūtbūtinio mūšio. Pasilenkiau vienos jų pakelti. Metalas buvo šiltas. Geriau keletas lašų šilto alaus nei išvis nieko, tariau sau. Susirinkau visas skardines, kiek pavyko rasti, nusinešiau jas į lovą ir vėl atsiverčiau Raudona ir juoda, kartu stropiai išlašinau paskutinius mililitrus alaus iš kiekvienos. Man trūks plyš reikėjo atsipalaiduoti; žinojau: kol įtampa neatlėgs, pailsėti man taip ir nepavyks. Nejaugi pernelyg daug prašau? Troškau visiškai išsijungti ir neatsipeikėti bent jau tol, kol Žemė neatliks mažų mažiausiai vieno Maiklo Džeksono stiliaus pirueto aplink savo ašį.

Šiek tiek prieš devynias mane, tebetysantį savųjų namų dykroje, galų gale ėmė marinti miegas. Numečiau Raudona ir juoda ant grindų, išjungiau šviesą ir susirangiau į kamuoliuką. Gulėjau embriono poza vidury griuvėsių.

* * *

Tačiau pailsėti gavau vos porą valandų. Apie vienuoliktą mane už peties jau purtė putlioji mergina rausvu kostiumėliu.

— Prašau, pabusk. Prašau! — meldė ji. — Dabar ne metas miegoti! — Ji ėmė tvatyti mane kumščiais. — Prašau! Jei tučtuojau neatsikelsi, galas visam pasauliui!

16 Užslenka žiema

Vos pabudus, mane pasiekia pažįstami kvapai, ir tai nuostabiai paguodžia. Guliu savo lovoje, savo kambaryje. Tačiau visa kas čia atrodo šiek tiek pasikeitę. Tarsi vaizdas būtų atkurtas iš atminties. Pajuodusios dėmės ant lubų lyg ir nebe tokios, kokios buvo, taip pat ir įtrūkiai tinkuotose sienose, kitos smulkios detalės.

Lauke lyja. Girdžiu, kaip aštrūs lediniai lašai kapoja stogą ir susitelkę srovelėmis virvena žemyn. Protarpiais atrodo, kad lietus tyška prie pat mano lovos, o kartais — kad garsai atsklinda iš už kokios mylios.

Matau prie lango sėdintį Pulkininką: kaip visuomet tiesia nugara jis nejudėdamas žvelgia laukan, į lietų. Kažin, kas gali būti ten, lietuje, į ką jis taip įdėmiai žiūri?

Pabandau kilstelėti ranką, bet ši atsisako net pajudėti. Tada prasižioju ką nors sakyti, bet neišspaudžiu nė garselio — tiesiog negaliu išstumti oro iš plaučių. Visas mano kūnas neapsakomai sunkus, o jėgos tarsi iščiulptos. Aš dar pajėgiu nukreipti žvilgsnį į sėdintį prie lango senąjį karininką, bet daugiau — ničnieko. Kas man nutiko? Vos pabandau sutelkti prisiminimus, galvą perveria skausmas.

— Žiema, — sako Pulkininkas, vienu pirštu stuksendamas lango rėmą. — Štai ir užgriuvo mus žiema. Dabar supranti, kodėl ji kelia tokią baimę?

Aš silpnai linkteliu.

Taip, mane pribaigė kaip tik ji, žiema. Klajojau Girioje, o paskui iš paskutiniųjų stengiausi nusigauti iki Bibliotekos.

— Čionai tave pargabeno Bibliotekininkė. Jai padėjo Vartų Sargas. Tu dejavai, karščio krečiamas, buvai visas permirkęs prakaitu. Tai atsitiko užvakar.

— Užvakar?..

— Taip, išmiegojai ištisas dvi paras, — sako senasis karininkas. — Mes jau baiminomės, kad gali niekada nebepabusti. Argi aš tavęs neperspėjau, kad neklaidžiotum po miškus?

— Atleiskite.

Iš puodo, garuojančio ant krosnelės, Pulkininkas semia sriubą ir pila į lėkštę. Paskui bando pasodinti mane lovoje, pataiso nugaros atramą. Atrama išklerusi, girgžda nuo mano svorio.

— Pirmiausia pavalgysi, — sako Pulkininkas. — Atsiprašinėti, jeigu norėsi, galėsi ir vėliau. Tu alkanas?

— Ne, — atsakau. Man sunku ne tik ryti, bet ir įkvėpti.

— Tuomet suvalgysi bent tiek. Bet šitai privalai įveikti. Tris gurkšnius, ne daugiau. Pasistenk.

Sriuba su vaistiniais žolynais nežmoniškai karti, bet prisiverčiu nuryti tris gurkšnius. Iš karto pajuntu, kaip pradeda sklaidytis mano kūną kaustanti įtampa.

— Štai, jau kur kas geriau, — sako Pulkininkas, dėdamas šaukštą atgal į lėkštę. — Suprantu, kad skonis nekoks, bet ši sriuba išvalys iš tavo organizmo nuodus. O dabar miegok. Kai pabusi, jausies kur kas geriau.

* * *

Kai vėl pabundu, lauke jau sutemę. Stiprus gūsingas vėjas bloškia į langą lietaus šuorus. Senasis karininkas sėdi prie mano lovos.

— Kaip jautiesi? Ar bent kiek pagerėjo?

— Taip, jau kur kas geriau, — patikinu. — Kiek dabar valandų?

— Aštuonios vakaro.

Sukruntu ropštis iš lovos, nors galva dar svaigsta kaip reikiant.

— Kur susiruošei? — klausia Pulkininkas.

— Į biblioteką. Juk aš turiu skaityti sapnus.

— Nagi, pamėgink šitokios būklės nužingsniuoti bent penkis metrus, kvaily tu! — bara mane jis.

— Bet man juk reikia dirbti...

Pulkininkas purto galvą.

— Tie seni sapnai niekur nepabėgs. Bibliotekininkė žino, kad tau būtina pailsėti. Bibliotekos niekas net neatidarys.

Senasis karininkas eina prie krosnelės, prisipila puodelį arbatos, paskui grįžta prie mano patalo. Vėtra virpina lango stiklą.

— Pastebėjau, kad Bibliotekininkė krito tau į akį, — vėl užveda šneką Pulkininkas. — Nenorėčiau kaišioti nosies ne į savo reikalus, tačiau karščiuodamas ne kartą jos šaukeisi. Nėra ko čia gėdytis. Visi jauni žmonės įsimyli.

Aš nei patvirtinu, nei paneigiu.

— Ji labai nerimauja dėl tavęs, — kalba Pulkininkas, gurkšnodamas arbatą. — Ir visgi turėčiau tave perspėti: taip įsimylėti tikriausiai nelabai išmintinga. Nemalonu šitai tau sakyti, bet tokia jau mano pareiga.

— Kodėl įsimylėti ją — neišmintinga?

— Todėl, kad ji į tavo jausmus negali atsiliepti tuo pačiu. Niekas dėl to nekaltas. Nei tu, nei ji. Ir šito pakeisti neįmanoma — taip pat, kaip neįmanoma priešinga kryptimi pasukti Upės tėkmės.

Aš abiem delnais pasitrinu skruostus.

— Ar kalbate apie žmogaus savastį? Turite omeny — be jos žmogus nebegali mylėti?

Senasis karininkas linkteli.

— Aš tebeturiu savastį, o ji — nebe. Kad ir kaip ją mylėčiau, indas vis vien taip ir liks tuščias. Teisybę sakau?

— Visiškai teisingai, — patvirtina Pulkininkas. — Galbūt ir tavo savastis jau nebe tokia, kokia buvo, tačiau Bibliotekininkė išvis nebeturi nieko panašaus. Nebeturiu ir aš. Kaip ir visi kiti čia.

— Tačiau argi jūs nebuvote ypač geras man? Argi nesirūpinote, kad man nieko netrūktų, argi nebudėjote prie ligonio patalo? Nejaugi visa tai — ne rūpestingos žmogaus savasties požymiai?

— Ne. Gerumas ir rūpestinga žmogaus savastis — du skirtingi dalykai. Gerumas yra gero tono ženklas. Jis paviršinis, veikiau įgytas įprotis, įsišaknijusi tradicija. O savastis — visai kitas dalykas. Kur kas gilesnis ir stipresnis, ir, manau, daug nepastovesnis.

Užsimerkiu ir stengiuosi sutelkti išsiblaškiusias mintis.

— Jeigu teisingai suprantu, — prašnenku vėl, — žmogus savastį praranda tada, kai miršta jo šešėlis. Ar ne taip?

— Taip.

— Jeigu jos šešėlė, kaip ji pati kad sako, tikrai mirusi, ar tai reiškia, kad savasties ji jau niekad nebeatgaus?

Pulkininkas linkteli.

— Aš mačiau jos metrikus Miesto Rotušėje. Viskas teisingai. Jos šešėlė iš tikrųjų mirė, kai jai buvo septyniolika. Kaip ir pridera, šešėlė buvo palaidota Obelyne. Galbūt pati Bibliotekininkė dar prisimena šį įvykį. Šiaip ar taip, mergaitė šešėlę prarado anksčiau, nei pradėjo sąmoningai suvokti pasaulį, tad ji net nežino, ką tai reiškia — turėti savastį. O tai — visai kas kita nei atsikratyti šešėlio daug vėliau, sulaukus senyvo amžiaus, kaip kad nutiko man. Štai kodėl aš galiu suprasti tavosios savasties bruzdėjimą, o ji — ne.

— Tačiau savo motiną ji prisimena. Ir tvirtina, neva jos motina išsaugojusi savastį. Nejaugi tai nieko nereiškia?

Pulkininkas maišo šaukšteliu arbatą, paskui ima iš lėto gurkšnoti.

— Ne, — pagaliau atsako. — Siena ničnieko nepalieka atsitiktinumams. Siena randa, kaip pasielgti su visais, kurie turi savastį: įsiurbia juos arba išgena lauk. Atrodo, kaip tik tokia lemtis ir bus ištikusi jos motiną.

— Ar gebėjimas mylėti ir priklauso nuo savasties?

— Nenorėčiau, kad smarkiai nusiviltum. Miestas galingas, o tu — silpnas. Per visą čia praleistą laiką tau lyg ir derėjo tai perprasti.

Senasis karininkas tyrinėja tuščią savo puodelį.

— Ateis toks metas, kai savastis tau neberūpės. Ji nepastebimai išnyks, o drauge išsisklaidys ir bet koks netekties pojūtis, nebejausi jokio sielvarto. Nebesvarbu bus ir meilė. Liks tik pats gyvenimas. Ramus, jokių rūpesčių netrikdomas gyvenimas. Tave traukia ta mergina, o tu, manau, trauki ją; tad niekas jums netrukdo. O ko nors daugiau nė neverta tikėtis.

— Kaip keista, — sakau. — Tebeturiu savastį, bet kartais atrodo, kad ji tartum kažkur išnyksta. Ne visai taip. Pasitaiko, kad aš jos nebejaučiu, bet taip nutinka retai. Ir kaskart, kai tik nebeįstengiu jos užčiuopti, nėmaž neabejoju, kad ji vėl atsiras, kad nepraradau jos amžiams. Ir šis įsitikinimas neleidžia man sugniužti.

* * *

Nuo tos dienos saulė nebesirodo labai, labai ilgai.

Kai karštis man pagaliau nuslūgsta, ropščiuosi iš lovos ir atsidarau langą, norėdamas įkvėpti gryno oro. Ant kojų jau pastoviu, tačiau jėgos negrįžta dar geras dvi dienas. Neįstengiu net pasukti durų rankenos. Kas vakarą Pulkininkas atneša man jau įprastą karčių gyduolių sriubos lėkštę, taip pat ir skystos košės. Vakarieniaujant jis pasakoja visokiausias istorijas, senų karų nutikimus. Nebemini nei merginos, nei Sienos, o klausinėti aš nesiryžtu.

Trečią dieną pasiskolinu iš Pulkininko lazdą ir pasiramsčiuodamas traukiu pasivaikščioti po Valdininkų kvartalą. Eidamas jaučiu, kad mano kūnas tapęs kažkoks lengvas, nebe taip paprasta jį suvaldyti. Galbūt jį išdegino karštinė, tačiau tai negali būti vienintelė priežastis. Viską aplink mane žiema prislėgė kažkokiu slėpiningu svoriu, atrodo, kad tik aš vienas likau besvoris — svetimkūnis šiame gremėzdiškame, masyviame pasaulyje.

Nuo Kalvos šlaito, kuriame ir įsikūręs Valdininkų kvartalas, žvilgsnis aprėpia vakarinę Miesto dalį: matau Upę, Bokštą su laikrodžiu, Sieną, o toli vakaruose — ir Vartus. Nusilpusios mano akys už tamsių akinių stiklų neišskiria smulkesnių detalių, vis dėlto negaliu atsikratyti įspūdžio, kad žiemos žvarboje visi Miesto kontūrai paryškėję.

Staiga prisimenu žemėlapį, kurį turiu atiduoti savo šešėliui. Žemėlapis jau užbaigtas, tačiau prikaustytas prie lovos užgaišau — vėluoju jau gerą savaitę. Be jokios abejonės, šešėlis nerimauja. O gal neteko paskutinės vilties ir mano, kad jį apleidau? Ši mintis mane prislegia.

Išprašau iš Pulkininko porą senų darbinių batų.

— Mano šešėlis avi plonapadžiais vasariniais batais, — sakau. — Kai ims spausti žiemos speigas, jam tikrai reikės apsiauti šilčiau.

Kai niekas nemato, nuplėšiu vieno jų kulną, vidinėje ertmėje paslepiu sulankstytą žemėlapį, tada vėl pritvirtinu kulną. Ir vėl kreipiuosi į Pulkininką:

— Vartų Sargu aš nepasitikiu. Ar negalėtumėte pats pasirūpinti, kad mano šešėlis tikrai gautų šiuos batus?

— Būtinai, — pažada jis.

Vakarėjant Pulkininkas sugrįžta ir praneša įteikęs batus mano šešėliui tiesiai į rankas.

— Tavo šešėlis susirūpinęs dėl tavęs.

— Kaip jis atrodo? — klausiu.

— Sumenkęs: šaltis jau smarkokai jį nukamavo. Tačiau jo nuotaika visai nebloga.

* * *

Dešimtos dienos, kai pakilau iš ligos patalo, vakarą jau įstengiu nulipti į Vakarinės kalvos papėdę ir nuklibikščiuoti iki Bibliotekos.

Kai pastumiu sunkias Bibliotekos duris, į mane tvoksteli užsistovėjęs, sudusęs oras — dar labiau sudvisęs, nei prisimenu iš anksčiau. Nedega jokia švieselė, prietemoje girdėti tik mano žingsnių aidas. Krosnyje nežioruoja ugnis, kavinukas atšalęs. Ir lubos atrodo aukštesnės, negu buvo. Pertvarėlę dengia dulkių sluoksnis. Bibliotekininkės nei regėti, nei girdėti. Nepajuntu arti esant jokios žmogiškos būtybės.

Veikti neturiu ką, tad tiesiog atsisėdu ant medinio suoliuko. Laukiu, kada ateis Bibliotekininkė. Durys juk buvo neužrakintos, vadinasi, ji būtinai sugrįš. Laukiu, tačiau ji nesirodo. Laikas už Bibliotekos sienų išvis sustojo. Sėdžiu čia, visiškai vienas pasaulio gale. Ištiesiu ranką — bet pirštai nieko nepaliečia.

Kambarį slegia žiemos sunkumas, kiekvienas daiktas tvirtai laikosi savo vietoje it prikaltas. Tik mano rankos ir kojos tampa visiškai besvorės. Galva, tarsi įgijusi savo atskirą valią, čia išsipučia, čia susitraukia.

Atsistoju ir užžibinu lempą. Paskui semiu iš kibiro anglis, pilu į krosnelę, čirkšteliu degtuką, prikišu liepsnelę prie prakurų, vėl sėduosi. Kažkodėl nuo šviesos kambarį semiančios sutemos tik dar labiau sutirštėja, krosnelei kaistant, vis labiau smelkiasi žvarba.

* * *

Tikriausiai pernelyg giliai nugrimztu į mintis. O gal nuolat apmirę kūno audiniai visai sustingsta ir mane apima miegas? Vis dėlto kai vėl pakeliu galvą, priešais mane stovi ji. Geltona šviesa jai už nugaros išsisklaido, apgaubdama ją aureole, švytėjimu išryškindama kūno apribus. Ji vilki savo mėlynąjį apsiaustą, plaukai sukišti po apykakle. Nuo jos sklinda vis dar neišsivadėjęs žiemos vėjo kvapas.

— Jau maniau, kad nebeateisi, — sakau. — Aš tavęs laukiau.

Ji išskalauja kavinuką, užkaičia šviežio vandens. Paskui ištraukia ir paskleidžia plaukus, nusivelka apsiaustą.

— Nejaugi netikėjai, kad būtinai ateisiu? — klausia.

— Nežinau, — sakau. — Maniau, nebeateisi, bet tai buvo tik nuojauta.

— Kol tau manęs reikės, aš visada ateisiu.

Savaime aišku, man jos reikia. Nors praradimo pojūtis gilėja kaskart, kai tik susitinkame, ji man vis vien visada bus reikalinga.

— Norėčiau, kad papasakotum apie savo šešėlę, — prašau jos. — Galbūt aname, ankstesniajame, pasaulyje ją pažinojau.

— Taip, gali būti. Prisimenu, andai sakei, kad tau atrodo, jog kažkur jau buvome susitikę.

Ji sėdasi priešais krosnelę ir užsižiūri į ugnį.

— Kai iš manęs atėmė šešėlę ir išsiuntė už Sienos, man buvo ketveri. Ji gyveno anapusiniame pasaulyje, o aš — čia. Nežinau, kas ji ten buvo, mes nepalaikėme jokių ryšių. Kai man suėjo septyniolika, mano šešėlė grįžo į Miestą mirti. Šešėliai visuomet sugrįžta mirti čionai. Vartų Sargas palaidojo ją Obelyne.

— Ir tada tu tapai visateise Miesto piliete?

— Taip. Paskutiniai mano savasties likučiai buvo palaidoti drauge su šešėle. Tu andai sakei, kad žmogaus savastis — tarsi vėjas, bet gali būti ir taip, kad tarsi vėjas esame mes patys. Nieko nežinome ir negalvojame, skriejame pavėjui, ir tiek. Niekuomet nesenstame, niekuomet nemirštame...

— Ar tu dar susitikai su savo šešėle prieš jos mirtį?

Ji purto galvą.

— Ne, daugiau niekada jos nebemačiau. Susitikti mums nebuvo jokios prasmės. Ji jau kadai buvo tapusi kažkuo visiškai man svetimu.

Virdulys ant krosnelės ima burbuliuoti — garsas man primena tolimą vėjo šniokštimą.

17 Pasaulio galas, Čarlis Parkeris, uždelsto veikimo bomba

— Prašau! — neatlyžo putlioji mergina. — Jeigu neatsikelsi, ateis pasaulio galas!

— Ma jį bala, tą pasaulio galą, tegul sau ateina, — sudejavau. Žaizda pilve skaudėjo taip, kad niekas kita man nerūpėjo.

— Kodėl taip sakai? Kas tau? Kas čia atsitiko?

Aš sugraibiau marškinėlius ir nusišluosčiau prakaitą nuo veido.

— Čia įsiveržė pora vyrukų ir prakiurdino man pilvą, pjūvis — gerų šešių centimetrų ilgio, — drėbiau aš.

— Peiliu?

— Kaip kokiai kiaulei taupyklei.

— Bet kodėl?

— Kaip tik tai aš ir pats norėčiau išsiaiškinti, — atsakiau. — Logiškiausia būtų manyti, kad tuodu tipai su peiliu — tavo draugeliai.

Putlioji mergina tik išsprogino akis.

— Kaip galėjai šitaip pagalvoti? — cyptelėjo.

— Na, nė pats nežinau. Bet ką nors juk reikia apkaltinti. Tada pasijuntu bent kiek geriau.

— Bet tai ničnieko neišsprendžia.

— Tai ničnieko neišsprendžia, — pritariau. — Na ir kas? Visa šita kebeknė — ne mano reikalas. Bet štai apsireiškia tavo senelis, mosteli ranka — ir aš įklimpstu iki ausų.

Siūbtelėjo dar viena skausmo banga. Užsičiaupiau ir palaukiau, kol ji atslūgs.

— Na, pavyzdžiui, kad ir šiandien. Pirmiausia paryčiais, galaižin kurią valandą, paskambini tu. Pasakai, kad pradingo tavo senelis, ir išprašai mane pulti pagalbon. Išskubu su tavim susitikti, bet tu taip ir nepasirodai. Tada grįžtu namo miegoti, bet čia įsiveržia galvažudžių porelė ir prakiurdina man pilvą. Paskui užgriūva Sistemos vyrukai ir mane iškvočia. Ir galiausiai įsibrauni tu. Kaip kažin ką, bet kas pamanytų, kad viskas vyksta tiksliai pagal tvarkaraštį. Tai bent draugiją susirinkai... — Aš atsikvėpiau. — Ką gi, dabar pats metas papasakoti man viską, ką žinai apie tai, kas čia dedasi.

— Prisiekiu, žinau ne ką daugiau nei tu pats. Na taip, padėdavau seneliui, bet darydavau tik tai, ką jis liepdavo. Atlikdavau įvairias užduotis. Padaryk tą ir aną, nueik šen, nueik ten, paskambink tam, parašyk anam ir panašiai. Nieko daugiau nė nežinau.

— Bet juk talkinai jam tyrinėjimuose!

— Na taip, aš jam padėdavau, tačiau tik apdorodavau informaciją. Nuveikdavau techninį darbą, ir tiek. Aš juk neturiu nei atitinkamo išsilavinimo, nei pakankamai žinių, taigi niekad iš tikrųjų ir nesuprasdavau, ką darau.

Labai stengiausi surikiuoti mintis. Būtinai reikėjo tvarkingai sudėlioti viską į lentynėles anksčiau, nei būsiu nugramzdintas į patį dugną.

— Ką gi, o dabar štai tu primygtinai tvirtini, kad ateina pasaulio galas. Kaip reikėtų šitai suprasti?

— Nežinau. Taip sakė senelis. „Jei šitaip būtų man pačiam, pasaulio galas jau būtų atėjęs“, — štai kaip jis kalbėjo. Patikėk, tokiais dalykais senelis nejuokauja. Jeigu jis sako, kad ateina pasaulio galas, vadinasi, iš tikrųjų ir gresia pasaulio galas.

— Nieko nesuprantu, — prisipažinau. — Ką vis dėlto reiškia tie paistalai apie pasaulio galą? O gal jis sakė kažką panašaus į „pasaulis bus sunaikintas“ arba „pasaulis bus suniokotas“?

— Ne, jis pasakė būtent šitaip: „Ateis pasaulio galas“.

Vėl pabandžiau atpainioti susivijusi minčių kamuolį.

— Vadinasi, tas... na... tas „pasaulio galas“ kažkaip susijęs su manimi?

— Manau, taip. Senelis tvirtino, kad tu esi raktas. Maždaug prieš porą metų jis pradėjo rinkti žinias apie tave.

— Prieš porą metų! — negalėjau patikėti savo ausimis. — O ką dar jis kalbėjo? Gal kada užsiminė apie uždelsto veikimo bombą?

— Uždelsto veikimo bombą?

— Tai tojo vyruko, kuris praurbino man pilvą, žodžiai. Jis tvirtino, neva duomenys, kuriuos apdorojau tavo senelio užsakymu, yra kažkas panašaus į uždelsto veikimo bombą, kuri bet kada gali sprogti. Gal žinai ką nors apie tai?

— Galiu pasidalyti nebent šiokiais tokiais miglotais įtarimais, — atsakė storuliuke. — Senelis labai ilgai tyrinėjo žmogaus sąmonę. Nelabai tikiu, kad vienintelis jį dominęs dalykas būtų buvęs perskirstymo procesas. Anksčiau, kol dar nebuvo išradęs perskirstymo metodikos, senelis nevengdavo pasakoti man apie savo tyrinėjimus. Kaip jau minėjau, tinkamo išsilavinimo man smarkiai trūksta, bet senelis viską išdėstydavo gana paprastais žodžiais, be to, buvo iš tiesų įdomu. Man tie mūsų pokalbiai labai patikdavo...

— Tačiau, užbaigęs kurti perskirstymo sistemą, jis staiga nutilo?

— Būtent. Senelis užsimūrijo savo požeminėje laboratorijoje ir daugiau ničnieko man nepasakojo. Kad ir kiek bandžiau kamantinėti apie tyrinėjimus, jis tučtuojau nukreipdavo kalbą kitur.

— Ar tai tau nepasirodė keista?

— Na... aš tiesiog pasijutau nelaiminga. Ir labai vieniša. — Staiga ji pažvelgė man tiesiai į akis ir paklausė: — Ar galiu atsigulti greta tavęs ir užsikloti? Čia siaubingai šalta.

— Jeigu neliesi mano žaizdos ir pernelyg nebruzdėsi — gulk, — sutikau.

Ji apėjo lovą iš kitos pusės ir su visu savo rausvuoju kostiumėliu šmurkštelėjo po apklotu. Padaviau jai pagalvę. Papurenusi putlioji mergina pasikišo ją po galva. Nuo jos kaklo sklido jau pažįstamas arbūzų kvapas. Ėmiau rangytis kaip išmanydamas, kol pagaliau atsigręžiau veidu į ją. Taip ir gulėjome abu, atsigręžę vienas į kitą vienoje lovoje.

— Man dar niekad neteko atsidurti šitaip arti kokio nors vyro, — pareiškė storuliuke.

Vaje vaje.

— Aš net į miestą beveik niekad neišeinu. Štai kodėl šįryt niekaip negalėjau rasti kelio į tą Aojamos prekybos centrą. Ketinau išklausinėti tave smulkiau, bet staiga dingo garsas.

— Pirmas pasitaikęs taksi vairuotojas būtų nuvežęs tave ten.

— Taksi aš neturėjau pinigų. Išpuoliau iš biuro taip paskubomis, kad visai užmiršau jų pasiimti. Taigi teko kulniuoti pėstute.

— Nejaugi, be senelio, neturi jokių kitų artimųjų? — paklausiau, nelabai norėdamas ja tikėti.

— Kai man buvo šešeri, tėvai ir brolis žuvo avarijoje. Į mūsų mašiną įsirėžė sunkvežimis, sprogo benzino bakas. Visi trys sudegė gyvi.

— Ir tu vienintelė išsigelbėjai?

— Aš tuo metu gulėjau ligoninėje. Jie kaip tik važiavo manęs lankyti.

— Štai kaip... — pratariau.

— Nuo tos dienos manimi rūpinosi senelis. Aš nelankiau mokyklos, beveik niekur neišeidavau, neturėjau ir jokių draugų...

— Kodėl nelankei mokyklos?

— Senelis tvirtino, kad mokykla — tik beprasmis laiko gaišimas, — lyg niekur nieko paaiškino ji. — Mane mokė jis pats: anglų ir rusų kalbų, anatomijos, visko. O virti ir siūti mane išmokė tetulė.

— Tavo teta?

— Netikra teta. Namų darbininkė, kuri gyveno su mumis, ji mus apskalbdavo, ruošdavosi namie. Buvo iš tiesų labai gera.

Prieš trejus metus ji mirė nuo vėžio. Kai tetulė pasimirė, mudu su seneliu likome dviese.

— Vadinasi, nuo šešerių metų net nelankei mokyklos?

— Nelankiau, bet argi tai svarbu? Noriu pasakyti, aš ir be mokyklos daug ko išmokau. Susišneku keturiomis užsienio kalbomis, moku groti pianinu ir altiniu saksofonu. Galiu surinkti radijo imtuvą, mokiausi navigacijos, sugebėčiau pereiti ištemptu lynu. Perskaičiau kalnus knygų. O ir sumuštinius gaminu visai neprastus, ar ne?

— Tavo sumuštiniai iš tiesų nuostabūs, — pripažinau.

— Senelis visuomet sakydavo, kad mokykla — tai tokia skylė, kur tau ištisus šešiolika metų10 sunkia smegenis. Senelis ir pats beveik neragavo mokyklos mokslų.

— Neįtikėtina, — išsprūdo man. — Bet argi nejautei jokios nuoskaudos dėl to, kad niekad neturėjai galimybės draugauti su bendraamžiais?

— Na, nepasakyčiau. Buvau tokia užsiėmusi, kad neturėjau kada apie tai susimąstyti. Be to, net nenumanau, apie ką reikėtų kalbėtis su bendraamžiais.

— Hmmm... — numykiau.

— Bet, — tuoj pat atkuto ji, — mane sužavėjai tu.

— Ką?

— Noriu pasakyti — štai tu guli toks išsekęs, ir vis vien atrodo, kad išsekimas suteikia tau kažkokio gyvybingumo. Tiesiog neįtikėtina! — ulbėjo ji. — Kaip kažin ką, turėtum puikiai groti saksofonu.

— Atsiprašau?

— Gal turi Čarlio Parkerio įrašų?

— Manding, turėjau. Bet dabar jaučiuosi taip, kad tikrai nesiimčiau ieškoti jų šitoje stichinės nelaimės nusiaubtoje zonoje. Be to, sudaužytas ir grotuvas, tad, šiaip ar taip, nieko negalėtum pasiklausyti.

— Ar moki groti kokiu nors instrumentu?

— Ne.

— Gal galiu tave paliesti?

— Ne! — atrėžiau. — Be viso kito, mane pernelyg kamuoja žaizda.

— O kai žaizda užgis, ar galėsiu tave paliesti?

— Kai žaizda užgis ir jeigu neateis pasaulio galas... Gal verčiau pratęskime, apie ką kalbėjomės. Sakei, kad kai išrado perskirstymo metodą, senelis liovėsi ką nors pasakojęs.

— Na taip. Atrodo, kad po to senelis visiškai pasikeitė. Jis man beveik nė žodžio nepratardavo. Suirzdavo dėl menko nieko ir vis kažką murmėdavo sau po nosimi.

— Pasistenk prisiminti: galbūt jis dar ką nors užsiminė apie perskirstymą?

Storuliuke patimpčiojo savo auksinį auskarą.

— Na... prisimenu, jis lyg ir minėjo, kad perskirstymas — tai durys į naują pasaulį. Sakė, neva kūręs tai tik kaip metodą užšifruoti kompiuterio duomenis, jau dabar dar šiek tiek patobulintą metodą įvaldęs žmogus galėtų pakeisti pasaulį. Panašiai atsitiko ir branduolinės fizikos pradininkams...

— Gerai, tarkime, perskirstymas yra durys į naują pasaulį. Bet, įdomu, kodėl raktą nuo jų turiu aš?

— To aš nežinau.

Pašėlusiai norėjosi didelės taurės viskio su ledu. Deja, nelemta: manoji sėkmė pasirūpino, kad namie neliktų nei vieno, nei kito.

— Ką gi, pamėginkime iš naujo. Ar tasai minėtasis pasaulio galas ir yra tavo senelio tikslas?

— Oi ne. Nieko panašaus. Gal senelis ir paniurėlis, gal ir pasipūtęs užsispyrėlis, gal jis ir nelabai myli žmones, bet širdies gilumoje jis tikrai geras. Lygiai kaip ir tu arba aš.

— Tai ačiū. — Iki šiol man dar niekas nesakė, kad aš — geras žmogus.

— Be to, jis baiminosi, kad jo tyrinėjimų rezultatai neatitektų kam nereikia. Jis pasišalino iš Sistemos, nes puikiai žinojo: jeigu pasiliks, Sistema anksčiau ar vėliau panaudos jo atradimus kam tik panorėjusi. Dėl to jis ir įkūrė atskirą laboratoriją.

— Vis dėlto Sistema dirba gerą ir naudingą darbą, — užginčijau. — Ji saugo duomenų bankus, kad šių neišgrobstytų semiotekai ir neparduotų juodojoje rinkoje — ir šitaip padeda teisėtiems savininkams išsaugoti informaciją.

Putlioji mergina tik gūžtelėjo pečiais.

— Atrodo, seneliui nelabai rūpėjo, kas gera, o kas bloga. Ar bent jau jis tvirtino, kad gėris ir blogis niekaip nesusiję su nuosavybės teisėmis.

— Na... gal ir taip, — nutariau atsitraukti.

— Senelis niekad nepasitikėjo jokia valdžia. Kurį laiką jis dirbo Sistemoje, bet tik tam, kad galėtų laisvai naudotis informacija, kad jam būtų prieinami ištekliai eksperimentams ir, svarbiausia, universalusis imituoklis.

— Štai kaip? Pasakyk man dar kai ką. Ar tik tavo senelis, išeidamas iš Sistemos, visai atsitiktinai drauge neišsinešė ir mano asmeninės bylos iš duomenų banko?

— Nežinau, — atsakė ji. — Bet jeigu tokia mintis šovė jam į galvą, kas galėjo sutrukdyti? Noriu pasakyti, jis juk buvo Tyrimų centro viršininkas. Tad su bet kokia informacija galėjo elgtis kaip tinkamas.

Tai štai kur šuo pakastas. Profesorius nešė kudašių iš Sistemos, kartu išsinešė ir mano duomenis. Paskui panaudojo juos kažkokiame asmeninių tyrinėjimų projekte, kitaip sakant, aš tapau egzemplioriumi, kurio pavyzdžiu buvo tobulinami perskirstymo metodo principai — ir ištobulinti taip, kaip niekas dar nei matė, nei girdėjo. O dabar, kaip ir spėjo mano bičiulis Mažius, profesorius jau pasiruošęs imtis manęs. Taigi pirminis tyrinėjimų objektas — aš — virto bandomuoju triušiu. Tikriausiai profesorius pakišo man perskirstyti fiktyvius duomenis, į kuriuos įvestas kodas turėjo sureaguoti mano sąmonėje.

O jeigu tikrai taip, vadinasi, reakcija jau prasidėjo. Uždelsto veikimo bomba. Mintyse paskubomis apskaičiavau laiką. Perskirstymo procedūrą baigiau vakar naktį. O tai reiškia, kad praslinko jau beveik dvidešimt keturios valandos. Dvidešimt keturios valandos! Net nenutuokiau, kada turi sprogti toji uždelsto veikimo bomba. Bet jau praradau visą parą.

— Dar vienas klausimas. Tu sakei „ateis pasaulio galas“, tiesa?

— Taip. Šitaip sakė senelis.

— Gal prisimintum: tavo senelis pradėjo šnekėti apie pasaulio galą prieš tai, kai ėmėsi tyrinėti mano duomenis, ar po to?

— Po to, — atsakė ji. — Ar bent man taip atrodo. Šiaip ar taip, senelis tik visai neseniai ėmė nuolat kartoti „ateis pasaulio galas“ ar panašiai. O kodėl tau tai parūpo? Argi tai gali būti su kuo nors susiję?

— Nesu tikras. Bet man atrodo, kad užčiuopiau siūlo galą. Mano slaptažodis, atveriantis perskirstymo procesą, ir yra toks: „Pasaulio galas“. Dabar jau sunkoka patikėti, kad tai — paprasčiausias sutapimas.

— O apie ką tavoji „pasaulio galo“ istorija?

— Šito man nepasakė. Tai mano sąmonės dalis, bet iki jos negaliu prisikasti. Vienintelis dalykas, kurį žinau, tai kodinis pavadinimas — „Pasaulio galas“.

— Ar niekaip negali tos istorijos atkapstyti? Pamėginti atvirkščią procesą ar dar ką nors?

— Visiškai neįmanoma, — atsakiau. — Apsaugą, užkertančią kelią tokiam procesui, kūrė pats Sistemos centras. Išgliaudyti šios informacijos neįstengtų net visa armijos divizija. Apsaugos priemonės — tiesiog neįtikėtinos.

— Bet senelis jas įveikė ir išsinešė tavo bylą?

— Panašu į tai. Kita vertus, tai tik mano prielaida. Reikėtų paklausti paties senelio.

— Vadinasi, padėsi išgelbėti jį iš INKiščių nagų?

Delnu užspaudęs žaizdą, išsiropščiau iš lovos. Galvoje tvykstelėjo skausmas tarsi signalinė lemputė valdymo pulte.

— Atrodo, neturiu kitos išeities, — pasakiau. — Net nenutuokiu, ką reiškia tasai tavo senelio „pasaulio galas“, bet, iš visko sprendžiant, negaliu leisti sau nekreipti į jį dėmesio.

— Ar šiaip, ar taip, o seneliui mes turime padėti.

— Ar dėl to, kad mes visi trys — geri žmonės?

— Žinoma, — patikino storuliuke.

18 Sapnų skaitymas

Taip ir nesugebėjęs perprasti savosios savasties, vėl įninku skaityti senus sapnus. Žiemos galios vis labiau stiprėja, o aš visą dėmesį sutelkiu į darbą, tad ir nuolat mane persekiojantis netekties jausmas pasimiršta, tiesa, tik laikinai.

Kita vertus, kuo daugiau senų sapnų perskaitau, tuo aštriau suvokiu savo bejėgiškumą. Vis dar nevalioju suvokti, ką man byloja tie sapnai. Be paliovos skaitau juos, tačiau prasmės taip ir neperprantu. Jie — tarsi neiššifruojamas tekstas, naktis po nakties plaukiantis man prieš akis. Ne ką daugiau suprasčiau paprasčiausiai žiūrėdamas į srovenančius Upės vandenis.

Tiesa, skaityti sapnus aš įgudau. Perpratau metodo esmę ir per naktį perskaitau iš tiesų nemažai sapnų. Bet kas iš to?

— Ką iš tiesų reiškia tasai sapnų skaitymas? — klausiu Bibliotekininkės. — Na taip, kaip ir sakei, toks mano darbas — iš šių kaukolių išskaityti senus sapnus. Tačiau tie sapnai be jokio tikslo praplaukia pro mane, nieko neužkliudydami. Jaučiuosi pavargęs — kaskart vis labiau.

— Ir vis vien skaitai senus sapnus lyg apsėstas. Argi ne taip?

— Pats nežinau, — atsakau. Juk iš tikrųjų: aš iš paskutiniųjų stengiuosi sutelkti dėmesį, kad tik kaip nors užpildyčiau manyje žiojinčią tuštumą. Ir ji sako tiesą: sapnų skaitymas mane tarytum užvaldė.

— Gali būti, kad tu pats dėl to kaltas, — tęsia ji.

— Aš pats?

— Svarstau, galbūt tau labai knieti prisikasti prie savo esmės? Tiesa, visų tų dalykų apie savastį gerai nesuprantu, bet gali būti ir taip, kad tavoji užrakinta po devyniais užraktais. Seniesiems sapnams reikia, kad juos perskaitytum, bet ir tu pats jauti tokį pat poreikį skaityti senus sapnus.

— Kodėl taip manai?

— Toks jau yra tas sapnų skaitymas. Kaip paukščiai, metui atėjus, pakyla skristi į pietus ar atgal į šiaurę, taip ir Sapnų Skaitytojas privalo skaityti sapnus.

Ji ištiesia ranką skersai stalą ir uždeda delną ant manojo. Ir nusišypso. Jos šypsena — tarsi pavasario pažadas.

— Išlaisvink savo savastį. Juk tu — ne kalinys. Tu — aukštai skrendantis paukštis, padangėse besidairantis sapnų.

* * *

Imdamasis skaityti seną sapną, nuoširdžiai visas jam atsiduodu. Išsirenku vieną iš ilgose lentynose išrikiuotų kaukolių ir nešuosi ant stalo. Bibliotekininkė padeda man: pirmiausia nušluosto kaukolę drėgnu skudurėliu. Paskui nepaprastai kruopščiai blizgina ją sausu, kol kaukolė pabąla lyg ką tik iškritęs sniegas.

Priglaudžiu delnus prie kaukolės ir žiūriu, įsmeigęs žvilgsnį, laukdamas, kol iš jos ims sklisti šilta šviesa. Kai sušyla maždaug tiek, kiek šildo saulės spindulys žiemą, nublizginta iki baltumo kaukolė atveria man savo senus sapnus. Aš įtempiu regėjimą, giliai alsuoju ir braukdamas pirštų galiukais susiraizgiusius šviesos siūlelius pradedu vynioti man porinamą istoriją. Šviesos balsas, kaip visuomet, skamba labai tyliai tarsi tolimas aidas; mano atsiveriančios sąmonės skliautu tarsi senoviniai žvaigždynai priešaušriu blykštančiu dangumi ima iš lėto plaukti vaizdiniai. Tačiau jie taip ir lieka miglotomis, pabiromis mozaikos detalėmis, niekad nesusiliejančiomis į vientisą paveikslą.

Regiu kraštovaizdžius, kurių kaip gyvas anksčiau nesu matęs, girdžiu nepažįstamų melodijų aidus, kažkas man kažką kužda išsyk keliomis nesuprantamomis kalbomis. Mane pasiekia šuorais atplūstančios nuotrupos, bet jos tuoj pat vėl nugrimzta į tamsą. Švysteli viena detalė, paskui — kita, bet jų tarpusavyje nesieja jokie ryšiai. Išbandau įvairiausius būdus sutelkti energiją į pirštų galiukus, tačiau rezultatas visada lieka tas pats. Kol dar jaučiu, kad seni sapnai žadina kažkokį atsaką manyje pačiame, nieko nepajėgiu suprasti.

Galbūt iš tikrųjų aš visiškai niekam tikęs sapnų skaitytojas. O gal per nesuskaičiuojamą gausybę metų priblėso sapnų šviesa, sudilo, aptrupėjo pati kalba? Gal pernelyg skirtingi mano ir jų suvokimo kontekstai? Nejaugi mane būdraujantį nuo kaukolių sapnų būsenos skiria neperžengiama bedugnė?

Stebiu, kaip iškyla ir vėl pradingsta pabiros sapnų nuotrupos, ir nieko nesakau. Žinoma, kaukolės protarpiais siunčia man ir tokių vaizdinių, kuriuos atpažįstu. Žolynai, siūbuojantys vėjyje, balti papurę debesėliai dangaus žydrynėje, upokšnis, mirguliuojantis saulės atšvaitais, — gryni ir neįmantrūs vaizdai. Ir vis dėlto kaip tik šie patys paprasčiausi regėjimai man sukelia liūdesį, kuriam išreikšti trūksta žodžių. Tarsi praplaukiantis laivas, kurį išvysta žvelgiantis pro langą, šie regėjimai pasirodo tik tam, kad tuojau pat vėl išnyktų be pėdsako.

Kol skaitau, seno sapno skleidžiama šiluma palengva traukiasi tarsi jūros vandenys per atoslūgį; sapnas iš lėto grįžta, kur buvęs, ir vėl pavirsta tiesiog šalta ir balta kaukole. Jis vėl įminga giliu, laikui nepavaldžiu miegu. Vizijų vandenys srovena pro jų nebenulaikančius pirštus, liejasi ant žemės. Šitai patiriu kaskart, kai tik baigiu skaityti sapną.

Kai iš kaukolės išsunkiu visus senus sapnus, grąžinu ją Bibliotekininkei, o ši tvarkingai padeda ant pertvarėlės greta kitų, jau perskaitytų. Aš tuo tarpu ilsiuosi, abi rankas ištiesęs ant stalo, telkiu jėgas kitiems sapnams. Įsitikinau, kad per vakarą įstengiu perskaityti ne daugiau kaip šešias kaukoles. Jei tik pamėginu įveikti daugiau, nebevalioju sutelkti dėmesio, sapnų melodijos susilieja į beprasmį triukšmą. Vienuoliktą valandą būnu jau toks pavargęs, kad vos bepastoviu ant kojų.

Kai baigiu darbą, ji patiekia kavos. Retsykiais pavaišina ir namie keptais sausainiais ar vaisine duona. Valgydami mudu nesišnekame.

* * *

— O gal tai aš apsunkinu tau sapnų skaitymą? — klausia ji. — Galbūt tavoji savastis užtrenkta taip aklinai dėl to, kad aš nepajėgiu atsiliepti?

Kaip ir visada, mudu sėdime ant siaurų laiptelių, vedančių nuo Senojo tilto žemyn, į smėlėtą Upės salelę. Vandens paviršiuje virpčioja blyškus sidabrinis mėnulis. Siūbuoja prie stulpo pririšta medinė valtis, jos teškenimas antrina srovės gurgėjimui. Sėdžiu prisiglaudęs prie Bibliotekininkės, ranka jaučiu jos kūno šilumą.

— Nieko panašaus, — sakau jai. — Aš pats čia kaltas. Mano savastis tarytum bando išsprūsti. Jaučiuosi visiškai suglumęs.

— Ar tu nebesuvoki savo savasties?

— Nė pats nežinau, — sakau. — Kitąsyk suvokimas gerokai vėluoja — supranti ką nors tik tada, kai tai jau nebesvarbu. O kartais padarau tai, ką privalau daryti, neatsiklausęs savasties valios, ir viskas nukreivoja šleivomis vėžėmis.

— Nejaugi savastis gali būti tokia netobula? — šypsodamasi klausia ji.

Žvelgiu į savo rankas. Mėnesienos šviesoje jos primena baltas statulas, išskobtas nežinia kokiam tikslui.

— Ji gali būti netobula, — sakau, — tačiau ji visada palieka pėdsaką. Ir tuo pėdsaku galima sekti — panašiai kaip pėdomis sniege.

— Ir kur jis veda?

— Į save, — aiškinu. — Juk kaip tik tai ir yra savastis. O kai nėra savasties, tuomet niekas niekur negali nuvesti.

Pakeliu galvą. Žiemiškas mėnulis lieja skaisčią šviesą ant Miesto, nutvieskia ir Sieną.

— Tu tikrai dėl nieko nekalta, — bandau ją paguosti.

19 Mėsainiai, „Skyline“, galutinis terminas

Prieš leisdamiesi į žygį, nutarėme šio to užkąsti. Aš vis dar nesijaučiau alkanas, bet nežinia, kada dar kartą pasitaikys proga prisikimšti skrandį. Šiaip ar taip, mano rubuilė bendražygė pareiškė, kad pinigų jai užtekę tik šokoladukui, kurį sudorojusi priešpiečiams, tad dabar ji tiesiog mirštanti badu.

Stengdamasis neužkliudyti žaizdos, šiaip taip įlindau į džinsus; ant marškinėlių apsivilkau marškinius, ant šių — ploną megztinį, ant viršaus dar užsimečiau nailoninę neperpučiamą striukę. Merginos rausvasis kostiumėlis akivaizdžiai nebuvo pritaikytas speleologinėms ekspedicijoms, tačiau mano drabužių spintoje neatsirado nieko, kas jai tiktų. Aš buvau dešimčia centimetrų aukštesnis už ją, o ji — dešimčia kilogramų sunkesnė už mane. Tiesiog verkiant reikėjo aprūpinti ją tinkamesne apranga, bet nebuvo ko nė tikėtis, kad šitokiu metu dirbs kokia nors parduotuvė, tad teko šiaip taip įsprausti merginą į mano senutėlę kareivišką striukę. Aukštakulniai jos bateliai, švelniai tariant, irgi nebuvo pats patogiausias apavas žygiui, bet ji pareiškė biure turinti sportbačius ir kaliošus.

— Rausvus sportbačius ir rausvus kaliošus.

— Atrodo, tu iš tiesų mėgsti rausvą spalvą, — išsprūdo man.

— Ji patinka seneliui. Jis sako, kad apsirengusi rausvais drabužiais atrodau gražiai.

— Taip ir yra, — patvirtinau. Iš tikrųjų taip ir buvo. Paprastai šitokios putlios merginos, apsirengusios rausvais apdarais, primena didžiulius pyragaičius su braškiniu įdaru, besisukiojančius šokių aikštelėje, tačiau jai rausva spalva iš tiesų tiko.

Iš po suverstos patalynės krūvos išrausiau kuprinę, pirmiausia įsitikinau, kad ji nesuraižyta peiliu, o paskui suskatau krautis daiktus: įsidėjau nedidelį žibintuvėlį, magnetą, pirštines, rankšluosčių, didelį peilį, žiebtuvėlį, virvę ir sauso kuro tablečių. Tada patraukiau į virtuvę ir ėmiau knistis produktų kaugėje: pavyko išgelbėti šiek tiek duonos, sūdytos mėsos konservų skardinę, keletą persikų, pakelį Vienos dešrelių ir greipfrutą. Prisipyliau gertuvę vandens, susigrūdau į kišenę visus grynuosius pinigus, kiek pavyko rasti bute.

— Galima pamanyti, kad ruošiamės į iškylą gamtoje, — pratarė mergina.

— Tai jau taip.

Stabtelėjau ir paskutinį kartą apžvelgiau tą sąvartyną, kuriuo pavirto mano namai. Štai man dar viena gyvenimo pamoka: ką nors sukurti trunka metų metus, o sunaikinti pakanka kelių akimirkų. Žinoma, šitas ankštas butukas man jau kadai įgriso, bet, reikia pripažinti, įsikūręs buvau gana jaukiai. Ir štai — visas ankstesnis mano gyvenimas išsisklaidė lyg ryto ūkanos, ir dar taip greitai, kad per tiek laiko kažin ar suskubtum išgerti porą skardinių alaus. Mano darbas, mano viskis, mano tyla ir ramybė, mano vienatvė, mano Somerseto Moemo ir Džono Fordo kolekcijos — viskas nugarmėjo skradžiai, viskas suniokota ir praradę bet kokią vertę.

Laukų žaižaravimas, gėlių spindesys, — patyliukais padeklamavau pats sau senos poemos eilutes. Tada pasistiebęs pasiekiau saugiklį ir išjungiau bute šviesą.

* * *

Mane kamavo pernelyg stiprus fizinis skausmas, kad dar imčiausi mąstyti apie šį savo gyvenimo puslapį, kurį štai tenka užversti. Pernelyg smarkiai skauda, pernelyg kausto nuovargis. Verčiau negalvoti iš viso nei painiotis surizgusiose, trūkinėjančiose mintyse.

Liftu nusileidome į požeminį garažą ir sukrovėme visus daiktus ant užpakalinės mano automobilio sėdynės. Net nesivarginau dairytis kokių nors tykančių persekiotojų. Galbūt jie laukia pasaloje, gal prikabins mums uodegą — tai kas. Po šimts, aš juk net nenutuokiu, kas galėtų būti tie jie. Semiotekai? Vaikinai iš Sistemos? Draugiškai nusiteikusių galvažudžių porelė? O gal teks pasismaginti ir pažaisti gaudynes su visais iš karto? Dievinu staigmenas. Jeigu jie turi užduotį, tegul sau plūkiasi į sveikatą.

Prakiurdintu pilvu sėsti prie vairo man nėmaž nesinorėjo, bet mergina nemokėjo vairuoti.

— Atleisk. Užtat aš moku jodinėti, — atsiprašė ji.

— Nuostabu. Tau dar gali tekti ir pajodinėti, — atsakiau.

Prietaisai rodė, kad kuro bakas beveik pilnas. Išvairavau automobilį į gatvę. Kurį laiką laviravome gyvenamojo rajono gatvelėmis, paskui įsukome į miesto greitkelį. Nepaisant vėlyvo meto, eismas buvo gana gyvas, daugiausia zujo taksi. Kažin, kodėl tokia daugybė žmonių kažkur skubinasi pačioj nakties aky? Nejaugi, šeštą valandą baigę darbą, negalėtų ramiai traukti namo, o dešimtą — gesinti šviesas?

Vis dėlto tai jau, kaip įprasta sakyti, ne mano reikalas. Naftą eksportuojančių šalių organizacija, nepaisydama niekieno nuomonės, ir toliau užsiims naftos gavyba, konglomeratai iš šios naftos gamins elektrą bei degalus, o žmonės, naudodami šiuos degalus, ir toliau lakstys po miestą vidury nakties. O man tuo tarpu pakanka ir savų rūpesčių.

Sankryžoje užsižiebė raudonas šviesoforo signalas; sustabdžiau automobilį, sėdėjau, abiem rankomis laikydamas vairą, ir žiovavau.

Dešinėje juostoje sustojo baltas „Skyline“. Jame sėdėjo jauna porelė, važiuojanti pramogauti į naktinį miestą, o gal grįžtanti iš jo; abu atrodė kamuojami nuobodulio. Iš automobilio magnetolos griaudėjo „Duran Duran“. Moteris išsvarino pro atvirą langą ranką, apjuostą dviem sidabrinėmis apyrankėmis, ir metė žvilgsnį į mano pusę. Kažin ar būčiau nusipelnęs daugiau jos dėmesio, jei būčiau „Denny’s“ restoranėlio iškaba ar koks kelio ženklas. Ko gero, pati paprasčiausia, niekuo neįsimenanti graži jauna moteris. Televizijos seriale tokia galėtų vaidinti pagrindinės veikėjos geriausią draugę, pasirodančią vieną kartą, tarkime, scenoje kavinėje ir klausiančią: „Kas tau nutiko? Pastaruoju metu tu kažkokia sutrikusi“.

Užsižiebė žalias šviesoforo signalas; kol priešais mus sustojęs sunkvežimis pajudėjo iš vietos, baltasis „Skyline“ išdidžiai nušvilpė pirmyn, pažėręs kibirkščių spiečių iš išmetamojo vamzdžio.

— Gal pasidairytum į mašinas, važiuojančias mums iš paskos? — paprašiau savo apvalainos bendražygės. — Jeigu tau pasirodys, kad kas nors mus seka, pasakyk man.

Mergina linktelėjo ir atsigręžė.

— Ar manai, kad mus gali kas nors persekioti?

— Net nenumanau, — atsakiau. — Šiaip smalsu. Ar nenorėtum sudoroti kokio mėsainio? Neužtruktume.

— Neatsisakysiu.

Pasukau prie artimiausios įvažiuojamosios greitojo maisto užkandinės. Padavėja raudonu mikro-mini sijonėliu pristūmė padėklus prie automobilio langų ir pasiteiravo, ko norėtume.

— Dvigubą sūrainį su keptomis bulvytėmis ir karšto šokolado, — užsisakė storuliuke.

— Paprastą mėsainį ir alaus, — paprašiau.

— Atleiskite, bet alumi neprekiaujame, — atsiliepė padavėja.

— Paprastą mėsainį ir kokakolos, — skubiai pasitaisiau. Ir kas man šovė į galvą?

Kol laukėme užsakymų, prie įvažiuojamosios užkandinės taip ir nepasirodė nė vienas automobilis. Jei mums kas nors ir prikabino uodegą, savaime suprantama, jie tikrai nesustos toje pačioje aikštelėje kaip ir mes. Reikia manyti, lūkuriuoja kur nors šešėlyje ir stebi, ką darysime toliau. Sutelkiau dėmesį į pristatytą maistą ir stačiais kąsniais mechaniškai sudorojau mėsainį drauge su visu salotos lapu, dydžio sulig greitkelio mokesčių čekiu. Savo ruožtu panelė Rausvoji mėgavosi kiekvienu sūrainio kąsneliu, kartu elegantiškai kramsnodama bulvytes ir šliurpšdama karštą šokoladą.

— Gal nori paragauti bulvyčių? — pasiūlė man.

— Ne, ačiū, — atsisakiau.

Mergina iki paskutinės kruopelės sudorojo viską, kas buvo ant padėklo. Pasigardžiuodama išgrandė paskutinius karšto šokolado lašelius, nulaižė nuo pirštų kečupą ir garstyčias, tada nosinaite nusišluostė pirštus bei lūpas.

— Taigi metas pagalvoti apie tavo senelį, — prašnekau. — Turbūt pirmiausia reikėtų nusigauti į jo požeminę laboratoriją?

— Taip. Galbūt ten aptiksime siūlo galą.

— Manai, sugebėsime saugiai prasibrauti pro INKiščius? Juk juos išvaikanti ultragarso sistema nebeveikia, argi ne taip?

— Taip, bet ypatingiems atvejams turime nedidelį nešiojamąjį ultragarso prietaisėlį. Tiesa, nelabai galingą, bet jeigu nešimės jį su savimi, INKiščiai prie mūsų nelįs.

— Tai gerai, — lengviau atsikvėpiau.

— Tiesa, baterija nusėda per trisdešimt minučių, — pridūrė storuliuke. — Paskui ją reikia iš naujo įkrauti.

— Kiek laiko trunka, kol ji vėl įsikrauna?

— Penkiolika minučių. Kelią nuo biuro iki laboratorijos tikrai turėtume spėti įveikti, o tada galėsime atsipūsti ir įkrauti bateriją.

Ką gi, vis geriau negu nieko. Išvažiavome iš užkandinės ir dar kartą stabtelėjome prie visą parą veikiančio prekybos centro — nusipirkau porą skardinių alaus ir nedidelį buteliuką viskio. Nė pats nepastebėjau, kaip ištuštinau abi skardines ir išgėriau gerą ketvirtį viskio. Vis dėlto pavyko šiek tiek atsipalaiduoti. Sandariai užsukau dangtelį ir perdaviau buteliuką merginai, o ši įbruko jį į kuprinę.

— Kodėl tu šitiek geri? — pasidomėjo ji.

— Išgėręs jaučiuosi drąsiau, — paaiškinau.

— Man irgi baisu, bet argi matei mane geriančią?

— Tavo „man baisu“ ir mano „man baisu“ — du skirtingi dalykai.

— Kaip šitai suprasti? — paklausė ji.

— Kuo vyresnis esi, tuo sunkiau atsigaivelioji nuo visokių užgriuvusių įvykių.

— O taip pat ir pavargsti?

— Taip, — atsakiau. — Kuo esi vyresnis, tuo greičiau pavargsti.

Ji atsigręžė, ištiesė ranką ir palietė mano ausies spenelį.

— Viskas bus gerai. Nesijaudink. Nesitrauksiu nuo tavęs nė per žingsnį, — patikino ji.

— Ačiū.

* * *

Įvairavau automobilį į pastato, kuriame buvo merginos senelio biuras, aikštelę. Užsimečiau kuprinę ant pečių, ir čia pat pilvą persmelkė skausmas. Skausmas praeis, kaip praeina lietus, pasakiau sau ir nuslimpinau paskui merginą.

Įspūdingų gabaritų jaunas apsauginis prie laukujų durų tuoj pat pareikalavo gyventojo identifikacijos kortelės. Rubuilė įteikė jam plastiku aptrauktą kortelę, sargas ją įkišo į stalviršyje įmontuoto kompiuterio angą. Sulaukęs jos vardo ir kambario numerio patvirtinimo, jis spustelėjo mygtuką ir atidarė duris.

— Šitas pastatas ypatingas, — ėmė aiškinti man mergina, kol žingsniavome per erdvų, atvirą vestibiulį. — Visi, kurie įsikuria čia, turi paslapčių ir siekia jas išsaugoti. Pavyzdžiui, laiko čia kokių nors mokslinių tyrinėjimų duomenis, verslo sutartis ar panašiai. Dėl to ir apsauga tokia griežta. Pirmiausia kruopščiai patikrina prie durų, paskui seka vaizdo kameromis, kad įsitikintų, jog tikrai pasiekei nurodytą numerį. Taigi net jeigu mus kas nors ir sekė, vidun įsigauti jiems nepavyks.

— Ar jie žino, kad tavo senelis praurbino visą pastatą ir įsirengė vertikalią šachtą?

— Turbūt nežino. Senelis pasirūpino sujungti savo kabinetą su rūsiu dar tais laikais, kai pastatas buvo statomas. Apie tai žinojo tik namo savininkas ir architektas. Statybininkams buvo pasakyta, neva tai — „komunikacijų šulinys“, tam tikras kevalas, kuriame vėliau bus montuojami optinio pluošto laidai. Manau, kad šios pastato dalies net brėžiniai buvo suklastoti.

— Kaip kažin ką, tavo seneliui teko pakloti krūvą pinigų.

— Savaime suprantama. Bet senelis tiesiog apšalęs pinigais, — atsakė mergina. — Beje, aš taip pat. Aš net labai turtinga. Juk paveldėjau tėvų turtą, gavau draudimo išmokas, o paskui gerokai padidinau kapitalą akcijų biržoje.

Ji išsitraukė iš kišenės raktą ir atidarė lifto duris. Sveika gyva, peraugusi skardine, senokai nesimatėme.

— Tu loši biržoje?

— Žinoma. Senelis išmokė mane visokių gudrybių. Pavyzdžiui, kaip atsirinkti patikimą informaciją, kaip perprasti biržos kurso svyravimus, išvengti mokesčių, pervesti lėšas į užjūrio bankus — ir taip toliau, ir panašiai. Žaisti akcijomis — vienas malonumas. Niekad nebandei?

— Ko gero, ne, — atsakiau. Tiesą sakant, netgi niekad nebuvau atsidaręs terminuotos sąskaitos su skaičiuojamais nuo palūkanų procentais.

Liftas judėjo įprastu nepakenčiamu sraigės greičiu, nesuprasi — aukštyn ar žemyn.

— Senelis tvirtina, kad lavinimo sistema mokykloje — pernelyg neefektyvi ir negali prigaminti medžiagos būsimiems aukščiausios klasės specialistams rengti. O tu kaip manai? — paklausė ji.

— Ką gi, gal ir taip, — nesiginčijau. — Aš pats lankiau mokyklą daugybę metų, bet nemanau, kad tai mano gyvenime ką nors iš esmės pakeitė. Nemoku nė vienos užsienio kalbos, negroju nė vienu muzikos instrumentu, nieko neišmanau apie biržą ir akcijas, niekada nejodinėjau.

— Tai kodėl nemetei mokyklos? Juk galėjai mesti kada tik panorėjęs, argi ne taip?

— Na... turbūt taip, — pasakiau. — Tikriausiai būčiau galėjęs mesti mokyklą, bet nenorėjau. Veikiausiai net tokia mintis niekad nešovė į galvą. Priešingai nei tu, augau paprastoje vidutiniokų šeimoje, mane auklėjo taip kaip visus. Aš niekad negavau nieko, ko reikėtų, norint tapti kurios nors srities žinovu.

— Netiesa, — pareiškė ji. — Kiekvienas turi savyje kokią nors užuomazgą, kurią išpuoselėjęs taptų pats geriausias kurioje nors srityje. Svarbu tik laiku tą įgimtą gebėjimą išlukštenti. Bet kaip tik šito mokykla ir nesugeba. Ji gniuždo talentą. Nenuostabu, kad dauguma žmonių taip niekad ir netampa tuo, kuo iš tikrųjų norėtų būti. Jie paprasčiausiai sutrypiami į purvą.

— Pavyzdžiui, aš, — pratariau.

— Visai ne. Tu — kitoks. Galiu drąsiai tvirtinti, kad tu ypatingas,. Tave supantis emocinis kiautas toks kietas, kad visa, kas yra viduje, neabejotinai išliko nesužalota.

— Emocinis kiautas?

— Taip, — patvirtino ji. — Štai kodėl dar ne per vėlu. O kai visa tai baigsis, kodėl mudviem neapsigyvenus drauge? Susituokti visai nebūtina. Tiesiog imtume ir išvažiuotume kur nors drauge, gal į Graikiją ar Suomiją, ar dar kur nors, gyventume ten be jokių rūpesčių, jodinėtume ir dainuotume dainas. Pinigų turėtume pakankamai, o tau štai ir būtų proga atgimti kaip brandžiai asmenybei.

— Hmmm... — Visai neprastas pasiūlymas.

Liftas sustojo. Mergina išlipo, aš išsekiau paskui ją. Ji sparčiai nužingsniavo pirmyn, kaip ir anąsyk, kai pirmą kartą susitikome; aukšti jos kulniukai aidžiai kaukšėjo ilgu koridoriumi. Tiesiog priešais save mačiau švelniai siūbuojančius jos klubus, blykčiojančius auksinius auskarus.

— Tarkime, priimsiu tavo pasiūlymą, — pasakiau jos nugarai. — Bet tuomet tu duosi man viską — o aš turėsiu viską iš tavęs imti. O tai man neatrodo teisinga.

Ji kiek sulėtino žingsnį, kad pasivyčiau ją.

— Be jokios abejonės, esama šio to, ką tu galėtum duoti man, — atsakė.

— Ir kas gi tai?

— Na, pavyzdžiui, tavasis emocinis kiautas. Apie tai aš tikrai norėčiau sužinoti daugiau. Man įdomu, iš ko jis, kaip veikia — ir panašiai.

— Na jau, nieko ten ypatingo, — susiraukiau. — Vienokį ar kitokį, pasak tavęs, emocinį kiautą turi kiekvienas. Tu juk beveik visiškai nebendravai su žmonėmis. Tad ir nežinai, kaip veikia paties paprasčiausio, eilinio žmogaus protas.

— Šneki taip, lyg būtum koks visai niekam vertas menkysta! — sušuko putlioji mergina. — Bet tu juk sugebi savo smegenimis perskirstyti duomenis, tiesa?

— Žinoma, tai aš galiu. Tačiau šis gebėjimas išlavinamas pratybomis. Ne kažin kiek skiriasi nuo gebėjimo naudotis skaitytuvais ar skambinti pianinu.

— Tai, ką sakai, anaiptol ne viskas, — tęsė ji. — Iš pradžių visi manė taip kaip tu. Manė, kad po specialių mokymų bet kas — bet kas, žinoma, iš tų, kurie atitinka reikalavimus ir išlaiko patikrinimą — gali atlikti perskirstymą. Net ir pats senelis taip manė. Ir ką gi? Būtina operacija buvo atlikta dvidešimt šešiems žmonėms, visi jie buvo deramai išmokyti — tada visi įgijo gebėjimą atlikti perskirstymą. Iš pradžių neiškilo jokių problemų...

— Palauk, palauk, apie kokias nors problemas aš iš viso nesu girdėjęs. Kiek žinau, viskas vyko tiksliai pagal planą.

— Oficialiai ir buvo skelbiama, kad viskas klostosi sklandžiai, — solidžiai pareiškė ji. — Tačiau tiesa štai kokia: po mokymų per pusantrų metų iš tų dvidešimt šešių žmonių dvidešimt penki mirė. Gyvas iš jų liko tik vienas.

— Ką? Nori pasakyti...

— Taip. Tu. Tu — vienintelis, kuris, praėjus trejiems metams, tebesi gyvas. Tu nuolat atlikdavai duomenų perskirstymą, bet tau taip ir neiškilo jokių problemų, jokio išsekimo, nepasireiškė jokie nerimą keliantys simptomai. Ar ir dabar vis dar manai, kad esi visiškai eilinis? Juk tu — dar ir kokia išskirtinė asmenybė!

Susibrukau rankas į kišenes ir valandėlę tylėdamas žingsniavau koridoriumi. Man ir šiaip jau visko per daug, o pragarmė, į kurią pakliuvau, vis dar plečiasi, jai nematyti nei galo, nei krašto.

— O nuo ko mirė tie kiti? — paklausiau.

— Nemanau, kad kas nors žinotų. Nenustatyta jokia aiški mirties priežastis. Kažkoks smegenų sutrikimas, bet nieko konkretaus.

— Bet juk kokias nors prielaidas jie apsvarstė?

— Na, senelis aiškina tai šitaip. Iš tikrųjų eilinių žmonių smegenys tikriausiai netoleruoja apšvitinimo, kuris buvo pritaikytas siekiant katalizuoti giluminę sąmonę. Smegenų ląstelės pradeda gaminti antikūnus, kurie reaguoja baisia naikinamąja galia. Esu tikra, viskas daug sudėtingiau, bet paprasčiausias paaiškinimas būtų toks.

— Kodėl tuomet aš vis dar gyvas?

— Gali būti, kad tavo smegenims gebėjimas kurti antikūnų luobą — natūralus. Tai ir yra tavo emocinis kiautas. Dėl kažkokios priežasties tavo smegenyse prieš švitinimą jau buvo tasai apsauginis veiksnys, dėl kurio tu ir išgyvenai. Senelis bandė dirbtinai sukurti tokį kiautą, bet šis neišlaikė.

Bandžiau sugromuliuoti, ką išgirdęs.

— O tasai antikūnų veiksnys ar apsauginis luobas, ar kas tai būtų — ar tai mano įgimta savybė? Ar įgyta?

— Jeigu teisingai prisimenu, iš dalies įgimta, iš dalies įgyta. Nieko daugiau senelis man neatskleidė. Baiminosi, kad jei žinosiu per daug, man grės pavojus. Vis dėlto, pasak jo hipotezės, tokių žmonių kaip tu, kurių smegenyse antikūnai kuriasi natūraliai, esama vieno iš milijono, gal net pusantro milijono. O išsiaiškinti, kurie žmonės apdovanoti šia savybe, neįmanoma niekaip kitaip, tik įdiegiant gebėjimą atlikti perskirstymą.

— Jei tavo senelio hipotezė teisinga, vadinasi, tai, kad aš pakliuvau tarp tų dvidešimt šešių — tiesiog neįtikėtinas atsitiktinumas.

— Štai todėl tu ir esi toks vertingas pavyzdys. Todėl tu ir esi raktas.

— O ką dar tavo senelis numatė man? Tie duomenys, kuriuos jis davė man perskirstyti, ta jo padovanota vienaragio kaukolė... ką visa tai reiškia?

— Jeigu žinočiau, galėčiau dabar pat tave ir išgelbėti, — pareiškė mergina.

— Mane ir pasaulį.

* * *

Biure kažkas irgi pasidarbavo iš peties, tiesa, nenusiaubė taip negailestingai kaip mano buto, bet sujaukė viską kaip reikiant. Visur voliojosi kaugės popierių, stalas riogsojo apverstas, seifas išlaužtas, rašomojo stalo stalčiai išsvaidyti po visą patalpą, profesoriaus ir jo dukraitės drabužių pamaina ištraukta iš spintos ir tarsi salotos ant sumuštinio nudrėbta ant sofos sudraskytu apmušalu. Įsitikinau, kad iš tiesų visi merginos drabužiai rausvos spalvos — visų įmanomų atspalvių: nuo blyškiai rožinės iki tamsiai alyvinės.

— Koks siaubas! — sušuko ji. — Reikia manyti, jie įsibrovė iš apačios.

— INKiščiai?

— Ne, tikrai ne. INKiščiai nė už ką neliptų šitaip aukštai nuo žemės paviršiaus. Be to, jeigu čia būtų šmirinėję jie, užuostume dvoką.

— Kokį dvoką?

— Dvoktų siaubingai: žuvimi ir pelkių dumblu. Ne, tai ne INKiščių darbas. Kaip kažin ką, čia bus prikišę nagus tie patys, kurie nusiaubė tavo butą.

Apsidairiau. Greta apversto rašomojo stalo voliojosi dėžutė ir krūva iš jos pažirusių sąvaržėlių, spindinčių fluorescentinėje šviesoje. Vos jas išvydus, sąmonėje sukirbėjo kažkokia mintis, bet man taip ir nepavyko jos apčiuopti. Pakėliau vieną sąvaržėlę nuo grindų ir įsimečiau į kišenę.

— Ar tavo senelis laikė čia kokius nors svarbius dokumentus? — paklausiau.

— Ne, — atsakė ji. — Beveik viską, kas buvo čia, galima drąsiai nurašyti į nuostolius. Tik visokios buhalterinės knygos, čekiai, šiokia tokia bendriausia tyrinėjimų medžiaga. Trumpiau tariant, nieko, be ko nebūtų galima apsieiti.

— O kaip tasai INKiščius nuvaikantis prietaisas? Ar jis išliko sveikas?

Storuliuke ėmė raustis šlamšto krūvoje, suverstoje priešais spinteles; išmėtė po kampus žibintuvėlį, kasetinį grotuvą, žadintuvą, skardinėlę čiulpinukų nuo kosulio ir pagaliau ištraukė nedidelę juodą dėžutę su skale, primenančia garso matuoklį. Ji bent kelis kartus išbandė prietaisą.

— Viskas gerai, sveikutėlis. Tikriausiai pamanė, kad tai koks bevertis galaižin kam skirtas prietaisas. Mums pasisekė — mechanizmas toks paprastas, kad būtų sudužęs net nuo nelabai stipraus smūgio.

Paskui putlioji mergina nulindo į kambario kampą, pasilenkė ir nuėmė elektros lizdo dangtelį. Nuspaudė vos įžiūrimą mygtukėlį, tada atsistojo ir įsirėmusi abiem delnais švelniai stumtelėjo gretimą sieną. Čia pat sienoje atsivėrė ertmė, dydžio sulig telefono abonentų knyga, viduje išvydau seifą.

— Neblogai, ką? Argi kam šautų į galvą ko nors ieškoti čia? — džiugiai pareiškė ji. Paskui surinko skaičių kombinaciją ir seifas atsidarė.

Kovodamas su pilvą varstančiu skausmu, padėjau jai pastatyti rašomąjį stalą ir iškrauti ant jo daiktus iš seifo. Ten buvo krūvelė gumele perrištų banko knygelių, pluoštas akcijų sertifikatų, drobinis maišas su kažkuo kietu viduje, užrašų knygutė juodais odiniais viršeliais ir rudas vokas. Mergina iškratė ant stalo, kas buvo voke: auksinį žiedą ir aprūkusį seną „Omega“ firmos laikrodį sutrūkinėjusiu stikliuku.

— Laikrodis — tėčio prisiminimas, — paaiškino mergina. — O žiedas buvo mamos. Visa kita sudegė.

Ji vėl paslėpė žiedą ir laikrodį voke. Paskui iš drobinio maišo ištraukė ryšulį, susuktą į senus marškinius, išvyniojo ir parodė man: ten būta nedidelio automatinio pistoleto. Toli gražu nepanašaus į žaislinį. Ginklas buvo tikras, šaudantis kuo tikriausiomis kulkomis. Apie pyškalus aš ne kažin ką išmanau, bet filmų prisižiūrėjau pakankamai, kad atpažinčiau: brauningas arba bereta. Drauge su pistoletu ryšulyje buvo ir atsarginė dėtuvė bei dėžutė su kulkomis.

— Tikiuosi jūs, kalkutekai, gerai šaudote? — paklausė mergina.

— Bene juokauji? Kaip gyvas nesu laikęs rankoje pistoleto.

— Tikrai? Ką gi, šaudymas — dar vienas iš tų dalykų, kurių išmokau nelankydama mokyklos. Visai neblogas sportas, man patikdavo šaudyti. Šiaip ar taip, jei nemoki elgtis su pistoletu, pasilaikysiu jį sau.

— Dėl Dievo meilės, turėkis savo ginklą. Tik per klaidą nepykštelėk į mane. Kažin ar ištverčiau dar vieną skylę kūne.

— Nesijaudink. Su juo visada elgiuosi labai atsargiai, — pareiškė ji nugramzdindama pistoletą kišenėje.

Galiausiai ji daugmaž ties viduriu atsivertė juodąją užrašų knygutę odiniais viršeliais ir, pakišusi po pat lempa, ėmėsi apžiūrinėti. Visas puslapis buvo primargintas iš pažiūros beprasmiu raidžių ir skaičių kratiniu.

— Senelio užrašų knygutė, — paaiškino mergina. — Viskas surašyta šifruote, kurios raktą žinome tik mudu su juo. Senelis viską užsirašinėdavo čia: planus, dienos įvykius ir panašiai. Aha! Štai rugsėjo dvidešimt aštuntoji — tada tu baigei skalbti duomenis, tiesa?

— Teisingai.

— Štai, žiūrėk, čia įrašytas vienetas. Tikriausiai reiškia pirmą etapą. Paskui senelio nurodymu turėjai duomenis perskirstyti — rugsėjo dvidešimt devintąją arba trisdešimtąją. Ar aš klystu?

— Ne, viskas teisingai.

— Vadinasi, tai skaičius du. Antras etapas. O paskui, štai... na, pažiūrėkime, ką mes čia turime?.. Vidudienis, spalio antroji, paženklinta skaičiumi trys. „Nutraukti programą“.

— Spalio antrosios vidudienį turėjau susitikti su tavo seneliu. Spėju, kad tada jis ir ketino sustabdyti tą programą, kurią man įdiegė. Kad neateitų pasaulio galas. Tačiau daug kas pasikeitė. Ir kažkas atsitiko jam pačiam. Kažkas, matyt, bus jį pagrobęs.

— Palūkėk, — tarstelėjo ji, neatitraukdama-žvilgsnio nuo užrašų knygutės. — Šifras čia labai painus, priskrebenta kaip su vištos koja...

Kol ji šifravo senelio užrašus, sutvarkiau kuprinę, įmečiau jon ir rausvuosius storuliukės sportbačius. Neperšlampami apsiaustai ir guminiai batai voliojosi išblaškyti po visą kambarį, bet, laimė, drabužiai nebuvo suplėšyti ar supjaustyti. Jeigu mėgintume pralįsti po tuo kriokliu neapsirengę neperšlampamais drabužiais, neišvengiamai permirktume iki siūlo galo ir klaikiai sušaltume. Ką ir kalbėti, mano žaizdai tokia terapija būtų tikras balzamas, kurgi ne. Laikrodis rodė jau beveik pusiaunaktį.

— Užrašų knygelė prirašinėta kažkokių baisiai sudėtingų skaičiavimų, — pasiskundė putlioji mergina. — Kažkokie elektros krūviai, nusėdimo greitis, medžiagų atsparumo faktoriai, kompensacijos... na, ir panašiai. Ničnieko nesuprantu.

— Praleisk visa tai. Laiko turime ne kažin kiek, — pasiūliau. — Pamėgink iššifruoti bent tai, ką pavyks suprasti.

— Čia nieko nė nereikia šifruoti.

— Kodėl?

Ji padavė man užrašų knygutę ir bakstelėjo pirštu.

Ten, kur ji parodė, išvis nebuvo jokio šifro, tik paskubomis nubrėžtas didelis kryžius:

— Kaip manai, ar tai ženklina galutinį terminą? — paklausė ji.

— Arba tai, arba ketvirtą etapą. O tai turėtų reikšti štai ką: jeigu trečiame etape programa nutraukiama, X neįvyks. Bet jeigu dėl kokių nors priežasčių programa nebus sustabdyta ir liks veikti, tuomet tikriausiai sulauksime X.

— Vadinasi, tai reiškia, kad mums trūks plyš reikia surasti senelį iki spalio antrosios vidudienio?

— Jeigu mano prielaida teisinga, taip.

— Kiek mums dar liko laiko? Iki Didžiojo Sprogimo...

— Trisdešimt šešios valandos, — atsakiau. Nebereikėjo nė žiūrėti į laikrodį. Per tiek laiko Žemė pusantro karto apsisuka aplink savo ašį — štai kiek mums liko. Dukart išeis rytiniai laikraščiai, kartą bus pristatytas vakarinis paštas. Dukart suskambės žadintuvai, vyrai dukart nusiskus. Laimės kūdikiai suspės pasimylėti du arba tris kartus. Trisdešimt šešios valandos — ir nė vienos daugiau. Viena septyniolika tūkstančių trisdešimt trečioji gyvenimo, jei vidutine jo trukme laikysime septyniasdešimt metų. Bet dabar, kai prabėgs tos trisdešimt šešios valandos, pasauliui ateis galas.

— Tai ką dabar darysime? — paklausė mergina.

Ant grindų voliojosi pirmosios pagalbos vaistinėlė. Aptikau joje nuskausminamųjų tablečių ir nugurkiau visą saują, skalsiai užsigerdamas vandeniu iš gertuvės. Tada užsimečiau kuprinę ant pečių.

— Lįsime po žeme — nieko kita mums nelieka, — atsakiau.

20 Mirštantys žvėrys

Žvėrys jau neteko keleto saviškių. Pirmąjį snieguotą rytą keletas senųjų žvėrių nebepakilo; žiemos nubalinti jų kūnai taip ir liko gulėti, užkloti dviejų colių storio sniego sluoksniu. Pro drykstančius debesis kyštelėjo saulė, nutvieksdama akinančiu žaižaravimu visą šalčio sukaustytą kraštovaizdį; speige balkšvais debesėliais sūkuriavo daugiau nei tūkstančio žvėrių iškvepiamas oras.

* * *

Pabundu prieš aušrą ir išvystu Miestą, visą užklotą sniego skraiste. Apyaušrio brėkšmoje vaizdas iš tiesų gniaužia žadą. Bokštas su laikrodžiu stūkso it juoda šmėkla virš nubalusio pasaulio, apačioje matau vingiuojantį tamsų Upės kaspiną. Apsivelku paltą, užsimaunu pirštines ir išeinu į tuštutėles gatves. Sniege nematyti nė vieno pėdos įspaudo. Pasemiu ir sugniaužiu saują sniego, jis gurgžda tarp pirštų. Upės pakraščiai užšalę, ledas užneštas skysta sniego drobule.

Mieste jokio judėjimo: nei vėjo, nei paukščių. Ničnieko negirdžiu, tik sniego gurgždėjimą po kojomis.

Patraukiu prie Vartų; išvystu Vartų Sargą — jis lauke, prie Šešėlių buveinės. Vartų Sargas palindęs po vežimu, tuo pačiu, kurį andai remontavo drauge su mano šešėliu. Jis tepa alyva ašis. Vežimas prikrautas molinių indų — tokių, kokiuose paprastai laikomas žibalas — jie virvėmis tvirtai priraišioti prie vežimo šonų. Nejučia susimąstau: kuriems galams Vartų Sargui šitiek alyvos?

Vartų Sargas išnyra iš po vežimo ir kilsteli ranką, sveikindamasis su manimi. Atrodo, jo nuotaika pakili.

— Anksti atsikėlei, ką? Ir kokie vėjai atpūtė čionai?

— Išėjau pasižiūrėti į sniegą, — sakau. — Nuo Kalvos taip gražiai atrodo.

Vartų Sargas nusišaipo ir, kaip jau ne kartą darė anksčiau, užmeta savo didžiulę leteną man ant pečių. Pirštinių jis nedėvi.

— Na ir keistuolis tu. Žiemą sniego čia priverčia tiek, kad neišbrisi, o tu ateini nuo Kalvos vien tam, kad į jį pasižiūrėtum!

Jis griausmingai atsirūgsta, siūbtelėdamas garų debesį, ir įsmeigia žvilgsnį į Vartus.

— Vis dėlto reikia pripažinti, kad atėjai pačiu laiku. — Jis šypsosi. — Gal nori užkopti į Sargybos bokštą? Iš ten pamatytum, ką tau reikėtų pamatyti. Žiemos iškyla, cha cha. Netrukus papusiu ragą, tad žvalgykis akis išplėtęs.

— Iškyla?

— Pamatysi pats.

Užkopiu į Sargybos bokštą, stūksantį greta Sarginės, nė nenumanydamas, ko laukti. Dairausi į plytintį už Sienos pasaulį. Obelynas tiesiog skendi sniege, tarsi tamtyč ant jo būtų nusileidęs audros debesis. Šiaurinis ir Rytinis kalvagūbriai nupudruoti baltai — tobulai lygų jų baltumą bjauroja tik negausūs tamsių properšų randai.

Prie Sienos po pat Sargybos bokštu išvystu žvėris — kaip ir visada tokiu metu, jie dar miega. Parietę po savimi kojas, glaudžiasi prie žemės, ragą atkišę į priekį. Jie miega ramiai, net nejausdami, koks storas sniego patalas juos užklojęs.

Debesys dryksta, apačioje sušvinta saulės nutvieksti dryžiai. Spinduliai įžambiai krinta į žemę. Aš įtempiu akis, stengdamasis ryto žėrėjime įžvelgti žadėtąją „iškylą“.

Galų gale Vartų Sargas atlapoja Vartus ir papučia ragą. Kartą ragas sugaudžia ilga gaida, triskart — trumpa. Sulig pirmuoju signalu žvėrys pabunda, pakelia galvas, gręžiasi garso pusėn. Juos vėl apsiaučia debesys iškvėptų garų, tarytum skelbiančių naujos dienos pradžią.

Kai nutyla paskutiniai rago gausmo aidai, žvėrys jau sukilę ant kojų. Jie atstato ragą į dangų ir tik tada nusipurto sniegą, lyg iki šiol jo nė nebūtų pastebėję. Ir pagaliau banda patraukia Vartų link.

Pro mane vienas po kito slenka žvėrys, kai kurių galvos žemai nuleistos, kiti atsargiai kanopomis rausioja sniegą. Ir tik tada, kai visi sueina pro Vartus į Miestą, suprantu, ką man norėjo parodyti Vartų Sargas. Keletas žvėrių per naktį mirtinai sušalo — ta pačia poza, kuria užmigo. Vis dėlto jie neatrodo negyvi, tik giliai nugrimzdę į kažkokias mintis. Palei jų šnerves nematyti nė menkiausio garų debesėlio. Jų kūnai nejuda, jų suvokimą jau pasiglemžė tamsa. Kai visi jų gentainiai sueina pro Vartus, žuvusieji lieka gulėti tarsi kokie kupstai žemės paviršiuje. Tik jų ragai sminga į erdvę, tarytum patys būtų gyvi.

Žvelgiu į tuos sustingusius pavidalus, o ryto saulė tuo tarpu kyla vis aukščiau, traukiasi Sienos šešėlis, nuo vaiskaus žėrėjimo ima tižti sniegas. Galbūt ryto saulė ištirpdys netgi mirtį? Gal bet kurią akimirką šitie pavidalai, kurie štai guli be jokių gyvybės žymių, staiga pakils ir patrauks įprastu rytiniu maršrutu?

Tačiau jie nepakyla. Saulė negrąžina jiems gyvasties, tik blykčioja perdrėkusiame jų kailyje. Man ima perštėti akis — nebepadeda nė tamsūs akiniai.

Nusiropščiu nuo Sargybos bokšto, nuskubu į kitą Upės krantą ir grįžtu į savo kambarį Vakarinės kalvos šlaite. Netrunku įsitikinti, kad ryto saulė smarkiai pakenkė mano akims. Užsimerkiu, bet ašaros nepaliauja sruvusios. Girdžiu, kaip jos kapsi man ant kelių. Skubiai užtemdau kambarį ir ištisas valandas stebiu, kaip plokščioje erdvėje po nuleistais akių vokais vyniojasi ir rangosi keisčiausi besimainantys pavidalai.

Dešimtą valandą Pulkininkas kaip visuomet atneša man kavos. Pabeldžia į duris — ir aptinka kniūbsčią tysantį lovoje: veltui mėginu vėsinti akis šaltame vandenyje sumirkytu rankšluosčiu. Skausmas varsto pakaušį, tačiau bent ašarų srautas baigia išsekti.

— Ir kas tau šovė į galvą? — barasi senasis karininkas. — Ryto saulė kur kas skaistesnė, nei tau atrodo. Ypač tokiais rytais, kai žemę nukloja sniegas. Juk žinojai, kad Sapnų Skaitytojas negali ištverti ryškesnės šviesos. Tad kas nešė tave laukan?

— Buvau nuėjęs pasižiūrėti žvėrių, — sakau. — Šiąnakt daug jų išmirė. Aštuoni ar devyni. Ne, daugiau.

— Jų išmirs kur kas daugiau. Aukų jie neišvengs kaskart, kai tik naktį snigs.

— Kodėl jie taip greitai miršta? — klausiu patraukdamas nuo veido rankšluostį, kad galėčiau pažvelgti į senąjį karininką.

— Jie silpni. Juos pribaigia šaltis ir badas. Visuomet šitaip buvo.

— Bet visi neišmiršta?

Senasis karininkas purto galvą.

— Šitie padarai gyvena čia jau tūkstantmečius ir antra tiek dar gyvens. Per žiemą labai daug jų išmirs. Bet tie, kurie išgyvens, pavasarį susilauks jauniklių. Nauja gyvybė išstumia senąją — visada taip buvo ir bus. Šiame Mieste gali išgyventi tik ribotas žvėrių skaičius.

— Kodėl tuomet jie nepersikrausto kur nors kitur? Giriose juk gausu ėdesio. O jei jie patrauktų į pietus, jiems nebereikėtų baimintis sniego. Kodėl jie vis vien lieka čia?

— Kodėl — šito pasakyti negaliu, — sako Pulkininkas. — Tačiau išeiti iš čia jie negali. Miestas — jų namai; jie priklauso Miestui, jie — jo belaisviai. Lygiai kaip ir mudu su tavimi. Instinktas neleidžia jiems pasitraukti.

— O kas nutinka su kritusiųjų kūnais?

— Juos sudegina, — sako Pulkininkas, stambiomis grublėtomis rankomis apglėbdamas kavos puodelį — šitaip jis šildosi delnus. — Kelias artimiausias savaites tai ir bus pagrindinis Vartų Sargo darbas. Pirmiausia jis nurėžia kritusio žvėries galvą, išima akis ir smegenis, tada virina kaukolę tol, kol ši lieka visiškai švari. Likusią maitos dalį aplaisto žibalu ir sudegina.

— O paskui į tas kaukoles perkeliami seni sapnai ir jos gabenamos į Biblioteką, tiesa? — klausiu. — O kodėl?

Senasis karininkas neatsako. Girdžiu tik grindlenčių girgždėjimą po jo kojomis — jis eina nuo mano lovos prie lango.

— Tai tu sužinosi tada, kai suprasi, kas yra seni sapnai, — pagaliau vėl prabyla. — Negaliu tau pasakyti. Juk Sapnų Skaitytojas — tu. Taigi pats ir turi rasti atsakymą.

Rankšluosčiu nusišluostau ašaras, bandau atsimerkti. Pulkininkas stovi prie lango — įžiūriu tik neryškią dėmę.

— Per žiemą tau daug kas turėtų paaiškėti, — tęsia jis. — Nežinia, ar patiks tau tai, ką sužinosi, tačiau kitaip nebus. Per amžius snigs kaip snigę, o sniege žvėrys mirs. Niekas negali šito sustabdyti. Popietėmis gruzdės žvėrių maitos, nuo jų tumulais virs tamspilkiai dūmai. Ir šitaip kasdien — visą žiemą. Baltas sniegas ir tamspilkiai dūmai.

21 Apyrankės, Benas Džonsonas, velnias

Galinė drabužių spintos siena atsivėrė į tą pačią juodą pragarmę kaip ir anksčiau, bet dabar, kai jau žinojau apie INKiščius, ji atrodė man gilesnė ir šiurpesnė už siaubo filmų bedugnes.

Storuliuke ėmė lipti kopėčiomis pirm manęs. INKiščius nubaidantį prietaisą susibrukusi į talpią neperšlampamo apsiausto kišenę, o žibintuvėlio virvelę persimetusi skersai krūtinės, ji vikriai nusikeberiojo apačion. Kai ji pasiekė dugną, įsimečiau žibintuvėlį į kišenę ir ėmiau rabždintis žemyn pats. Praraja buvo kur kas gilesnė, nei prisiminiau. Lipdamas galvojau tik apie tą porelę „Skyline“ automobilyje ir griaudinčią iš magnetolos „Duran Duran“ muziką. Porelę, kuriai nerūpėjo niekas pasaulyje.

Būtų visai neblogai, jeigu aš sugebėčiau šitaip pasinerti į palaimingą užmarštį. Štai: sėdžiu prie vairo, greta manęs — toji moteris, mudu važinėjamės naktinio miesto gatvėmis, lydimi monotoniško popmuzikos ritmo. Kažin ar mylėdamasi ta moteris nusimauna apyrankes? Būtų šaunu, jeigu nenusimautų. Netgi kai nusirengia visiškai nuoga, tuodvi apyrankės turėtų žaižaruoti ant jos riešo.

O gal vis dėlto nusimauna? Moterys paprastai nusisega visus papuošalus, prieš prausdamosi po dušu. Taigi pirmiausia reikėtų pasimylėti, o tik paskui lįsti po dušu. O gal kaip nors pavyktų įkalbėti ją nenusimauti tų apyrankių? Kažin, kuris variantas geresnis?

Šiaip ar taip, atsiduriu lovoje su ja — su visomis apyrankėmis. Jos veido bruožai atmintyje neberyškūs, tad pritemdau šviesas. Šiugždėdami nuslysta šilkiniai jos apatiniai. Ir dabar visa, ką ji dėvi, — tik tos apyrankės. Jos vos vos švyti ir tykiai, melodingai skimbčioja. Mano kotas taip ir pritvinksta syvų...

Kaip tik tai, pastebėjau kažkur viduryje kopėčių, ir atsitiko. Tiesiog nuostabu. Kodėl jis turėjo iškrėsti man tokį pokštą dabar? Kodėl ne tada, kai man tikrai reikėjo, kad jis styrotų kaip mietas? Ir kodėl mane šitaip jaudina kažkokios dvi šlykščios apyrankės? Ir dar tokiu metu, kai, apsitūlojęs neperšlampamu apsiaustu, kadaruoju ant kopėčių, o pasaulio galas — jau visai ant nosies?

Kai pagaliau pasiekiau tvirtą pagrindą po kojomis, mano bendražygė švysčiojo žibintuvėliu į visas šalis.

— Aplink mus knibždėte knibžda INKiščių, — pratarė ji. — Įsiklausyk. Jie skleidžia garsus.

— Garsus?

— Teškena plaukmenimis. Gerai įsiklausyk. Juos galima pajusti.

Įtempiau visus įmanomus pojūčius, bet vis vien nieko panašaus nepajutau.

— Kai žinai, ko klausytis, gali atskirti netgi jų balsus. Iš tikrųjų tai ne visai kalba, veikiau reikėtų vadinti garso bangomis. Panašias skleidžia šikšnosparniai. Žmogaus ausis girdi tik dalį jų balso diapazono.

— Kaip tuomet su jais užmezgė ryšį semiotekai? Jeigu bendrauti žodžiais išvis neįmanoma?

— Ne taip jau sunku sukurti vertimo prietaisą. Senelis būtų susimeistravęs tokį be didesnio vargo. Bet nutarė to nedaryti.

— Kodėl?

— Todėl, kad išvis nenorėjo su jais kalbėtis. Jie — šlykštūs padarai, šlykšti ir jų kalba. Kad ir kuo jie mistų, pirmiausia palaukia, kol gerai supus.

— Vadinasi, jie jokios šviežienos neėda?

— Ne. Jeigu jie pristvers tave, nepuls doroti iš karto. Įmes į vandenį bent kelioms dienoms. O jau kai kūnas gerokai pašvinks, tada tiks jiems mitalui.

Žavumėlis. Nedaug trūko, kad būčiau apsisukęs ir nuskubėjęs atgal. Ir vis dėlto kėblinome pirmyn. Putlioji mergina atmintinai žinojo kiekvieną žingsnį, tad žvitriai ėjo pirma. Kai nukreipdavau žibintuvėlio spindulį jai į nugarą, sublykčiodavo auksiniai jos auskarai.

— Sakyk, ar prausdamasi po dušu išsisegi auskarus? — prasižiojau.

— Ne, neišsisegu. — Atsakydama ji kiek sulėtino žingsnį. — Lieku vien tik su auskarais. Seksualu, ar ne?

— Turbūt. — Ir koks nelabasis timptelėjo už liežuvio?

— Kaip manai, kas dar gali būti seksualu? Juk jau sakiau, aš — ne itin patyrusi šioje srityje. Tokių dalykų iš viso niekas nemoko.

— Niekas ir neišmokys. Šitokius dalykus kiekvienas išsiaiškina pats, — atsakiau.

Valios pastangomis pabandžiau išmesti iš galvos bet kokius su seksu susijusius įvaizdžius.

— Hmmm... — trūks plyš reikėjo pakeisti temą. — Tai sakai, šitas prietaisėlis skleidžia ultragarso bangas, kurios neleidžia prisiartinti INKiščiams?

— Kol prietaisas veikia, jie neprilįs prie mūsų arčiau nei per penkiolika metrų. Taigi tau reikėtų laikytis kuo arčiau manęs. Kitaip jie tave pasičiups ir sumaumos užkandai. Tau pirmų pirmiausia pradėtų pūti pilvas. O jų dantys ir nagai, žinok, aštrūs kaip skustuvas.

Paspartinau žingsnį ir kone prilipau jai prie nugaros.

— Ar žaizdą tau vis dar skauda? — pasiteiravo ji.

— Tik tada, kai judu, — atsakiau. — O šiaip visai pakenčiama — juk išgėriau nuskausminamųjų.

— Jeigu surasime senelį, jis tau padės, visai pašalins skausmą.

— Senelis? O kaip jis gali padėti?

— Paprasčiausiai. Jis daugybę kartų darė tai man. Pavyzdžiui, kai siaubingai skaudėjo galvą, pasiuntė į smegenis tam tikrą signalą, visiškai blokuojantį skausmo suvokimą. Vis dėlto skausmas — svarbus dalykas, tai kūno siunčiamas signalas apie kokį nors sutrikimą, tad malšinti jo kiekviena pasitaikiusia proga nereikėtų. Vis dėlto dabar — ypatingas atvejis. Esu tikra, senelis susidoros.

— Ačiū, — pratariau.

— Man gali nedėkoti. Padėkosi seneliui. Jei tik jį surasime, — priminė ji.

Galingu žibintuvėliu švysčiodama į kairę ir į dešinę, ji ryžtingai žingsniavo požeminės upės krantu prieš srovę. Uolų įtrūkiuose susitelkę drėgmės lašeliai ritosi žemyn ir plonyčiais vandens siūleliais sroveno mums po kojomis. Visur, kur tik prasismelkdavo vanduo, uolas dengė gleivėtų samanų lopai. Samanos atrodė nenatūraliai žalios — neįmanoma paaiškinti, kaip šitokia ryški spalva gali išsilaikyti taip giliai po žeme, kur neįmanoma jokia fotosintezė.

— Kaip manai, ar INKiščiai žino, kad mes dabar slampinėjame čia?

— Savaime aišku, žino, — ramiai atsakė ji. — Juk tai jų pasaulis. Jie spiečiasi aplinkui ir stebi mus. Nuo pat tos akimirkos, kai nusileidome čia, girdžiu jų skleidžiamus garsus.

Staigiai švystelėjau žibintuvėliu į šoną, bet taip ir neišvydau nieko, tik uolas ir samanas.

— Jie slapstoti plyšiuose bei urvuose, kur šviesos spindulys nepasiekia, — paaiškino mergina. — Ir slenka paskui mus iš užnugario.

— O kiek laiko praėjo nuo tada, kai įjungei prietaisą? — paklausiau.

— Dešimt minučių, — atsakė ji, dirstelėjusi į laikrodį. — Dešimt minučių dvylika sekundžių. Dar penkios minutės — ir pasieksime krioklį. Puikiausiai suspėsime.

* * *

Lygiai po penkių minučių jau buvome prie krioklio. Tačiau galingo vandens šniokštimo taip ir neišgirdau — matyt, garso išjungimo įranga vis dar veikė.

— Keista, — tarstelėjo mergina, nerdama po begarsėmis vandens kaskadomis. — Garsas nuslopintas, o tai turėtų reikšti, kad į laboratoriją nebuvo įsibrauta. Jeigu į ją būtų įsiveržę INKiščiai, ten nebūtų likę akmens ant akmens. Jie neapkenčia tos laboratorijos.

Kaip ir tikėjomės, laboratorijos duris radome užrakintas. Storuliuke įkišo į plyšį elektroninę kortelę, durys iškart atsilapojo. Laboratorijoje tvyrojo tamsa ir šaltis, stipriai kvepėjo kava. Mergina paskubomis užtrenkė duris sau už nugaros, patikrino užraktą ir tik tada įjungė šviesas.

Ką gi, vaizdas, kurį išvydome laboratorijoje, ne kažin kiek skyrėsi nuo to šiukšlyno, kurį palikome biure viršuje: lygiai taip pat visur išmėtyti popieriai, išvartyti baldai, lėkštės ir puodeliai sudaužyti, o ant kilimo puikavosi kažkas panašaus į kokio abstrakcionisto kompoziciją iš gero kibiro kavos tirščių. Ir vis dėlto iš karto krito į akis, kad niokotojai čia veikė laikydamiesi tam tikro plano. Jie labai aiškiai skyrė, ką galima sunaikinti, o ko liesti nevalia. Pirmuosius dalykus jie šlavė be jokio gailesčio, tačiau kompiuteris, ryšių pultas, garso išjungimo įranga ir elektros generatorius liko sveikutėliai.

Panašiai buvo pasidarbuota ir kitame kambaryje. Patalpa prišnerkšta, viskas apversta aukštyn kojom — bet vėl tiksliai apskaičiuota, ką valia sunaikinti. Lentynose rikiavosi nė pirštu nepaliestos kaukolės, o instrumentai, skirti eksperimentiniam kalibravimui, netgi labai rūpestingai buvo perkelti į saugią vietą. Tačiau ne tokia gyvybiškai svarbi, pigesnė įranga ar lengvai atkuriama tyrinėjimų medžiaga — sutalžyta į druzgus, sudraskyta į skivytus.

Mergina nuskubėjo patikrinti seifo. Durelės buvo neužrakintos. Iš vidaus mergina išsėmė rieškučias baltų pelenų.

— Suveikė pavojaus atvejui skirtas automatinis susideginimas, — paaiškino ji. — Jokių dokumentų jie negavo nė pačiupinėti.

— Kaip manai, kieno tai darbelis? — paklausiau.

— Nėmaž neabejoju, kad žmonių. Semiotekai, ar kas kitas tai būtų, gal ir pasitelkė pagalbon INKiščius, kad įsibrautų čionai, bet į vidų pateko tik žmonės. Jie netgi užrakino duris, kad INKiščiai nesusigundytų pabaigti jų pradėto darbo.

— Neatrodo, kad jiems būtų išdegę pačiupti ką nors vertinga.

— Ne.

— Bet jie pasičiupo tavo senelį, o jis, šiaip ar taip, — didžiausia vertybė iš visų, — pasakiau. — O tai reiškia, kad visa ta bjaurastis, kurios jis prikimšo man į smegenis, veiks ir toliau. Taigi dabar jau įklimpau iki ausų.

— Neskubėk šitaip tvirtinti, — atsakė storuliuke. — Senelio tikriausiai niekas nepagrobė. Iš čia galima pasitraukti slaptu išėjimu. Esu tikra, kad jis spėjo pabėgti, pasinaudojęs kitu INKiščius atbaidančiu prietaisu.

— Iš kur žinai?

— Senelis — ne iš tų, kurie leidžiasi sučiumpami. Jei tik išgirdo ką laužiantis, neabejotinai nešė muilą iš čia.

— Ar tai reiškia, kad dabar jis saugiai tūno kažkur žemės paviršiuje?

— Ne, ne žemės paviršiuje, — pataisė mane ji. — Slaptasis išėjimas yra tikras labirintas. Pačiu geriausiu atveju jį galima įveikti per penkias valandas, o INKiščius atbaidantis prietaisas veikia tik trisdešimt minučių. Vadinasi, senelis tebėra labirinte.

— Arba jį sučiupo INKiščiai.

— Nemanau. Senelis iš anksto pasiruošė ypač saugią slėptuvę — kaip tik tokiems atvejams kaip šis. Tai tokia vietelė po žeme, prie kurios nesiartins nė vienas INKiščias. Kaip kažin ką, ten senelis ir nulindo — ir dabar laukia, kol pasirodysime mes.

— Kur ta slėptuvė?

— Kartą senelis man aiškino, kaip ten nusigauti, o užrašų knygutėje turėtų būti dar ir nubraižytas planas. Jame pažymėti visi pavojingi taškai, kurių verčiau pasisaugoti.

— O kokie pavojai ten gresia?

— Tau verčiau nė nežinoti. Tu, rodos, imi pernelyg nervintis, kai išgirsti per daug.

— Na taip, žinoma. — Neturėjau ūpo ginčytis. — O per kiek laiko galima pasiekti tą slėptuvę?

— Iki prieigų nusigausime per pusvalandį. O iš ten — dar valanda ar pusantros iki pačios slėptuvės. Kai tik pasieksime prieigas, būsime saugūs; sunkiausias etapas — tas pirmasis pusvalandis. Jeigu kaip reikiant nepasiskubinsime, INKiščius atbaidančio įtaiso baterija išseks anksčiau, nei spėsime įlįsti į tarpeklį.

— O kas nutiks, jei prietaisas nustos veikti pusiaukelėje?

— Tuomet liks pasimelsti, kad sėkmė neapleistų. Turėsime kaip išprotėję švaistytis žibintuvėlių spinduliais.

— Verčiau iš karto ir judinkimės, — pasiūliau. — INKiščiai tikrai laiko veltui neleidžia ir jau tikriausiai šnipštelėjo semiotekams, kad mes čia. Jie gali grįžti bet kurią minutę.

Ji nusimetė neperšlampamą aprangą, apsivilko kareivišką striukę ir apsiavė sportbačius, kuriuos buvau sugrūdęs į kuprinę. Aš irgi mečiau šalin apsiaustą nuo lietaus ir užsitempiau nailoninę neperpučiamą striukę. Nusispyriau guminius batus, apsiaviau sportbačius, užsirioglinau ant pečių kuprinę. Laikrodis rodė beveik pusę pirmos nakties.

Mergina nuskubėjo prie spintos antrojo kambario gale, bloškė visas pakabas ant grindų ir pasuko strypą, ant kurio jos kabojo. Pasigirdo besisukančių krumpliaračių girgždėjimas ir apatiniame dešiniajame spintos kampe ėmė vertis kvadratinė anga. Iš jos siūbtelėjo šalčio ir pelėsių kvapo gūsis.

— O tavo senelis — tikras spintų meistravimo maniakas, — tarstelėjau.

— Nieko panašaus, — stojo piestu ji. — Juk maniakas sutelkia visą dėmesį į kokį nors vieną objektą, argi ne taip? Senelis, savaime suprantama, sugeba tobulai projektuoti. Tačiau jis puikiai daro viską. Genijus — ne tas, kuris tobulai pasireiškia kurioje nors vienoje srityje. Genijus yra genijus iš esmės.

— Liaukis pasakojusi man apie genijus. Niekuo dėtiems aplinkiniams iš jų tikrai maža džiaugsmo. Ypač jei ir visiems kitiems parūpsta dalyvauti spektaklyje. Štai kodėl ir užvirė visa šita šūdliava. Ar būtum genijus, ar kvailys, vis dėlto nederėtų užmiršti, kad šiame pasaulyje gyveni ne vienas. Gali pasikasti po žeme, gali apsistatyti sienomis, bet kas nors anksčiau ar vėliau būtinai prikiš nagus, ir jau tuomet viskas nukreivos šleivomis vėžėmis. Tavo senelis — anaiptol ne išimtis. Tai jam reikėtų padėkoti, kad vaikštau prakiurdintu pilvu, o dar gresia ir pasaulio galas.

— Kai tik surasime senelį, viskas susitvarkys, — pasakė ji prisigretinusi prie manęs ir pakštelėjusi į ausį. — Dabar tu jau nebegali sukti atgal.

Viena akimi mergina visąlaik stebėjo INKiščius atbaidantį prietaisą. Kai tik baterija visiškai įsikrovė, ji, kaip ir anksčiau, ėmėsi rodyti kelią. Vos išlindusi pro skylę, storuliuke kibo tampyti angą uždarančią rankeną. Kaskart jai trūktelėjus, šviesos ruoželis vis labiau siaurėjo, virsdamas plonyte linija ir pagaliau visai išnykdamas.

— Kodėl tavo senelis atsitraukti pasirinko kaip tik šį kelią?

— Todėl, kad šis kelias veda tiesiog į patį INKiščių urvų centrą, — nė akimirkos nesudvejojusi atsakė ji. — Jie patys negali prie jo net prisiartinti. Tai jų šventovė.

— Šventovė?

— Savo akimis aš tos vietos nė karto nemačiau, bet šitaip ją pavadino senelis. INKiščiai garbina žuvį. Milžinišką beakę žuvį. — Paaiškinusi tai, ji švystelėjo žibintuvėliu į priekį. — Eime. Laiko turime nedaug.

Urvas buvo žemas; eiti galėjome tik susilenkę, protarpiais vis kaukštelėdavome galva į kokį stalaktitą. Maniau, kad mano būklė dar visai pakenčiama, tačiau dabar, kai teko slinkti dvilinkam, sulig kiekvienu klubų krustelėjimu man į pilvą taip ir susmigdavo ledinis varveklis. Vis dėlto kur kas geriau tverti skausmą, kad ir koks stiprus jis būtų, nei slampinėti čia vienam, jei netyčia pamesčiau iš akių bendražygę.

Kuo ilgiau šitaip sliūkinome tamsoje, tuo labiau ėmiau jaustis tarytum atskirtas nuo savo kūno. Neįžiūrėjau nė savo nosies galiuko, ir gana greitai ėmė lįsti įkyri mintis, kad iš tiesų kūnas yra ne daugiau nei hipotetinis asmenybės vaizdinys. Žinoma, žaizdą vis dar puikiausiai jaučiau, kaip ir tvirtą pagrindą po kojomis. Tačiau tai tik skausmo ir lytėjimo pojūčiai, pačios paprasčiausios sąvokos, sąlygojamos kūno sampratos. Kaip žinoma, pojūčiai išlieka ir žuvus kūnui. Antai amputavus koją žmogui dar kurį laiką niežti jos pirštus...

Mintys greitai mirgėjo galvoje; kojos tuo tarpu mynė iš paskutiniųjų, kad neatsilikčiau nuo storuliukės. Iš po žalzganai rusvos kareiviškos striukės kyščiojo rausvas jos sijonas. Žybčiojo ir auskarai — pora jonvabalių, mirguliuojančių palei ausis. Putlioji mergina taip nė karto ir neatsigręžė patikrinti, ar tikrai seku iš paskos, tiesiog ryžtingai yrėsi pirmyn lyg kokia skautė. Sustojo tik priėjusi tako išsišakojimą. Čia ji išsitraukė požemio planą ir nukreipė į jį žibintuvėlio spindulį. Tik dabar man pavyko ją pasivyti.

— Na kaip, viskas gerai? Neišklydome iš kelio? — paklausiau.

— Kol kas einame kaip tik ten, kur reikia, — atsakė ji.

— Iš kur žinai?

— Sakau, kad einame teisingu keliu, nes taip ir yra, — solidžiai pareiškė ji ir pašvietė sau po kojomis. — Matai? Pasižiūrėk štai čia.

Įbedžiau akis į šviesos skritulį prie jos kojų. Gruoblėtame uolienos paviršiuje blizgėjo sidabro trupinėliai. Pasilenkiau ir pakėliau vieną jų — sąvaržėlė.

— Na, matai? — kandokai pratarė ji. — Senelio čia eita. Jis žinojo, kad mes seksime jam iš paskos, tad paliko mums ženklus.

— Aišku, — atsiliepiau; pasijutau nutupdytas į vietą.

— Praėjo jau penkiolika minučių. Paskubėkime, — nenustygo ji.

Tako išsišakojimų pasitaikė ir daugiau. Tačiau kaskart teisingą kryptį mums parodydavo saujelė pabertų sąvaržėlių. Protarpiais ant tako atsiverdavo kiaurymės. Šios buvo paženklintos plane, ir tuos ruožus reikėjo įveikti ypač atsargiai, nukreipus žibintuvėlio spindulį sau po kojomis.

Takas vingiavo tai kairėn, tai dešinėn, visą laiką į nuokalnę. Stačių skardžių nebuvo, tik aiškiai juntamas, vienodas nuolydis. Dar penkios minutės — ir mes išėjome į erdvią požeminę salę. Supratome tai iš to, kaip pasikeitė oras ir mūsų žingsnių aidas.

Putlioji mergina išsitraukė planą ir pasitikrino jame, kur atsidūrėme. Aš žibintuvėliu apšviečiau urvą. Salė buvo apskrita, lubos kupolo formos. Išlenktos sienos — glotnios ir slidžios, akivaizdžiai — žmonių? — rankų darbo. Pačiame centre žiojėjo negili gal metro skersmens kiaurymė, kurioje teliūškavo galaižin kokia gliti bjaurastis. Ore tvyrojo kažkoks vos juntamas kvapas, nelabai stiprus, bet vis dėlto paliekantis nemalonų, lipnų rūgšties prieskonį burnoje.

— Atrodo, čia ir yra šventovės prieigos, — pratarė mergina. — O tai reiškia, kad INKiščiai mums nebepavojingi. Kol kas.

— Puiki žinia. Bet kaip iš čia išsikrapštysime mes patys?

— Tuo pasirūpins senelis. Patikėk, jis jau žinos, kaip iš čia išeiti.

Abipus įėjimo į šventyklą išvydau įmantrius raižinius: dvi ratu susivijusios žuvys, ryjančios viena kitos uodegą. Galvos išsipūtusios tarsi lėktuvo variklio apdanga, o ten, kur turėtų būti akys, styrojo pora ilgų ūselių ar čiuptuvėlių. Palyginti su visu kūnu, burna atrodė gerokai per didelė, prarėžta beveik iki pat žiaunų, o po šiomis — mėsingi organai, primenantys nuplėštas žvėries letenas. Kiekvienoje šių galūnių kyšojo po tris aštrius nagus. Naguotos žuvys? Nugaros plaukmenys styrojo tarsi liepsnos liežuviai, pasišiaušę žvynai priminė spyglius.

— Mitinės būtybės? Kaip manai, ar šitokių žuvų esama iš tikrųjų? — paklausiau.

— Kas žino? — atsiliepė mergina, pasilenkdama pakelti dar kelių sąvaržėlių. — Greičiau. Lįskim vidun.

Prieš žengdamas paskui ją į vidų, dar kartą apšviečiau bareljefą. Tiesiog neįtikėtina: kaip INKiščiai sugebėjo šitaip tiksliai perteikti kiekvieną detalę visiškoje tamsoje? Na taip, reikia manyti, tamsoje jie mato kuo puikiausiai, taigi jų regėjimas turėtų gerokai skirtis nuo žmogaus. O dabar jie tikriausiai stebi kiekvieną mūsų krustelėjimą.

Artėjant prie šventovės, nuolydžio kryptis pasikeitė: dabar jau mes žingsniavome nestačiu šlaitu aukštyn, kartu aukštėjo ir lubos — galiausiai žibintuvėlio spindulys jų nebepasiekė.

— Dabar mums teks kopti į kalną, — pratarė mergina. — Tiesa, jo nė nederėtų vadinti kalnu. Kalva, ir tiek. Tačiau INKiščiams tai — tikras kalnas. Taip sakė senelis. Tai vienintelis po žeme užfiksuotas kalnas — šventasis kalnas.

— Vadinasi, mes jį išniekinsime.

— Nieko panašaus. Kaip tik priešingai. Tasai kalnas buvo suterštas iš pat pradžių. Šita skylė — tikra Pandoros skrynia, paslėpta po žemės pluta. Čia sutelkta visa įmanoma bjaurastis. Ir mums teks pereiti per patį jos centrą.

— Tavęs pasiklausius, galima pamanyti, kad tai tikras pragaras.

— Pats tai pasakei.

— Nemanau, kad aš pasiruošęs šitokiam išbandymui.

— Na jau, tau tereikia patikėti, kad viskas bus gerai, — tikino mano rausvoji bendražygė. — Galvok apie širdžiai mielus dalykus. Apie žmones, kuriuos mylėjai, vaikystę, svajones, muziką — na, ką nors panašaus. Nesikrimsk, džiaukis gyvenimu.

— Ar Benas Džonsonas — pakankamai džiugus? — paklausiau.

— Kas toks Benas Džonsonas?

— Jis vaidino tuose šauniuose senuose Džono Fordo filmuose. Jodinėjo pačiais gražiausiais žirgais.

— O tu — tikrai ne pirštu penėtas. — Ji nusijuokė. — Iš tikrųjų man patinki.

— Ačiū, — atsakiau. — Bet neužmiršk, kad nemoku griežti nė vienu muzikos instrumentu.

* * *

Kaip mano bendražygė ir žadėjo, takas ėmė rangytis aukštyn vis labiau statėjančių šlaitu, ir galiausiai mums teko ropštis kone visai statmenomis uolomis. Visas mintis sutelkiau į savąjį laimingųjų laikų didvyrį. Benas Džonsonas raitas ant žirgo. Benas Džonsonas įvairiuose filmuose: Apačių forte, Ji ryšėjo geltoną kaspiną, Diližane, Rio Grandėje. Benas Džonsonas prerijoje, pliskinanti saulė, žydras dangus, pasišiaušęs debesų tumulais. Benas Džonsonas tarpeklyje su bizonų banda, moterys, žvilgčiojančios pro duris, šluostančios rankas į languotas medvilnines prijuostes. Benas Džonsonas prie upės: mirguliuojantis nuo kaitros oras, dainuojantys kaubojai... Kamera pajuda, ir štai — išvystame Beną Džonsoną, strėlės greičiu šuoliuojantį per tyrus; sykį pagavusi, kamera nebepaleidžia jo iš kadro...

Rankomis kabindamasis į uolos kyšulius, kojomis grabaliodamasis atsparos, jutau, kad mane palaiko tik raitas ant žirgo Benas Džonsonas. Net skausmas pilve beveik visai atlėgo. Galbūt kaip tik jis, Benas Džonsonas, ir buvo tasai signalas, mano sąmonėje blokuojantis fizinio skausmo suvokimą.

* * *

Nestabčiodami tamsoje ropštėmės į kalną. Vienu metu laikyti rankoje žibintuvėlį ir abiem rankomis grabalioti uolos atbrailas buvo neįmanoma, tad užsikišau savąjį už džinsų juosmens, o ji, pasikabinusi ant virvelės, persimetė ant nugaros. Dėl to mudu ničnieko nematėme. Merginos žibintuvėlio spindulys smigo jai į klubus ir atsispindėjęs be jokio reikalo blykčiojo kažkur tuštumoje. O savojo šviesos rate temačiau nebylų uolos paviršių, nenumaldomai kylantį vis aukštyn, aukštyn ir aukštyn.

Protarpiais putlioji mergina vis šūktelėdavo, norėdama įsitikinti, kad neatsilieku.

— Kaip tu? — klausdavo ji. — Viskas gerai? Nedaug beliko.

Kiek vėliau ji ėmė ir pasiūlė:

— O kodėl tau nepadainavus?

— Ką turėčiau padainuoti? — pasiteiravau.

— Ogi bet ką, ką tik nori.

— Tokiose tamsiose skylėse aš nedainuoju.

— Na jau, liaukis.

Gerai jau, šunys nematė. Ėmiau ir padainavau jai rusų liaudies dainelę, kurią išmokau dar pradinėje mokykloje.

Sninga sninga visą naktį —

Ei, krosnele, oi

Reiks ugnelei kaitriai degti —

Ei, krosnele, o!

Senos svajos, senos svajos klostosi dainoj —

Ei, krosnele, o/..

Toliau žodžių nebeprisiminiau, tad ekspromtu šį tą prikūriau: visi susirenka prie ugnies — prie krosnelės — ir čia kažkas staiga pabeldžia į duris, tėvas nueina atidaryti, o už durų stovi šiaurės elnias sužalotomis kojomis; jis ir sako: „Aš alkanas, gal duotumėte ko nors paėsti?“; šeima pašeria jį konservuotais persikais. O galiausiai visi susėda aplink krosnį ir dainuoja.

— Nuostabu. Tu iš tikrųjų puikiai dainuoji, — pažėrė man pagyrų storuliuke. — Atleisk, kad negaliu paploti — rankos užimtos.

Pagaliau mudu įsiropštėme į skardį ir atsidūrėme lygioje vietoje. Stabtelėjome atgauti kvapo ir, pasinaudodami proga, ėmėme švysčioti žibintuvėliais į visas puses. Plokščiakalnis driekėsi kiek akys aprėpia, milžiniškas, lygus lyg stalas, glotnus paviršius tęsėsi tolyn į visas puses. Storuliuke pasilenkė ir susižėrė nuo žemės dar keletą sąvaržėlių.

— Kaip manai, ar toli nuo čia nuėjo tavo senelis? — paklausiau.

— Jau nebetoli. Šitą plokščiakalnį jis minėjo daugybę kartų.

— Nori pasakyti, kad tavo senelis ir anksčiau čia lankydavosi?

— Savaime aišku. Senelis juk turėjo kaip reikiant ištyrinėti šias vietas, kad galėtų nubraižyti požemių žemėlapį. Čia jis pažįsta kiekvieną užkaborį.

— Ir visa tai jis išžvalgė vienas pats?

— Žinoma, — atsakė ji. — Senelis mėgsta dirbti vienas. Tik ne todėl, kad neapkęstų žmonių ar jais nepasitikėtų. Tiesiog niekas nespėja paskui jį...

— Štai tuo aš iš tikrųjų galiu patikėti, — pritariau. — Bet pasakyk, kokias paslaptis slepia šitas plokščiakalnis?

— Kaip tik šiame kalne ir gyveno patys pirmieji INKiščiai. Jie prasigrauždavo skyles uoloje, tuose urvuose visi drauge ir įsikurdavo. Kaip tik šioje vietoje, kur mes dabar stovime, būdavo atliekamos religinės apeigos. Buvo tikima, kad čia — jų dievybių būstas, čia INKiščiai aukodavo joms gyvas aukas.

— Kalbi apie tą kraupią naguotą žuvį?

— Pasak senelio, toji žuvis atvedusi čionai INKiščių protėvius. — Ji nukreipė žibintuvėlio spindulį mums po kojomis ir parodė negilią išgraužą žemėje. Griova tiesia linija šovė į tamsą. — Jeigu eisi šia išgrauža, pasieksi senovinį altorių. Tai pati švenčiausia visos šventyklos vieta. Nė vienas INKiščias nedrįs net prisiartinti prie jo. Kaip tik ten tikriausiai ir nulindo senelis — ir dabar tūno sveikas ir gyvas, išjungęs garsą.

Mudu patraukėme išgraužos dugnu. Netrukus ji ėmė gilėti, takas vis pastebimiau krypo žemyn, uolos abipus mūsų stiebėsi vis aukštesnės. Atrodė, kad tos akmens sienos bet kurią akimirką gali susispausti mus sutrėkšdamos, bet jos nė nekrustelėjo. Aidėjo vien tik keistas mūsų sportbačių guminių padų gurgždėjimas. Eidamas protarpiais žvilgčiojau aukštyn.

Nenumaldomas tas noras pakelti galvą ir pažvelgti į dangų. Bet čia, savaime suprantama, virš galvos nebuvo nei saulės, nei mėnulio ar žvaigždžių. Tiktai sunki, drėgnos tamsos pritvinkusi skraistė. Tokia sunki, kad prie žemės ima slėgti kiekvienas įkvėpimas, kiekvienas žliugsintis žingsnis.

Kilstelėjau kairę ranką ir, paspaudęs mygtuką, užžiebiau savo skaitmeninio rankinio laikrodžio švieselę. Dvi valandos dvidešimt viena minutė. Kai nusileidome į požemį, buvo pusiaunaktis, vadinasi, šitoje tamsoje praslinko vos kiek daugiau nei dvi valandos. Nesustodami, kietai sučiaupę lūpas, mudu žingsniavome siaura išgrauža vis gilyn.

Nė pats nebesusigaudžiau, ar mano akys dar žiūri, ar jau užmerktos. Vienintelis dalykas, kurį dar įstengiau fiksuoti pojūčiais, buvo žingsnių aidas. Tačiau ar dėl nelygaus pagrindo po kojomis, ar dėl tamsos, ar dėl ore susikaupusios drėgmės netgi šis garsas mano ausis pasiekdavo iškraipytas. Pabandžiau žingsnių šlepsėjimą išreikšti žmogiškais garsais, bet tie garsai niekaip nesidėliojo į prasmingus žodžius. Galbūt žingsniai aidėjo kažkokia man nežinoma kalba, dėstėsi neperprantamomis, besikaitaliojančiomis sąskambių ir pauzių kombinacijomis, skiemenimis, iš kurių nė vieno japonų kalboje nėra. Jeigu mėginčiau atkartoti žingsnių žliugsėjimą prancūziškai ar vokiškai — o gal ir angliškai — išeitų kažkas panašaus į:

Even— through — be — shopped — degreed — well

Tačiau kai pabandžiau pusbalsiu ištarti šiuos žodžius, įsitikinau, kad nuo žingsnių aidėjimo jie gerokai skiriasi. Štai tokia transkripcija būtų jau tikslesnė:

Efgvėn — gthouv — bge — shpevg — ėgvele — wgevl

Suomių kalba? Dar viena ženkli spraga mano lingvistiniame išsilavinime. Jeigu iš šitų sąskambių trūks plyš reikėtų išspausti kokią prasmę, tikriausiai susidėliotų štai kas: „Valstietis sutiko nukaršusį velnią pakelėje“. Ir tai, žinoma, man tik kažkaip panašiai pasigirdo.

Monotoniškai dėliodamas koją už kojos, bandžiau derinti tarpusavyje visokiausius žodžius ir frazes. Stengiausi įsivaizduoti rausvus merginos sportbačius: štai dešinys kulnas atsiremia į žemę, paskui svorio centras persikelia į kojų pirštus, o prieš pat šiems atsiplėšiant nuo žemės nusileidžia kairys kulnas. Ir šitaip be galo be krašto. Sutankėjęs laikas slinko vis lėčiau: nusilpusi laikrodžio spyruoklė nebeišlaikė rodyklių, šios beveik nebejudėjo iš vietos.

Efgvėn — gthouv — bge — shpevg — ėgvele — wgevl

Efgvėn — gthouv — bge — shpevg — ėgvele — wgevl

Efgvėn — gthouv — bge...

Nukaršęs velnias sėdėjo ant akmens palei kaimo keliuką kažkur Suomijoje. Dešimties, galbūt dvidešimties tūkstančių metų labai labai pavargęs velnias. Visas apdulkėjęs. Ūsai nušepę, išsipešioję. „Ir kurgi skubiniesi šitaipos?“ — šūkteli velnias valstiečiui. „Noragas lūžo, taisyt aną turėsiu aš“, — atsako valstietis. „Nereik skubintis šitaipos, — jam sako velnias, — saulelė dar danguj aukštai, ko kuduliuoji paskubom? Nagi, prisėstum šičionai, mano pasakos pasiklausytum.“ Valstietis puikiai žinojo, jog pavojinga atkišti nelabajam kad ir mažąjį pirštelį, bet šitas velnias atrodė toks varganas, tad valstietis...

Kažkas šleptelėjo man per veidą. Kažkas plokščias ir mėsingas nelabai stipriai atsitrenkė man į skruostą. Kas tai galėtų būti? Stengiausi susikaupti ir sugalvoti atsakymą į šį klausimą, bet kažkas dar kartą pliaukštelėjo per skruostą. Kilstelėjau ranką, norėdamas nusibraukti erzinantį įkyrų kliuvinį, bet nieko nepešiau. Tiesiog man į akis tvieskė nemalonus, siūbuojantis švytėjimas. Atsimerkiau. Ir tik dabar susizgribau, kad lig šiol buvau užsimerkęs. Man į veidą pliskino žibintuvėlio spindulys, o skruostus plekšnojo merginos ranka.

— Liaukis! — surikau. — Šviesa pernelyg ryški. Žilpina akis.

— Nevalia šitaip imti ir užmigti! Kelkis! Kelkis! — užriko ir ji.

— Keltis? Ką čia šneki?

Užžiebiau savo paties žibintuvėlį ir apvedžiau spinduliu aplink save. Aš riogsojau ant žemės, nugara atsirėmęs į aprasojusią sieną. Pasirodo, nė pats nepastebėjau, kaip užsnūdau.

Svirduliuodamas atsistojau ant kojų.

— Kas atsitiko? Vieną minutę dar minu pirmyn, o kitą — jau miegu? Visiškai neprisimenu, kad būčiau atsisėdęs, neprisimenu, kad būtų ėmęs snaudulys...

— Tai spąstai, — paaiškino ji. — Jie daro viską, ką tik gali, kad mus užmigdytų.

— Jie?

— Jie — tie padarai ar būtybės, kurie gyvena šitame kalne. Dievai, piktosios dvasios — ką aš žinau! Jie. Stengiasi kaip įmanydami užtverti kelią.

Aš tik palingavau galvą.

— Viską staiga apsiautė migla... Tavo batų gurgždėjimas ėmė dėliotis į sąskambius ir...

— Mano batų gurgždėjimas?

Papasakojau jai apie suomiškai gurgždančius jos batus. Apie sukriošėlį velnią. Apie valstietį...

— Visa tai — apgaulė, — nutraukė ji mano aiškinimą. — Hipnozė. Jeigu nebūčiau laiku atsisukusi, būtum taip ir likęs čia miegoti... amžinu miegu.

— Amžinu miegu?

— Taip, išgirdai teisingai. Būtum sveikas prapuolęs, iškeliavęs toli toli, — pusbalsiu aiškino ji. Kur aš būčiau atsidūręs — šito ji nepasakė. — Juk tu kuprinėje turi virvę, tiesa?

— Aha... gal penkių metrų ilgio.

— Duok šen.

Nusiėmiau kuprinę, pagrabaliojau tarp skardinių, viskio buteliuko, gertuvės, užčiuopiau virvę ir ištraukiau. Vieną jos galą mergina pririšo prie mano diržo, antruoju apsijuosę liemenį.

— Na štai. Bus geriau, — pareiškė. — Dabar nepasimesime.

— Nebent užmigtume abu, — burbtelėjau.

— Nekranksėk, dar prisišauksi bėdą. Eime.

Vėl pajudėjome pirmyn, dabar jau susirišę virve. Iš paskutiniųjų stengiausi nesiklausyti jos žingsnių. Žibintuvėlio spindulį laikiau įsmeigęs į jos kareiviškos striukės nugarą. Tą striukę, lyg ir aiškiai prisimenu, nusipirkau 1971-aisiais. Tebevyko Vietnamo karas, Baltuosiuose rūmuose tebešeimininkavo Niksonas, nutaisęs amžinai perkreiptą fizionomiją. O visi kiti augino ilgus plaukus, avėjo nuplyšusiais sandalais ir vilkėjo kariškus švarkus su taikos ženklu ant nugaros, kvaito nuo psichodelinės muzikos, įsivaizdavo esą Piteris Fondą: štai jis it pašėlęs kriokia keliu, apsižergęs motociklą, visu smarkumu griaudėjant „Born to Be Wild“, ir kažkodėl čia pat trenkia visai kitas gabalas: „I Heard It through the Grapevine“. Panašios įžangos — skirtingos dainos?

— Apie ką galvoji? — paklausė putlioji mergina.

— Et, apie nieką, — atsakiau.

— Gal dar ką nors padainuosime?

— Ar būtinai reikia?

— Na, tuomet sugalvok ką nors kita.

— O gal verčiau pasišnekėkime?

— Apie ką?

— O jeigu apie lietų?

— Puiku.

— Ką tu prisimeni, kai pagalvoji apie lietų?

— Kai žuvo mano šeima, tą naktį lijo.

— Tai gal verčiau pasirinkime kokią linksmesnę temą?

— Nieko tokio. Aš galiu kalbėti apie tai, — pasakė ji. — Nebent tu nenori klausytis.

— Jeigu tau norisi apie tai kalbėti, reikėtų ir išsikalbėti, — sutikau.

— Iš tikrųjų tai netgi nelijo, tik protarpiais nudrengdavo dulksna. Tiktai dangus buvo apniukęs, o aš gulėjau ligoninėje. Už lango augo kamparmedis. Gulėdama lovoje nejučia įsiminiau kiekvieną to medžio šakelę. Paprastai jos būdavo aptūptos paukščių: atskrisdavo žvirblių, medšarkių, varnėnų ir dar visokių kitokių, ir kur kas gražesnių paukščių. Tačiau kaupiantis lietui paukščiai į medį netūpdavo. Jie grįždavo tik vėliau, kai išsigiedrydavo, ir giesmėmis garbindavo gražų orą. Nežinau, kodėl taip. Galbūt dėl to, kad po lietaus į žemės paviršių iššliaužia riebūs kirminai.

— Ilgai pragulėjai ligoninėje?

— Maždaug mėnesį. Man darė širdies operaciją. Juokinga, ar ne? Aš vienintelė buvau sunkus ligonis — ir vienintelė likau gyva. Tą dieną, kai jie žuvo, paukščiai smarkiai nerimo. Ligoninėje kaip tik įjungė šildymą ir aprasojo langai, tad teko ropštis iš lovos jų nusivalyti. Keltis man nebuvo galima, tačiau tiesiog privalėjau matyti medį ir lietų, ir paukščius. Išvydau porą gražių neregėtų paukščių — juodomis galvomis ir raudonais sparnais. Tada ir pagalvojau: koks vis dėlto keistas tas pasaulis. Noriu pasakyti, pasaulyje juk yra milijonai kamparmedžių, — ir ne vien tik kamparmedžių, žinoma, — tačiau kaip tik tą dieną, kai čia imdavo lyti, čia nustodavo, čia vėl nušniokšdavo lietus, čia vėl liaudavosi — taigi štai tokią dieną kiek paukščių turėjo skraidyti ir tūpti ant šakų? Nuo tos minties apniko toks liūdesys...

— Apniko liūdesys?

— Kaip jau sakiau, pasaulyje juk esama milijonų medžių ir milijonų paukščių, ir milijonus kartų lyja lietus. O aš štai negaliu perprasti net to vieno paukščio, medžio, lietaus. Pasijutau tokia vieniša, kad ašaros taip ir pasipylė iš akių, verkiau ir verkiau. Kaip tik tą vakarą ir žuvo visa mano šeima. Tiesa, man apie tai pasakė tik gerokai vėliau.

— Tikriausiai buvo siaubinga.

— Na, man tada sugriuvo visas pasaulis. Liko tik tamsa; jaučiausi tokia vieniša, tokia nelaiminga. Ar žinai, koks tai jausmas?

— Galiu įsivaizduoti, — atsakiau.

Jos mintys apie lietų persmelkė manąsias mintis. Užgožė visa kita taip, kad nepastebėjau, kai ji sustojo, ir vos nepartrenkiau.

— Atsiprašau, — tarstelėjau.

— Cit! — Ji stvėrė man už rankos. — Kažką girdžiu. Klausykis!

Mudu sustingome ir pastatėme ausis. Garsas — iš pradžių visiškai tylus, beveik negirdimas. Tolimas, gilus dundėjimas, slopus virpesys. Paskui garsas sustiprėjo. Pats oras ėmė virpėti. Visa kas akivaizdžiai bylojo, kad tuojau kažkas atsitiks.

— Žemės drebėjimas? — kvėptelėjau.

— Ne. — Mergina pati sudrebėjo. — Kur kas blogiau.

22 Tamspilkiai dūmai

Kaip ir perspėjo Pulkininkas, beveik kiekvieną dieną regiu dūmus. Tamspilkius dūmus, tumulais kylančius nuo Obelyno ir galiausiai susimaišančius su debesimis. Jeigu užsižiūri, ilgainiui ima atrodyti, kad pačiame Obelyne ir susidaro visi dangaus debesys. Trečią valandą po pietų pakyla pirmieji dūmų kamuoliai, o visa tai tęsiasi, kol sudeginami tą rytą rasti negyvi žvėrys. Jeigu naktį siautė pūga ar itin nuožmiai spaudė speigas, tirštas dūmų stulpas neišsisklaido ištisas valandas.

Niekaip negaliu suprasti, kodėl niekas nesugalvoja būdo, kaip apsaugoti žvėris nuo mirties.

— Nejaugi neįmanoma suręsti jiems kokios nors pastogės? — klausiu Pulkininko, kai mudu kaip paprastai sėdame lošti šachmatais. — Argi nereikėtų kaip nors apsaugoti juos nuo sniego, vėjo ir šalčio? Daugybę žvėrių išgelbėtų paprasčiausias dengtas aptvaras.

— Nieko nepeštume, — tiek teatsako jis, nepakeldamas akių nuo šachmatų lentos. — Kad ir norėdamas, į pastogę jų niekaip nesugintum. Jie ir toliau miegotų kaip miegoję ant plikos žemės. Joks mirties pavojus neatgrasys jų nuo įpročio miegoti po atviru dangumi, visų stichijų pagairėje.

Pulkininkas jau ir visai rimtai grasina mano karaliui, pastatydamas savo vyriausiąjį šventiką tiesiog priešais jį. Abipus, patogioje ugnies linijoje, budi dar ir du ragai. Laukiu, kol jie pradės antpuolį.

— Beveik gali pamanyti, kad žvėrys patys nori kentėti ir mirti, — sakau.

— Tam tikra prasme taip ir yra. Jiems tai įprasta — tai slypi pačioje jų prigimtyje. Šaltis ir nepatogumai. Galbūt net galima vadinti tai jų išsigelbėjimu.

Pulkininkas nieko daugiau nesako ir tylomis stebi, kaip perkeliu savo beždžionę į visai neblogą poziciją greta jo sienos. Galbūt man pavyks išprovokuoti sieną pajudėti iš vietos. Pulkininkas, tarsi griebdamas jauką, ištiesia ranką, tačiau, užuot judinęs sieną, atitraukia vieną iš žirgų, šitaip dar labiau sustiprindamas gynybą.

— O tu po truputį irgi mokaisi gudrybių! — juokdamasis sako man senasis karininkas.

— Kur jau, iki jūsų man dar toli toli, — aš irgi nusijuokiu. — Bet ką turėjote omeny sakydamas, kad tai galima vadinti jų išsigelbėjimu?

— Kad ir kaip keistai skambėtų, bet gali būti ir taip, kad mirtis juos išvaduoja. Jie miršta, o pavasarį atgimsta. Jauniklių pavidalu.

— Bet paskui tie jaunikliai užauga — vien tam, kad lygiai taip pat kentėtų ir mirtų. Kodėl jiems skirta šitaip kentėti?

— Kadangi taip jau lemta, — tvirtai pareiškia seniokas. — Tavo ėjimas. Jei nenukirsi manojo vyriausiojo šventiko — partijos niekaip nelaimėsi.

* * *

Tris dienas be paliovos snigo, o paskui netikėtai išsigiedrijo. Saulės nutviekstas baltas šalčio sustingdytas Miestas akinamai sužėrėjo. Girdžiu, kaip aplinkui nuo šakų krinta didžiuliai sudrėkusio sniego luistai. Tūnau kambaryje užsitraukęs užuolaidas, bet nuo ryškios šviesos net ir čia nerandu išsigelbėjimo. Ledo sukaustytas Miestas atspindi kiekvieną saulės blyksnį tarsi milžiniškas daugiabriaunis brangakmenis ir į visas puses žyrantys šviesos peiliai skaudžiai smaigsto akis.

Popietes esu priverstas praleisti lovoje, gulėdamas kniūbsčias, veidu įsirausęs į pagalvę. Įtempiu ausis, kad išgirsčiau bent paukščių balsus — jie atlekia ir tupia ant palangės, kur senasis karininkas vis paberia duonos trupinėlių. Girdžiu ir nukaršusių kareivų balsus — susėdę prie durų saulėkaitoje jie ramiai šnekučiuojasi. Tik man vienam užginta mėgautis žiemos saulės šiluma.

* * *

Saulei nusileidus, ropščiuosi iš lovos ir šaltu vandeniu gaivinu perštinčias akis. Tada užsidedu tamsius akinius, lipu sniegu užverstu Kalvos šlaitu žemyn ir traukiu į Biblioteką. Nebeįstengiu per vakarą perskaityti tiek sapnų kaip anksčiau, įveikiu vos vieną kaukolę — ir senų sapnų žioravimas jau ima skausmo adatėlėmis smaigstyti iškankintus mano akių obuolius. Tuštuma anapus regėjimo prisipildo kažkokio nepakeliamo svorio, nutirpę pirštų galiukai tampa nebe tokie jautrūs.

Kai šitaip atsitinka, Bibliotekininkė atneša vėsų sudrėkintą rankšluostį ir deda kompresą man ant akių, duoda atsigerti sultinio ar šilto pieno. Gėrimas man atrodo kažkoks šleikštus ir tvilko liežuvį, nepajuntu jokio skonio. Ilgainiui imu po truputį priprasti, tačiau skonis nuo to netampa malonesnis.

— Tu palengva prisitaikai gyventi Mieste, — sako ji. — Čia netgi maistas šiek tiek kitoks nei kur kitur. Valgiui ruošti naudojame tik keletą pagrindinių produktų. Tai, kas primena mėsą, — iš tikrųjų visai ne mėsa. O kiaušiniai — taip pat ne kiaušiniai. Kava irgi tėra panašaus į kavą skonio gėrimas. Viskas gaminama pagal tam tikrą pavyzdį — kad būtų į ką nors panašu. Šitą sultinį tau gerti sveika. Jis tave sušildo.

— Taip, tikrai, — pritariu.

Mano galva jau nebe tokia sunki, kūnas nebe toks sustingęs nuo šalčio. Padėkoju Bibliotekininkei ir užsimerkiu, kad pailsėtų akys.

— Gal tau reikia dar ko nors? — klausia ji.

— Kodėl šito klausi?

— Juk tikrai turėtų būti kas nors, kas padėtų pralaužti tavo žieminį kiautą.

— Tai, ko man iš tikrųjų labai trūksta, yra saulė, — sakau. Kalbėdamas nusiimu akinius ir skudurėliu šluostau stiklus. — Bet mėgautis ja man užginta. Mano akys nepakelia šviesos.

— Ne, tau trūksta kažko svarbesnio nei saulės šviesa. Kažko... galbūt kokio prisiminimo iš ankstesniojo pasaulio — ko nors, kas paguosdavo tave ten.

Perkratau užsilikusias prisiminimų nuotrupas, tačiau trūkstamos dėlionės detalės taip ir neaptinku.

— Nieko nebus. Neprisimenu ničnieko. Visa jau prarasta.

— Prisimink ką nors, bet ką, kad ir kokį mažiausią menkniekį; pasakyk, kas pirmiausia šauna į galvą. Aš tikrai noriu tau padėti.

Tačiau mano atmintis — kaip tvirta uola. Nepastumsi iš vietos, nesutrupinsi. Įsiskausta galvą. Praradęs šešėlį, kartu netekau iš tiesų labai daug ko. O ir tai, kas liko, žiemos šalčio patikimai sukaustyta.

Ji prideda ranką man prie smilkinio.

— Apie tai galėsime pagalvoti vėliau. Galbūt ką nors ir prisiminsi.

— Verčiau perskaitysiu dar vieną sapną, — sakau primygtinai.

— Juk tu pavargęs. Ar nevertėtų atidėti skaitymo rytdienai?

Nėra jokio reikalo persitempti. Tie seni sapnai niekur nepabėgs.

— Ne, jau geriau skaityti sapnus nei išvis nieko neveikti. Skaitydamas bent jau negalvoju apie nieką kita.

Ji atsistoja ir dingsta saugykloje. Lieku sėdėti užsimerkęs, nugrimzdęs į tamsą. Kažin, kiek dar tęsis žiema? Žiema žudikė, andai sakė Pulkininkas. O juk ji dar tik prasidėjo. Ar išgyvens mano šešėlis? Ne, ne tai svarbiausia; klausti reikėtų: ar išgyvensiu aš pats, būdamas toks netikras savimi ir sugniužęs?

Bibliotekininkė atneša kitą kaukolę, deda ant stalo, kaip visuomet šluosto pirmiau drėgnu, paskui — sausu skudurėliu. O aš sėdžiu, ranka parėmęs galvą, žvilgsniu sekdamas jos pirštų judesius.

— Nejaugi niekuo daugiau negaliu tau padėti? — netikėtai klausia ji pakeldama galvą.

— Tu ir šiaip jau labai man padedi, — sakau.

Ji liaujasi šluosčiusi kaukolę ir sėdasi priešais mane.

— Turiu omeny ką kita. Galbūt tu norėtum miegoti su manim?

Kratau galvą.

— Nesuprantu, — kone meldžia ji. — Juk tvirtinai, kad esu tau reikalinga.

— Net labai reikalinga. Bet dabar miegoti drauge nebūtų gerai.

Ji nieko daugiau nebesako ir vėl imasi blizginti kaukolę. Žvelgiu į lubas, į gelzganą išsklaidytą šviesą. Kad ir kaip beviltiškai sukaustyta mano savastis, kad ir kaip smarkiai mane slegia žiema, jeigu dabar sugulčiau su Bibliotekininke, nieko gero iš to nepeščiau. Tai Miestas nori, kad miegočiau su ja. Šitaip jiems pavyktų galutinai pasisavinti mano savastį.

Ji deda nublizgintą kaukolę priešais mane, bet aš jos neimu. Žiūriu į gulinčius ant stalo jos pirštus. Bandau iš jų išskaityti kažkokią prasmę, bet jie nieko man nebyloja.

— Papasakok dar ką nors apie savo mamą, — prašau jos.

— Apie mamą?

— Taip. Papasakok ką nors. Bet ką.

— Na... — pradeda ji, nepaleisdama kaukolės iš rankų, — man atrodo, kad mamai jaučiau kažką kita nei kuriam kitam iš artimųjų. Dabar gerai neprisimenu, kokie buvo mūsų santykiai, juk praėjo šitiek laiko. Kodėl kažkas buvo kitaip — nė nenumanau.

— Tai vis dėl savasties. Niekas niekada nebūna vienodai. Panašiai kaip upė: jos tėkmė keičiasi pagal kraštą, kuriuo teka.

Ji šypsosi:

— Atrodo, taip neturėtų būti...

— Bet kaip tik taip ir yra, — sakau. — Nejau nesiilgi mamos?

— Na... nežinau.

Ji kraipo kaukolę rankose ir apžiūrinėja iš visų pusių.

— Ar tu nesupranti mano klausimo?

— Ko gero, nelabai.

— Gerai, tuomet gal pakalbėkime apie ką nors kita? — siūlau. — Pavyzdžiui, ką mėgdavo tavo mama? Ar prisimeni?

— O taip, prisimenu kuo puikiausiai. Šiltomis dienomis mudvi išeidavome pasivaikščioti, stebėdavome žvėris. Miesto gyventojai nedažnai vaikštinėja be jokios priežasties — ne taip kaip tu.

— Tiesa, man labai patinka eiti pasivaikščioti, — patvirtinu. — O ką dar prisimeni?

— Kartais, kai ji likdavo viena savo kambaryje, išgirsdavau ją kalbantis su savimi. Tik nežinau, ar tai jai iš tikrųjų patikdavo.

— O ką ji sau sakydavo?

— Neprisimenu. Tik kalbėdavo ji ne taip, kaip paprastai žmonės kalbasi. Nemoku paaiškinti, bet atrodydavo, kad mamai tai kažkaip svarbu.

— Svarbu?

— Taip. Mat jos... jos intonacija vis keisdavosi. Kartais mama ištęsdavo žodžius, o kai kuriuos ištardavo labai greitai. Jos balsas tai paaukštėdavo, tai pažemėdavo — tarytum vėjas.

— Juk ji dainuodavo! — staiga sumoju.

— Ar tu moki šitaip kalbėti?

— Tai ne kalbėjimas. Dainos dainuojamos.

— O tu? Ar tu šitaip moki? — neatlyžta ji.

Aš giliai įkvepiu. Tačiau atmintyje taip ir neaptinku nė vienos melodijos.

— Atleisk. Neprisimenu nė vienos dainos, — tariu.

— Nejaugi nebeįmanoma susigrąžinti dainų?

— Galbūt pagelbėtų muzikos instrumentas. Jeigu išgaučiau bent kelias gaidas, gal prisiminčiau ir kokios dainos melodiją.

— O kaip atrodo muzikos instrumentas?

— Muzikos instrumentų yra šimtai rūšių, visi jie skirtingų dydžių, skirtingų formų. Kai kurie tokie dideli, kad jiems pakelti prireiktų keturių vyrų, o kiti mažyčiai, nesunkiai tilptų ant delno. Lygiai taip pat skiriasi ir garsai, kuriuos galima jais išgauti.

Aiškindamas visa tai, netikėtai pajuntu, kad užčiuopiau kažkokį siūlo galelį — mano galvoje iš lėto ima vyniotis prisiminimų kamuolys.

— Žinai, gali būti, kad Sandėlyje surastume kokį muzikos instrumentą. Iš tikrųjų lyg ir nieko ypatingo ten neturime, tik sukrauta daugybė visokiausių daiktų iš praeities. Aš pati tik kartą užmečiau ten akį.

— Gal pažiūrėkime? — siūlau. — Atrodo, sapnų skaityti šįvakar vis vien nebepajėgsiu.

Paėjėję tarp lentynų su kaukolėmis, mudu patenkame į kitą koridorių ir pagaliau pasiekiame matinio stiklo duris — tokias pat, pro kokias įeinu į Biblioteką iš gatvės. Ji žengia vidun pirma, apčiuopomis suranda jungiklį, ir sudulkėjusią, užgrūstą patalpą užlieja blausi šviesa. Ant grindų rikiuojasi gausybė krepšių ir kuprinių, krūvomis suverstų didesnių ir mažesnių lagaminų. Tokia daugybė, kad nė nesuskaičiuosi. Visa kas nuklota dulkių sluoksniu. Tarp krepšių mėtosi kažkokie keisti daiktai, kai kurie — net neįpakuoti, kiti — dėžutėse ar futliaruose. Kodėl visi tie daiktai atsidūrė čia?

Pasilenkiu atidaryti vienos tokių dėžių. Į veidą siūbteli dulkių debesis. Dėžėje guli keistas gremėzdiškas aparatas; nusklembtame jo paviršiuje eilėmis rikiuojasi apskriti klavišai. Išsyk krinta į akis, kad mechanizmas kadaise dažnai naudotas: juodi dažai, kuriais nudažytas geležinis rėmas, vietomis gerokai apsitrynę.

— Ar žinai, kas tai? — klausiu.

— Ne, — sako ji, žvelgdama man per petį. — Ar tai muzikos instrumentas?

— Ne, muzikos šituo neišgausi. Bet žodžius — gali. Jeigu neklystu, tokį daiktą vadina rašomąja mašinėle.

Uždarau dėžę, paslėpdamas senovinį mechanizmą, ir kimbu į greta stovinčią pintinę. Atkeliu dangtį ir viduje randu pavydėtinai tvarkingai sukrautą indų ir įrankių rinkinį: peiliai ir šakutės, puodeliai, lėkštės, netgi krūvelė pageltusių servetėlių.

Iš didelio odinio lagamino ištraukiu seną kostiumą, kelerius marškinius, kaklaraiščių, kojinių, baltinių. Tarp drabužių — ir tualeto reikmenys: skutimosi šepetėlis sulipęs nuo murkšlinų, mažne suakmenėjusių muilo likučių, o iš greta gulinčio nedidelio viskio buteliuko jau seniai išsivadėjęs gėrimo kvapas.

Vieną po kito atidarau dar keletą lagaminų — visuose dūlėja panašūs kasdieniai daiktai. Drabužiai bei viena kita smulkmena — štai ir viskas; tarsi visiems šių lagaminų savininkams būtų staiga prireikę išvykti į nenumatytą kelionę, tad ir daiktus tekę susimesti paskubomis. Vis dėlto juose kažko akivaizdžiai stinga: kokio niekučio, kuris ką nors bylotų apie asmenį — visi pribloškiamai niekuo neypatingi; taip ir neaptikau nė vieno daiktelio, kuris patrauktų dėmesį. Apdarai — nei vienetiniai garsių modeliuotojų kūriniai, nei pigūs skarmalai, pirkti dėvėtų drabužių parduotuvėse. Tiesa, yra ir skirtumų: justi vieno ar kito laikotarpio mados įtaka; vieni skirti dėvėti vienu, kiti — kitu metų laiku, vieni akivaizdžiai priklausę vienos, kiti — kitos lyties asmeniui, vieni — iš pažiūros jaunatviški, kiti — labiau tinkantys pagyvenusiam žmogui. Ir vis vien — ničnieko individualaus. Netgi kvepia visi vienodai. Galima pamanyti, kad kažkas čia kruopščiai paplušėjo, naikindamas bet kokias individualybės apraiškas, palikdamas tik beasmenes nuoplaišas.

Peržiūriu penkis ar šešis lagaminus; toliau naršyti nebekyla rankos. Jeigu Mieste ir įmanoma rasti kokį nors muzikos instrumentą, tai tik ne čia.

— Eime, — sakau Bibliotekininkei. — Nuo dulkių jau graužia akis.

— Ar labai nusivylei, taip ir neradęs muzikos instrumento?

— Juk galima paieškoti ir kur kitur, — nenusimenu.

* * *

Palinkiu jai labos nakties ir vienas pats imu kopti į Vakarinę kalvą. Žiemos vėjas plakasi medžių šakose ir iš užnugario stumia mane pirmyn. Atsigręžiu ir pamatau mėnulį — tik briauna, kyšanti iš debesų, pakibusi virš Bokšto su laikrodžiu. Dangus taip ir urduliuoja debesų tumulais. Tokioje užtamsintoje mėnesienoje Upės vandenys atrodo juodi lyg degutas.

Staiga prisimenu, kad tarp daugybės kitų skudurų Sandėlyje mačiau ir šiltą šaliką. Tiesa, gerokai kandžių pagraužtą, tačiau jei apsitūločiau juo kaklą, šaltį jis tikrai nugintų. Būtinai reikės paklausti, ar esama kokių nors viso to gero savininkų — ir ar galėčiau pasinaudoti šiuo tuo iš anų daiktų. Dabar vėjas košia mane kiaurai, aš visas drebu, ausys dega, tarsi kas būtų jas aptalžęs.

Rytoj pat apsilankysiu pas Vartų Sargą. Be to, pats metas pasidomėti, kaip laikosi mano šešėlis.

Nusigręžiu nuo Miesto ir vėl imu žingsniuoti šalčio sukaustytu šlaitu aukštyn, į Valdininkų kvartalą.

23 Skylės, siurbėlės, bokštas

— Tai ne žemės drebėjimas. — Mergina pati sudrebėjo. — Kur kas blogiau.

— O kas tai?

Ji lyg ir žiojosi atsakyti, bet nurijo žodžius ir tik beviltiškai papurtė galvą.

— Nebėra kada aiškinti. Bėgam! Tai vienintelis išsigelbėjimas! Net jeigu iširs siūlė tavo pilve, tai vis geriau nei mirti!

Susirišę nailonine virve mudu drauge kiek įkabindami skuodėme pirmyn. Šviesos spindulys jos rankoje it pamišęs šmaižiojo į visas puses, brėždamas trūkčiojančią dantytą liniją tarp uolų. Kuprinė šokinėjo man ant nugaros lyg gyva. Mielai būčiau bloškęs ją šalin, bet kol jos atsikratyčiau, sugaiščiau kelias brangias akimirkas. Negalėjau netgi sulėtinti žingsnio — juk buvau tempiamas už pavadžio.

Kuo toliau bėgome, tuo labiau garsėjo grumėjimas. Atrodė, kad stačia galva lekiame tiesiai į jo ištakas. Tai, kas prasidėjo kaip vos juntamas požeminis virpesys, dabar virto dantų griežimu, šnypštimu, burbuliavimu, ausį rėžiančiu brūžinimu — balažin kuo, net nežinau, kaip tai įvardyti.

Bėgau susirietęs — kūnas taip ir veržėsi į priešingą pusę, tačiau mergina lapnojo priekyje, o man liko tik nuolankiai sekti iš paskos. Dar laimė, kad kelyje nepasitaikė kokių posūkių ar kliūčių. Išgrauža buvo lygi ir tiesi tarsi kėglių rutulio takelis. Jokių duobių, jokių atsikišusių uolų, kurios galėtų pridaryti rūpesčių.

Staiga pasigirdo aštrus girgždėjimas ir traškesys, tarsi su milžiniška jėga vienas į kitą trintųsi didžiuliai rieduliai. Aplinkui griaudėjo klaikus nesiliaujantis triukšmas. Ir staiga — tyla. Akimirką nesigirdėjo nė menkiausio garselio. Ir čia pat tarpeklį užtvindė keistas šnypštimas, tarsi tūkstančiai sukriošusių senių šniokštuodami trauktų į plaučius orą pro sukąstus dantis. Tamsą suvirpino spigus švilpesys, tarytum per sekundę staiga būtų uždūzgę kažkieno išjudinti tūkstančiai požeminių vabzdžių. Kaip kažin ką, nieko gera nežadantis garsas.

Tuo pat metu mane apniko šiurpus pojūtis, kad tasai garsas mus masina, kad kažkur ten, priekyje, lindi kraupi baidyklė, tik ir laukianti, kol grobis pats atskubės jai į nasrus. Kad ir koks siaubūnas ten tykotų, jis neabejotinai žino, kad mes artėjame. O kas jis toks — aš net nenumanau. Vaizduotę jau kadai pamečiau kažkur pakeliui.

Mes vis bėgome ir bėgome — ar ilgai? Mano laiko pojūtis seniai išgaravo. Bėgau ir bėgau, ir bėgau, bet nejutau nuovargio, žaizdos pilve keliamas skausmas buvo nugrūstas į patį atokiausią sąmonės užkaborį. Jutau, kaip medėja alkūnės, tai buvo vienintelis kūniškas pojūtis. Sąmoningai jau nelabai ir suvokiau, kad vis dar bėgu. Kojos kilnojosi tarsi savaime. Sutankėjusio oro lavina stūmė mane iš užnugario.

Jau buvau beveik visiškai pavirtęs bekūne judančio žmogaus sąvoka, kai mergina suklykė perspėdama, tik aš jos neišgirdau. Įsirėžiau į ją ir partiesiau ant žemės. Inercijos stumiamas vis dar judėjau pirmyn, taigi sėkmingai perskridau per ją ir šleptelėjau kitoje pusėje. Net negirdėjau smūgio. Dar akimirka — ir mano galva trenkėsi į kietą uolą; tik spėjau pagalvoti: aš nieko nebegirdžiu, viskas beveik taip, tarsi man kas būtų išjungęs garsą. O gal mane pritrėškė pasivijusi evoliucija?

Paskui — ar, tiksliau, tuo pačiu metu — mane apžilpino klaikus skausmas pačiame kaktos viduryje. Tamsa man prieš akis ištiško į druzgus. Smegenų sukrėtimą patyriau kaip nieko — dėl to buvau tikras. O gal perskilo kaukolė? Galbūt mano smegenys jau mirusios, tik jų žieve vis dar sklinda rudimentinės skausmo bangos, trūkčiodamos lyg nusimesta driežo uodega?

Po valandėlės atsitokėjau vis dar esąs gyvas. Taip, aš gyvas ir kvėpuoju. Ir sulig kiekvienu įkvėpimu mane persmelkia skausmas. Jutau, kaip skruostais srūvančios ašaros drėkina lūpų kampučius, o paskui tyška ant uolos.

Maniau, kad tučtuojau prarasiu sąmonę, bet iš paskutiniųjų dar kabinausi į skausmą ir mane supančią tamsą. Juk aš kažką veikiau. A, taip, bėgau. Dūmiau kiek kojos įkerta, stengdamasis nuo kažko pabėgti. O paskui pargriuvau. Grabinėdamas pleišėjančius atminties pakraščius, pabandžiau bent jau atsiklaupti.

Kai atminties skivytai ėmė skausmingai jungtis į visumą, pastebėjau, kad iš visų spėkų laikausi įsikibęs nailoninės virvės. Bene aš koks skalbinys, vėtros nuneštas nuo virvės? Atrodo, būsiu įgijęs įprotį kuo skubiau mane supančias aplinkybes įsprausti į visokiausius patogius palyginimus.

Po valandėlės suvokiau dar vieną dalyką: pusė mano kūno žemiau juosmens kažkur išnykusi. Ne, ne visai taip; čia pat padėtį teko įvertinti iš naujo. Apatinė kūno dalis tebebuvo kur buvusi, tik visiškai nieko nejautė. Stipriai užsimerkiau ir susikaupiau. Mėginimai atkurti pojūčius žemiau juosmens priminė bandymus įkalbėti pimpalą atsistoti. Tik veltui švaistytum energiją.

Tad štai: tysau sau ir galvoju apie tą draugišką bibliotekininkę su visu jos išsiplėtusiu skrandžiu ir apie tą katastrofiškai nesėkmingą miegamojo istoriją. Štai tada viskas ir ėmė eiti iš vėžių, netikėtai dingtelėjo man dabar. Vis dėlto prikalbinti pimpalą atsistoti — ne vienintelis gyvenimo tikslas. Tai aš sugebėjau suprasti dar prieš daugelį metų, skaitydamas Stendalio Parmos vienuolyną.

Taigi apatinė mano kūno dalis kažkur prasmego skradžiai. O gal kadaruoja erdvėje, pakabinta ant gembinio krano. O gal... gal tiesiog kabo virš tuštumos, persisvėrusi per uolos briauną? Na taip, žinoma, o nuriedėti į bedugnę man neleidžia tik viršutinė kūno dalis. Tai štai kodėl mano rankos iš visų jėgų gniaužia kažkokią virvę...

Tiesiog į akis tvykstelėjo ryški šviesa; aš atsimerkiau. Mano rubuilė bendražygė pliskino žibintuvėliu tiesiai į veidą. Iš paskutiniųjų laikydamasis virvės ėmiau rangytis kaip išmanydamas, kad užtempčiau apatinę kūno dalį ant tvirtos uolos.

— Paskubėk! — suriko storuliuke. — Arba žūsime abu!

Kūnas sunkus lyg švino pripiltas, o krauju sulaistyta žemė – slidi. Tikriausiai bus atsivėrusi žaizda pilve. Paleidau virvę ir, remdamasis alkūnėmis, bandžiau ropštis aukštyn. Diržas užsikabino už uolos atbrailos ir laikė vietoje, o nailoninė virvė, pritvirtinta prie diržo, tuo tarpu stengėsi tempti į priekį.

— Liaukis timpčioti! — sustugau į artėjančią šviesą. — Kaip nors susidorosiu pats. Tik neliesk virvės.

— Kaip tu? Viskas gerai?

— Pusė bėdos.

Diržas tebebuvo užsikabinęs už uolos krašto, bet aš, sutelkęs visas jėgas, įstengiau permesti vieną koją ant tvirto pagrindo.

— Atleisk, bet niekaip negalėjau tau padėti, — išgirdau storuliukės balsą. — Kaip įmanydama bandžiau laikytis už uolos, kad nenugarmėtume abu.

— Nieko baisaus, — atsakiau. — Tik nesuprantu, kodėl negalėjai perspėti, kad čia esama duobės.

— Nebuvo kada. Juk šaukiau, kad sustotum.

— Aš tavęs negirdėjau.

— Verčiau nesiginčykim. Jau beveik atėjome. Reikia kuo skubiau nešdintis iš čia. Jei nesuskubsime, netrukus mums iščiulps kraują iki paskutinio lašo.

— Iščiulps kraują?

Ji nukreipė žibintuvėlio spindulį į duobę. Ši buvo idealiai apskrita, gal metro skersmens. Paskui storuliuke ėmė sukioti žibintuvėlį į visas puses, ir aš išvydau eilių eiles tokių pat duobių — jos driekėsi kiek akys užmato. Atsidūrėme tarsi ant kokio bičių korio.

Vienintelis skirtumas buvo tas, kad žemė po kojomis vilnijo tarsi pustomas smėlis. Pamaniau, gal man tavaruoja akyse — vis dėlto galvą į akmenį kaukštelėjau kaip reikiant. Tačiau apšviestos mano rankos lyg ir nevirpėjo. Vadinasi, žemė juda iš tikrųjų.

— Siurbėlės! — cyptelėjo putlioji mergina. — Iš duobių paviršiun šliaužia devynios galybės siurbėlių! Jeigu dar stoviniuosime čia, jos iščiulps mus taip, kad liks tik tuščias kevalas!

— Brrr... — Mane net supykino. — Ar tai ir yra baisiau už žemės drebėjimą?

— Ne. Siurbėlės — dar tik žiedeliai. Iš tiesų neįtikėtinų įvykių sulauksime šiek tiek vėliau.

Vis dar susirišę virve, mudu nuklampojome liulančiu paviršiumi, su kiekvienu žingsniu traiškydami siurbėles po kojomis. Nė pats nepajutau, kaip susigūžiau.

— Tik nepaslysk. Jeigu įsmuksi į duobę — tau galas.

Ji įsikibo į mano ranką. Savo ruožtu aš sugniaužiau jos striukės kraštą. Nepratusiam prie tokių pasivaikščiojimų žygis trisdešimties centimetrų pločio gličiu, siurbėlėmis aptekusiu taku ir dar visiškoje tamsoje — nuotykis, be abejo, nepamirštamas. Sutraiškytos siurbėlės lipo prie padų, apkibdamos juos storu tąsios drebutienos sluoksniu.

Kai pargriuvau, tikriausiai viena kita bjaurybė spėjo įsisiurbti. Jutau porą šlykščių glitėsių, prikibusių prie kaklo ir ausies. Stengiausi nekreipti į jas dėmesio, nes, vos apie tai pagalvojus, skrandis taip ir imdavo verstis lauk. Be to, abi rankos buvo užimtos. Tiksliau, kaire laikiau žibintuvėlį, o dešine gniaužiau merginos drabužio kraštą. Negalėjau paprasčiausiai sustoti ir nudraskyti mano kraują siurbiančių bjaurybių.

Kaskart, kai pašviesdavau sau po kojomis, išvysdavau pukšinčią siurbėlių masę. Jos nenutrūkstamu srautu lindo iš duobių.

— Galvą guldau: INKiščiai savo aukas dievams mesdavo kaip tik į šitas duobes.

— O tu — tikras gudruolis, — atsiliepė ji.

— Kur jau ne, — burbtelėjau.

— Senelis sako, kad siurbėlės yra tų žuvų patarnautojos. Taigi INKiščiai aukojo aukas ir siurbėlėms. Šviežią mėsą, šiltą kraują, žmones, atsitemptus į požemį iš antžeminio pasaulio...

Iš tamsiųjų duobių atsklido kažkokie į aikčiojimą panašūs garsai. Sūkuriuojančios oro srovelės, tarsi iš pragarmės kyščiojantys čiuptuvėliai, apsupo mus iš visų pusių sakytum gurgždus naktinis miškas.

— Artėja vanduo, — pranešė mano bendražygė. — Siurbėlės — jo pranašai. Kai jos išnyks, sulauksime vandens. Jis paprastai siūbteli iš šitų duobių. Būtinai reikia pasiekti altorių anksčiau, nei pradės kilti vanduo.

— Tu visa tai žinojai iš anksto? Po šimts velnių raguotų, kodėl iš karto nesakei?

— Todėl, kad nežinojau, aišku tau? Nemanyk, kad poplūdis ištinka kasdien. Vanduo pakyla tik kartą ar du per mėnesį. Kaip galėjau įspėti, kad potvynio reikia laukti kaip tik šiandien?

Duobėms nebuvo nei galo, nei krašto. Sutraiškytų siurbėlių viduriais aplipusių padų beveik nebegalėjau atplėšti nuo žemės. O žingsniuoti tiesiai buvo išvis keblu. Tiesiog puikumėlis.

— Jau nebetoli, — drąsino mane storuliuke. — Dar keli žingsniai, ir būsime saugūs.

Nebeturėjau jėgų vargintis atsakyti. Tad tik linktelėjau, tarsi aklinoje tamsoje mano linkčiojimas ką nors reikštų.

— Ar girdi mane? Tau viskas gerai? — riktelėjo mergina.

— Jaučiu, kad tuoj apsivemsiu, o šiaip viskas gerai.

Aš ne koks žliumba. Tačiau šita siurbėlių putra, trykštanti po kojomis ir limpanti prie padų, galutinai perpildė taurę. O kur dar toji tamsa, nuovargis ir miego stygius. Mano ištvermė beviltiškai seko. Galugerklyje jutau teliūskuojant saldžiarūgštes skrandžio sultis.

Nedrįsau net pažvelgti į laikrodį. Be paliovos lindo mintys apie dangų. Rytas, medžiai, karšta kava, laikraštis... trokšte troškau šviesos, tikros šviesos, bet kokios šviesos.

— Kai tik įveiksime šitą bjaurastį, galėsi vemti kiek širdis geidžia. Bet dabar dar šiek tiek pakentėk. — Ji stipriau suspaudė man alkūnę.

— Na jau ne. Taip imsiu ir apsivemsiu — kad tu nesulauktum. Mane tik šiek tiek pykina, — sugargaliavau, stengdamasis smarkiai neprasižioti.

— Šitaip gali atsitikti kiekvienam. Žinau, tai siaubinga, bet juk kada nors baigsis. Pasitikėk manim, — savo optimizmu ji norėjo užkrėsti ir mane.

Nieko panašaus: šitos duobės galėjo ir nesibaigti, galėjo driektis ir driektis iki begalybės. O man jau niekada neteks paskaityti šios dienos rytinio laikraščio. Naujutėlis laikraštis, dar kvepiantis spaustuvės dažais, tokiais šviežiais, kad tepa pirštus... Storas, su visais reklamos priedais. Informacija apie tai, kada pabunda ministras pirmininkas, akcijų biržos naujienos, pranešimas apie visos šeimos savižudybę, receptas, kaip pasigaminti chaivan-mushi, naujausių sijonų madų pristatymas, muzikos albumų apžvalga, nekilnojamojo turto skelbimai...

Visa bėda, kad neprenumeruoju laikraščių. Jau prieš trejus metus į spaudą numojau ranka. Kažin kodėl? Turbūt jaučiu, kad visa, apie ką rašo laikraščiai, niekaip nesusiję su manimi. Vienintelis mano ryšys su pasauliu yra tie skaičiai, kuriuos apdoroju savo smegenyse. Tuo tarpu laisvalaikį paprastai leidžiu vienas: skaitau senus romanus, žiūriu senų Holivudo filmų įrašus, šį bei tą gurkšnoju. O laikraščio net nepasigendu.

Ir vis dėlto, klampodamas po šitą požeminį pasaulį be šviesos spindulėlio, ėmiau ilgėtis rytinio laikraščio. Atsisėsčiau saulės nutviekstame kamputyje ir išlaižyčiau visą numerį žvilgsniu, kaip katė sausai išlaižo pieno lėkštutę, glamonėčiau jį akimis nuo pirmo puslapio iki paskutinio; perskaityčiau kiekvieną žodelį.

* * *

— O štai ir altorius, — netikėtai pranešė mano putlioji bendražygė. — Dar dešimt metrų — ir viskas.

Tą pat akimirką, tarsi pabrėždamas jos žodžius, nutrūko iš duobių besiveržiančio oro švokštimas — staiga, lyg nupjautas galingu skustuvo mostu. Jokio išankstinio perspėjimo ir jokių palengva tilstančių aidų — tasai slegiantis prie žemės triukšmas vienu gaištu nutilo ir nebeliko nė garselio. Man pasidingojo, tarsi išvis būčiau praradęs klausą, o drauge — ir pusiausvyrą.

Visiška tyla. Ji užgriuvo mus iš karto, kai tik kažkas nurėžė garsą. Mudu abu sustingome ir įtempėme ausis, stengdamiesi išgirsti... ką? Gurktelėjau seilę, bet išgirdau tik kimų gergždesį, tarsi patefono adata tuščiai skrebentų plokštelės kraštą.

— Vanduo nuslūgo? — viltingai paklausiau.

— Vanduo tuojau ištrykš, — atsakė ji. — Tą švokštimą sukėlė oras, kurį vanduo stūmė pro skyles. Dabar oro ten jau nebėra, vandeniui kelias laisvas. Tuojau prasidės visas smagumas.

Ji stvėrė mane už rankos, ir mudu nušokavome pro kelias paskutines duobes. Galėjau kiek lengviau atsipūsti: pats bjauriausias etapas įveiktas. Siurbėlės, atrodo, išsinešdino priešinga kryptimi. Net jeigu netrukus nuskęsime, tai vis geriau nei lėta mirtis gleivėtų siurbėlių duobėje.

Kilstelėjau ranką, norėdamas nulupti vieną tų kraujasiurbių nuo kaklo, bet bendražygė sulaikė.

— Neliesk! — perspėjo ji. — Nuplėši gerą sklypą odos! Šiaip ar taip, viena kita siurbėlė tavęs tikrai nesugrauš. O mums reikia kuo skubiau užkopti į bokštą. Nejaugi mokykloje nieko nemoko apie siurbėles?

— Ne, — pripažinau. Pasijutau bukas kaip plūduro inkaras.

Dar keli žingsniai, ir ji žibintuvėlio spinduliu apšvietė tiesiai priešais mus dunksantį „bokštą“. Tai buvo glotnus, be jokių ženklesnių atbrailų cilindras, šiek tiek primenantis švyturį; man pasirodė, kad į viršų jis siaurėja. Aukščio nuspėti negalėjau, viena buvo aišku: bokštas tikrai labai aukštas. Netarusi nė žodžio, storuliuke ėmė kopti įvijais „laiptais“ aukštyn. Iš paskos, savaime suprantama, tempdama ir mane.

Žiūrint iš tolėliau, ir dar silpnoje žibintuvėlio šviesoje, atrodė, kad šis bokštas — didingas, ištisus šimtmečius statytas paminklas, bet atsidūrus prie pat jo išsyk paaiškėjo, kad tai — pačios gamtos sukurtas uolos darinys. Tiesiog gana grubiai erozijos aptašytas stalagmitas. Netgi spirale kylančius laiptus, iškirstus šioje akmeninėje kolonoje, laiptais galėjai vadinti nebent iš mandagumo. Jie buvo nelygūs, suskilinėję, pakopos pločio vos pakako kojai pastatyti, kai kur nutrupėjusi visa pakopa. Mudu ropštėmės aukštyn atsargiai, klupinėdami, kone prisiploję prie uolos.

Kai užkopėme ant trisdešimt šeštosios pakopos — lipdamas laiptais, visada jas skaičiuoju, toks įprotis — išgirdome garsų pliaukštelėjimą, tarsi kas iš visų spėkų į akmeninę sieną būtų tėškęs nemenką kepsnio gabalą. Paskui — akimirksnis grėsmės pritvinkusios tylos. Kažkas nenumaldomai artėjo.

Ir tuojau pat užgriuvo. Iš šimtų siurbėlių gyvenamų angų plūstelėjo vandens srautai. Tonų tonos vandens, pražūtingai šliaužiančio tamsoje aukštyn. Dar akimirka — ir aš vėl virtau vaiku, kino teatre žiūrinčiu prieš filmą rodomą kino kroniką apie užtvankos atidarymą. Atsivėrė šliuzai, ir ekrane milžiniška vandens masė siūbtelėjo žemyn. Šalmu pasipuošusiam gubernatoriui buvo suteikta garbė nuspausti mygtuką. Debesys žaižaruojančių purslų, kurtinantis grumėjimas...

— Ko ten krapštaisi apačioje? — riktelėjo mergina.

— Kaip manai, ar aukštai pakils vanduo? — mirktelėjau busdamas iš prisiminimų ir tučtuojau atsiliepiau.

— Aukštai, — rėžė ji. — Galiu pažadėti tik viena: bokšto viršūnės jis tikrai nepasieks.

— O kiek liko laiptelių?

— Daug. — Dar vienas guodžiantis atsakymas.

Mudu ropštėmės taip sparčiai, kaip tik galėjome. Ant virvelės pakabintas jos žibintuvėlis lyg pakvaišęs blaškėsi į visas puses. Sulig dušimtuoju laipteliu lioviausi skaičiavęs. Tūžmingas potvynio šniokštimas prislopo, virto alkanu sūkuriuojančio vandens gurguliavimu. Vandens lygis vis labiau kilo — dėl to nebuvo nė menkiausių abejonių. Kiekvieną akimirką jis galėjo pradėti laižyti man padus.

— Ar nebūtų paprasčiau mėginti išplaukti? — paklausiau merginos. — Tiesiog plūduriuoti, o vanduo pats užkeltų mus viršun. Kaip kažin ką, tai būtų lengviau nei ropštis uola.

— Ne, — griežtai atkirto ji. — Vandenyje pilna sūkurių. Jei kuris tave įtrauks, paviršiun nebeišsikapstysi — ir po viso plūduriavimo.

Vadinasi, kapanotis laipteliais — vienintelis būdas pasiekti viršūnę. Ropštis nuo vienos aptrupėjusios pakopos ant kitos ir dar žinoti, kad kojos kiekvieną akimirką gali imti šlapti. Man nuo viso šito susuko vidurius.

Vėl prisiminiau matytąją kino kroniką. Per visą ekraną plūstantys vandens srautai, didžiuliu lankstu krintantys į duburį apačioje. Kameros fiksuoja vaizdą visais įmanomais rakursais: iš apačios ir iš viršaus, iš priekio ir iš visų šonų, bendru planu, vidutiniu planu, stambiu planu, iš visiškai arti — šniokščiantis, krintantis vanduo. Ant betoninės perdangos virpčioja milžiniškas krintančio vandens lanksto šešėlis. Žiūriu į jį akis įsmeigęs, ir galų gale vandens šešėlis virsta mano šešėliu. Sėdžiu nebeįstengdamas nė krustelėti, nuostabos sukaustytas. Žinau — tai mano šešėlis mirguliuoja ant pylimo šlaito, bet nė nenumanau, kaip aš, vienas iš žiūrovų, turėčiau reaguoti. Man tik dešimt metų, sėdžiu išplėtęs akis ir bijau net pirštą pajudinti. Ar turėčiau kaip nors susigrąžinti šešėlį iš ekrano? O gal man bėgti į kambarėlį salės gale, kur įtaisytas kino projektorius, ir pavogti juostą? Sėdžiu ir nieko nedarau.

Mano šešėlis taip ir lieka ekrane — tamsi dėmė tolyje, iškraipyta mirguliuojančio karščio. Kalbėti jis negali, nemoka ir gestų kalbos, jis toks pat bejėgis kaip ir aš. Šešėlis žino, kad aš čia, kad sėdžiu ir žiūriu į jį. Bando kažką man pasakyti.

Niekas iš žiūrovų nesusigaudo, kad šešėlis ekrane yra mano šešėlis. Greta sėdi mano vyresnysis brolis, jis irgi nieko nepastebi. O jei ir pastebėtų, tikrai nepraleistų progos kumštelėti man į ausį. Jis — iš tokių brolių.

Aš ir pats neketinu skelbti, kad tasai šešėlis — mano. Vis vien niekas nepatikėtų.

Staiga reportažas apie užtvanką baigiasi, dabar jau rodomos kažkokio karaliaus karūnavimo iškilmės. Per akmenimis grįstą aikštę žirgų su siūbuojančiomis ant galvų plunksnomis kinkinys traukia pasakiškai išpuoštą karietą. Naršau akimis: bene kur nors procesijoje esama ir mano šešėlio? Bet taip ir nerandu — matau tik žirgų ir karietos šešėlius.

Čia prisiminimai nutrūko. Niekaip nebegalėjau suvokti, ar visa tai iš tikrųjų man nutiko. Atmintis eižėja ir trupa. O gal visa tai — tik haliucinacija, kurią sukėlė vandens teškenimas tamsoje, tik regėjimas, susikurtas akis į akį susidūrus su nepaprastomis aplinkybėmis? Tačiau tas vaizdinys pernelyg gyvas, pernelyg tikras. Tiesiog jutau nuo jo sklindantį prisiminimo — tikro prisiminimo — kvapą. Man visa tai nutiko iš tikrųjų — persmelkė tarsi elektros srovė.

Atrodo, iki šios akimirkos tuos mano prisiminimus nuo paviršinio sąmonės klodo buvo atkirtusi kažkokia pašalinė jėga.

Pašalinė jėga?

O gal juos nugramzdino kokia nors operacija, pavyzdžiui, tokia kaip anoji smegenų operacija, po kurios įgijau gebėjimą atlikti perskirstymą? Juk jie iššlavė prisiminimus iš sąmoningo mąstymo lygmens! Jie mane apiplėšė — pagrobė prisiminimus!

Niekas neturi tokios teisės. Niekas! Mano prisiminimai priklauso man. Vogti prisiminimus — tas pat, kas vogti laiką. Įsiutau taip, kad išdulkėjo visa baimė. Neberūpėjo netgi tai, kas mane ištiko. Aš noriu gyventi! — pasakiau sau. Ir aš gyvensiu. Kaip nors išsikrapštysiu iš šito beprotiško, pašvinkusio požeminio pasaulio, susigrąžinsiu pagrobtus prisiminimus ir gyvensiu. Užmiršęs pasaulio galą, būsiu pasirengęs atgauti visą savo prarastąją esybę.

— Virvė! — iš tuštumos atsklido merginos balsas.

— Virvė?

— Greičiau, ropškis čionai! Nuo viršūnės kadaruoja virvė!

Paskubomis užsirangiau aukštyn dar tris ar keturis laiptelius, atsidūriau greta jos ir viena ranka apčiupinėjau uolos paviršių. Be jokios abejonės, čia kabaliavo virvė, maždaug tokia, kokiomis naudojasi į kalnus kopiantys alpinistai. Virvės galas maskatavo maždaug mano krūtinės aukštyje. Timptelėjau jį, tarsi norėdamas išmėginti stiprumą. Atrodė, kad kitame gale virvė išties patikimai pritvirtinta.

— Tai senelis pasirūpino! — suriko storuliuke. — Senelis nuleido mums virvę!

Nors būtinybė kojomis grabalioti kiekvieną žingsnį, ir dar avint paprasčiausiais teniso bateliais, pasiutusiai erzino, vis dėlto ryžomės įveikti dar vieną bokštą supančios spiralės viją. Tada vėl užčiuopėme virvę, kabaliuojančią toje pačioje vietoje. Maždaug kas trisdešimt centimetrų ji buvo surišta mazgu — visai patogi atrama kojoms. Liko tikėtis, kad šitaip ji sumaizgyta iki pat viršaus.

— Taip, tai senelis, nėmaž neabejoju. Tik jis galėjo pasirūpinti tokiomis detalėmis.

— Nesiginčysiu, — linktelėjau. — Ar moki kopti virve?

— Žinoma, — atrėžė ji. — Nuo mažų dienų sugebu bet kur užlipti virve. Argi nesakiau?

— Tuomet ir lipk pirma, — paraginau. — Kai pasieksi viršūnę, švystelėk apačion žibintuvėliu. Tada žinosiu, kad kelias laisvas, ir kopsiu pats.

— Bet per tą laiką tave gali pasiekti vanduo. Verčiau kopkime drauge.

— Na jau ne. Viena virvė — vienam asmeniui. Griežta alpinistų taisyklė. Neverta pernelyg pasikliauti virvės stiprumu, be to, kai du žmonės sliuogia ta pačia virve, užtrunka kur kas ilgiau. Dabar, kai laikausi virvės, nebaisus ir vanduo — net jeigu mane apsems, įsikibęs tikrai išplauksiu.

— O tu narsesnis, nei atrodai iš pirmo žvilgsnio, — tarstelėjo ji.

Daugiau nieko nesakydama ji apsižergė virvę ir ėmė ropštis aukštyn. Abiem rankomis įsikibęs uolos, užverčiau galvą ir nulydėjau ją akimis; jos žibintuvėlio švieselė siūbuodama kilo aukštyn tarsi į dangų grįžtanti pasigėrusi siela.

Aš pats būčiau kažin ką atidavęs už gerą gurkšnį viskio. Tačiau buteliukas saugiai gulėjo kuprinėje man ant nugaros, o rangytis, nusiiminėti kuprinę ir joje raustis šiuo metu kažin ar būtų labai išmintinga. Šunys nematė. Juk, užuot gurkštelėjęs iš tikrųjų, galiu įsivaizduoti gurkšnojąs. Jaukus, ramus baras, tykiai skamba MJQ atliekamas „Vendome“, priešais mane stovi dubenėlis sūdytų žemės riešutų ir dviguba porcija viskio su ledu. Taurė stovi ant baro, kol kas nepaliesta — aš dar tik žiūriu į ją. Viskį, kaip ir gražią moterį, pirmiausia reikia deramai įvertinti. Pirmiausia nuglostyti žvilgsniu, paskui jau galima gerti.

Tik tada, kai susikūriau jaukią aplinką, dingtelėjo, kad šitokiai progai neturiu kuo apsivilkti. Tuo pasirūpino galvažudžių porelė. Tad ką dabar daryti? Išeitis yra: teks įsigyti naujų drabužių. Nusipirksiu tamsiai mėlyną tvido kostiumą. Trijų sagų, nepaaukštintais pečiais, jokiu būdu ne siaurėjantį, senamadiško kirpimo. Tokį, kokiais puikuodavosi Džordžas Pepardas septintojo dešimtmečio pradžioje. Marškiniai — irgi mėlyni, šiek tiek šviesesnio atspalvio, standūs, dvigubo audimo medžiagos, paprasta apykakle. Kaklaraištis — juostuotas, dvispalvis: neryški raudona ir audros gainiojamos jūros putos atspalvis — tarp žalios ir mėlynos. O viskis — pats geriausias škotiškas.

Keldamas taurę prie lūpų pastebėjau, kad pliuškenimas apačioje pritilo. Ar tai reiškia, kad vanduo jau nebetrykšta iš duobių? O gal tiesiog vanduo pakilo iki tokio lygio, kad užslopino čiurkšlių srovenimą?

Bet man tai neberūpėjo. Tegul sau kyla vanduo, tegul sau apsemia ką panorėjęs. Aš išgyvensiu — tvirtai pasiryžau. Susigrąžinsiu prisiminimus. Ir nebesileisiu timpčiojamas už virvučių. Jei reikia, galiu sušukti tai garsiai visam pasauliui. Atsargiai, aš kunkuliuoju įsiūčiu! Niekas, niekas nebestumdys manęs kur įsigeidęs! Ar girdite mane?

Tiesa, kai kybai ant uolos balažin kokių požemių tamsybėje, rėkauk nerėkavęs — naudos ne kažin kiek. Nusprendžiau visus savo viešus pareiškimus atidėti geresniems laikams ir atkraginęs galvą vėl pažvelgiau aukštyn. Putlioji mergina jau buvo užkopusi ne mažiau kaip iki trečio ar ketvirto universalinės parduotuvės aukšto. Dabar ji būtų moteriškų drabužių arba kimono skyriuje. Po šimts, kokio aukščio išvis gali būti šitas bokštas? Kodėl jos senelis negalėjo įsikurti laukti mūsų kokioje nors padoresnėje, ne tokioje beprotiškoje vietelėje?

Galų gale ji švystelėjo žibintuvėliu žemyn pranešdama, kad pasiekė viršūnę. Aš irgi žybtelėjau jai, o paskui nukreipiau spindulį žemyn, norėdamas pasižiūrėti, ar aukštai pakilęs vanduo. Bet ničnieko neįžiūrėjau.

Laikrodis rodė dvylika minučių po keturių ryto. Dar net neaušta. Paštininkai dar nepradėjo nešioti rytinių laikraščių, dar nevažinėja traukiniai, antžeminio pasaulio gyventojai kietai miega ir ničnieko nenutuokia apie visa tai. Abiem rankomis stipriai sugriebiau virvę, giliai atsikvėpiau ir ėmiau lėtai sliuogti viršun.

24 Šešėlių buveinė

Ištisas tris dienas išsilaikė giedra, bet ketvirtasis rytas vėl išaušta apsiūkęs. Suprantu tai, vos spėjęs pabusti. Atsimerkiu — ir nebejaučiu jokio peršulio akyse.

Saulė nebelieja žemėn nei šviesos, nei šilumos, dangus apsitūlojęs sunkiais debesimis. Medžiai tiesia plikas, gumbuotas šakas į žvarbią pilkumą — iš tolo atrodo, tarsi būtų sueižėjęs pats dangaus skliautas. Be jokios abejonės, pro tuos plyšius netrukus pažers sniego, bet kol kas oras visiškai tykus.

— Ne, šiandien dar nesnigs, — patikina Pulkininkas. — Šitie debesys neneša sniego.

Atsidarau langą ir iškišęs galvą apžiūrinėju dangų, bet taip ir neperprantu, ką senasis karininkas įžvelgia tuose debesyse.

* * *

Vartų Sargas nusiavęs batus sėdi priešais geležinę krosnelę ir šildosi kojas. Jo krosnelė lygiai tokia pat kaip ir anoji Bibliotekoje. Dangtis plokščias, skirtas virduliui pastatyti, o apačioje — išimama skarda, į kurią subyra pelenai. Priekinės durelės atsidaro trūktelėjus didelę metalinę rankeną — ant jos Vartų Sargas ir užsikėlęs kojas. Sarginėje tiesiog nėra kuo kvėpuoti: oras pritvinkęs garų iš virdulio, taip pat prirūkęs pigaus pypkių tabako ar veikiau kažkokio jo pakaitalo dūmų. Vartų Sargo kojos irgi dvokia.

— Man reikia šaliko, — sakau iš karto. — Šąla galva.

— Puikiausiai suprantu, — sušniokščia Vartų Sargas. — Nėmaž nesistebiu.

— Bibliotekos Sandėlyje grūste prigrūsta visokiausių senų drabužių. Štai ir pamaniau: ar negalėčiau vieno kito pasiskolinti?

— Ak taip, ten tikrai gausu visokio gero, — sako Vartų Sargas. — Gali imti iš tų daiktų viską, ko širdis geidžia. Išsirink šaliką ar paltą, ar bet ką kita, kas kris tau į akį.

— O ką pasakys tų drabužių savininkai?

— Savininkus gali pamiršti. Net jei savininkų ir esama, jie patys seniai nebeprisimena kada nors tuos daiktus turėję. Beje, girdėjau, kad ieškai muzikos instrumento. Ar tikrai?

Viską jis žino.

— Oficialiais duomenimis, Mieste jokių muzikos instrumentų nėra, — kalba Vartų Sargas. — Bet tai dar nereiškia, kad jų išvis niekur negali būti. Tu dirbi rimtą darbą, tad nebūtų nieko baisaus, jei protarpiais galėtum pasidžiaugti muzikos instrumentu. Keliauk į Jėgainę ir paklausinėk Prižiūrėtoją. Gal jis tau ką nors ir suras.

— Jėgainę? — nustebęs pakartoju.

— Mes juk naudojame elektros energiją, — sako jis, pirštu durdamas į palubėje kadaruojančią lemputę. — Nejaugi manai, kad elektrą mums augina obelys? — Vartų Sargas nusijuokia ir brūkšteli man planelį. — Štai, eisi pietiniu Upės krantu prieš srovę. Po kokio pusvalandžio dešinėje pusėje pamatysi seną apgriuvusį svirną. Svirną be durų, įgriuvusiu stogu. Ten pasuksi į dešinę ir eisi taku, kol prieisi kalvą. Kitapus kalvos prasideda Giria. Paėjėsi penkis šimtus metrų Giria ir rasi Jėgainę. Viską supratai?

— Lyg ir supratau, — atsakau. — Tačiau žiemą eiti į Girią — pavojinga. Visi man taip sako. Anąsyk aš netgi peršalau ir susirgau.

— Ak taip, o man jau išrūko iš galvos. Juk pats turėjau ant kupros užnešti tave į Kalvą, — prisimena Vartų Sargas. — O kaip dabar? Geriau jautiesi?

— Ačiū, man jau kur kas geriau.

— Bene būsi mažumą atėjęs į protą?

— Taip, tikiuosi.

Vartų Sargas išsišiepia iki ausų; nenukeldamas kojų nuo krosnies durelių rankenos, sukeičia jas vietomis.

— Niekur nedingsi, tenka susipažinti su savo paties galimybių ribomis. Vieno karto paprastai pakanka, bet iš klaidų reikėtų pasimokyti. Truputėlis atsargumo dar niekam nepakenkė. Geras medkirtys turi tik vieną randą. Ne daugiau ir ne mažiau. Supranti, ką noriu pasakyti?

Aš mandagiai linkčioju.

— O į Jėgainę gali traukti nieko nesibaimindamas. Ji — dar ne pačioje Girioje, tik pamiškėje. Takas į ją veda tiktai vienas, niekaip nepasiklysi. Girinių ten nesutiksi. Tikri pavojai gresia tik Girios glūdumoje, taip pat — prie pat Sienos. Jeigu nelįsi giliai į Girią ir nesiartinsi prie Sienos, tau nė plaukas nuo galvos nenukris. Tik neišklysk iš tako ir nepražiopsok Jėgainės.

— Ar Prižiūrėtojas — vienas iš girinių?

— Ne, jis ne iš jų. Nei girinis, nei miestietis. Mums jis — tiesiog niekas. Gyvena sau pamiškėje, į Girią nelenda, kojos į Miestą nekelia. Visiškai nekenksmingas, toks be kiaušių vaikinas.

— O kokie tie giriniai?

Vartų Sargas pasuka galvą į mane ir prieš atsakydamas valandėlę patyli.

— Rodos, perspėjau tave pačią pirmą dieną: gali klausinėti manęs ko tik nori, bet aš pats spręsiu, atsakyti į tavo klausimą ar ne.

Aš prasižioju; klausimas kabo ant liežuvio galo.

— Užteks. Šiandien daugiau jokių klausimų, — pareiškia Vartų Sargas. — A, beje, norėjai pasimatyti su savo šešėliu? Jau metas žvilgtelėti, kaip jis gyvuoja, tiesa? Ką gi, kai įsiviešpatavo žiema, šešėlio jėgos gerokai išseko. Tad nebėra jokios priežasties neleisti jums susitikti.

— Ar jis serga?

— Nieko panašaus. Sveikut sveikutėlis. Kasdien po porą valandų gauna pasportuoti gryname ore. O apetitas — pavydėtinas, cha cha. Tiesiog kai užslenka žiema, kai dienos tokios trumpos ir spaudžia speigas, visų šešėlių jėgos pradeda sekti. Aš čia niekuo dėtas. Taip jau būna visada. Bet verčiau tegul jis pats tau viską papasakoja.

Vartų Sargas nukabina nuo sienos masyvų žiedą su raktais ir įsimeta į kišenę. Tada žiovaudamas ima varstytis odinius batus. Jo batai sunkūs, tvirti, kaustyti geležimi — tamtyč pritaikyti klampoti per sniegą.

Mano šešėlis gyvena tarp Miesto ir išorinio pasaulio. Kaip aš negaliu ištrūkti iš Miesto ir iškeliauti į pasaulį už Sienos, taip ir mano šešėlis negali nė kojos įkelti į Miestą. Tad vienintelė vieta, kur mums įmanoma susitikti, yra Šešėlių buveinė — uždara teritorija už Sarginės. Nedidelį, ankštą sklypelį iš visų pusių juosia tvora.

Vartų Sargas išžvejoja iš kišenės raktus ir atidaro vartus, vedančius į aptvertą teritoriją. Mudu įžengiame į Šešėlių buveinę. Sklypas — taisyklingas kvadratas, viena kraštine jis kone remiasi į Sieną. Pačiame centre auga sena vinkšna, po ja stovi suoliukas. Medis nuo amžiaus jau visai nubalęs, net nesuprantu, jis dar gyvas ar jau nudžiūvęs.

Viename kampe gūžiasi šiokia tokia pašiūrė, suręsta iš plytų ir statybinių atliekų. Vienintelis langas — be stiklo; vietoj durų — ant vyrių kadaruojantis lentgalis. Nematau jokio kamino — reikia manyti, viduje nešildoma.

— Čia tavo šešėlis miega, — sako Vartų Sargas. — Ne taip blogai, kaip atrodo. Yra netgi vandens ir tualetas. Tiesa, ne viešbutis, bet, šiaip ar taip, stogas virš galvos. Gal nori užeiti?

— Ne, verčiau susitiksiu su juo čia, — sakau; prisikvėpavus Sarginėje tvyrančio tvaiko, man vis dar kvaišta galva. Galai nematė to šalčio, vis vien tyrame ore geriau.

— Man tai kas, tuojau jį pakviesiu, — sako Vartų Sargas ir vienas spraudžiasi į pašiūrę.

Gindamasis nuo žvarbos, pasistatau apykaklę ir atsisėdu ant suoliuko, bato kulnu imu gremžti žemę. Ji įšalo sustingdyta, o palei Sieną, kur neįspįsta saulė, boluoja neištirpusio sniego lopiniai.

Netrukus Vartų Sargas išnyra laukan ir plačiais žingsniais sieksniuoja per Buveinę; mano šešėlis lėtai kiūtina jam iš paskos. Nors Vartų Sargas ir tikino priešingai, šešėlis toli gražu netrykšta sveikata. Jo veidas sumenkęs, beveik vien akys ir barzda.

— Numanau, kad judu norėtumėte pabūti vieni, cha cha, — sududena Vartų Sargas. — Reikia manyti, kalbos prisikaupė kaip vandens. Ką gi, mėgaukitės, kalbėkite, kiek širdis geidžia. Bet pernelyg neužsiplepėkite, jei suprantate, ką turiu omeny.

Puikiai suprantu, ką jis turi omeny. Mudu su šešėliu lydime Vartų Sargą akimis — jis vėl užrakina Šešėlių buveinės vartus ir pėdina atgal į Sarginę. Iš žvarbios tolumos dar ataidi jo batų gurgždėjimas. Netrukus išgirstame, kaip dunksteli paskui jį užsitrenkdamos sunkios medinės durys. Tik tada, kai Vartų Sargas dingsta iš akiračio, mano šešėlis prisiartina ir sėdasi greta manęs. Jis vilki apdribusį, grubaus darbo megztinį, mūvi darbines kelnes, avi tuos pačius batus, kuriuos jam parūpinau.

— Kaip laikaisi? — klausiu.

— O kaip manai? — atitaria šešėlis. — Stingstu į ragą, o ir maistas klaikus.

— Jis tvirtina, kad tu kasdien gauni prasimankštinti.

— Prasimankštinti? — pasipiktina šešėlis. — Kiekvieną mielą dieną Vartų Sargas išsitempia mane iš čia ir verčia padėti jam deginti kritusius žvėris. Tai bent mankštelė.

— Ar tikrai viskas jau taip blogai?

— Kažin ar kam apsiverstų liežuvis sakyti, kad tai šokiai ir žaidimai. Mes pakrauname maitą į vežimą ir tempiame į Obelyną, ten išverčiame, apipilame žibalu ir padegame. Bet prieš tai Vartų Sargas kirstuvu dar nukerta negyvėliams galvas. Turbūt matei jo neprilygstamą įrankių kolekciją, ar ne? Kaip kažin ką, tam vyrukui galvoj negerai. Tik duok jam valią — sukapos į gabalėlius viską, kas tik pasipainios po ranka.

— Ar Vartų Sargas — vienas iš miestiečių?

— Ne, nemanau, kad jis būtų vietinis. Vyrukas taip ir mėgaujasi visokiais negyvėliais — tik duok jam. O miestiečiams tai visai svetima, jie tiesiog nekreipia dėmesio. Jeigu ir kreiptų — kas iš to? Mes jau sunaikinome gyvą galą tų žvėrių lavonų. Šįryt radome trylika negyvų — tuos dar reikės sudeginti.

Šešėlis kulnais rausia įšalusią žemę.

— Radau žemėlapį, — vėl prabyla. — Puikus žemėlapis, nubraižytas kur kas geriau, nei tikėjausi. Pastabos irgi labai vertingos. Tik štai — šiek tiek susivėlinai.

— Aš sirgau, — sakau jam.

— Girdėjau. Ir vis vien žemėlapį gavau jau prasidėjus žiemai, vadinasi — per vėlai. Man jo reikėjo anksčiau. Būčiau galėjęs neskubėdamas regzti planą.

— Planą? Kokį planą?

— Pabėgimo planą, kokį daugiau! Nejaugi manai, kad žemėlapio man prisireikė vien tam, kad turėčiau ką tyrinėti savo malonumui?

Purtau galvą.

— Tikėjausi, kad man paaiškinsi, kas ir kaip yra šitame Mieste. Šiaip ar taip, juk tau liko beveik visi bendri mūsų prisiminimai.

— Tik pamanykit, — irzta šešėlis. — Na taip, man liko dauguma mūsų prisiminimų, bet ką turėčiau su jais veikti? Kad jie įgytų prasmę, mudviem reikėtų vėl susijungti, o kaip tik šito mes ir nesulauksime. Jei pamėginsime bent pirštą pakrutinti, mus iškart atskirs visiems laikams, nebeleis nė susitikti. Ne, šitaip neišdegs. Štai kodėl privalau viską sugalvoti pats. Turiu suprasti, kaip viskas sutvarkyta šitame Mieste.

— Na, ir kaip? Ką nors supratai?

— Šį tą supratau. Bet kol kas nieko negaliu tau atskleisti. Kol neturėsiu daugiau detalių, kol nesurinksiu pakankamai įrodymų, vargu bau man pavyks tave įtikinti. Duok man šiek tiek laiko — tikiuosi, tada jau galėsiu iškloti tau viską. Tik baiminuosi, kad nebūtų per vėlu. Kai užslinko žiema, aš sparčiai silpstu, jėgos mažėja sulig kiekviena diena. Gal man ir pavyks kaip reikiant apgalvoti pabėgimo planą, bet štai ar užteks jėgų jį įgyvendinti? Dėl to man ir reikėjo žemėlapio anksčiau.

Užverčiu galvą, žvelgiu į vinkšną. Pro šakas matau žiemos dangaus mozaiką.

— Bet iš čia juk neįmanoma pabėgti, — sakau. — Tu peržiūrėjai žemėlapį, tiesa? Turėjai įsitikinti: jokio išėjimo nėra. Čia — Pasaulio galas.

— Gal čia ir tikrai Pasaulio galas, bet išėjimas iš jo privalo būti. Dėl to nėmaž neabejoju. Tu tik pažvelk į dangų. Kaip manai, kur keliauja tie paukščiai, kurie nevaržomi perskrenda Sieną? Ogi į kitą pasaulį. Jei ten, už Sienos, nieko nebūtų, nereikėtų nė pačios Sienos — kuriems galams tuomet aptverti visą teritoriją? Kur nors toje Sienoje būtinai turi būti plyšys...

— O gal...

— Palik tai man, aš rasiu būdą iš čia išsikapstyti, — šešėlis neleidžia man nė prasižioti. — Mudu būtinai iš čia ištrūksime. Visai nenoriu mirti šitoje pašvinkusioje skylėje.

Jis vėl kulnu ima rausti žemę.

— Pakartosiu tą patį, ką sakiau iš pat pradžių: kažkas čia negerai. Pragaištingas šis Miestas, tokio neturėtų būti. Žinau tai, ir tiek. Esu tuo tikras labiau nei bet kada. Visa bėda, kad Miestas pergedęs tobulai. Išsigimusi kiekviena menkiausia dalelė, tad tame jo išsigimime neaptiksi jokios kliauties. Jis vientisas, be jokio plyšelio. Štai šitoks... — šešėlis brėžia kulnu apskritimą.

— Miestas — tai uždaras ratas, — tvirtina jis. — Štai toks. Dėl to, kuo ilgiau išbusi jame, tuo labiau tau ims atrodyti, kad viskas yra taip, kaip ir turėtų būti. Suabejosi visais ankstesniais savo vertinimais. Ar supranti, ką sakau?

— Taip, aš ir pats tai pajutau. Jaučiausi toks suglumęs. O kartais atrodo, kad pats ir esu visų rūpesčių priežastis.

— Nieko panašaus, — užginčija šešėlis, greta apskritimo kulnu braižydamas kažkokį raizginį. — Mudu su tavimi esame teisūs. O jie — jie klysta, neabejotinai. Privalai tuo tikėti, kol tikėti tau dar užtenka jėgų. Kitaip Miestas praris tave su visa savastimi ir visa kuo.

— Kaip gali tvirtinti, kad mudu — neabejotinai teisūs? Ką tai reiškia? O ką reiškia tai, kad jie taip pat neabejotinai klysta? Aš nebeturiu prisiminimų, nebeturiu su kuo viską lyginti, tad iš kur galiu žinoti, kas iš tikrųjų teisus, o kas klysta?

Mano šešėlis linguoja galvą.

— Pamėgink pažvelgti šitaip. Iš pažiūros nekyla abejonių: Mieste esama visko, ko reikia, kad jis per amžius išlaikytų saugumą, stabilumą ir ramybę. Kad ir kas atsitiktų, tvarka čia išlieka nuostabiai pastovi. Tačiau Miestas, prilygstantis amžinajam varikliui, — dalykas, neįmanomas net teoriškai. Vadinasi, kažkur esama kažkokios slaptos gudrybės. Sistema be energijos šaltinio negali egzistuoti.

— Na, ir kaip? Ar išsiaiškinai, iš kur tas variklis ima energiją ir kur ją išeikvoja?

— Kol kas ne. Kaip jau sakiau, dabar ir svarstau šį klausimą. Labai praverstų daugiau detalių.

— O gal atskleistum bent šį tą? Rasi galėčiau ir pagelbėti.

Šešėlis ištraukia rankas iš kišenių, pūsdamas bando jas sušildyti, paskui ima stipriai trinti delnus, pasidėjęs rankas ant kelių.

— Ne, tikėtis iš tavęs šito — būtų per daug. Tiesa, mano kūnas virsta visiška griuvena, tačiau tavo proto būklė irgi ne geresnė. Pirmiausia tau būtina atsigauti. Kitaip amžiams įklimpsime abu. Taigi tai, ką žadėjau, apsvarstysiu aš, o tu daryk viską, ką reikia, kad išsigelbėtum pats.

— Nesiginčysiu, mano pasitikėjimas savimi tikrai sparčiai tirpsta, — sakau nuleisdamas galvą ir įsistebeilydamas į ratą, nubrėžtą ant žemės. — Bet kaip aš galiu būti stiprus, jeigu nebejaučiu net savo savasties? Tikriausiai jau esu pražuvęs, nieko nebesuvokiu...

— Toli gražu, — nesutinka šešėlis. — Nei tu pražuvęs, nei taip jau smarkiai sutrikęs. Tiesiog kažkas neprileidžia tavęs prie tavo paties minčių — arba jas slepia. Tačiau savastis stipri, patikėk. Ji išgyvens netgi jei negalvosi apie ją. Net jeigu viskas bus atimta, ji vis vien išsaugos sėklą — pačios tavo esybės grūdą. Privalai pasikliauti savo paties galiomis.

— Pamėginsiu, — žadu jam.

Šešėlis užverčia galvą į dangų ir užmerkia akis.

— Tu tik pažvelk į paukščius, — taria. — Niekas negali jų sulaikyti. Nei Siena, nei Vartai, nei rago gaudesys. Kartais labai pravartu stebėti paukščius.

Girdžiu: mane jau šaukia Vartų Sargas. Metas eiti.

— Dabar kurį laiką manęs nelankyk, — kužda šešėlis man pavymui. — Kai ateis metas, aš pats sugalvosiu, kaip su tavimi susitikti. Jeigu susitikinėsime per dažnai, Vartų Sargas ims mus įtarinėti. O tada jau pasirūpins apsunkinti man darbą. Verčiau apsimesk, kad mudviem nelabai pavyko susišnekėti.

— Gerai, — pažadu.

* * *

— Na, ir kaip sekėsi? — klausia Vartų Sargas, kai sugrįžtu į Sarginę. — Smagu susitikti šitiek laiko nesimačius, ar ne?

— Tiesą sakant, nė pats nežinau... — numykiu linguodamas galvą.

— Šitaip paprastai ir būna, — patenkintas sako Vartų Sargas.

25 Maistas, dramblio kaulo apdorojimo įmonė, spąstai

Sliuogti virve buvo kur kas paprasčiau nei kopti laiptais. Kas trisdešimt centimetrų pūpsojo kietai surištas mazgas. Abiem rankomis įsitvėręs virvės, kojomis atsispirdavau į uolą ir protarpiais pakibdavau tuštumoje. Scenelė — tarytum iš seno vesterno Alamas. Vis dėlto filme, žinoma, virvė buvo be mazgų — šitokio palengvinimo publika nepakęstų.

Kartkartėmis vis žvilgčiojau į viršų. Mergina laikė nukreipusi žibintuvėlį į mane, bet suvokti atstumo taip ir nepajėgiau. Tad kopiau, ir tiek, o žaizdą pilve vis stipriau varstė skausmas. Guzas kaktoje irgi vis primindavo apie save.

Kai priartėjau prie viršūnės, žibintuvėlio šviesos jau pakako, kad įžiūrėčiau ir save, ir aplinką. Bet tuo metu buvau taip įsimiklinęs sliuogti virve visiškoje tamsoje, kad jau matydamas, ką darau, porą kartų vos nepaslydau, sulėtėjo ir greitis. Visiškai nesisekė įvertinti atstumo. Apšviesti paviršiai tarsi priartėdavo, o įdubos, likusios šešėliuose — dar labiau nutoldavo.

Įveikęs šešiasdešimt ar septyniasdešimt mazgų, pagaliau pasiekiau viršūnę. Įsitvėriau atsikišusios atbrailos abiem rankomis ir prisitraukęs užsiropščiau ant plokščio akmens kaip nuotolį įveikęs plaukikas — ant baseino krašto. Po begalinio sliuogimo maudė rankų raumenis, tad kol prisitraukiau, galutinai nusiplūkiau. Mergina pagelbėjo man iš visų spėkų tempdama aukštyn už diržo.

— Išsprūdome per plauką, — pranešė ji. — Dar kelios minutės — ir būtume sveiki pražuvę.

— Nuostabu, — sušnopavau išsitiesdamas lygioje vietoje ir kelis kartus giliai įkvėpdamas. — Tiesiog nuostabu. Ar aukštai pakilo vanduo?

Ji padėjo ant žemės žibintuvėlį ir abiem rankomis ėmė traukti virvę aukštyn. Ties trisdešimtuoju mazgu atkišo man. Virvė buvo permirkusi nors gręžk.

— Ar suradai senelį?

— O kaipgi. — Ji iškart nušvito. — Jis ten, prie pat altoriaus. Tik išsinarinęs koją. Skubėdamas čionai, pražiopsojo vieną duobę.

— Bet vis vien įveikė visą kelią iki čia išnarinta koja?

— Taip, žinoma. Senelis puikios formos.

— Tai jau taip, — numykiau.

— Eime. Senelis laukia viduje. Jis nori pasikalbėti su tavimi apie daugybę dalykų.

— Aš irgi apie daug ką norėčiau šnektelėti su juo.

Užsimečiau kuprinę ir paskui storuliukę patraukiau prie altoriaus. Paaiškėjo, kad ten nieko ypatinga — tiesiog apskrita anga, iškirsta uoloje. Patekome į erdvų, blausiai apšviestą urvą — prislopintą gintarinį švytėjimą skleidė nišoje įtaisyta propano lempa; sienas margino nuo daugybės uolos nelygumų krintančių šešėlių ornamentas. Profesorius, susisupęs į antklodę, sėdėjo po pat lempa. Jo veidą pusiau dengė šešėlis. Blausioje šviesoje akys atrodė įkritusios, bet iš tikrųjų seniokas buvo nusiteikęs kur kas smagiau, nei galėjai tikėtis.

— Atrodo, nedaug trūko, kad būtume tave praradę, — trykšte trykšdamas džiaugsmu pasveikino mane profesorius. — Žinojau, kad vanduo turi pakilti, bet vyliausi, jog pasirodysite kiek anksčiau.

— Aš pasiklydau mieste, seneli, — paaiškino jo putlioji dukraitė. — Sugaišau beveik ištisą dieną, kol galiausiai pavyko jį sugauti.

— Šūds! — drėbtelėjo profesorius. — Bet dabar mes visi čia, ir vis vien tas pats galas.

— Atsiprašau, bet gal paaiškinsite, ką tiksliai reiškia „tas pats galas“? — nesusilaikiau aš.

— Na jau, na jau, prilaikyk arklius. Tuojau viską paaiškinsiu. O kol kas prisėsk. Pirmiausia nurankiosime siurbėles tau nuo kaklo.

Atsisėdau greta profesoriaus. Jo dukraitė įsitaisė šalia. Ji uždegė degtuką ir prikišo liepsnelę prie tos bjaurybės, kuri puotavo prisisiurbusi man prie kaklo. Siurbėlė buvo jau sulig geru vyno butelio kamščiu. Liepsnelė sušnypštė, palietusi išpampusį parazitą. Siurbėlė šleptelėjo žemėn ir pašėlo raitytis iš skausmo, bet mergina, treptelėjusi koja, užbaigė jos kančias.

Kaklą pasiutusiai perštėjo lyg nuplikytą. Jei pernelyg staigiai pasukčiau galvą, dingtelėjo man, oda taip ir nusinertų tarsi supuvusio pomidoro žievelė. Jeigu dar kokią savaitę nekeisiu gyvenimo būdo, tapsiu vaikščiojančia įvairiausių žaizdų ir randų iliustracija, panašiai kaip ta sportininko koja, su visomis spalvomis ir smulkmenomis pavaizduota plakate, kabančiame vaistinės vitrinoje. Prakiurdintas pilvas, guzas kaktoj, siurbėlių paliktos mėlynės — kad būtų dar linksmiau, gal reikėtų pridėti ir deramu laiku nesuveikiantį pimpalą?

— Gal netyčia prigriebėte ko nors užkrimsti? — pasiteiravo profesorius. — Aš pats išlėkiau strimgalviais, nesuskubau įsimesti jokios užkandos.

Atsegiau kuprinę, iš jos ištraukiau keletą skardinių, gerokai aptrupėjusį duonos kriaukšlį ir gertuvę, ją pirmiausia ir ištiesiau profesoriui. Šis godžiai atsigėrė, o paskui ėmėsi apžiūrinėti skardines — panašiai patyręs vynininkas apžiūrinėtų statines su naujo derliaus vynu. Galiausiai išsirinko jautienos konservus ir indelį persikų.

— Gal prisidėsite? — pasiūlė.

Aš atsisakiau. Mudu su mergina stebėjome, kaip profesorius atsilaužia duonos, deda ant jos jautienos luistą ir su pavydėtinu apetitu ima viską kimšti. Paskui jis kibo į persikus, o kai šių neliko, užsivertė skardinę ir iki paskutinio lašo išgėrė sirupą. Aš pats tenkinausi viskiu — medicininiais tikslais. Gėrimas padėjo apmalšinti gausius mano kūno sopulius ir maudulius. Gal alkoholis iš tikrųjų ir neslopino skausmo, bet tarytum suteikė šiam atskirą gyvenimą, nesusijusį su manuoju.

— Tataigi, užkanda — pačiu laiku, tikras išsigelbėjimas, — padėkojo profesorius. — Paprastai čia visada laikau maisto atsargų dviem ar trims dienoms, bet šįkart atsitiko taip, kad nesuskubau jų papildyti. Nedovanotina. Kai tik gauni žmogus pagyventi be rūpesčių, žiūrėk, tuojau ir išglembi. Kaip ten būdavo sakoma kadaise? Ruošk roges vasarą, o ratus — žiemą? Cho cho cho.

— Jeigu jau numarinote kirminą, — prašnekau, — norėčiau pasikalbėti su jumis apie keletą dalykėlių. Pradėkime nuo pradžių. Pavyzdžiui: ką jūs mėginate padaryti? Ir ką padarėte? Koks rezultatas? Ir kuo čia dėtas aš?

— Na... bijau, kad jeigu imsiuos aiškinti, teks veltis į technines detales ir tu ne kažin ką suprasi, — lyg ir pabandė išsisukti profesorius.

— Tuomet pasakokite kiek įmanoma paprasčiau. Technines detales galite praleisti.

— Tai gali šiek tiek užtrukti.

— Tai kas? Kam, jei ne jums, žinoti, kiek aš turiu laiko?

— Na... eee... — galų gale pasidavė profesorius. — Gerai jau. Bet pirmiausia privalau atsiprašyti. Tyrinėjimai tyrinėjimais, bet iš tikrųjų aš tave apgavau, tavim pasinaudojau ir net užtraukiau pavojų gyvybei. Na, pats supranti: tik duok mokslininkui neatskleistą paslaptį — ir jis neišvengiamai prisikapstys prie jos. Tik šitoks susidomėjimas grynuoju pavidalu, nesusimąstant apie jokį pelną ar praradimus, ir lėmė neprilygstamus mokslo pasiekimus... Na, juk Aristotelį ir pats skaitei.

— Beveik neskaičiau, — atsakiau. — Jūsų grynai mokslinio susidomėjimo motyvą aš galiu pripažinti. Bet dabar norėčiau, kad eitume prie esmės.

— Atleisk. Aš tik norėjau pasakyti štai ką: neretai pasitaiko, kad nuo grynojo mokslo nukenčia daugybė žmonių. Panašiai kaip ir nuo stichinių nelaimių. Išsiveržę ugnikalniai lava užlieja ištisus miestus, potvyniai nušluoja tiltus, žemės drebėjimai griauna pastatus...

— Seneli! — pertraukė jį putlioji dukraitė. — Ar mes tikrai turime laiko šitokioms pasakaitėms? Gal šiek tiek pasiskubintum ir iš karto išklotum tai, ką turi pasakyti?

— Tavo tiesa, vaike, tavo tiesa, — nuolankiai sutiko profesorius, tapšnodamas dukraitei per ranką. — Na, tuomet... na, o ką norėtumėte sužinoti? Siaubas, kai reikia ką nors paaiškinti, tampu visai bejėgis... Nuo ko turėčiau pradėti?

— Davėte man perskirstyti skaičių sekas. Ką reiškė tie skaičiai?

— Norint tai paaiškinti, reikia papasakoti, kas įvyko prieš trejetą metų. Tuo metu dirbau Sistemos tyrimų centre. Ne etatiniu tyrinėtoju, o samdomu specialistu. Turėjau keturis ar penkis man pavaldžius darbuotojus, be to, galėjau neribotai naudotis visa tobuliausia įranga. Lėšų man taip pat buvo skirta į valias. Turiu iš karto pabrėžti: finansavimas man niekada nebuvo ypač svarbus, be to, nepakenčiu, kai ant sprando sėdi koks nors viršininkas. Vis dėlto galimybė naudotis visais Sistemos ištekliais, o dar ir perspektyva praktiškai įgyvendinti tyrinėjimų rezultatus — ką gi, visa tai išties viliojo.

Sistemos padėtis tuo metu buvo kritiška. Tiesą sakant, kad ir kokį metodą jie sukurdavo informacijai apsaugoti, kiekvieną jų semiotekai sugebėdavo išgliaudyti. Tada vadovauti tyrimų ir plėtros skyriui jie ir pasikvietė mane.

Tuo metu buvau — žinoma, tebesu ir dabar — pats talentingiausias, pats ambicingiausias mokslininkas neurofiziologijos srityje. Sistema tai žinojo, tad ir kreipėsi tiesiai į mane. Jie nepageidavo kurti dar sudėtingesnių, dar komplikuotesnių jau egzistuojančių metodų variantų, priešingai, jiems reikėjo tokios technologijos, kokios analogų dar niekada niekur nebūta. Jų netenkino sustabarėjęs mąstymas, būdingas universiteto laboratorijų mokslininkams triūsliams, kuriems terūpi skaičiuoti uždarbį, o išspausdinti straipsnį tampa gyvybės ar mirties klausimu. Tikru, nesuvaržytu nestandartinio mąstymo mokslininku gali būti tiktai nuo nieko nepriklausomas individas.

— Tačiau pradėjęs dirbti Sistemai jūs praradote tą nepriklausomybę, — paprieštaravau.

— Kaip pirštu į akį, — sutiko profesorius. — Nemanyk, kad to nesupratau: gana ilgai svarsčiau visus „už“ ir „prieš“. Neketinu dabar teisintis, bet turiu pripažinti, kad labiau už viską tuo metu troškau įsitikinti, kaip mano teorijos veikia praktikoje. Jau buvau kruopščiai išplėtojęs ir suformulavęs teoriją, tačiau neturėjau jokios galimybės ją patikrinti. Tai vienas didžiųjų neurofiziologijos trūkumų: negali atlikti eksperimentų su gyvūnais, o tai visiškai įmanoma kitose fiziologijos srityse. Nė vienos beždžionės smegenims nėra būdingos tokios sudėtingos funkcijos, kad atitiktų žmogiškąją pasąmoninę psichologiją ir atmintį.

— Vadinasi, vietoj tų netikusių beždžionių jūs pasinaudojote mumis.

— Na jau, na jau, nepulkime strimgalviais prie išvadų. Pirmiausia pamėginsiu keliais žodžiais atskleisti tau savo teorijos esmę. Remsimės viena prielaida, kurią laikysime aksioma: negali egzistuoti toks kodas, kurio kas nors kitas neįstengtų išgliaudyti. Priežastis ta, kad kodai visuomet sudarinėjami laikantis tam tikrų esminių principų. O tie principai, nesvarbu, kokie būtų sudėtingi, kaip kruopščiai sudaryti, vis vien galų gale remiasi tam tikromis bendrybėmis, kurias perprasti gali daugiau nei vienas žmogus. Jei perprasi principą, nesunkiai pralauši ir kodą. Nėra visiškai patikimas netgi sakytum pats patikimiausias kodas — kai du žmonės perduoda žinias vienas kitam, žodžius užšifruodami skaičių nuorodomis, reiškiančiomis kokios nors knygos puslapio ir eilutės numerį. Šitaip, pasitelkę dvi vienodas knygas, žmonės gali saugiai bendrauti, bet jeigu kas nors suuos, kokia knyga buvo naudojama, — žaidimas baigtas.

Štai aš ir susimąsčiau. Esama vieno vienintelio visiškai saugaus, iššifruotojams neįveikiamo metodo: reikėtų perleisti informaciją per juodąją dėžę ir šitaip užšifruoti, sukeičiant kodo signalus, o paskui, perleidus per tą pačią dėžę, apdorotą informaciją būtų galima sėkmingai iššifruoti. Tarpininkas, kuriam ir priklausytų juodoji dėžė, ničnieko nenutuoktų apie jos turinį ar veikimo principus. Tai yra galėtų ja naudotis, bet kaip ji veikia, visiškai nesuvoktų. O jeigu tarpininkas nežino, kaip veikia jo juodoji dėžė, tuomet niekas negali ir pagrobti iš jo informacijos. Tobula.

— Vadinasi, ta juodoji dėžė yra pasąmonė?

— Taip, visiškai teisingai. Kiekvieno individo elgesį lemia tam tikras individualiai susiformavęs mnemoninis pagrindas. Nėra dviejų visiškai vienodų žmonių; tai tapatybės klausimas. O kas yra tapatybė? Tai pažintinė sistema, kurią lemia individo sukauptos asmeninės patirties prisiminimai. Neprofesionalas pavadintų tai esybe ar savastimi. Nėra dviejų žmonių, kurių esybės būtų tapačios. Bet tuo pat metu derėtų pabrėžti, kad žmonės beveik visiškai nieko nežino apie savąsias pažintines sistemas. Nežinome nei tu, nei aš, nei bet kas kitas — niekas. Visa, ką pažįstame — ar bent tariamės pažįstą — tai tik pyrago plutelė. Virš vandens kyšanti ledkalnio viršūnė.

Norėčiau užduoti tau visai paprastą klausimą: tu drąsus ar drovus?

— Ką? — Teko susimąstyti. — Kartais būnu dar ir koks drąsus. O kartais — drovus. Negaliu tiksliai atsakyti.

— Štai tau ir tavosios pažintinės sistemos pavyzdėlis. Į šį klausimą iš karto negali atsakyti. Priklausomai nuo to, su kuo tenka susidurti, tu nesąmoningai ir beveik iš karto pasirenki kažkurį tašką, esantį tarp dviejų kraštutinumų. Už tai atsakinga tavyje įdiegta tikslumo programa. Tu pats apie vidines tos programos gudrybes ničnieko nenutuoki. Tau ir nereikia to žinoti. Juk ir nežinodamas tu kuo puikiausiai funkcionuoji kaip unikali asmenybė — tu. Štai tau ir tavo juodoji dėžė. Kitais žodžiais tariant, visi mes nešiojamės tas milžiniškas neištyrinėtas „dramblių kapines“11. Jei nekalbėsime apie paslaptingas kosmoso platybes, kaip tik tai ir liks paskutinė žmonijos neištyrinėta terra incognita.

Nors ne, vadinti tai „dramblių kapinėmis“ būtų netikslu. Tai anaiptol ne laidojimo teritorija, kurioje būtų įkurdinami negyvi prisiminimai. Veikiau reikėtų vadinti tai „dramblio kaulo apdorojimo įmone“. Kaip tik ten žmogus išrūšiuoja nesuskaičiuojamus prisiminimus ir žinių trupinėlius, atrinktas detales jungia į sudėtingas grandines, šias grandines sunarsto į dar sudėtingesnius mazgus — ir galiausiai iš viso to išeina pažintinė sistema. Juk tai pati tikriausia gamykla, o tu — jos direktorius. Deja, į pačią įmonės teritoriją tau užginta įžengti. Kad ten patektum, reikalingas tam tikras preparatas — panašiai kaip knygoje Alisa Stebuklų šalyje.

— Vadinasi, mūsų elgesio modelius lemia nuorodos, siunčiamos iš tos dramblio kaulo apdorojimo įmonės?

— Tiesiai į dešimtuką, — pareiškė seniokas. — Kitais žodžiais tariant...

— Minutėlę! Noriu kai ko paklausti.

— Žinoma, žinoma, klausk.

— Esmę aš, regis, apčiuopiau. Bet štai kur bėda: juk tie elgesio modeliai toli gražu nelemia visų mūsų veiksmų kasdieniu, paviršiniu lygiu. Sakykime, atsikeliu rytą ir renkuosi, ką pusryčiams gersiu su skrudinta duona: pieną, kavą ar arbatą. Tiktai nuo mano nuotaikos priklausys, ką pasirinksiu, argi ne taip?

— Visiškai teisingai, — linktelėjo profesorius. — O dar labiau viską komplikuoja tai, kad pasąmoninis žmogaus mąstymas be paliovos keičiasi. Tarsi tai būtų kokia enciklopedija, kurios naujas, pataisytas, leidimas pasirodo kasdien. Norint stabilizuoti žmogaus sąmonę, būtina susidoroti su dviem probleminiais mazgais.

— Probleminiais mazgais? — negalėjau patikėti. — Iš kur atsiranda kažkokie probleminiai mazgai? Juk kalbame apie idealiai normalius žmogaus veiksmus.

— Na jau, na jau, — susiraukė profesorius. — Jei gilinsimės, baigsis tuo, kad teks remtis teologinėmis sampratomis. Jeigu jau taip nori, sakykime šitaip: esminis klausimas toks — ar visi žmogaus veiksmai iš anksto nulemti dieviškųjų galių, ar nuo pradžios iki pat galo esame už juos atsakingi patys? Savaime suprantama, naujųjų amžių mokslas nuolat pabrėžia žmogaus organizmo fiziologinį spontaniškumą. Tačiau tik pamėgink paklausti, kas iš tikrųjų tas spontaniškumas yra, ir čia pat įsitikinsi, kad niekas negali pasiūlyti padoresnio atsakymo. Niekas neturi rakto, kuriuo galėtų atrakinti mumyse glūdinčią dramblio kaulo apdorojimo įmonę. Froidas, Jungas ir visa ta jų šutvė prirašė ištisas paklodes, kurdami teorijas, bet iš tiesų nuveikė tik tiek, kad sukūrė žargoną — kad žmonės turėtų apie ką šnekėti. Kitaip sakant, psichikos reiškiniams suteikė šiokį tokį mokslinį atspalvį.

Čia profesorių vėl ištiko nevaldomo juoko protrūkis. Ocho cho cho. Mudviem su storuliuke neliko nieko kita, tik laukti, kol jis išsijuoks.

— Na, o aš pats krėstas iš kiek kitokio molio — esu labiau linkęs į praktinius dalykus, — pagaliau vėl prašneko profesorius. — Kas ciesoriaus, atiduokite ciesoriui, o prie viso kito nekiškite nagų. Šiaip ar taip, metafizika — nebent tik semantinės vingrybės pokalbiui palaikyti. Pirmiausia reikėtų dar daug ką nuveikti čia ir dabar, o tik paskui mėginti išvelėti realybę iš visko, kas pakliuvo po ranka. Na, kad ir mūsų minėta juodoji dėžė. Gali tiesiog nustumti ją į šalį nė nepalietęs, bet gali ja ir pasinaudoti. Tik štai... — profesorius teatrališkai iškėlė pirštą, — tik štai — reikia išspręsti dvi minėtąsias problemas. Pirma — spontaniškas žmogaus elgesys kasdieniu, paviršiniu lygiu. O antra — pokyčiai pačioje juodojoje dėžėje: jie neišvengiami, nes gyvendamas žmogus nepaliaudamas kaupia patirtį. Taigi šių problemų taip lengvai neišspręsi — nei vienos, nei kitos. Taip yra todėl, kad, kaip pats sakei, ir viena, ir kita žmogui visiškai normalu. Kol gyvas, žmogus nuolat išgyvena naujus potyrius, ir tie potyriai kaupiasi sulig kiekviena akimirka. Liautis kaupus patirtį reiškia mirti.

Tai ir pakišo man hipotezės idėją. O kas nutiktų, jeigu žmogaus juodąją dėžę įšaldytum viename laiko taške? Jeigu vėliau ji vėl keistųsi — nesvarbu, tegul sau keičiasi. Tačiau išliktų ir ta, vienoje akimirkoje sustingusi juodoji dėžė, ir prireikus galėtum pasinaudoti ja tokia, kokia ji buvo fiksuotame laiko taške. Procesą galima palyginti su žaibišku produktų užšaldymu.

— Minutėlę! Bet juk tai reiškia, kad vieno žmogaus pasąmonėje turėtų tilpti dvi skirtingos pažintinės sistemos?

— O tu tikrai greitas viską perprasti, — pareiškė seniokas. — Malonu įsitikinti, kad nesuklydau, kai ką tavyje įžvelgęs... Taip, pažintinė sistema A liktų tokia, kokia yra, tuo tarpu antroji ir toliau keistųsi — A’, A’’, A’’’... nesustodama nė akimirkos. Galime palyginti su laikrodžiu: tarkime, turi juos du, dešinėje kišenėje — sustojęs, o kairėje — einantis. Gali išsitraukti, kurį nori ir kada tik nori.

Antrąją problemą mėginame spręsti tuo pačiu principu: atkirsdami visas įmanomas pažintinės sistemos A sąsajas su paviršiniu lygiu. Supranti?

Aš nesupratau.

— Kitais žodžiais tariant, nugrandome paviršių, panašiai kaip dantų gydytojas nugrando akmenis nuo dantų, ir paliekame tik sąmonės šerdį. Nepaliekame jokios erdvės paklaidai. Nulaupome nuo pažintinės sistemos išorinius sluoksnius, užšaldome ją ir laikome slaptoje ertmėje. Štai tokia ir yra pirminė perskirstymo proceso schema. Prieš prisijungdamas prie Sistemos, buvau sukūręs maždaug tokį teorinį pagrindą.

— Kad vėliau galėtumėte imtis operuoti smegenis?

— Taip, bet operuoti ketinau tik būtinybės spiriamas, — pripažino profesorius. — Nėmaž neabejoju: jeigu būčiau galėjęs tęsti tyrinėjimus, ilgainiui operuoti jau nebūtų būtina. Panašių rezultatų būtų įmanoma pasiekti jutimų blokavimo parahipnoze ar kitomis išorinėmis procedūromis. Bet kol kas vienintelis būdas pasiekti tikslą yra elektrostimuliacija. Tai yra dirbtinai pakeičiami nerviniai impulsų srautai, sklindantys neuroninėmis smegenų grandinėmis. Nieko ypatingo. Tik nežymiai modifikuota procedūra, kokias paprastai atliekame gydydami psichozę ar epilepsiją. Blokuojame elektrinius impulsus, kuriuos perduoda... O gal galėtume išsiversti be techninių detalių?

— Jei tik galite jūs — tikrai neprieštarausiu.

— Taigi esmė tokia: įdiegiame skirstymo dėžę, kuri atitinkamai nukreipia smegenų bangas. Kažkas panašaus į geležinkelio iešmą. Tada implantuojame elektrodus drauge su mažyte baterija — kad, sulaukusi iš anksto nustatyto signalo, paskirstymo dėžė persijungtų iš vienos pozicijos į kitą: spragt — spragt.

— Ar norite pasakyti, kad man į galvą prigrūdote elektrodų ir dar bateriją?

— Žinoma.

— Tiesiog nuostabu, — pareiškiau. — Trūksta žodžių.

— Tiktai nereikia panikos! Ne taip jau baisu, kaip galbūt atrodo. Juk tas implantas — tik pupelės dydžio, be to, tarp mūsų esama daugybės žmonių, kurie vaikšto su širdies stimuliatoriais ir panašiais įtaisais kitose kūno dalyse.

Tai štai. Pirminė pažintinė sistema — toji grandinė, kurią prilyginome sustojusiam laikrodžiui — yra uždara. Kartą patekęs į šią grandinę, ničnieko nebeįstengsi suvokti savo paties minčių tėkmėje; kitaip sakant, sąmoningai nebesuprasi nei ką mąstai, nei ką darai. Jeigu nebūtume šitaip jos sutvarkę, juk neatsispirtum pagundai savo nuožiūra pertvarkyti šią pažintinę sistemą.

— Tačiau apnuoginus sąmonės šerdį kyla pavojus ją apšvitinti. Taip po operacijos man sakė vienas jūsų darbuotojų.

— Visiškai teisingai. Bet tuo metu šito dar tvirtai nežinojome. Dirbome, remdamiesi prielaidomis. Na taip, atlikome keletą eksperimentų su žmonėmis. Nenorėjome iš karto rizikuoti su tokia vertinga medžiaga kaip jūs, kalkutekai. Sistema parinko mums dešimt žmonių bandymams. Juos mes ir operavome pirmiausia, o paskui stebėjome rezultatus.

— O kas tie žmonės?

— Šito Sistema mums neatskleidė. Tiesiog dešimt sveikų jaunų vyrų, neturinčių jokių užregistruotų psichikos nukrypimų. Visų intelekto koeficientas — ne mažiau kaip 120. Tokias sąlygas mes ir tekėlėme. Bandymo rezultatai pernelyg nenudžiugino, bet vis dėlto buvo patenkinami. Septyniems iš dešimties bandomųjų skirstymo dėžė veikė be jokių sutrikimų. Kitiems trims — ne; jie negalėjo persijunginėti iš vienos pažintinės sistemos į kitą: arba jos susimaišydavo, arba įsijungdavo abi iš karto.

— Kas atsitiko tiems trims, kurių pažintinės sistemos susimaišė?

— Atkūrėme tokią jų smegenų struktūrą, kokia buvo iki operacijos, atjungėme skirstymo dėžę. Tai jiems visiškai nepakenkė. Tuo pat metu tęsėme septynių sėkmingai operuotųjų mokymus, ir netrukus išryškėjo keletas problemų. Viena jų — techninio pobūdžio, kitos — susijusios su pačiais subjektais. Visų pirma skirstymo dėžė suklysdavo atpažindama signalą, į kurį turėjo reaguoti ir persijungti. Tam iš pat pradžių naudojome penkiaženklį skaičių, bet dėl balažin kokios priežasties kai kurių bandomųjų dėžė sureagavo į vynuogių sulčių kvapą. Tai paaiškėjo kartą pietaujant...

Storuliuke greta manęs prunkštelėjo, bet man anaiptol ne juokai buvo galvoj. Netrukus po to, kai man įdiegė gebėjimą atlikti perskirstymą, pajutau, kad smarkiai padidėjo jautrumas įvairiausiems kvapams. Pavyzdžiui, galėčiau prisiekti: vos užuodęs rubuilės merginos arbūzų aromato tualetinį vandenį, pradėdavau girdėti balažin kokius garsus. Jei pažintinė sistema persijungia kaskart, kai užuodi kokį nors kvapą, viskas gali baigtis netgi labai liūdnai.

— Šią problemą išsprendėme, tarp skaičių įterpdami dar ir tam tikras išsklaidytas garso bangas. Kitaip sakant, savotiškus iškvietimo ženklus, sukeliančius reakcijas, beveik nesiskiriančias nuo reakcijų į tam tikrus kvapus. Antroji su pačiu individu susijusi problema pasireikšdavo tuo, kad skirstymo dėžė sėkmingai persijungdavo, bet išsaugota pažintinė sistema taip ir nepradėdavo veikti. Kruopščiai ištyrinėję visas įmanomas tikimybes, galiausiai įsitikinome, kad problemos užuomazgos slypėjo pačioje pradinėje subjekto pažintinėje sistemoje. Tiesiog subjekto sąmonės šerdis buvo dar nestabili arba labai išretinta. Na taip, tie vyrai visi buvo sveiki ir pakankamai protingi, tačiau psichologiškai jų tapatybės suvokimas nebuvo galutinai susiformavęs. Arba priešingai: tapatybė susiformavusi, bet ir visą pasaulį suvokia griežtai pagal tą tapatybę, tad su tais žmonėmis ničnieko negalėjome nuveikti. Išvada aiški: netgi operacija toli gražu nelaiduoja, kad operuotasis kada nors sugebės atlikti perskirstymą. Buvo visiškai aišku, kad čia pasireiškia ekranavimo veiksnys.

Taigi galų gale bandomųjų liko trys. Ir visais trimis atvejais skirstymo dėžė be sutrikimų reaguodavo į numatytą iš anksto iškvietimo ženklą ir persijungdavo, užšaldyta pažintinė sistema pradėdavo veikti ir funkcionuodavo stabiliai bei efektyviai. Taigi dar mėnesį triūsėme, papildomai eksperimentuodami su tais trimis subjektais, ir tada mums buvo atvertas kelias tolesnei veiklai...

— Ir tada, kaip suprantu, jūs jau iš peties ėmėtės diegti gebėjimą perskirstyti?

— Būtent. Kitas darbų etapas buvo toks: įvairiausiais testais ir apklausomis reikėjo įvertinti beveik penkis šimtus kalkutekų. Iš jų atrinkome dvidešimt šešis — sveikus, vyriškos lyties, be jokių užregistruotų psichikos sutrikimų; tokius, kuriuos labai sunku suvaržyti bet kokia psichologine priklausomybe ir kurie pajėgia patys kontroliuoti savo veiksmus bei emocijas. Darbelio buvo iki kaklo. Mat testais ir apklausomis toli gražu neįmanoma išsiaiškinti visko, lieka pernelyg daug baltų dėmių, tad paprašiau Sistemos užvesti kiekvienam iš jūsų bylą ir surinkti visą įmanomą informaciją. Sukaupėme žinias apie jūsų tėvus, vaikystės aplinką, auklėjimo ypatumus, pasiekimus mokykloje, seksualinį gyvenimą, polinkį į alkoholį... vienu žodžiu, apie viską, kas tik įmanoma.

— Vieno dalyko vis dar nesuprantu, — įsiterpiau. — Iš viso to, ką girdėjau, galima spręsti, kad mūsų sąmonės šerdis, mūsų juodosios dėžės laikomos Sistemos saugykloje. Kaip šitai įmanoma?

— Mes labai kruopščiai išstudijavome jūsų pažintines sistemas. O tada sukūrėme kopijas, kurios ir buvo išsaugotos pagrindinio kompiuterio duomenų banke. Padarėme tai lyg ir apsidrausdami — tam atvejui, jeigu jums kas atsitiktų ir pakliūtumėte į bėdą.

— Visiškai tikslias kopijas?

— Ne, žinoma, nevisiškai. Tačiau funkcionaliai jos iš tikrųjų labai artimos originalui, kadangi, efektyviai nugrandžius išorinius sluoksnius, kopijuoti pasidarė daug paprasčiau. Galiu detalizuoti: kiekvieną kopiją įdėjome į tris plokštumines koordinačių sistemas, drauge pridėdami ir hologramą. Senesniems kompiuteriams tokia užduotis būtų neįkandama, tačiau naujosios kartos kompiuteriuose įdiegta nemaža funkcijų, analogiškų dramblio kaulo apdorojimo įmonei, tad jie sugeba susidoroti su tokiomis sudėtingomis psichinėmis konstrukcijomis. Supranti, tai fiksuotos struktūrinės kartografijos problema. Gana painus dalykas, bet tau, kaip neprofesionalui, pasistengsiu išdėstyti kuo paprasčiau. Kontūrų braižymo schema veikia maždaug šitaip: pirmiausia į kompiuterį įvedame elektrinių tavo sąmoningo mąstymo impulsų modelį. Sulig kiekvienu įrašu jo struktūra šiek tiek keičiasi. Taip atsitinka dėl to, kad tavo sąmonės dalelės nuolat persigrupuoja: į kiek kitokias grandines, o šios savo ruožtu susipina į skirtingus mazgus. Kai kurie šių pokyčių, vertinant kiekybiškai, būna reikšmingi, kiti — ne tokie reikšmingi. Kompiuteris juos išrūšiuoja: nereikšminguosius atmeta, o likusius sudėsto į pagrindinį brėžinį. Ši procedūra kartojama, kartojama ir kartojama — šimtus tūkstančių kartų. Tarsi be galo be krašto dėtume vieną ant kito kino juostos kadrus. O paskui, kai jau įsitikiname, kad kompozicijos reljefiškumas nebedidės, gautąjį modelį išsaugome kaip tavo juodąją dėžę.

— Ar norite pasakyti, kad padauginote pačias mūsų esybes?

— Ne, nieko panašaus. Žmogaus savasties nukopijuoti neįmanoma. Aš padariau tik tiek: užfiksavau tavąją pažintinę sistemą fenomenologiniu lygmeniu. Ir tasai sukurtas modelis yra apribotas laike — tai yra egzistuoja tam tikruose laiko rėmuose. Susidūrus su smegenų lankstumu, mums nelieka nieko kita, kaip iškelti rankas ir prisipažinti pralaimėjus. Bet tai, ką minėjau, — dar ne viskas, ką mums pavyko nuveikti. Mes sėkmingai sukūrėme informacijos, gautos iš tavo juodosios dėžės, kompiuterinę vaizdinę išraišką.

Tai sakydamas profesorius pirmiausia nužvelgė mane, o paskui — ir savo putliąją dukraitę.

— Tavo sąmonės šerdyje vykstančius procesus mums pavyko užfiksuoti vaizdais tarsi vaizdajuostėje. Anksčiau dar niekas šito nedarė. Nes nebuvo įmanoma. O aš pasistengiau, kad taptų įmanoma. Atspėk, kaip man tai pavyko.

— Net nenutuokiu.

— Rodžiau tiriamiesiems įvairius daiktus, paskui išanalizuodavau jų smegenyse vykstančias elektromagnetines reakcijas į kiekvieną daiktą. Tada konvertuodavau jas į skaitmeninę išraišką, o pagal šią savo ruožtu išdėstydavau taškus. Ankstyvuosiuose etapuose gaudavau tik labai primityvius vaizdinius. Tačiau daugybę sykių kartojant bandymus, įvedant pataisas, pridedant trūkstamas detales galų gale man pavyko kompiuterio ekrane atkurti tai, ką matė subjektas. Tiesa, viskas toli gražu nebuvo taip lengva, kaip gali pasirodyti iš mano pasakojimo, bet iš esmės padariau kaip tik tai. Taigi, atlikus tuos pačius veiksmus balažin kiek kartų, pagaliau pavyko suvesti į kompiuterį tokius tikslius vaizdinius, kad jis jau galėjo automatiškai atkurti juos iš pačių smegenų elektromagnetinės veiklos. Su tokiomis užduotimis kompiuteris susidoroja išties neprilygstamai.

Kitas žingsnis toks. Į tais vaizdiniais iš anksto užprogramuotą kompiuterį suvedžiau tavo juodosios dėžės turinį — ir gavau stulbinantį grafinį atvaizdą viso to, kas vyksta tavo sąmonės šerdyje. Be abejo, vaizdai buvo susipynę, fragmentiški ir patys savaime ne kažin ką tereiškė. Reikėjo visą tą medžiagą deramai sumontuoti. Kai ką perkelti iš vienos vietos į kitą, kai ką atskirti, kai ką sujungti, vieną kitą epizodą visai išmesti — kitaip sakant, reikėjo medžiagą išdėlioti į seką. Procesas, niekuo nesiskiriantis nuo filmo montavimo. Paimi padriką nufilmuotą medžiagą — ir išdėlioji taip, kad susiklostytų siužetas.

— Siužetas?

— Neverta pernelyg stebėtis, — pareiškė profesorius. — Juk geriausi muzikantai savo sąmonę paverčia garsais; dailininkai taip pat išgauna spalvas ir formas. Sąmonės reiškiniai ir yra ta medžiaga, iš kurios rašytojai kuria romanus. Iš esmės ir čia proceso loginis pagrindas tas pats. Žinoma, encefaloskaitmeninė konversija negali perteikti visiškai tikslaus kartografinio vaizdo, tačiau ne kažin ką gali pešti ir peržiūrinėdamas tiksliai užfiksuotą atsitiktinai išsidėsčiusių vaizdinių seką. Šiaip ar taip, toks „vaizdinis redagavimas“ pasirodė esąs gana patogus metodas norint aprėpti ir suvokti bendrą paveikslą. Tiesą sakant, šitos rūšies tyrinėjimai net nebuvo įtraukti į Sistemos darbotvarkę. Perteikti sąmonės procesus vaizdais bandžiau laisvalaikiu, savo malonumui.

— Savo malonumui?

— Kadaise, dar prieš karą, man teko nemažai padirbėti kino montažinėje — redaktoriaus asistentu. Ten ir įgijau pakankamai šitokio darbo įgūdžių. Iš chaoso kurti tvarką. Montuodavau medžiagą vienas pats, užsidaręs laboratorijoje; niekas iš kitų darbuotojų man nepadėdavo. Niekas net nenutuokė, kuo užsiimu prasmegęs savo irštvoje. Štai kodėl galėjau ramiausiai išsinešti visus tuos filmukus taip, kad nė lapė nesulotų. Tai buvo mano lobis.

— Ir šitaip sukūrėte visas dvidešimt šešias dramas?

— Taip, žinoma. Iš kiekvienos pasistengiau išpešti viską, kas tik įmanoma. Kiekvienai jų parinkau pavadinimą, kuris ir tapo slaptažodžiu, atveriančiu juodąją dėžę. Tavasis — „Pasaulio galas“, tiesa?

— Pats puikiausiai žinote, kad taip ir yra. „Pasaulio galas“. Keistokas pavadinimas, ar jums taip neatrodo?

— Apie tai pasišnekėsime vėliau, — atsakė profesorius. — O dabar štai kas. Niekas net nenutuokė, kad man pavyko sukurti vaizdines dvidešimt šešių sąmonių išraiškas. Niekada niekam nė žodeliu apie tai neprasitariau. Troškau pasipustyti padus ir tęsti tyrinėjimus, jokiais ryšiais nebesusisaistęs su Sistema. Juk projektą, kurį įgyvendinti buvau pasamdytas, sėkmingai užbaigiau, pasirūpinau ir tais eksperimentais su žmonėmis, kurie buvo reikalingi tolesniems mano tyrinėjimams. Tad ilgiau trintis ten nebenorėjau. Pranešiau Sistemai, kad noriu išeiti. Tačiau jie nė už ką nenorėjo manęs paleisti: aš per daug žinojau. Jei tuo metu būčiau perbėgęs pas semiotekus, visas perskirstymo projektas būtų nuėjęs šuniui ant uodegos — bent jau jie taip manė. Palauk dar tris mėnesius, įkalbinėjo jie mane. Man suteikė galimybę jų laboratorijoje tęsti tokius tyrinėjimus, kokius tik norėjau. Ir net žadėjo mokėti premijas. Per tris mėnesius jie planavo užbaigti kurti ypač slaptą ir patikimą apsaugos programą — o jau tada, jei aš vis dar norėsiąs, galėsiąs išeiti.

Tiesą sakant, aš — laisva siela, ir šitokie apribojimai ne itin mane žavi, bet, kita vertus, sąlygos atrodė visai neblogos. Tad nusprendžiau tuos tris mėnesius dar prasitrinti Sistemoje. Vis dėlto, pasirodo, iš dyko buvimo nieko gero, tada tik ir lauk bėdos. Mat, turėdamas šitiek laiko ir visus tiriamuosius po ranka, neįstengiau atsispirti pagundai, kai į galvą šovė dar vienas sumanymas. Sugalvojau į skirstymo dėžes jūsų smegenyse įdiegti dar vieną atskirą grandinę. Sukurti trišakę pažintinę sistemą. Į šią trečiąją grandinę perrašiau savąją, suredaguotą, jūsų sąmonės šerdies versiją.

— Kuriems galams jums šito prireikė?

— Visų pirma tiesiog norėjau pažiūrėti, koks bus poveikis jums. Labai rūpėjo išsiaiškinti, kaip pačiuose pirminiuose subjektuose funkcionuos kažkieno kito suredaguota sąmonė. Tai beprecedentis bandymas per visą žmonijos istoriją. O kita priežastis — net jei laikysime tai šalutiniu motyvu — buvo ta, kad jei jau Sistema leido man užsiimti kuo tiktai noriu, tai, po šimts velnių, kodėl man taip ir nepadarius? Štai aš ir pamaniau: tyliai ramiai sau tęsiu tyrinėjimus ir įdiegsiu dar vieną funkciją — tokią, kokia jiems nė nesisapnavo.

— Ir vien dėl to jūs knaisiojotės mūsų galvose, tiesdamas bėgius tiems savo elektriniams traukiniams?

— Na, suprask, kai reikia sutramdyti smalsumą, mokslininkas pasijunta visiškai bejėgis. Žinoma, smerkiu tuos mokslininkus, kurie, bendradarbiaudami su naciais, tyrimams pjaustydavo gyvus žmones koncentracijos stovyklose. Tai iš tiesų nedovanotina. Bet tuo pat metu nevaliojau atsikratyti minties: jeigu jau lemta eksperimentuoti su gyvais žmonėmis, kodėl nenuveikus ir šio to daugiau, kad rezultatas būtų dar įspūdingesnis ir patikimesnis? Jei tik pasitaikytų šitokia proga, širdies gilumoje kiekvienas mokslininkas pasijustų taip pat. Juk aš tik pridėjau vieną grandinėlę ten, kur ir šiaip jau buvo dvi, tik šiek tiek pakeičiau srovę grandinėse, ir šiaip jau esančiose smegenyse. Argi kam nors pakenksi, jei iš tų pačių kortelių su raidėmis sudėliosi dar vieną žodį?

— Tačiau galų gale atsitiko taip, kad, išskyrus mane, visi kiti, kuriems buvo įdiegta perskirstymo funkcija, netrukus mirė. Kodėl?

— Na, priežastis... aš ir pats jos nežinau, — prisipažino profesorius. — Atsitiko kaip tik taip, kaip tu ir sakai: dvidešimt penki iš dvidešimt šešių kalkutekų, kuriems chirurginiu būdu buvo įdiegtas gebėjimas atlikti perskirstymą, netrukus mirė. Ir visi vienodai, tarsi jų likimas kažkieno būtų nulemtas iš anksto. Visiems atsitiko tas pats: vakare jie ramiausiai guldavo miegoti, o rytą nebepabusdavo.

— O kaip tuomet aš? — paklausiau. — Galbūt rytoj rytą irgi jau būsiu negyvas?

— Palauk, nesiskubink, — sujudo profesorius po savo antklode. — Anie dvidešimt penki išmirė per pusmetį. Po operacijos praėjus nuo metų dviejų mėnesių iki metų aštuonių mėnesių. O tu, net praėjus trejiems metams ir trims mėnesiams, vis dar esi sveikas ir gyvas, ir vis dar gali atlikti perskirstymą be jokių keblumų. Nelieka nieko kita, tik susitaikyti su mintimi, kad tavyje slypi kažkoks ypatingas energijos užtaisas, kurio neturėjo kiti.

— Ypatingas? Ką reiškia — ypatingas?

— Ramiau, ramiau! Prašom nesikarščiuoti! Pirmiausia atsakyk man į vieną klausimą: juk tada, kai įgijai gebėjimą perskirstyti duomenis, tau nepasireiškė jokie neįprasti simptomai, tiesa? Nematei haliucinacijų, nepradėjai girdėti keistų garsų ar netikėtai alpti? Ar panašiai?

— Ne, — atsakiau. — Vaidentis man nepradėjo: nei garsai, nei regėjimai. Vis dėlto, kaip jau sakiau, gerokai padidėjo jautrumas vaisių kvapams.

— Šitai pasireiškė visiems. Bet, nepaisant to, tavęs juk neėmė persekioti haliucinacijos: nei vaizdinės, nei garsinės? Nebuvo taip, kad nei iš šio, nei iš to prarastum sąmonę?

— Ne.

— Hmmm... — numykė profesorius. — Nejaugi nepasitaikė visiškai jokių neįprastų reiškinių?

— Na... taip, ko gero, taip. Vienas toks įvykis — jį buvau visiškai užmiršęs, net neprisiminiau, kad man išvis taip atsitiko — o staiga ėmė ir tvykstelėjo atmintyje su visomis detalėmis. Iki šiol praeities įvykius prisimindavau fragmentiškai, vieną kitą smulkmeną — ir niekad neatrodydavo, jog prisiminimai verti tiek dėmesio, kad į juos gilintumeis. Tačiau kol kapstėmės čionai, dar kartą nepaprastai gyvai, ryškiai ir nuosekliai išgyvenau vieną atsitikimą, jį iš sąmonės gelmių prikėlė vandens šniokštimas. Bet tai nebuvo haliucinacija. Tai tikras prisiminimas įvykio, nutikusio man kadaise. Dėl to negali būti nė menkiausių abejonių.

— Štai ir klysti, — lyg niekur nieko paprieštaravo profesorius. — Gal dabar tu ir išgyvenai tai kaip tikrą prisiminimą, bet iš tikrųjų tai buvo dirbtinis tiltas, kurį susirentei tu pats. Suprask, tarp tavo paties tapatybės ir mano suredaguotos bei įdiegtos sąmonės esama plyšių — tai visiškai natūralu. Taigi kad patvirtintum savo paties egzistenciją, tu per tuos plyšius nutiesei tiltus.

— Nesuprantu. Anksčiau man nė karto nėra nutikę ničnieko panašaus. Kodėl dabar lyg perkūnas iš giedro dangaus mane turėjo užgriūti kažkokie tiltai?

— Ogi todėl, kad perjungiau skirstymo dėžę į trečiąją grandinę, — paaiškino profesorius. — Bet verčiau papasakosiu viską iš eilės. Aiškinti be tvarkos bus sunku ir man pačiam, ir tu nieko nesuprasi.

Nugurkiau gerą gurkšnį viskio. Visa šita šūdliava jau virto tikru košmaru.

— Kai vienas po kito išmirė pirmi aštuoni operuotieji, mane išsikvietė Sistemos centras. Paprašė nustatyti mirties priežastį. Tiesą sakant, visiškai nenorėjau į tai veltis, bet kadangi pats ir sukūriau technologiją, o dabar dar paaiškėjo, kad tai — gyvybės ar mirties klausimas, tad negalėjau numoti ranka. Kad ir kaip būtų, nuskubėjau kur kviečiamas. Jie nusakė man mirties aplinkybes, parodė skrodimo rezultatus. Kaip jau sakiau, visi aštuoni mirė vienodai ir dėl neaiškių priežasčių. Taip ir nepavyko aptikti jokių akivaizdžių kūno ar smegenų sužalojimų. Visi aštuoni paprasčiausiai miegodami liovėsi kvėpuoti.

— Tai jums taip ir nepavyko nustatyti mirties priežasties?

— Taip ir nepavyko. Žinoma, keletą hipotezių galiu pateikti. Jeigu dėl kokios nors priežasties skirstymo dėžės jų smegenyse perdegė ar paprasčiausiai išsijungė, ar tuomet negalėjo abi pažintinės sistemos susimaišyti ir perkrauti smegenų funkcijas? O gal čia kaltos visai ne skirstymo dėžės? Galbūt pačiame sąmonės šerdies atpalaidavimo, kad ir labai trumpai, principe slypi kokia nors esminė klaida? Galbūt žmogaus smegenys šito išvis nepajėgios ištverti? — Profesorius valandėlę patylėjo ir užsitraukė antklodę iki pat smakro.

— Nejaugi smegenų autopsija nieko neatskleidė?

— Smegenys — ne skrudintuve ir ne skalbiamoji mašina. Kodai ir jungikliai smegenyse neįžiūrimi paprasta akimi. Mes kalbame apie nematomų elektros krūvių srauto nukreipimą kita grandine, taigi jei po subjekto mirties ir išimsi skirstymo dėžę, tyrinėk ją netyrinėjęs — nieko nepeši. Gyvose smegenyse nukrypimus nuo normos galime aptikti, bet mirusiose — niekaip. Žinoma, tokius dalykus kaip kraujo krešuliai ar navikai nustatyti nesunku, bet šiuo atveju neradome nieko panašaus. Visų aštuonių smegenys buvo visiškai švarios.

Nenuleidome rankų. Iš likusiųjų gyvų bandomųjų dešimt vėl pasikvietėme į laboratoriją ir ištyrėme visais įmanomais būdais. Skenavome smegenis, perjunginėjome pažintines sistemas iš vienos į kitą — kad įsitikintume, jog skirstymo dėžės veikia be sutrikimų. Be to, visus smulkiai iškamantinėjome. Klausėme, ar jiems nepasireiškia kokios nors fizinės negalios, ar nekamuoja garsinės arba vaizdinės haliucinacijos. Tačiau nė vienas niekuo nesiskundė, nenustatėme jokių sutrikimų, kuriuos vertėtų paminėti. Visi dešimt buvo absoliučiai sveiki, visi sėkmingai dirbo, be jokių trukdžių atlikdavo perskirstymo užduotis. Neliko nieko kita, kaip susitaikyti su išvada, kad tų aštuonių neišgyvenusiųjų smegenyse a priori būta kažkokios ydos, dėl kurios perskirstymo užduotims jie išvis buvo netinkami. Kokia galėtų būti ta yda — šito net nenumanėme. Šį klausimą teko palikti ateičiai, bet neišspręsti jo irgi negalėjome — būtinai reikėjo atsakyti į jį dar prieš mėginant diegti perskirstymo funkciją antrai bandomajai grupei.

Netrukus paaiškėjo, kad mūsų išvada klaidinga. Per artimiausią mėnesį mirė dar penki operuotieji, trys iš jų — iš tų pačių dešimties, kuriuos taip kruopščiai tyrėme papildomai. Išnarstome juos po kaulelį ir, remdamiesi tyrimų rezultatais, paskelbiame tinkamais perskirstymui, o netrukus jie ima ir numiršta nė nemirktelėję! Turbūt nereikia nė sakyti, kad mums tai buvo smūgis žemiau juosmens. Pusė iš mūsų dvidešimt šešių tiriamųjų ima ir padeda šaukštą, o mes netgi nesugebame perprasti priežasties! Klausimą, kas tinkamas įdiegti perskirstymo funkciją, o kas — ne, teko išvis atmesti; įsitikinome, kad esminė klaida įsivėlė kažkur pačioje programoje. Matyt, pati persijunginėjimo iš vienos pažintinės sistemos į kitą idėja buvo klaidinga iš pat pradžių. Tuo metu pateikiau Sistemai pasiūlymą nedelsiant įšaldyti projektą. Išimti skirstymo dėžes likusiems gyviems iš galvų ir nutraukti visus numatytus perskirstymo darbus. Tvirtinau, kad jeigu tučtuojau to nepadarysime, neteksime visų. Ir štai kokio atsakymo sulaukiau iš Sistemos: apie tai negali būti nė kalbos. Mano pasiūlymą jie atmetė.

— Jie – ką?

— Jie atmetė mano pasiūlymą. Supranti, labai greitai paaiškėjo, kad perskirstymas — itin paklausus. Tad tik beviltiškas svajoklis galėjo tikėtis, kad Sistema ramiai numos ranka ir sutiks grįžti į išeities tašką. Be to, nebuvome tikri ir dėl to, kad visi likę bandomieji irgi mirs. Jei bent keli būtų išgyvenę, jie būtų tapę idealiais pavyzdžiais tyrinėjimams planuojant kurti naujos kartos perskirstymo technologijas. Man beliko atsistatydinti.

— Ir galų gale išgyvenau tik aš vienas.

— Visiškai teisingai.

Atkraginau galvą, įsirėmiau pakaušiu į uolą ir perbraukiau ranka apšepusį smakrą. Kažin, kada paskutinį kartą skutausi?

— Tai kodėl nenumiriau aš?

— Tikslaus atsakymo į šį klausimą irgi nežinau, galiu išdėstyti tau tik prielaidas, — vėl ėmėsi pasakoti profesorius. — Tiesa, tai tik hipotezė, ir ta pati — pagrįsta kita hipoteze. Bet... vis dėlto nemanau, kad smarkiai klysčiau... Atrodo, tu nuo pat pradžių naudojaisi ne vienintele pažintine sistema. Netgi pats nežinojai, kad gyveni blaškydamasis nuo vienos tapatybės prie kitos. Prisimink mūsų paradigmą apie du laikrodžius, vieną — vienoje, kitą — kitoje kišenėje. Tikriausiai tu turėjai kažkaip savaime susiformavusią skirstymo dėžę — ir ji suteikė tau tam tikrą psichinį imunitetą.

— Ar galite pateikti kokių įrodymų?

— O kaipgi, galiu. Prieš du ar tris mėnesius dar kartą peržiūrėjau visus dvidešimt šešis įrašus su sąmonės šerdies vaizdine išraiška. Ir tik dabar kai kas krito man į akis. Tavasis buvo pats nuosekliausias, jokios ypatingos sumaišties, beveik jokių šiukšlių. Puikus, logiškas siužetas, beveik tobulas. Puikiausiai tiktų knygai ar filmo scenarijui. Kiti dvidešimt penki nuo tavojo skyrėsi kaip diena nuo nakties. Supainioti, migloti, be sąryšio — vienu žodžiu, kratinys, ir tiek. Kad ir kaip nėriausi iš kailio juos redaguodamas, į visumą jie nesilipdė, nors pasiusk. Kaip buvo, taip ir liko virtinės nesusijusių, sapnus primenančių vaizdinių. Panašių į vaiko terlionę pirštu.

Be paliovos sukau sau galvą: kaip šitaip gali būti? Ir pagaliau priėjau štai tokią išvadą: tai tavo paties darbas. Ne kas kitas, o tu pats suteikei savo įvaizdžiams tam tikrą formą. Tarytum būtum sugebėjęs kažkaip patekti į savąją dramblio kaulo apdorojimo įmonę pasąmonėje — ir ten savomis rankomis iš ilčių susikurpei visą dramblį. Pats šito net nežinodamas!

— Tuo man labai sunku patikėti, — pareiškiau.

— Galiu sugalvoti net keletą prielaidų, kaip tai paaiškinti, — tęsė profesorius. — Vaikystės trauma, netikęs auklėjimas, perdėtas ego sureikšminimas, kaltės jausmas... Kad ir kas tai būtų, kaip tik dėl to ypač sustiprėjo tavo savisauga, užsiauginai itin tvirtą luobą...

— Gerai, tarkime, taip. Ir ką tai reiškia?

— Nieko ypatingo tai nereiškia. Jei nieko nebūtų atsitikę, tikriausiai nugyventum ilgą ir laimingą gyvenimą, — pasakė profesorius. — Bet, deja, dabar tau tai nebeskirta. Patinka tau ar ne, tačiau kaip tik tu esi koziris, galintis nulemti visų šitų absurdiškų informacijos karų baigtį. Galvą guldau: ilgai netruks, kol Sistema pradės antrojo projekto bandymus, ir modelis būsi tu. Jie išnaršys ir iščiupinės kiekvieną tavo dalelę, kurią tik įmanoma tyrinėti. Nenumanau, kiek toli jie eis, bet malonu tikrai nebus — tai tikrai žinau. Taigi aš ir norėjau išgelbėti tave nuo viso šito.

— Nuostabu, — suinkščiau. — Norite mane išgelbėti, boikotuodamas projektą, tiesa?

— Ne, bet turėsi manimi pasitikėti.

— Pasitikėti? Kai šitaip ilgai mane apgaudinėjote? Melavote, vertėte atlikti visą tą niekam nereikalingą tabuliavimą...

— Man trūks plyš reikėjo aplenkti ir Sistemą, ir semiotekus: norėjau pačiupti tave anksčiau, nei jie ims taršyti tau smegenis, kad galėčiau patikrinti savo hipotezes. Jeigu jos pasitvirtintų, jiems nebereikėtų tavęs sunkti. Tuose duomenyse, kuriuos daviau tau tabuliuoti, buvo įterpta iškvietimo signalo seka. Iškart kai persijungei į antrąją pažintinę sistemą, persijungei ir dar kartą — į trečiąją.

— Tą pačią, kurios vaizdinius jūs įrašėte ir suredagavote?

— Būtent, — linktelėjo profesorius.

— Ar tai gali visiškai patvirtinti jūsų hipotezę?

— Priklauso nuo spragų, — atsakė profesorius. — Tu turi įgimtą gebėjimą palaikyti ryšį su savo sąmonės šerdimi. Taigi, kalbant apie antrąją pažintinę sistemą, tau nekyla jokių problemų. Tačiau trečioji grandinė — jau kas kita: kadangi ją redagavau aš, tau ji turėtų būti bent šiek tiek svetima, ir skirtumai neišvengiamai sukeltų vienokią ar kitokią tavo reakciją. Įvertinęs juos, būčiau galėjęs sudaryti baigtinį tavo pasąmonės elektropiktografinį įrašą.

— Būčiau galėjęs?

— Taip, būčiau galėjęs. Būčiau galėjęs, bet dabar nebegaliu: susiuostę su INKiščiais, semiotekai nuniokojo mano laboratoriją. Jie išsigabeno visą mano tyrinėjimų medžiagą. Visus svarbius dokumentus.

— Ar tikrai? Mums pasirodė, kad svarbiausius dalykus jie paliko nepaliestus.

— Tikrai. Aš buvau grįžęs į laboratoriją ir viską patikrinau. Nebeliko ničnieko svarbaus. O su tuo, kas liko — jokių vilčių atlikti tokius matavimus, iš kurių peštume bent kiek naudos.

— O kaip visa tai turi nulemti pasaulio galą? — paklausiau lyg tarp kitko.

— Tiksliau sakant, kalbėjau ne apie šį pasaulį. Pasaulis, kuriam gresia galas, yra tas, kuris glūdi tavo esybės gelmėse.

— Ničnieko nesuprantu, — prisipažinau.

— Kalbu apie tavo sąmonės šerdį. Vaizdinys, išgaunamas tavo sąmonėje, ir yra Pasaulio galas. Kodėl ten tu nugrūdai šitokius dalykus — to tikrai negaliu pasakyti. Bet kad ir kokios būtų priežastys, visa tai ten yra. Šiuo metu tam pasauliui, egzistuojančiam čia ir dabar esančioje tavo sąmonėje, ateina galas. Kitais žodžiais tariant, tavo sąmonė apsigyvens ten, vietovėje, vadinamoje Pasaulio galu.

Viso to, kas yra šitame pasaulyje, tame kitame nėra. Ten nėra nei laiko, nei gyvenimo, nei mirties. Jokių apibrėžtų vertybių tiesiogine prasme. Jokios savasties. Tame kitame tavo sukurtajame pasaulyje žmogaus esybė perkelta išorėn — į žvėris.

— Žvėris?

— Vienaragius, — pasakė profesorius. — Tavo pasaulyje gyvena vienaragiai, nuolat sugenami į siena apjuostą miestą.

— Ar tai kaip nors susiję su ta vienaragio kaukole, kurią man padovanojote?

— Tai buvo kopija. Pats ją pagaminau. Juk atrodė kaip tikra, ar ne? Sumodeliavau ją pagal tavo sąmonėje slypėjusį vaizdinį. Teko kaip reikiant paplušėti... Nieko ypatingo ji nereiškia. Ko gero, ji — tik užgaida, mano aistros frenologijai išraiška, cho cho cho. Tiesiog dovanėlė tau.

— Minutėlę! — pertraukiau jį. — Gerai, tarkime, patikėsiu, kad mano sąmonės gelmėse iš tiesų egzistuoja toks pasaulis. Sakykime, jūs iš tikrųjų sumontavote medžiagą, suteikdamas jai konkretesnę formą, o paskui suvedėte į trečiąją grandinę mano galvoje. Tebūnie, patikėsiu ir tuo. O paskui jūs pasiuntėte iškvietimo signalą, šitaip nukreipdamas mano sąmonę atlikti perskirstymą. Kol kas viskas teisingai?

— Visiškai.

— Bet ką tuomet reiškia tos šnekos apie pasaulio galą? Argi, pasibaigus perskirstymo procesui, trečioji grandinė nenutrūksta, argi mano sąmonė savaime negrįžta į pirmąją?

— Ne. Čia ir slypi bėda, — paprieštaravo profesorius. — Jeigu viskas vyktų taip, kaip sakai, būtų labai paprasta. Deja, taip nėra. Trečiojoje grandinėje nėra automatinio blokavimo funkcijos.

— Ar norite pasakyti, kad trečioji mano grandinė veikia nuolat?

— Na... maždaug taip.

— Bet juk šiuo metu mąstau ir elgiuosi pagal pirmąją?

— Tik todėl, kad kol kas blokuojama tavo antroji grandinė. Štai kaip visa tai atrodytų brėžinyje... — Profesorius užrašų knygutės lapelyje nubraižė schemą ir padavė man.

— Štai normali tavo būsena. Skirstymo dėžė A sujungta su įvestimi 1, skirstymo dėžė B — su įvestimi 2. Tačiau dabar... — profesorius ant kito lapelio nubraižė dar vieną schemą ir ištiesė man, — dabar yra štai šitaip.

Supranti, ką čia pavaizdavau? Skirstymo dėžė B prijungta prie trečiosios grandinės, o skristymo dėžė A automatiškai įjungta į tavo pirmąją grandinę. Kadangi yra šitaip, vis dar gali mąstyti ir elgtis pirmosios grandinės režimu. Vis dėlto tik laikinai. Netrukus mums būtinai reikėtų perjungti skirstymo dėžę B atgal į antrąją grandinę. Juk trečioji grandinė, jei kalbėsime tiksliai, — ne tavo paties. Jeigu paliekame viską taip, kaip yra, skirtuminė energija sudegins skirstymo dėžę, ir tu liksi nuolat prisijungęs prie trečiosios grandinės; tuo tarpu elektros iškrova nustums skirstymo dėžę A į tašką 2, ten ji ir perdegs. Ketinau išmatuoti skirtuminę energiją ir grąžinti tave į normalią būklę anksčiau, nei tai atsitiks.

— Ketinote!

— Taip, kaip tik šitaip ir ketinau pasielgti, tačiau dabar viskas išslydo man iš rankų. Kaip sakiau, tie pusgalviai sunaikino mano laboratoriją ir pagrobė dokumentus su pačia svarbiausia medžiaga.

— Ar tai reiškia, kad amžiams įstrigsiu trečiojoje grandinėje — be jokios vilties grįžti?

— Na... ko gero, taip. Tu gyvensi Pasaulio gale. Man iš tikrųjų labai, labai gaila.

— Labai gaila? — pakartojau aš, pats dorai nesuvokdamas, ką sakau. — Labai gaila? Jums kaip tik labai lengva šitaip sakyti! O kas bus su manimi? Juk tai ne koks žaidimas! Tai mano gyvenimas!

— Man nė baisiausiame košmare nesisapnavo, kad šitaip atsitiks. Juk negalėjau nujausti, kad semiotekai susikukuos su INKiščiais. O Sistema dabar tikriausiai nė neabejoja, kad mes, kažkur nulindę, patys savarankiškai atliekame kažkokius tyrinėjimus. Žinok, semiotekai irgi jau senokai buvo ant tavęs akį pakabinę. Ir leido Sistemai suprasti tai taip aiškiai, tarytum būtų nuėję ir iškloję viską tiesiai šviesiai. Savo ruožtu Sistema šventai įsitikinusi, kad mes juos išdavėme, tad, pirmai progai pasitaikius, sutrintų mus į miltus, nusispjovę netgi į tai, kad drauge tektų palaidoti ir perskirstymo funkcijos tobulinimą. Kaip tik šito ir siekia semiotekai. Argi ne nuostabu: mus sudoroja mūsų pačių draugeliai kalkutekai! O kartu Sistema dar praranda bet kokį pranašumą, jei kada pradėtų perskirstymo tyrinėjimų antrąjį etapą. Semiotekai tikriausiai neatmeta tikimybės, kad mes, neturėdami kur dingti, perbėgsime pas juos — argi galėtų būti dar geriau? Ar šiaip, ar anaip, jie niekuo nerizikuoja.

— Nuostabu... — sumurmėjau. — Tiesiog pasakiška.

Vadinasi, tuodu vyrukai, kurie įsiveržė pas mane, nuniokojo mano butą ir perrėžė man pilvą, vis dėlto buvo semiotekai. Ir visi jų išvedžiojimai apie būtinybę nukreipti Sistemos dėmesį tebuvo pasakėlės, ir tiek. O aš ėmiau ir įmoklinau tiesiai į jų išraustą vilkduobę.

— Vadinasi, mano likimas nulemtas. Aš užspeistas į kampą. Mane medžioja abi pusės, o jei ir pavyktų kaip nors saugiai nugulti ant dugno, mano gyvenimas vis vien baigtas.

— Na ne, nebaigtas. Tu gyvensi ir toliau. Tik kitame pasaulyje.

— Numirti ar persikelti į kitą pasaulį — tai bent skirtumas, — suniurzgiau. — Paklausykite. Gal aš ir ne kažin kas, bet tasai aš — visa, ką turiu. Galbūt jums ir prireiktų didinamojo stiklo, norint rasti mano veidą bendroje mokyklos baigimo fotografijoje. Galbūt neturiu nei draugų, nei šeimos. Taip, pats puikiai visa tai žinau. Bet kad ir kaip keista gali pasirodyti, šiuo gyvenimu aš visiškai patenkintas. Galbūt taip yra todėl, kad ta jūsų nupasakota dvilypė mano asmenybė pavertė jį nesibaigiančia komedija. Aš pats juk negaliu to žinoti, ar ne? Bet kad ir kokios būtų priežastys, būti savimi man visai patiko. Ir aš visiškai nepageidauju kur nors persikraustyti. Nenoriu jokių vienaragių už tvoros.

— Ne tvoros, — pataisė mane profesorius. — Sienos.

— Sumautas skirtumas! Tvoros, sienos — man jos visiškai nereikalingos! — putojau. — Tikiuosi, turiu teisę bent jau įsiusti?

— Na... Šiomis aplinkybėmis, ko gero, nirštų kiekvienas, — sutiko profesorius ir pasikasė ausį.

— Kiek suprantu, visa atsakomybė už tai, kas nutiko, tenka jums. Tai jūs prisivirėte košės, o ją srėbti turiu ir aš! Tai jūs, šundaktaris nelemtas, prigrūdote žmonėms į galvas velniaižin kokių elektros grandinių, tai jūs suklastojote visus leidimus, kad įbruktumėte man dar vieną klastotę — tą perskirstymo užduotį, tai dėl jūsų kaltės juoda katė perbėgo tarp manęs ir Sistemos, tai jūs paleidote mano pėdsakais semiotekus, tai jūs įviliojote mane į šitą pragaro skylę — ir pagaliau sudaužėte į šipulius visą mano pasaulį! Visa tai šiurpiau už patį baisiausią siaubo filmą! Po šimts velnių raguotų, kas toks manote esąs? Man nusišvilpt, ką manote! Tučtuojau padarykite taip, kad viskas mano galvoje vėl būtų kaip buvę!

Profesorius tik kažką niurgztelėjo.

— Man atrodo, jis sako tiesą, seneli, — įsiterpė putlioji mergina. — Kartais tu taip iki ausų pasineri į tai, ką darai, kad nė nesusimąstai apie visas tas kančias, į kurias įstumi kitus. Prisimeni eksperimentą, kai bandei prikniedyti plaukmenis prie čiurnų? Privalai kaip nors jam padėti.

— Garbės žodis, aš tikrai maniau, kad darau tik gera. Tik aplinkybės klampino mus vis giliau! — sudejavo seniokas. — O dabar viskas galutinai išslydo man iš rankų. Ničnieko nebegaliu pakeisti! Negali ir tu.

— Nuostabu, — pareiškiau.

— Žinau, žinau, tai ne kažin kiek gali paguosti, — visai nukabino nosį profesorius, — bet nemanyk, kad viskas jau prarasta. Kai tik atsidursi tame kitame pasaulyje, galėsi perkelti į jį viską, ką turėjai šiame — viską, ko ne savo valia turėsi atsisakyti.

— Atsisakyti?

— Taip, — patvirtino profesorius. — Tu prarasi viską, ką turėjai čia. Bet visa tai bus ten.

26 Jėgainė

Kai pasakau Bibliotekininkei apie savo ketinimus keliauti į Jėgainę, ji išsyk apsiniaukia.

— Jėgainė — Girioje, — bando prieštarauti, sužerdama žioruojančias anglis į kibirą su smėliu.

— Pamiškėje, — nesutinku. — Pats Vartų Sargas tikino, kad iki ten eiti visiškai nepavojinga.

— Nesuprantu aš to Vartų Sargo. Gal Jėgainė ir tikrai netoli pakraščio, bet Girioje vis vien tyko pavojai.

— Galai jų nematė. Aš vis vien eisiu. Privalau rasti muzikos instrumentą.

Išgraibiusi visas žarijas, Bibliotekininkė išsemia pelenus ir supila į kibirą. Ji linguoja galvą.

— Aš eisiu kartu, — sako.

— Kodėl? Juk miškai tave baugina. Manęs visiškai nežavi mintis, kad galiu įklampinti tave į pavojų.

— Nieku gyvu neleisiu tau eiti vienam. Giria žiauri, bet tu vis dar šito nesupranti.

* * *

Išsiruošiame į kelią po ūkanotu dangumi; Upės pakrante žingsniuojame tiesiai į rytus. Oras nepaprastai švelnus, ryto gaiva tarytum pranašauja pavasarį. Vėjas nė nedvelkteli, tykiai čiurlena Upė. Po ketvirčio valandos nusitraukiu pirštines, nusivynioju šaliką.

— Tikras pavasaris, — sakau.

— Gal ir taip. Bet tik vienai dienai. Netrukus mus vėl užgrius žiema, — atsako ji.

Praeiname kraštinius namus pietiniame krante; dabar į dešinę nuo kelio plyti tik laukai. Grįstas kelias irgi baigiasi, toliau klampojame paprastu išmintu taku. Tarpuvagiuose boluoja suledėjusio sniego takeliai. Kairėje pusėje, pačiame paupyje, gluosniai svyruokliai svarina šakas iki pat tykiai srūvančio, lygaus it veidrodis vandens. Ant plonyčių šakelių bando tūpti kažkokie smulkūs paukščiukai, bet šios neišlaiko jų svorio, linksta, o paukščiukai bent keliskart strakteli, mėgindami nutūpti patogiau, bet galiausiai purpteli sau. Kairioji Bibliotekininkės ranka glūdi mano palto kišenėje, įsitvėrusi manosios. Kitoje rankoje nešu krepšį su priešpiečiais ir keliomis smulkiomis dovanėlėmis Jėgainės Prižiūrėtojui.

Sulauksime pavasario, ir tuomet daug kas bus lengviau, galvoju jausdamas savo bendražygės rankos šilumą. Jeigu per žiemą išsaugosiu savastį ir jei išgyvens mano šešėlis, tuomet aš ir vėl būsiu toks pat ar beveik toks pat, koks buvęs.

Mudu einame pernelyg neskubėdami, beveik nesišnekėdami — ne dėl to, kad neturėtume ką kits kitam pasakyti, o veikiau dėl to, kad nė nereikia kalbėtis. Dairomės aplinkui: snieguotos kiek akys užmato lomos, paukščiai su raudonų uogų kekėmis snapuose, vešlūs žieminių daržovių laukai, krištolo tyrumo tvenkinėliai, telkšantys upės pakrantėse, sniego kepurėmis pasidabinęs kalvagūbris tolumoje. Kiekvienas naujas reginys — tarsi netikėta dovana.

Pakeliui išvystame būrelį žvėrių, bandančių rupšnoti pageltusią žolę. Nublyškęs jų kailio auksas baigia visai išbalti, šeriai pastebimai pailgėję, vilna kur kas tankesnė nei rudenį. Tačiau tik metus akį matyti, kad žvėris kamuoja badas — jie visiškai sulysę, apgailėtini. Ant nugaros po kailiu barkšo mentės tarsi kokio persenusio baldo spyruoklės, kojos panašios į verpstes, sąnariai sutinę. Lūpų kampučiai liūdnai nukarę; žvėrys atrodo išsekę, gyvybė nebešvyti jų akyse.

Grupelėmis po tris ar keturis jie klydinėja po laukus, tačiau aptikti kokią uogą ar maistui tinkamos žolės kuokštą pasitaiko nedažnai. Aukštai ant medžių šakų galbūt dar užsilikęs vienas kitas riešutas, bet jų žvėrys negali pasiekti: jie stoviniuoja po medžiais, ilgesingai žvelgdami aukštyn, į paukščius, nulasiojančius net šį menkutį maistą.

— Kodėl žvėrys nenuėda laukuose auginamo derliaus? — klausiu.

— To aš ir pati nežinau, — atsako ji. — Bet taip jau yra. Žvėrys neėda jokio Miestui skirto maisto. Nors jie mielai ėda tai, kuo juos šeriame, tačiau patys nieko neliečia.

Keletas žvėrių, parietę po savimi kojas, geria vandenį iš paupio tvenkinėlio. Einame pro pat juos, bet jie net nepakelia galvų. Balti jų ragai atsispindi vandenyje — atrodo lyg Upės dugne nugrimzdę kaulai.

* * *

Laikydamiesi Vartų Sargo nurodymų, pusę valandos žingsniuojame paupiu, praeiname Rytinį tiltą ir iš tiesų pasiekiame takų sankirtą: dešinėn suka siauras takelis, kurio nežinodamas nė nepastebėtum. Abipus tako laukai užžėlę aukšta žole — ši pievų juosta skiria dirbamus plotus nuo Rytinės girios pakraščio.

Žole apžėlęs šiaurinis kalvos šlaitas vos pastebimai kyla aukštyn, protarpiais žolė praretėja, takas vingiuoja plikomis uolienų atodangomis. Šlaitas anaiptol nestatus, be to, akmenyje išskobti patogūs laipteliai. Akmuo — minkštas smiltainis, tad pakopos jau gerokai numintos. Paėjėję dar kelias minutes, pasiekiame kalvos viršūnę — ši kalva šiek tiek žemesnė už Vakarinę, kurios papėdėje gyvenu. Pietų pusėje šlaitas leidžiasi žemyn: plika uoliena tolygiai pereina į žole apaugusį slėnį, o už jo jau dunkso neaprėpiama it vandenynas tamsžalė Giria.

Sustojame ant plikos uolos ir apsidairome. Iš rytų pusės atsiveriantis Miestas atrodo visiškai kitaip, nei aš įpratęs jį matyti.

Upės vaga netikėtai tiesi, neįžvelgiau nė vienos vienintelės salelės — veikiau ne Upė, o žmogaus iškastas kanalas. Tolumoje už Upės įžiūriu Didžiąją šiaurinę pelkę; rytiniame pakraštyje į ją tai šen, tai ten įsiterpia atskiros miško salelės. Šiapus, pietiniame Upės krante, plyti tie patys laukai, per kuriuos mes atėjome. Gyvenamųjų namų niekur nesimato, netgi Rytinis tiltas atrodo vienišas ir apleistas. Darbininkų kvartalas ir Bokštas su laikrodžiu neryškūs, padūmavę — atrodo nematerialūs lyg miražas.

Atsipūtę traukiame šlaitu žemyn — Girios link. Pačioje pamiškėje telkšo seklus tvenkinėlis; jame teberiogso dumbliname dugne įsišaknijęs nudžiūvusio medžio kamienas — tarsi koks milžiniškas skeletas. Ant jo tupi du balti paukščiai ir įdėmiai stebi mus ateinančius. Sniegas po kojomis suledėjęs, kietas, tad neįminame jokio pėdsako. Žingsniuojame pirmyn, kol atsiduriame ąžuolų guote — medžiai tokie milžiniški, kad šaknimis siekia giliau įšalo, o šakomis stiebiasi kone iki pat apsiūkusio dangaus.

Kai tik įžengiame į Girią, mūsų ausis pasiekia keistas garsas. Kuo toliau einame takeliu, tuo labiau stiprėja tas monotoniškas, tolygus ūžesys. Nejau girdime pačios žiemos alsavimą tarp medžių? Tačiau oras nejuda, nevirpteli nė menkiausia medžio šakelė. Bibliotekininkė garso neatpažįsta lygiai taip pat kaip ir aš — ji išvis pirmą kartą įkėlė koją į šią Girią.

Takelis išveda į progumą ir čia nutrūksta. Kitame laukymės gale riogso kažkoks gremėzdas, iš pažiūros primenantis sandėlį. Nematyti jokios detalės, kuri padėtų įspėti, kokia iš tikrųjų šio pastato paskirtis. Nepastebime jokių įmantrių mechanizmų, jokių laidų — visiškai nieko neįprasto, tik girdime tą keistą gaudesį, lyg ir sklindantį iš statinio vidaus. Priekinėje jo dalyje įtaisytos tvirtos dvivėrės geležinės durys; virš jų mūrinėje sienoje įžiūrime keletą nedidelių angelių.

— Tikriausiai čia ir bus Jėgainė, — sakau.

Tačiau pastato durys užrakintos. Pajudinti jų nevaliojame net abu kartu.

Nutariame apeiti aplink pastatą. Jėgainės ilgis šiek tiek didesnis nei plotis, šoninė siena panašiai prakiurdinta aukštai įtaisytomis ventiliacijos angomis, bet jokių kitų durų taip ir nepavyksta aptikti. Vienalytė mūrinė siena kažkuo primena Sieną, kuri supa Miestą, tačiau pasižiūrėję iš arčiau įsitikiname, kad šitos plytos — toli gražu ne tokios tobulai lygios. Palietus jos šiurkščios, o vietomis — ir ištrupėjusios.

Už šio pastato pamatome dar vieną, gerokai mažesnį, namelį, sumūrytą iš tokių pat plytų. Durys čia visiškai paprastos, o langai vietoj užuolaidų uždangstyti maišais nuo grūdų. Ant stogo stirkso pajuodęs nuo suodžių kaminas. Šįsyk bent jau justi, kad namelyje gyvenama žmogaus. Triskart pabeldžiu į duris, bet atsako nesulaukiu. Šitos durys irgi užrakintos.

— Žiūrėk, štai ten galima įeiti vidun, — sako Bibliotekininkė, imdama mane už rankos.

Pažvelgiu ten link, kur rodo ji. Ir iš tiesų — galinėje Jėgainės sienoje žioji plačiai atidarytos geležimi kaustytos durys. Prisiartinu ir, prieš eidamas vidun, nusiimu tamsius akinius. Bibliotekininkė žingteli atatupsta — lįsti į pastatą jai visiškai nesinori. Viduje tvyro juodžiausia tamsa. Pasirodo, Jėgainėje nesama jokio apšvietimo — labai keista, lyg ir reikėtų manyti, kad bent vienai lemputei čia pagaminamos elektros energijos turėtų pakakti — o blausioje, pro duris įsismelkiančioje šviesoje nematyti nieko, tik tuščia erdvė.

Mano sužalotos akys tamsoje regi kuo puikiausiai. Netrukus tirštoje prietemoje išskiriu žmogaus figūrėlę. Tai smulkaus sudėjimo vyriškis — nusigręžęs jis įdėmiai stebi kažkokią milžinišką metalinę koloną. Įžiūriu tik tą didžiulį vamzdį patalpos centre — apačia jis remiasi į grindis, o viršumi — į lubas, jo skersmuo siekia gerus tris metrus. Bet taip ir nepamatau jokio generatoriaus. Jokio valdymo pulto, jokių pagalbinių mechanizmų, jokių dūzgiančių velenų — nieko. Šis pastatas visai galėtų būti koks dengtas jodinėjimo maniežas. Arba neįtikėtino dydžio degimo krosnis. Grindys išklotos tokiomis pat plytomis, iš kokių sumūrytos sienos.

Sukariu bene pusę kelio iki kolonos, ir tik dabar prie jos palinkęs žmogus galų gale mane pastebi. Nė nepajuda iš vietos, tik krypteli galvą ir įsmeigia į mane žvilgsnį. Jis dar jaunas, metų jam, ko gero, dargi mažiau nei man. Visa kuo — išvaizda ir elgsena — jis tiesiog įsikūnijusi Vartų Sargo priešingybė. Lieknas, lankstus, blyškaus veido ir glotnios odos, smakras apšepęs, bet apžėlusiu barzda jo niekaip nepavadinsi. Plaukai virš aukštos kaktos kiek praretėję; jis vilki tvarkingais, kruopščiai išlygintais drabužiais.

— Laba diena! — pakeliu balsą, kad perrėkčiau triukšmą.

Jis žvelgia į mane kietai sučiaupęs lūpas, o paskui atsainiai linkteli.

— Nesutrukdžiau? — vėl užrinku.

Vyrukas purto galvą ir duria pirštu į pritvirtintą prie kolonos plokštelę, į kurią ir buvo sutelkęs dėmesį. Plokštelėje įtaisyta nedidelė akutė — dirsteliu pro ją ir išvystu kažką panašaus į milžinišką propelerį, įrengtą lygiagrečiai žemės paviršiui; propelerio mentes neįtikėtinu greičiu suka kažkokia nepaprastai galinga jėga. Kažin, kokia sutramdyta stichija čia generuoja Miestui elektros energiją?

— Vėjas? — surinku, bet pats beveik neišgirstu savo balso.

Vyriškis linkteli, tada paima mane už parankės ir vedasi atgal, prie laukujų durų. Mudu einame petys petin, tik jis bent puse galvos žemesnis už mane. Bibliotekininkę randame stoviniuojančią lauke — ji nerimauja laukdama manęs. Prižiūrėtojas sveikinasi su ja tokiu pat atsainiu linktelėjimu.

— Laba diena, — sako ji.

— Laba diena, — tyliai atsako Prižiūrėtojas.

Jis nusiveda mus abu už mažojo namelio, į Girioje iškirstą sklypą — triukšmas čia ne toks kurtinantis. Susėdame ant trumpos ražienos — javai nupjauti beveik pažemiui.

— Atleiskite, negaliu kalbėti garsiai, — atsiprašinėja jaunasis Prižiūrėtojas. — Jūs tikriausiai iš Miesto?

— Taip, — atsakau.

— Visą Miestą apšviečia vėjas, — aiškina Prižiūrėtojas. — Čia po žeme siaučia galingos vėtros. Mes jas pažabojame ir nukreipiame į propelerio sraigtą.

Jaunasis vyras žvelgia į gruodo sukaustytą žemę po kojomis.

— Vėtros gūsis išsiveržia kartą per tris dienas. Tiesiog po mumis čia žioji milžiniškos požeminės tuštumos. Tomis dienomis, kai netraukia vėjas, rūpinuosi įranga: taisau propelerio mentes, tepu alyva ašį, prižiūriu vožtuvus ir sklendes, kad neužšaltų. O čia generuojamą elektros energiją požeminiu kabeliu siunčiu į Miestą.

Prižiūrėtojo žvilgsnis nuslysta į progumą. Ją iš visų pusių supa aukšti tamsaus miško medžiai. Dirva laukymėje tamsi, įdirbta, tačiau jokių augalų pėdsakų nematyti.

— Mėgstu čia padirbėti, — pasakoja Prižiūrėtojas. — Kai turiu laiko, vis imuosi valyti brūzgynus, plečiu savo daržą. Dirbu visai vienas, tad kažin ko nuveikti negaliu. Labai aukštų medžių neliečiu, renkuosi tokius, kuriuos iškirsti lengviau. Pavasarį pasisėju daržovių. Tai yra... O jūs, beje, ko atėjote? Pasižiūrėti, kaip reikalai Jėgainėje?

— Na, bent jau panašiai, — lyg ir patvirtinu.

— Žmonės iš Miesto čia beveik niekad nesilanko, — sako Prižiūrėtojas. — Niekas nė kojos nekelia į Girią. Nebent prekių išnešiotojas. Kartą per savaitę atgabena man maisto ir visko, ko gali prireikti.

— Taip ir gyveni čia vienui vienas? — klausiu.

— Na taip. Jau senokai taip ir gyvenu. Dabar vien iš garso atpažįstu, kaip įranga veikia. Kiekvieną mielą dieną kalbuosi su mechanizmais. Ir nieko nuostabaus — nemažai jau mano čia pragyventa. Jei įranga geros būklės, tuomet ir man širdyje ramu... Taip pat pažįstu ir Girios garsus. Dažnai girdžiu daugybę visokių balsų.

— Turbūt sunku gyventi čia, Girioje, ir dar vienam?

— Ar sunku gyventi vienam? — pakartoja Prižiūrėtojas. — Aš juk prižiūriu Jėgainę. Bet gyvenu — na taip, Girioje, bet ne visai Girioje. Net nežinau, kas dedasi miškų glūdumoje.

— Ar čia esama daugiau tokių kaip tu? — klausia Bibliotekininkė.

Prižiūrėtojas valandėlę svarsto klausimą, paskui linkteli.

— Taip, keletas. O giliau Girioje jų, ko gero, esama kur kas daugiau. Jie kasa anglis, kerta medžius. Retai su jais susitinku, o kalbėti ir išvis nesu kalbėjęs. Jie nelaiko manęs saviškiu. Juk jie gyvena Girioje, o aš — čia. Tai yra... aš niekad nekišu nosies į glūdumą, o jie beveik niekad neišeina pamiškėn.

— Sakyk, gal kada esi sutikęs čia moterį? — klausia ji. — Jau nebejauną moterį, galbūt šiek tiek panašią į mane?

Prižiūrėtojas purto galvą.

— Ne, moters niekada nemačiau. Tik keletą vyrų.

Pažvelgiu į Bibliotekininkę, bet ji daugiau nieko nesako.

27 Enciklopedija ant dantų krapštuko, nemirtingumas, sąvaržėlės

— Nuostabu, — pakartojau. — Vadinasi, įklimpau be jokios galimybės išsikapanoti. Ir kaip giliai mane jau įsiurbė toji jūsų šūdliava?

— Turi omeny tai, kas vyksta tavo galvoje? — pasitikslino profesorius.

— O ką daugiau? — riktelėjau. — Kokią dalį mano smegenų jau spėjote iškabinti?

— Na... pagal mano skaičiavimus, skirstymo dėžė B išsilydė maždaug prieš šešias valandas. Žinoma, sakau „išsilydė“ tik todėl, kad lengviau būtų suprasti, iš tikrųjų jokia tavo smegenų dalis nesuiro. Supranti...

— Tiesiog įsijungė trečioji grandinė, o antroji liovėsi funkcionuoti, tiesa?

— Taip. Kaip sakiau, tu jau pradėjai tiesti tiltus. Kitais žodžiais tariant, tavo smegenys jau kuria prisiminimus. Arba, jei dar kartą pasitelksime savo metaforą, galima sakyti šitaip: tavo pasąmoninė dramblio kaulo apdorojimo įmonė jau pradėjo keistis, ir tu po truputį prisitaikai prie pokyčių, pats įvesdamas pakeitimus per kanalą, jungiantį su paviršine sąmone.

— Jeigu teisingai suprantu, tai reiškia, kad ir skirstymo dėžė A nebeveikia visu pajėgumu? Ir iš mano pasąmonės nuteka informacija?

— Ne visai taip, — atsakė profesorius. — Minėtasis kanalas egzistavo kur kas anksčiau. Kad ir kaip manipuliuotume tavo pažintinėmis grandinėmis, to kanalo atkirsti nieku gyvu negalima — dėl tos priežasties, kad tavo paviršinė sąmonė, kitaip sakant, pirmoji grandinė, vystėsi maitindamasi pasąmonės, tai yra antrosios grandinės, syvais. Tasai kanalas — tavojo medžio šaknys. Be jų tavo smegenys išvis negalėtų funkcionuoti. Bet dabar atsitiko štai kas: dėl elektros iškrovos susilydžius skirstymo dėžei B, kanalas patyrė nepaprastai stiprų šoką. Tavo smegenys priblokštos taip, kad jose prasidėjo skuboti prisitaikymo procesai.

— Ar tai reiškia, kad mano smegenyse dabar formuojasi vis nauji prisiminimai?

— Manau, taip. Ar, paprasčiau tariant, apgaulingieji prisiminimai, vadinamieji deja vu. Iš principo vieni nuo kitų ne kažin kiek skiriasi. Kurį laiką šis procesas dar tęsis. O galų gale baigsis tuo, kad iš šių naujųjų prisiminimų susikursi kitą pasaulį.

— Susikursiu pasaulį?

— Išgirdai visiškai teisingai. Netgi dabar, šią akimirką, tu ruošiesi persikelti į kitą pasaulį. Tad pasaulis, kurį matai šiuo metu, po trupučiuką keičiasi prisiderindamas. Po vieną suvokinį vienu metu. Šis pasaulis, kuriame esame čia ir dabar, egzistuoja iš tikrųjų. Tačiau fenomenologiniu lygmeniu šis pasaulis tėra viena iš nesuskaičiuojamos daugybės galimybių. Nuspręsk, kuria — kaire ar dešine — koja išlipti iš lovos, ir jau kažkas pasikeis. Tad neturėtų stebinti, kad, keičiantis tavo prisiminimams, keičiasi ir pasaulis.

— Labai jau akademinės šnekos, — pertariau aš. — Pernelyg viskas abstraktu. Jūs visiškai neatsižvelgiate į laiko veiksnį. Visą pasaulio sanklodą verčiate aukštyn kojom.

— Visai ne: laiko paradoksas egzistuoja čia, tavo galvoje! — patikino profesorius. — Kurdamas prisiminimus, kartu kuri ir paralelinį pasaulį.

— Vadinasi, aš be paliovos vis labiau tolstu nuo to pasaulio, kurį visąlaik pažinojau?

— Noriu pasakyti tik tiek, kad tokia tikimybė yra. Turėk omeny, kad kalbu ne apie paralelinę visatą, kokias ne kartą aprašė mokslinės fantastikos autoriai. Šiuo atveju kalbame apie asmenini pažinimą. Pasaulis yra toks, kokį jį suvokiame. Manding, kaip tik tai tavo smegenyse dabar ir keičiasi.

— Vadinasi, kai visi pokyčiai įvyks, skirstymo dėžė A persijungs, ir tada tarsi iš niekur rasis kitas pasaulis? Ir aš turėsiu gyventi jame? Nejaugi niekaip nebeįmanoma šito išvengti? Nejaugi telieka sėdėti rankas sudėjus ir laukti, kol tai įvyks?

— Gaila, bet taip.

— Ir kiek laiko tasai kitas pasaulis gyvuos?

— Per amžius, — atsakė profesorius.

— Nesuprantu, — papurčiau galvą. — Ką reiškia „per amžius“? Juk fizinis kūnas nėra amžinas. Kūnas miršta, drauge miršta ir smegenys. O kai miršta smegenys — užgęsta ir sąmonė. Argi ne taip?

— Ne, ne visai taip. Tautologijoms laikas neegzistuoja. Štai tuo tautologijos ir skiriasi nuo sapnų. Tautologija per akimirksnį aprėpia viską, įmanoma iš tikrųjų patirti amžinybę. Kartą įsijungęs į uždarą grandinę, tu suksies ir suksies ratu be galo. Tokia ir yra tautologijų esmė. Jokių pertrūkių kaip sapnuojant. Tai šiek tiek primena enciklopediją ant dantų krapštuko.

— Enciklopediją ant dantų krapštuko? — Dar kiek, ir aš pavirsiu aidu.

— Enciklopedija ant dantų krapštuko — tai teorinis galvosūkis, šiek tiek panašus į Zenono12 paradoksus. Sumanymas toks: kaip išraižyti visą enciklopedijos tekstą ant vieno vienintelio dantų krapštuko? Ar žinai, kaip tai padaryti?

— Papasakokite.

— Imi visą informaciją, visą enciklopedijos tekstą, ir išreiški jį skaičiais. Kiekvienam ženklui, įskaitant tarpus ir kablelius, priskiri po dviženklį skaičių. 00 — tarpas, A — 01, B — 02 ir taip toliau. Kai skaičiais užrašai visą tekstą, jo priekyje prirašai kablelį. Šitaip gauni labai labai ilgą dešimtainę trupmeną. Pavyzdžiui, 0,173000631... Tada įrėži žymę dantų krapštuke tiksliai ties tuo tašku. Tarkim, trupmena 0,50000 išreiškia tikslų dantų krapštuko vidurį, taigi paženkliname vidurį; 0,3333 bus trečdalis... Viską supranti?

— Žinoma.

— Tokiu pat būdu viename vieninteliame dantų krapštuko taške galime sutalpinti bet kokios apimties informaciją. Tik teoriškai, žinoma. Nė viena iš egzistuojančių technologijų neįstengtų šitaip tiksliai nustatyti taško. Šis pavyzdys turėtų padėti tau perprasti, kas yra tautologijos. Sakykime, laikas yra dantų krapštuko ilgio. Informacijos, kurią gali į jį sukimšti, kiekis su ilgiu visiškai nesusijęs. Trupmenos ženklų po kablelio gali būti kiek tik panorėsi. Na taip, trupmena bus baigtinė — bet vis vien beveik begalinė. Tačiau jeigu pasitaikys periodinė dešimtainė trupmena, ką gi, ši iš tikrųjų bus begalinė. Ar supranti, ką tai reiškia? Problema yra programa, ji su technine įranga visai nesusijusi. Nesvarbu, kuo naudosies — dantų krapštuku, dviejų šimtų metrų aukščio medžio kamienu ar pusiaujo linija. Tavo kūnas miršta, tavo sąmonė išsisklaido, tačiau akimirka anksčiau tavo mintis įstringa viename tautologiniame taške ir jame gali dalytis visą amžinybę. Prisimink seną to paties Zenono paradoksą: lekianti strėlė nejuda ore. Tad štai: kūno mirtis yra strėlės skrydis. Ji tiesia linija lekia į smegenis. Išvengti jos negali niekas, niekaip. Žmonėms lemta mirti, kūnui skirta suirti. Laikas sviedžia strėlę pirmyn. Ir vis dėlto, kaip jau sakiau, mintis tą laiko tarpsnį be paliovos dalija į vis smulkesnes trupmenas. Paradoksas virsta realybe. Strėlė niekad nenulekia iki taikinio.

— Kitais žodžiais tariant, — įsiterpiau, — tai nemirtingumas?

— Na štai, pagaliau į dešimtuką! Žmogus savo mintyje yra nemirtingas. Sakant tiksliau — ne visai nemirtingas, tačiau amžinai, nepaliaujamai — beveik nemirtingas. Tai ir yra amžinas gyvenimas.

— Ar toks ir buvo tikrasis jūsų tyrinėjimų tikslas?

— Ne, ne, anaiptol, — užginčijo profesorius. — Tai man šovė į galvą visai neseniai. Paprasčiausiai įdėmiai sekiau, kur mane nuves tyrinėjimai — ir štai į ką įmaknojau. Pasirodo, nemirtingumą žmogus gali pasiekti ne ilgindamas gyvenimo trukmę, o iki begalybės dalydamas jam skirtą laiką.

— Tad ir nusprendėte aprūpinti mane nemirtingumu ir tada palikti likimo valiai, tiesa?

— Ne, ne. Visa tai vėl lėmė nelemtas atsitiktinumas. Patikėk, kalbu tikrai nuoširdžiai. Tiesa yra ta, kad niekad neketinau pridaryti ničnieko panašaus. Bet jeigu tu tučtuojau imsies veikti, dar yra viena galimybė rinktis — jei tik tokia išeitis tau pasirodys patraukli. Tavo rankose dar yra viena vienintelė korta, kurią gali tuojau pat ir mesti.

— Įdomu, ką turėčiau daryti?

— Tu gali numirti — čia ir dabar, — dalykiškai atsakė profesorius. — Pasitraukti iš šio gyvenimo anksčiau, nei užsiblokuos skirstymo dėžė A. Tada iš tavęs neliks nieko.

Stojo nejauki tyla. Profesorius krenkštelėjo, putlioji mergina atsiduso, aš truktelėjau viskio. Nė vienas nepratarėme nė žodžio.

* * *

— O tasai... na, pasaulis... kaip jis atrodo? — galų gale prisiverčiau ištarti klausimą balsu. — Tasai nemirtingųjų pasaulis?

— Juk jau sakiau tau anksčiau, — atsiliepė profesorius. — Tai tykus, ramus pasaulis. Tavo paties susikurtas. Ten galėsi būti savimi. Turėsi viską. Bet kartu ten nieko nėra. Ar gali įsivaizduoti tokį pasaulį?

— Tiesą sakant, ne.

— Ir vis dėlto sukūrė jį ne kas kitas, o tavo sąmonė. Ir dar — padaryti tai galėjo toli gražu ne kiekvienas. Kiti per amžius klaidžiotų kažkokiame prieštaringame chaose, kažkokioje pasaulio parodijoje, kur neegzistuoja jokie loginiai ryšiai. Bet tavasis pasaulis... jis visiškai kitoks. Atrodo, tu iš tų, kurie tiesiog skirti nemirtingumui.

— O kada turi įvykti virsmas, po kurio jis visiškai persikels į tą kitą pasaulį? — paklausė storuliuke.

Profesorius dirstelėjo į laikrodį. Aš pažvelgiau į savąjį. Šešios valandos dvidešimt penkios minutės. Jau seniai išaušę. Rytiniai laikraščiai jau pristatyti į pašto dėžutes.

— Pagal mano skaičiavimus, tai turėtų įvykti po dvidešimt devynių valandų ir trisdešimt penkių minučių, — pasakė profesorius. — Plius minus keturiasdešimt penkios minutės. Kad būtų patogiau susigaudyti, tyčia nustačiau pačiam vidudieniui. Taigi — rytoj dvyliktą valandą, pusiaudienį.

Aš tik palingavau galvą. Kad būtų patogiau susigaudyti? Dar kartą gurkštelėjau viskio. Jis lyg niekur nieko nutekėjo gerkle žemyn, net skonio nepajutau. Skrandis tarytum suakmenėjo.

— Ką ketini daryti dabar? — paklausė putlioji mergina, delnu paliesdama man kelį.

— Po šimts, net nenutuokiu, — atsakiau. — Žinau viena: svajoju kuo greičiau išsikrapštyti į žemės paviršių. Nenoriu net pagalvoti, kad gali tekti tūnoti požemiuose ir laukti, kol atsitiks tai, kas turi atsitikti. Trūks plyš turiu išvysti saulės šviesą. O tada ir pagalvosiu, ką daryti toliau.

— Ar pakankamai smulkiai viską išaiškinau? — pasiteiravo profesorius.

— Ačiū, man to pakanka iki kaklo, — atsakiau.

— Tikriausiai vis dar pyksti?

— Žinoma, — patvirtinau. — Bet ką galiu pešti pykdamas? Be to, jaučiuosi toks nusistekenęs, kad dar nepajėgiu suvokti, kad visa tai — tikra. Galbūt vėliau, kaip reikiant suvirškinęs, ką išgirdau, pašėlčiau iš įtūžio. Bet tada šiam pasauliui jau būsiu miręs.

— Iš tiesų neketinau aiškinti tau visų smulkmenų, — pareiškė profesorius. — Kad ir nebūčiau perspėjęs, viskas įvyktų greitai ir sklandžiai — anksčiau, nei spėtum susigaudyti, jog išvis kažkas vyksta. Šitaip bent jau išvengtum streso. Vis dėlto žinok, kad tu anaiptol nemirsi. Tik dabartinė tavo sąmonė užges amžiams.

— Tarsi tai ne tas pat, — burbtelėjau. — Šiaip ar taip, jokiu būdu nenorėčiau, kad tai įvyktų man nežinant. Bent jau viską, kas susiję su mano gyvenimu, tikrai norėčiau žinoti. Negaliu net pagalvoti, kad kažkoks jungiklis spragtelėtų mano galvoje, man pačiam apie tai net nenutuokiant. Dabar mažų mažiausiai galėsiu pasirūpinti kai kuriais reikalais — tiek, kiek pavyks. Taigi, sakykite, kur išėjimas.

— Išėjimas?

— Noriu sužinoti, kaip iš čia išsiropšti atgal į žemės paviršių.

— Kelias gana ilgas — gerokai užtruksi, be to, eiti teks pro pat INKiščių irštvą...

— Man nusišvilpt. Kažin ar šiuo metu kas nors dar įstengtų mane išgąsdinti.

— Ką gi, gerai, — pasakė profesorius. — Kalno šlaitu nusileisi iki pat vandens — šis dabar jau bus visiškai ramus, taigi plaukti nebus sunku. Plauksi pietų-pietvakarių kryptimi. Aš į reikiamą pusę nukreipsiu žibintuvėlio spindulį — bus tau tarytum švyturys. Plauk tiesiog ten, kur šviesiu, o kai pasieksi krantą, apsidairyk kiek aukštėliau — aptiksi nedidelę angą. Pro ją pateksi į kanalizacijos vamzdį. O eidamas vamzdžiu išlįsi tiesiai į metro tunelį.

— Metro?

— Taip. Pateksi į Ginzos liniją — pusiaukelėje tarp Gajenmajės ir Aojama Ičomės stočių.

— Kaip iš visos šitos pragarmės atsirado landa į metro?

— Metro tuneliuose karaliauja INKiščiai. Dienomis gal ir ne, bet naktimis netgi stotyse jie jaučiasi kaip namie. Tiesiant naujas Tokijo metro linijas, nepaprastai išsiplėtė ir INKiščių veiklos zona. Patiems nė piršto pajudinti nereikėjo — naujus kelius jiems nutiesė žmonės. Retsykiais tie išperos pasičiumpa kokį metro darbininką ir suėda.

— Kodėl gi valdžia viešai nepripažįsta juos egzistuojant?

— O kas iš to? Kas tuomet sutiktų dirbti metro? Ir kas važinėtų metro traukiniais? Žinoma, kai tik paaiškėjo, kad požemiuose karaliauja INKiščiai, valdžia ėmėsi veiksmų: bandė užmūryti skyles, įtaisyti ryškesnį apšvietimą, sustiprinti apsaugą — bet mūsų bičiuliams INKiščiams visa tai buvę nebuvę. Jiems pakanka vienos nakties, kad išgriautų sienas ir nugraužtų elektros kabelius.

— Jeigu tunelyje atsidursime tarp Gajenmajės ir Aojama Ičomės stočių, kur tuomet esame dabar?

— Panašiai po Meidzi šventykla, tikriausiai Omotesando pusėje. Tiesą sakant, tikslios vietos nė pats nežinau. Šiaip ar taip, kelias yra tik vienas, taigi tikrai nepasiklysi. Tiesa, jis siauras ir siaubingai vingiuotas. Iš čia eisi Sendagajos kryptimi — INKiščių irštvos link; praeisi po pat Nacionaliniu stadionu. Paskui tunelis suks į dešinę, Dzingu beisbolo aikštės link, tada pro Dailės galeriją ir Aojamos bulvarą — tiesiai į Ginzos liniją. Kol pasieksi išėjimą, kelyje užtruksi maždaug dvi valandas. Viską supratai?

— Supratau kuo puikiausiai.

— Eidamas pro INKiščių irštvą verčiau pasiskubink. Ten gaišuoti tikrai neverta. O kai išlįsi į metro tunelį, irgi nežiopsok. Neužmiršk, kad ten pilna aukštos įtampos laidų, be to, važinėja ir traukiniai. Būtų gaila sukarti šitokį kelią vien tam, kad pakliūtum tiesiai po metro traukiniu.

— Prisiminsiu, — atsakiau. — O ką darysite jūs?

— Aš dar kurį laiką patūnosiu čia. Sprukdamas į slėptuvę išsinarinau koją. Šiaip ar taip, jeigu išlįsčiau į dienos šviesą dabar, mane tuoj pat imtųsi vaikytis ir Sistema, ir semiotekai. O čia manęs ieškoti tikrai niekam nešaus į galvą. Laimė, tavo dėka maisto atsargų man nepritrūks. Su tiek prasimaitinsiu kokias tris, gal net keturias dienas. — Visa tai profesorius išdėstė pavydėtinai ramiai. — O tu keliauk. Dėl manęs nesirūpink.

— O kaip bus su INKiščius atbaidančiais prietaisais? Jeigu pasiimsiu abu, kad pasiekčiau išėjimą, jums nebeliks nė vieno.

— Tegul mano dukraitė keliauja drauge su tavim, — atsakė profesorius. — Mergaitė gali palydėti tave, o paskui grįžti pasiimti manęs.

— Aš sutinku, — suskubo įsiterpti ji.

— O jeigu jai kas nors atsitiks? Pavyzdžiui, jeigu ją sučiups arba...

— Niekas manęs nesučiups, — tvirtai pareiškė ji.

— Neverta jaudintis, — sutiko ir profesorius. — Nors ir jauna, mergaitė labai patikima. Aš visiškai ja pasitikiu. Be to, ir pats nelieku tuščiomis, turiu čia šio to pasiruošęs ypatingiems atvejams. Tiesą sakant, turėdamas bateriją, vandens ir kelis metalo gabaliukus, galiu čia pat susikurpti šiokį tokį prietaisėlį INKiščiams vaikyti. Visiškai paprastą, bet iš esmės ne ką prastesnį už tikrą nešiojamą prietaisą. Argi ateidami čionai pakeliui nieko nepastebėjote? Aš protarpiais vis pabarstydavau metalo trupinėlių. Tada INKiščiai nesiartina geras penkiolika ar dvidešimt minučių.

— Kalbate apie sąvaržėles?

— O taip, sąvaržėlės šiam tikslui idealiai tinka. Pigios, nerūdija, įsimagnetina per mirksnį. Iš jų galima susinerti vėrinį ir pasikabinti ant kaklo. Jeigu man leistų pasiimti į kelią tik vieną daiktą — imčiau sąvaržėlių.

Kyštelėjau ranką į striukės kišenę, ištraukiau saują sąvaržėlių ir atkišau profesoriui.

— Tikiuosi, užteks?

— Ohoho! — apstulbo profesorius. — Lyg pagal užsakymą! O aš jau ėmiau nerimauti... Mat sprukdamas daugokai jų išbarsčiau, baiminausi, kad galiu pritrūkti. O tu iš tiesų galvotas vyrukas.

— Mums jau metas eiti, seneli, — įsiterpė mergina. — Jam liko nebedaug laiko.

— Būkite atsargūs. Laimingos kelionės, — palinkėjo profesorius. — Ir pasisaugokit, kad koks INKiščias neįkąstų. Cho cho cho.

— Netrukus grįšiu tavęs pasiimti, — pažadėjo storuliuke ir pakštelėjo seneliui į kaktą.

— Man iš tikrųjų labai gaila, kad viskas taip išėjo, — dar kartą atsiprašė profesorius. — Jei tik galėčiau, mielai keisčiausi su tavimi vietomis. Aš jau iki soties pasimėgavau gyvenimu. Ir neturiu ko gailėtis. Bet tau... tau dar reikėjo gerokai pagyventi. Pernelyg daug palieki šiame pasaulyje neužbaigta...

Prarandu kur kas daugiau, nei kada nors įstengsiu suvokti, ar ne? Šito jau nebesakiau.

— Vis dėlto bijoti tikrai nėra ko, — profesorius dar bandė nuteikti mane filosofiškai. — Tai, kas tavęs laukia, — ne mirtis. Tai amžinas gyvenimas. Ir jame tu būsi savimi. Palyginti su tuo, ką gauni, šis pasaulis tėra akimirksniu pramirganti fantazija. Prašau neužmiršti šito.

— Eime pagaliau, — paragino mergina ir paėmė mane už rankos.

28 Muzikos instrumentai

Jaunasis Jėgainės Prižiūrėtojas kviečia mus pasisvečiuoti kukliame jo būste. Pamaišo anglis krosnelėje, užkaičia virdulį, paskui neša verdantį vandenį į virtuvę, pliko arbatą. Ištisą dieną moklinėję po Girią, mes gerokai sušalome, tad mielu noru gurkšnojame karštą gėrimą. Požeminio vėjo stūgavimas neslopsta nė akimirkos.

— Žolelių prisirenku Girioje, — pasakoja Prižiūrėtojas. — Visą vasarą džiovinu jas pavėsyje, o žiemą naudoju arbatai. Ji greičiau varinėja kraują gyslomis ir sušildo kūną.

Jo arbata labai kvapni, vos vos salstelėjusi.

— Kaip vadinasi ta žolelė? — klausiu.

— Kaip vadinasi? Net nenumanau, — atsako jis. — Ji auga Girioje, gardžiai kvepia, tad ir renku ją arbatai. Augalo stiebas aukštas, bus sulig tavimi, žydi vidurvasarį. Nusiskainioju jaunus lapelius... O žiedus ėda žvėrys.

— Žvėrys ateina ir čionai?

— O, taip, bet tik iki atšąlant. Artėjant žiemai, pamiškėje jų nebepamatysi. Kai oras sušyla, jie ateina čia po kelis — aš žaidžiu su jais, dalijamės maistu... Bet tik ne žiemą. Žvėrys žino, kad juos pašerčiau, bet vis vien neina. Ištisą žiemą tūnau vienas.

— Gal kartu užkąstume? — siūlo Bibliotekininkė. — Mes atsinešėme sumuštinių ir vaisių, bet vienudu tikrai tiek neįveiksime.

— Mielai, — sutinka Prižiūrėtojas. — Jau taip seniai nevalgiau kieno nors kito paruošto maisto... Ak, tiesa, juk dar turiu grybų, kurių prisirinkau Girioje. Gal norėsite paragauti?

— Taip, su didžiausiu malonumu, — atsakau.

Mes pasidalijame sumuštinius ir grybus, paskui valgome vaisius, Prižiūrėtojas užpliko dar arbatos. Beveik nesikalbame. Kai tylime, į kambarį veržiasi požeminių tuštumų vėjo kauksmas ir užpildo jį visą.

— Nejaugi taip niekad ir neišeini iš Girios? — klausiu Prižiūrėtojo.

— Niekad, — atsako jis purtydamas galvą. — Taip jau man skirta. Privalau visada būti čia ir rūpintis Jėgaine... Visą laiką... tol, kol kas nors ateis manęs pakeisti. Kada tai gali įvykti — net nenumanau. Tik tada galėčiau palikti Girią ir grįžti į Miestą... Bet dabar yra taip, kaip yra, ir aš niekur negaliu pasitraukti. Turiu laukti vėjo, kuris pučia kas trečią dieną.

Baigiu gerti arbatą. Kažin, kada čia pradėjo aimanuoti tas vėjas? Klausantis gailaus jo stūgavimo, nejučia ima traukti į tą pusę. Reikia manyti, labai jau vieniša ištisą žiemą gyventi čia, Girioje.

— Bet jūs juk atėjote apžiūrėti Jėgainės? — ūmai susizgrimba jaunasis Prižiūrėtojas.

— Ne visai — atėjome ieškoti muzikos instrumentų, — patikslinu. — Man sakė, kad tu gali žinoti, kur jų rasti.

Prižiūrėtojas žiūri į tuščioje lėkštėje sukryžiuotus peilį ir šakutę.

— Taip, aš turiu čia muzikos instrumentų. Jie labai seni, nežinau, ar jais dar galima griežti... Na, bet jeigu norite pažiūrėti — labai prašom. Aš pats griežti nemoku. Bet man patinka juos apžiūrinėti. Ar norite pamatyti?

— Taip, jei galima, labai norėčiau, — sakau.

Prižiūrėtojas pakyla nuo kėdės, mes sekame paskui jį.

— Čionai. Laikau juos savo kambaryje, — kviečia.

— Aš liksiu čia ir išplausiu indus, — sako Bibliotekininkė.

Prižiūrėtojas atidaro duris, uždega šviesą ir kviečia užeiti.

— Štai, — taria.

Prie sienos glaudžiasi visa eilė tvarkingai išrikiuotų instrumentų. Visi — beviltiškai seni. Dauguma — styginiai, bet stygos surūdijusios, nutrūkusios ar išvis pradingusios. Apžiūrinėju instrumentus: vieni, be jokios abejonės, man matyti, bet pavadinimų nebeįstengiu prisiminti, kiti — ir išvis nežinomi. Štai kad ir tas — medinis skalbimo lentą primenantis instrumentas, apkaišytas eile metalinių virbų. Bandau juo groti, bet taip ir neprisimenu jokios dainos. Greta — būgnelių rinkinys, yra netgi lazdelės, bet jais melodijos tikrai nesugrosi. O štai dar vienas instrumentas, panašus į vamzdelį: akivaizdu, kad reikėtų pūsti į vieną jo galą, bet argi man užtektų kvapo ką nors išpūsti?

Prižiūrėtojas sėdasi ant tvarkingai paklotos lovos krašto ir stebi mane, apžiūrinėjantį instrumentus.

— Ar kuris nors iš jų tau praverstų? — pagaliau klausia.

— Nežinau, — suabejoju. — Visi jie labai seni.

Jis stojasi, eina prie durų, užtrenkia jas, tada grįžta. Kambarėlis belangis, tad uždarius duris vėjo stūgavimas prislopsta.

— Ar norėtum sužinoti, kam renku visus šiuos daiktus? — klausia Prižiūrėtojas. — Niekas Mieste jais nesidomi. Mieste jie išvis niekam neįdomūs. Visi ten juk turi būtiniausių daiktų, kurių pakanka, kad galėtum patogiai gyventi: virdulių ir keptuvių, marškinių ir paltų... taip, to gero yra ikvaliai. Ir to užtenka patenkinti visus poreikius. Niekas nieko daugiau nė netrokšta. Bet aš... ne, man to negana. Man šitie dalykėliai net labai įdomūs. Net nežinau kodėl. Tiesiog jaučiu: jie traukia mane. Traukia jų formos — jie tokie gražūs...

Vieną ranką jis deda ant pagalvės, kitą įsibruka į kišenę.

— Tiesą sakant, čia, Jėgainėje, man patinka, — po valandėlės prašnenka. — Man patinka propeleris, patinka prietaisai, transformatorius. Ko gero, mėgau panašius dalykus ir anksčiau — galbūt kaip tik todėl mane ir atsiuntė čionai. Bet visa tai buvo taip seniai... O kas buvo dar anksčiau — ir suvis neprisimenu... Kartais atrodo, kad grįžti į Miestą man jau niekada nebeleis. Tokio manęs ten niekas nepriims.

Ištiesiu ranką prie medinio instrumento. Jis tuščiaviduris, šiek tiek primena smėlio laikrodį. Likusios tiktai dvi stygos. Bandau jas užgauti. Jos tik sausai barkšteli.

— Iš kur gauni instrumentų? — klausiu.

— Iš visur, — atsako jis. — Tasai žmogus, kuris aprūpina mane maistu, kartais atneša ir instrumentų. Mieste kartais galima aptikti muzikos instrumentų, užmirštų senose spintose ar daržinėse. Daugybę jų paprasčiausiai sukūreno. Labai gaila... Noriu pasakyti, juk muzikos instrumentai — iš tiesų nuostabūs daiktai. Tiesa, nemoku jais griežti, net nežinau, ar kada nors išvis norėčiau jais naudotis, bet negaliu atsigėrėti jų grožiu. Ir šito man visiškai pakanka. Ar tai skamba keistai?

— Muzikos instrumentai iš tikrųjų labai gražūs, — patikinu. — Ir nieko čia keista, kad jais gėriesi.

Mano žvilgsnis užkliūva už kažkokios dėžutės, gulinčios tarp kitų instrumentų. Tarp dviejų medžio plokštelių suspaustos kelios odos klostės. Dumplės kadai praradusios stangrumą, vietomis sutrūkinėjusios, bet oro per daug nepraleidžia. Medinė plokštelė prismaigstyta mygtukų pirštams.

— Ar galiu pamėginti? — klausiu.

— Prašom mėginti, — paragina mane jaunasis Prižiūrėtojas.

Abipus dėžutės pritaisytos kilpos; sukišu į jas rankas ir bandau spausti odines klostes. Jos pasiduoda sunkiai, bet ilgainiui, neabejoju, įgusiu. Vieną paskui kitą spaudau mygtukus, tai suspausdamas, tai vėl ištempdamas dumples. Nuspaudus kai kuriuos mygtukus, instrumentas tik gailiai cypteli, bet po truputį man ima sektis vis geriau. Dar kartą perbėgu pirštais visus mygtukus, šįsyk — priešinga kryptimi.

— Kokie garsai! — sužavėtas Prižiūrėtojas šypsosi. — Tarsi besimainančios spalvos!

— Atrodo, kiekvienas mygtukas skamba tam tikra gaida, — imu aiškinti. — Visos jos skirtingos. Kai kurie garsai tarpusavyje dera, o kai kurie — ne.

— Ką tai reiškia?

Nuspaudžiu keletą mygtukų vienu metu. Intervalai lyg ir ne tokie, kokie turėtų būti, bet drauge skambantys garsai nerėžia ausies, derinys netgi visai malonus. Vis dėlto taip ir neprisimenu jokios dainos, tik akordus.

— Ar šitie garsai dera tarpusavyje?

— Taip.

— Nesuprantu, — sako jis. — Atrodo, girdžiu tai pirmą kartą. Visai nepanašu į vėjo ūžavimą, į paukščių giesmes — irgi ne.

Jo rankos guli ant kelių; jis žvilgčioja pakaitomis tai man į veidą, tai į dėžutę su dumplėmis.

— Tą instrumentą dovanoju tau, — sako. — Gali imti kuriuos tik nori. Juk jie ir skirti tam, kas sugeba jais naudotis. — Tai taręs, jis nutyla ir įdėmiai klausosi vėjo aimanų. — O dabar man metas pasižiūrėti, kaip veikia mechanizmai. Turiu nuolat tikrinti, ar propeleris ir transformatorius nestringa. Gal palauktumėte manęs kitame kambaryje?

Jaunasis Prižiūrėtojas išskuba, o aš grįžtu pas lūkuriuojančią Bibliotekininkę.

— Ar tai ir yra muzikos instrumentas? — klausia ji.

— Vienas iš daugelio rūšių, — atsakau.

— Ar galiu jį paliesti?

— Žinoma, — patikrinu, paduodamas jai dėžutę su dumplėmis. Ji paima abiem rankomis, tarsi glausdama glėbyje žvėries jauniklį. Stebiu ją su baimingu lūkesčiu.

— Koks juokingas dalykėlis! — sušunka ji ir nusišypso, bet šypsena kažkokia nerami. — Ar dabar, kai jau turi jį, jautiesi geriau?

— Dėl jo tikrai vertėjo čia ateiti.

— Žinai, kai nuo Prižiūrėtojo atskyrė šešėlį, darbas buvo atliktas atmestinai. Kažkokia šešėlio atplaiša taip ir liko su juo, — tylutėliai kužda ji man į ausį. — Štai dėl ko jis ir priverstas gyventi čia, Girioje. Man taip jo gaila.

— Gaila?

— Tikriausiai jis ne toks stiprus, kad ryžtųsi iškeliauti į Girios gilumą, bet grįžti į Miestą irgi negali.

— Ar manai, kad kažkur ten, Girios glūdumose, gyvena ir tavo motina?

— Net nežinau, — sako ji. — Tiesiog dingtelėjo mintis, kad gali būti ir taip.

* * *

Neilgai trukus Prižiūrėtojas grįžta. Atidarau lagaminėlį ir išimu dovanas, kurias nešėme jam. Nedidelis sieninis laikrodis ir žiebtuvėlis — ir viena, ir kita aptikome Bibliotekos Sandėlyje.

— Prašom priimti šias dovanas. Tebūnie tai mano dėkingumo už instrumentą ženklas, — sakau jam.

Iš pradžių jaunasis Prižiūrėtojas griežtai atsisako dovanų, bet paskui nusileidžia. Imasi apžiūrinėti daiktus.

— Ar mokėsi jais naudotis? — klausiu.

— Ne, bet man ir nereikia, pakanka tiesiog juos turėti, — atsako jis. — Jie gražūs patys savaime. Galbūt, laikui bėgant, surasiu, kur juos pritaikyti. Laiko, šiaip ar taip, turiu į valias.

Dabar jau pats metas jam pasakyti, kad mums reikia keliauti.

— Ar jūs taip skubate? — liūdnai klausia jis.

— Privalau grįžti į Miestą prieš saulėlydį, o paskui eiti į darbą, — paaiškinu.

— Suprantu. Kaip gaila, kad negaliu palydėti jūsų iki pamiškės. Palikti Jėgainę man nieku gyvu nevalia.

Visi išeiname iš mažojo namelio; mudu atsisveikiname su Prižiūrėtoju.

— Prašom dar kada nors apsilankyti. Labai norėčiau dar kartą išgirsti, kaip groji, — sako jis.

— Labai ačiū.

Mudu su Bibliotekininke žingsniuojame tolyn nuo Jėgainės, ir vėjo kauksmas palengva tilsta. Kai pasiekiame patį Girios pakraštį, tų gailių aimanų nebegirdėti visai.

29 Ežeras, Masotomis Kondas, pėdkelnės

Visus, kiek turėjome, daiktus suvyniojome į marškinių pamainą; ryšulius užrioglinau mudviem ant galvų ir pasistengiau kuo patikimiau pritvirtinti. Vaizdas buvo iš tiesų juokingas, bet juoktis neturėjome kada. Maistą ir viskį palikome seniokui, tad nešuliai nebuvo labai sunkūs.

— Tik būkite atsargūs, — dar kartą perspėjo profesorius.

Blausioje šviesoje jis atrodė gerokai senesnis nei tąsyk, kai išvydau jį pirmą kartą. Oda apdribusi, susivėlę plaukai styrojo kuokštais lyg stirksančios padžiūvusio krūmokšnio šakos, veidas išmuštas rusvomis dėmėmis. Tiesiog senas, nualintas žmogus. Kiekvienam lemta pasenti ir numirti — netgi genialiam mokslininkui.

— Sudie, — pasakiau jam.

Mudu su storuliuke nusliuogėme virve iki vandens. Aš lipau pirmas; pasiekęs apačią, švystelėjau viršun žibintuvėliu, tada paskui mane nusileido ir mergina. Nepasakyčiau, kad mane būtų itin džiuginusi perspektyva nerti į vandenį aklinoje tamsoje, bet neturėjau iš ko rinktis. Nuo šalčio tiesiog užgniaužė kvapą. Tačiau vanduo buvo kuo paprasčiausias — vanduo, ir tiek, jis nesukėlė jokių neįprastų pojūčių. Aplink mus viešpatavo mirtina ramybė. Nejudėjo niekas: nei oras, nei požeminis ežeras, nei tamsa. Triukšmą kėlėme tik mes patys, grybšniais pliauškindami vandenį ir sukeldami daugybę sykių atsikartojantį aidą. Tik tada, kai panėriau, man staiga dingtelėjo, kad visiškai užmiršau paprašyti profesoriaus nuskausminti žaizdą.

— Gal nesumanysi dabar pranešti, kad aplink mus plaukioja tos naguotos žuvys, — sušukau grįžtelėjęs maždaug ta kryptimi, kur turėjo būti mergina.

— Nešnekėk nesąmonių, — atsiliepė ji. — Juk jos — tik mitas. Aš taip manau.

Tai bent paguoda. Įsivaizdavau, kaip į paviršių netikėtai išnirusi žuvis milžinė ima ir nukanda kokią koją ar dvi. Na ir tegul.

Plaukėme ramiais, lėtais grybšniais, susirišę virve, su pritvirtintais ant galvų ryšuliais. Stengėmės nenukrypti nuo profesoriaus žibintuvėlio atspindžio vandenyje, rodančio mums kelią lyg švyturys. Plaukiau pirmas. Mūsų rankos ritmingai pakaitomis pūkštelėdavo į vandenį. Protarpiais stabtelėdavau pasitikrinti, kokį atstumą jau įveikėme ir ar nenukrypome nuo kurso.

— Žiūrėk, kad nesušlaptų ryšuliai, — iš užnugario atsklido merginos balsas. — Jeigu vandens pateks į tą INKiščius nubaidantį prietaisą, jis bus niekam vertas.

— Susidorosiu kuo lengviausiai, — patikinau. Nors, tiesą sakant, reikėjo iš peties pasistengti.

Atkakliai yriausi pirmyn. Tarsi Orfėjas, plaustu keliamas per Stiksą į mirusiųjų karalystę. Pasaulyje šitokia religinių įsitikinimų įvairovė, bet apie mirtį kažkodėl visada bylojama beveik vienodai. Tačiau Orfėjui bent jau nereikėjo gabenti ant galvos siūbuojančio ryšulio su drabužiais. Nieko nepasakysi, senovės graikai į kitą pasaulį gebėjo persikraustyti stilingai.

— Juk tu pernelyg nepyksti ant senelio, tiesa? — paklausė mergina. Aidas atkartojo klausimą; tamsoje net neįstengiau susigaudyti, iš kurios pusės sklinda balsas.

— Nė pats nežinau, bet argi dabar svarbu? — atsiliepiau; mano paties balsas ataidėjo iš visai neįtikėtinos pusės. — Kuo ilgiau klausiausi tavo senelio pasakojimo, tuo mažiau man visa tai rūpėjo.

— Kaip tu gali šitaip kalbėti?

— Šiaip ar taip, mano gyvenimas buvo ne kažin ko vertas. Ne kažin kokios ir smegenys.

— Bet juk pats tvirtinai, kad gyvenimu esi patenkintas!

— Turėjau ką nors pasakyti, — išsisukau. — Juk kiekvienai armijai reikalinga vėliava.

Ji neatsakė. Toliau plaukėme tyloje.

Kur dabar galėtų būti tos žuvys? Tie nagai... kaip kažin ką, netgi nežmogiška vaizduotė negalėjo sukurti šitokios detalės. Niekaip nevaliojau nusikratyti įtarimo, kad jos seka paskui mus. Laukiau, kad kiekvieną akimirką į mano čiurną gali įsisegti glitaus peleko nagai. Na taip, gal aš ir pasmerktas visai netrukus išsiskaidyti į atomus, bet vis vien toli gražu nesijaučiau pasiruošęs tapti užkanda kažkokiam padarui iš juodos gelmės. Jeigu jau mirti — tai tik po saule.

— Tačiau juk tu — labai simpatiškas vaikinas, — vėl prašneko storuliuke. Sprendžiant iš balso galėjai pamanyti, kad ji tokia gaivi ką tik išlipo iš vonios. — Bent jau aš taip manau.

— Tuomet tu — viena iš nedaugelio.

— Bet vis vien taip manau.

Tarp dviejų grybšnių grįžtelėjau per petį. Išvydau jau gerokai nutolusį profesoriaus žibintuvėlio šviesos tašką, tačiau iki šiol mano ranka taip ir nepalietė tvirtos uolienos. Kaip toli dar teks nuplaukti? Labai gražu iš profesoriaus pusės nė puse lūpų neužsiminti apie atstumą — dabar galime sau spėlioti kiek širdis geidžia.

— Nemanyk, kad bandau senelį teisinti, — mergina vėl grįžo prie savo. — Bet jis tikrai nėra blogas žmogus. Tiesiog jis taip pasineria į savo darbą, kad nieko kita nebemato. Tačiau jo ketinimai tikrai buvo kuo geriausi. Jis troško išgelbėti tave anksčiau, nei pateksi Sistemai į nagus. Senelis iš tiesų gėdijasi to, ko pridirbęs, tik savaip.

Na taip, žinoma. Įdomu, kaip man išpešti bent kiek naudos iš to, kad kažkas prisipažįsta klydęs?

— Taigi pasistenk seneliui atleisti, — pridūrė ji.

— Jei ir atleisčiau — kas iš to? — atsiliepiau. — Jeigu jis tikrai jaustų kokią nors atsakomybę, argi imtųsi kurti siaubūną, o sukūręs — argi pasipustytų padus, kai viskas pasisuka ne taip, kaip norėtųsi? Jam bjauru vien nuo minties apie darbą kokiai nors stambiai organizacijai? Puiku, tai galiu suprasti. Visa bėda, kad jo tyrinėjimai kai kam kainuoja gyvybę.

— Senelis tiesiog nepasitikėjo Sistema, — kalbėjo ji kone maldaudama. — Pasak jo, kalkutekai ir semiotekai — dvi tos pačios monetos pusės.

— Techniniu požiūriu — gal ir taip. Bet, kaip kartą jau minėjau, vieni saugo informaciją, o kiti — ją vagia.

— O kas, jeigu ir Sistemai, ir Fabrikui vadovauja tas pats asmuo? — pakišo mintį ji. — Kas, jeigu kairė ranka vagia kaip tik tai, ką dešinė stengiasi apsaugoti?

Patikėti sunku; kita vertus, tokios tikimybės atmesti irgi negalima. Visą laiką, kol dirbau Sistemai, nė karto taip ir neišgirdau ničnieko, kas vyksta Sistemos centro viduje. Mes, eiliniai darbuotojai, gaudavome nurodymus — ir atlikdavome užduotis. Laikini įnagiai, be teisės prikišti nagus prie centrinio procesoriaus.

— Taip, šitoks verslas būtų neįtikėtinai pelningas, — sutikau. — Supjudyk tarpusavyje dvi puses ir statymus galėsi kelti iki padebesių. Ir jokio pavojaus, kad kas numuš kainas...

— Kaip tik tokį įspūdį ir susidarė senelis, kai dirbo Sistemoje. Šiaip ar taip, Sistema juk privati bendrovė, kartu atstovaujanti ir valstybės interesams. O bet kokiai privačiai bendrovei pirmiausia rūpi pelnas. Senelis suprato, kad jeigu tęs tyrinėjimus, ilgainiui bus tik blogiau.

Taigi Sistema pasipuošusi iškaba: „Mūsų verslas — apsaugoti informaciją“. Tačiau tai — tik fasadas. Jeigu seniokas atiduoda jiems į rankas technologijas, kaip perkonfigūruoti žmogaus smegenis, — kartu nulemia ir visos žmonijos likimą. Tad, norėdamas išgelbėti pasaulį, jis atsitraukė. Savaime aišku, labai gaila tų dvidešimt penkių kalkutekų, kuriems teko paguldyti galvas. Gaila ir manęs paties — netrukus įstrigsiančio Pasaulio gale.

— Juk tu seniai visa tai žinai, tiesa? — paklausiau jos.

— Na... taip, žinojau nuo pat pradžių, — kiek padvejojusi prisipažino ji.

— Po šimts, kodėl iš karto nepasakei? Kokia prasmė buvo rabždintis čionai? Verčiau būtum pagailėjusi mano laiko... o ir kraujo.

— Norėjau, kad viską išgirstum iš paties senelio, kad jis išdėstytų tau savo požiūrį, — atsakė ji. — Manimi tu nė už ką nebūtum patikėjęs.

— Turbūt tavo tiesa, — nesiginčijau. Balažin kokia trečioji grandinė smegenyse, nemirtingumas... kas patikėtų šitokia žinia, ir dar užgriuvusia it perkūnas iš giedro dangaus?

Dar keletas grybšnių — ir mano ranka palietė akmeninę sieną. Vis dėlto mums kažkaip pavyko perplaukti požeminį ežerą.

— Įveikėme, — pranešiau.

Mergina priplaukė prie sienos greta manęs. Atsigręžėme į mažytį šviesos taškelį tolumoje: jis lyg ir bylojo, kad mums derėtų pasislinkti per kokius dešimt metrų į dešinę.

— Turėtų būti maždaug čia, — pratarė mergina. — Anga virš pat vandens.

Kuo atsargiausiai nukėliau ryšulį nuo galvos, išsitraukiau kišeninį žibintuvėlį ir apšviečiau sieną.

— Nematau jokios skylės, — nusivyliau.

— Pamėgink dar kiek toliau į dešinę, — pasiūlė ji.

Žibintuvėlio spindulys nuslydo siena, bet nieko nepešiau.

— Į dešinę? Ar esi tikra?

— Mėgink kiek dešiniau.

Kryptelėjau šviesą kiek labiau į dešinę. Drebėjau visu kūnu. Grabinėdamas sieną ranka, užkliudžiau kažkokį apskritą tarsi skydas paviršių. Dydžio jis buvo sulig viniline plokštele, apčiuopiau ir raižinius. Nukreipiau žibintuvėlio spindulį tiesiai į jį.

— Bareljefas, — tarstelėjo mano rubuilė bendražygė.

Gal ir taip, bet pavaizduota jame buvo ne kas kita, o tos pačios pragaištingos naguotos žuvys. Iš vandens kyšojo gal du trečdaliai to disko su raižiniais.

— Išėjimas tikrai čia, — jokių prieštaravimų nepripažįstančiu balsu pareiškė mergina. — Šitokiu bareljefu INKiščiai tikriausiai paženklino visus išėjimus. Pasidairyk aukštėliau.

Nukreipiau žibintuvėlio spindulį aukštyn, ir man pasirodė, kad įžiūriu kažkokią šešėliuotą įdubą. Perdaviau žibintuvėlį merginai, o pats užsiropščiau apsidairyti iš arčiau. Angos neįžiūrėjau, bet man į veidą dvelktelėjo pelėsiais persisunkusia drėgme.

— Radau! — riktelėjau merginai.

— Ačiū Dievui! — apsidžiaugė ji.

Padėjau jai užsikeberioti viršun. Prie pat angos abu valandėlę stabtelėjome atsikvėpti — šlaputėliai, drebantys. Išvyniojome ryšulius, persirengėme sausais drabužiais. Atidaviau merginai savo megztinį, nušveičiau šalin permirkusius marškinius ir švarką. Tiesa, žemiau juosmens taip ir likau peršlapęs iki siūlo galo, bet kelnių pamainos tiesiog neturėjau.

Kol mergina krapštėsi su INKiščius atbaidančiu įtaisu, žybtelėjau profesoriui pranešdamas, kad ežerą sėkmingai įveikėme. Šviesos taškelis tolumoje mirktelėjo du, paskui — tris kartus, tada visai užgeso. Mus vėl apsiautė aklina tamsa.

— Eime, — paragino storuliuke.

Dirstelėjau į laikrodį. Aštuoniolika minučių po septynių. Antžeminiame pasaulyje visais televizijos kanalais transliuojamos žinios. Žmonės pusryčiauja, į savo vis dar pusiaumieges galvas kimšdami orų prognozę, vaistų nuo galvos skausmo reklamą, automobilių eksporto į Jungtines Valstijas problemas. Tačiau kas sužinos, kad aš visą naktį praleidau pasaulio žarnose? Kam rūpi, kad plaukiau dvokiančiame vandenyje, kad mano krauju mito siurbėlės, kad moklinėjau požemyje, vos nealpdamas nuo skausmo perrėžtame pilve? Ar kam nors ne vis vien, kad po dvidešimt aštuonių valandų ir keturiasdešimt dviejų minučių dabartinė mano realybė negrįžtamai baigsis? Kur jau, tokiais dalykais per žinias nieko nesudomintum.

* * *

Šitokiu siauru urvu iki šiol dar neteko keliauti. Turėjome ropoti keturpėsti. Maža to, urvas dar ir vingiavo bei sukiojosi kaip kokia žarna, protarpiais kone stačiu kampu šaudavo aukštyn, o paskui tokiu pat stačiu skardžiu smigdavo žemyn, kitąsyk susimesdamas kilpomis tarsi amerikietiškų kalnelių traukinuko bėgiai. Tad irtis pirmyn išties nebuvo lengva. Šitą taką akivaizdžiai praurbino ne INKiščiai — reikia manyti, tai natūralių požeminių procesų rezultatas. Niekas, netgi INKiščiai, nesumanytų specialiai šitaip surangyti tako.

Po trisdešimties minučių pakeitėme INKiščius atbaidantį prietaisą antruoju, su įkrautomis baterijomis, o dar po dešimties minučių urvas staiga išnėrė į erdvų koridorių aukštomis lubomis. Čia buvo mirtinai tylu, aklina tamsa tvoskė pelėsiais. Netikėtai takas išsišakojo, stačiu kampu sukdamas į kairę ir į dešinę, oro srautas dvelkė iš dešinės į kairę. Putlioji mano bendražygė nukreipė žibintuvėlio spindulį tiesiog į išsišakojimą. Abi atšakos vedė į juodžiausią tamsą.

— Į kurią pusę eisime? — paklausiau.

— Į dešinę, — atsakė ji. — Ėjome tiksliai pagal senelio nurodymus, taigi jei tikrai atsidūrėme po Sendagaja, Dzingu stadionas turėtų būti dešiniau.

Pabandžiau atsekti, kas šioje vietoje yra žemės paviršiuje. Mano įsivaizdavimu, atsidūrėme tiesiog po „Kawade“ knygynu, „Victor“ įrašų studija ir dviem į akis krintančiomis kinų užkandinėmis — „Hope-ken“ ir „Copain“.

— Visai čia pat ir kirpykla, kurioje nuolat lankausi, — pratariau.

— Šit kaip? — nelabai tesusidomėjusi atsakė ji.

Man dingtelėjo mintis, kad, prieš paliekant šį pasaulį, derėtų apsikirpti. Šiaip ar taip, kažin ko juk nenuveiksiu, ypač turėdamas vos dvidešimt keturias valandas. Taigi išsimaudysiu, persirengsiu, apsilankysiu pas kirpėją — turbūt nieko daugiau ir negaliu tikėtis.

— Dabar pasisaugok, — perspėjo mane putlioji bendražygė. — INKiščių irštva nebetoli. Jau girdžiu jų balsus, o dar tas klaikus dvokas... Nesitrauk nuo manęs nė per žingsnį.

Šniurkštelėjau nosimi. Nieko neužuodžiau. Nieko ir neišgirdau.

Virvę, kuria buvome susirišę, sutrumpinome iki penkiolikos centimetrų.

— Žiūrėk, siena čia išgriuvusi, — tarstelėjo ji, nukreipdama žibintuvėlio spindulį į kairę.

Ir iš tikrųjų: sienos nebuvo, tik juoda tuštuma. Žibintuvėlio spindulys tarsi strėlė smigo į tamsą, išnykdamas toje tirštoje juodumoje, kuri atrodė kone alsuojanti ir virpčiojanti — tarytum kažkokia šlykšti drebutiena.

— Girdi? — paklausė ji.

— Taip, rodos, girdžiu, — atsakiau.

INKiščių balsai. Garsas toks, tarytum tiesiog spengtų ausyse. Neįtikėtinai aukštas, veriantis kiaurai lyg grąžtas, staiga išprotėjusių vabzdžių dūzgimą šiek tiek primenantis zvimbesys sūkuriavo tarp sienų, smelkdamasis į mano ausų būgnelius.

— Judinkis! — sustugo ji man į ausį. Aš nė nepastebėjau, kaip sustojau.

Mergina iš visų spėkų trūktelėjo virvę.

— Nieku gyvu nevalia čia sustoti! Jei tučtuojau neišsijudinsime, jie mus nusitemps ir gyvus supūdys!

Bet aš nevaliojau nė krustelėti. Padai taip ir prilipo prie žemės. Laikas sroveno atgal, priešistorinių pelkių link.

Staiga tamsoje švystelėjo merginos ranka ir smarkiai šėrė man per veidą. Pliaukštelėjimas sugriaudėjo kone kurtinamai.

— Dešine! — užriko ji. — Dešine! Girdi! Pakelk dešinę koją, statyk į priekį! Dešine, subingalvi tu!

Dešinė mano pėda lyg nenoromis krustelėjo pirmyn.

— Dabar — kaire! — sukomandavo ji.

Stumtelėjau pirmyn kairę koją.

— Na štai. Ramiai, lėtai, po vieną žingsnį...

Be jokios abejonės, jie slinko paskui mus, švilpiniuodami baimę įvarančius garsus tiesiog mums į ausis, tikėdamiesi sustingdyti mūsų žingsnius, o tada jau stverti mus lipniomis gleivėtomis letenomis.

— Šviesk tiesiai sau į kojas! — įsakė mergina. — Nugara — į sieną! Eik skersomis, po vieną žingsnį. Viską supratai?

— Supratau, — atsakiau.

— Kad ir kas atsitiktų, nieku gyvu nenukreipk žibintuvėlio spindulio aukščiau!

— Kodėl?

— Todėl, kad čia knibždėte knibžda INKiščių. Visiškai čia pat. — Ji prislopino balsą. — O žiūrėti į INKiščią — jokiu būdu nevalia. Jei kartą žvilgtelėsi į INKiščią, daugiau niekad nebeįstengsi nukreipti žvilgsnio nuo jo.

Mudu skersomis slinkome pasieniu, stabtelėdami po kiekvieno žingsnio, šviesdami tiesiog sau po kojomis. Vėsus oras laižė mums veidus, jutau, kaip visas kone aplimpu pašvinkusios žuvies tvaiku. Vos beįstengiau grumtis su šleikštuliu. Jaučiausi taip, tarsi sliūkinčiau kirmėlių apniktu milžiniškos žuvies skeletu. INKiščiai tūžmingai dūzgė, nuo to neįmanomai spigaus garso kvaito galva. Ausų būgneliai stačiai suakmenėjo. Galugerklyje jutau tulžies kartulį.

Mano kojas judino vien tik refleksas: vieną, paskui kitą. Protarpiais mergina kažką man sušukdavo, bet žodžių jau nebegirdėjau. INKiščius atbaidantis prietaisas žybčiojo mėlynu žiburiuku, tad vyliausi, kad mes vis dar saugūs. Bet ar ilgai tai truks?

Galų gale pajutau kažkokį pokytį ore. Dvokas vis dar neišsisklaidė, bet puvėsiais trenkė lyg ir silpniau. Nuslūgo klaikus slėgimas ausyse. Pasikeitė ir pats garsas. Vadinasi, blogiausia — jau praeity. Mudu lengviau atsidusome ir nusibraukėme šaltą prakaitą nuo kaktos.

* * *

Pašėlusiai ilgai mergina nepratarė nė žodžio. Girdėjau tik tuštumoje aidžiai skimbčiojančius vandens lašus.

— Kodėl jie šitaip siuto? — galų gale paklausiau.

— Mes įsibrovėme į jų šventovę. O jie neapkenčia šviesos pasaulio, kartu ir visų, kas jame gyvena.

— Sunku patikėti, jog semiotekai ryžosi bendradarbiauti su jais, kad ir kokio pelno tikėtųsi...

Ji spustelėjo man riešą — tai ir buvo vienintelis atsakas.

Po valandėlės ji vėl prašneko:

— Žinai, apie ką galvoju?

— Net nenumanau, — atsakiau.

— Galvoju, kaip nuostabu būtų, jei galėčiau lydėti tave į tą pasaulį, į kurį iškeliauji.

— Ir kartu palikti šį visiems laikams?

— Taip, — atsakė ji. — Juk tai senas ir nuobodus pasaulis. Neabejoju: kur kas smagiau būtų gyventi tavo sąmonėje.

Tik palingavau galvą. Tai pasiutimas. O aš pats visiškai netrokštu apsigyventi savo sąmonėje.

— Ką gi, eime, — pasakė ji. — Mums dar reikia surasti išėjimą per kanalizacijos vamzdį. Kiek dabar valandų?

— Dvidešimt po aštuonių.

— Metas pakeisti aparatą, — pratarė ji ir įjungė pirmąjį nešiojamą prietaisą. Antrąjį bet kaip užsikišo už diržo, kol įsikraus baterija.

Nuo tos akimirkos, kai įlindome į tunelį, praslinko lygiai valanda. Remiantis profesoriaus nuorodomis, netrukus turėtume prieiti posūkį į kairę ir tada keliauti po medžiais apsodinta alėja Dailės galerijos link. Jei atmintis neapgauna, dabar turėtų būti ankstyvas ruduo. Medžių lapai dar žali. Šviečia saulė, dvelkia nupjauta žole, mano plaukus šiaušia ankstyvo rudens vėjelis. Ak, kad taip išsitiesus aukštielninkam ir užsižiūrėjus į dangų... Taip, nueisiu apsikirpti, nusiskusiu, o tada trauksiu į Gajenmajės parką, griūsiu į žolę ir žiūrėsiu žiūrėsiu į žydrynę. Galbūt protarpiais gurkštelėsiu šalto kaip ledas alaus. Pats tas užsiėmimas, laukiant pasaulio galo.

— Kaip manai, koks oras lauke?

— Tai bent klausimas! Iš kur galiu žinoti?

Ar vakar vakare, kai išėjau iš namų, dangus buvo žvaigždėtas? Neprisimenu, nors užmušk. Visa, ką įstengiau prisiminti, buvo tik ta porelė „Skyline“ automobilyje, besiklausanti „Duran Duran“ dainos. Žvaigždės? Nejaugi kas nors žvalgosi į žvaigždes? Kai pagalvoji — o kada aš pats paskutinį kartą žiūrėjau į dangų? Jei visos žvaigždės būtų nušluotos nuo dangaus skliauto prieš kokius tris mėnesius, nė nebūčiau jų pasigedęs. Pastebiu tik tokius dalykus kaip sidabrinės apyrankės ant moters riešo ar nučiulpti ledinukų pagaliukai, susmaigstyti į gėlės vazoną. Kažkas negerai su visu mano gyvenimu. Tikriausiai man reikėjo gimti kokiu nors Jugoslavijos piemeniu, kuris kiekvieną naktį pakelia akis į dangų pasigrožėti Didžiaisiais Grįžulo Ratais. Jokio automobilio, jokios automagnetolos, nei sidabrinių apyrankių, nei perskirstymo funkcijos, jokių tamsiai mėlyno tvido kostiumų.

Visas mano pasaulis beviltiškai susigniaužęs, suplotas į plokščią kreditinę kortelę. Pažvelgęs iš viršaus, dar matai kažkokį, kad ir iškreiptą, vaizdą, bet tik pamėgink žiūrėti iš šono — ir visa kas praranda bet kokią prasmę. Tarsi kokia vienmatė plokštuma. Galbūt vienintelėje kortelės pusėje ir sugrūsta visa įmanoma informacija apie mane, tačiau vis vien ji — tik plastiko gabalas, kurio iššifruoti nesugebės niekas, išskyrus specialų aparatą.

Tikriausiai mano pirmoji grandinė visiškai nudilo. Tikrieji prisiminimai tolo, virsdami plokštumine projekcija, sąmonės plėvelė nebeįstengė priskirti vardų žinomiems daiktams ir reiškiniams.

Kažkodėl vėl prisiminiau tą porelę „Skyline“ automobilyje. Ir kurių galų taip prikibau prie jų? Kita vertus, o apie ką dar galėčiau galvoti? Šiuo metu tuodu tikriausiai ramiai drūnija lovoje, o gal jau stumdosi perpildytame traukinyje, važiuodami į darbą? O juk iš jų išeitų visai neblogi televizijos serialo personažai. Štai: japonė mergina išvažiuoja mokytis į užsienį ir ten išteka už prancūzo; vyras pakliūva į avariją ir lieka neįgalus — nebevaldo abiejų kojų. Moteriai per gerklę išlenda gyvenimas Paryžiuje; ji palieka vyrą ir grįžta į Tokiją, čia įsidarbina Belgijos arba Šveicarijos ambasadoje. Sidabrinės apyrankės — vienintelis prisiminimas apie vyrą. Intarpas — retrospektyva: paplūdimio scena Nicoje. Moteris su sidabrinėmis apyrankėmis ant kairio riešo. Moteris maudosi, moteris mylisi, visąlaik su sidabrinėmis apyrankėmis ant kairio riešo. Intarpas: vyriškis, japonas, studentų antpuolio Jasuda Hole13 veteranas. Jis visąlaik nešioja tamsius akinius kaip pagrindinis veikėjas iš Pelenų ir deimanto. Vyriškis — populiarus televizijos režisierius, tik štai niekaip neišsivaduoja iš košmarų, per kuriuos jį persekioja ašarinių dujų siaubas, be to, negali atsikratyti ir prisiminimų apie žmoną, prieš penkerius metus persipjovusią venas. Intarpas (po šimts, tai bent scenarijus — vieni intarpai su nukrypimais į praeitį!): jis išvysta apyrankes, žaižaruojančias ant kairio moters riešo, čia pat plyksteli prisiminimas: krauju paplūdęs žmonos riešas. Jis paprašo moters: gal ši galėtų perkelti apyrankes ant dešinės rankos? O ji atsako:

— Ne, negaliu. Apyrankes aš nešioju ant kairės rankos.

Dar vienas intarpas: pasirodo pianistas, panašiai kaip Kasablankoje. Alkoholikas; ant pianino viršaus visuomet stovi neskiesto džino taurė su citrinos griežinėliu. Talentingas džiazo muzikantas, pragaišinęs savo karjerą toje džino taurėje — jis bičiuliaujasi ir su vyru, ir su moterimi, žino visas jų paslaptis...

Epizodas televizijos serialui, iš esmės — visiškas kliedesys. Tiesiog vaizduotės žaismo trupinėlis. Ir dar reikėtų pateikti tai kaip tikrovę? Po šimts, ką aš žinau apie tikrovę, net žvaigždžių nemačiau štai jau bent kelis mėnesius.

— Nebegaliu šito ištverti, — ištariau balsu.

— Nebegali ištverti — ko? — paklausė mergina.

— Tamsos, pelėsių tvaiko, INKiščių... na, visko. Šlapių kelnių ir žaizdos pilve. Netgi nebegaliu įsivaizduoti, kaip atrodo pasaulis ten, viršuje.

— Jau greitai, — pasakė ji. — Netrukus mes išlipsime į tą išorinį pasaulį.

— Mano galvoje viskas susivėlė, — tęsiau aš. — Mintys vyniojasi kaip pakliuvo. Nebeįstengiu aiškiai mąstyti.

— Apie ką dabar galvojai?

— Apie visokius kino žmones. Masatomį Kondą, Rioko Nakano, Cutomu Jamadzakį.

— Liaukis. Negalvok išvis apie nieką, — patarė ji. — Jau beveik atėjome.

Pasistengiau apie nieką negalvoti, ir čia pat mintys nukrypo į permirkusias šaltas kelnes, prilipusias man prie kojų. Kažin, kada paskutinį kartą šlapinausi?

Mažų mažiausiai — ne vėliau, nei nulindau į požemius: ten man nė karto neprireikė nusičiurkšti. O prieš tai? Vairavau, valgiau mėsainį, stebėjau porelę „Skyline“ automobilyje. Dar anksčiau? Miegojau. Paskui įsiveržė putlioji mergina ir mane pažadino. Beveik iš karto mudu ir iškeliavome. Taigi — dar anksčiau? Tikriausiai lankiausi tualete ligoninėje, ten, kur mane susiuvo. Bet jeigu šlapinausi ten, skausmas turėjo būti toks, kad ir norėdamas nepamirši, o aš ničnieko neprisiminiau, tai tikriausiai reiškia, kad šlapimo pūslės neištuštinau jau... kiek laiko?

Viskas ėmė suktis aplink mane beprotiška karusele; prisiminimai tai priartėdavo, tai nutoldavo, tai vėl priartėdavo, tai vėl nutoldavo. Kada į butą įsibrovė tuodu ir prakiurdino man pilvą? Argi ne po to aš sėdėjau prekybos centro užkandinėje? O gal prieš tai? Ir kada paskutinį kartą šlapinausi? Kodėl dabar man tai parūpo?

— Na štai, — pranešė mergina, timptelėdama už alkūnės. — Kanalizacijos vamzdis. Išėjimas čia.

Pasistengiau išstumti visas mintis apie šlapinimąsi iš galvos ir nukreipiau žvilgsnį į tą sienos dalį, kurią apšvietė jos žibintuvėlio spindulys. Įžiūrėjau kvadratinę ventiliacijos angos kiaurymę, į kurią, labai pasistengęs, žmogus, ko gero, sugebėtų įsisprausti.

— Tai ne kanalizacijos vamzdis, — pastebėjau.

— Kanalizacijos vamzdis šiek tiek toliau. O čia — šoninė ventiliacijos anga. Tu tik pauostyk.

Įkišau galvą į skylę ir giliai įkvėpiau. Kaip kažin ką: nutekamojo vamzdžio dvokas, su niekuo nesupainiosi. Tačiau po visų klajonių peršvinkusiais požemių labirintais netgi kanalizacijos smarvė ramino ir guodė. Tiesiog į veidą dvelkė stiprokas vėjelis.

Neilgai trukus pajutome silpną vibraciją, o drauge išgirdome ir tolimą metro traukinio dundėjimą. Tai truko dešimt, gal penkiolika sekundžių, paskui garsas nutilo tarsi išjungtas. Taip, išėjimas čia.

— Mums pavyko! — džiugiai šūktelėjo mergina, pakštelėdama man į kaklą. — Na, kaip jautiesi?

— Nė neklausk, — atsakiau. — Pats nežinau.

Ji pirma įropojo į angą. Kai tik minkšta jos sėdimoji išnyko skylėje, iš paskos įlindau ir aš. Siauras vamzdis kurį laiką driekėsi nosies tiesumu. Mano žibintuvėlio spindulys neapšvietė nieko daugiau, tik liulančius jos apvalumus priekyje. Tai priminė man Pekino kopūstą, aptemptą šlapiu sijonu, kuris jai gerokai veržė šlaunis.

— Ei! Tu čia? — riktelėjo ji.

— Nė per žingsnį neatsilieku nuo tavęs! — užblioviau ir aš.

— Radau besimėtantį batą!

— Kokį dar batą?

— Vyrišką, juodą, suvarstomą.

Tai buvo senas, gerokai numintas batas — tokius avi paprasti darbininkai. Kulnas — visai nunešiotas, priekis aplipęs purvu.

— Kaip manai, ar tai INKiščiai?.. — nepajutau, kaip ištariau balsu.

— O kas kitas, — atsakė ji.

Kadangi daugiau žiūrėti nebuvo į ką, tai ir neatitraukiau akių nuo jos sijono krašto. Ropojant sijonas gerokai užsismaukė aukštyn, apnuogindamas baltos, dumblu neapkibusios odos ruoželį. Kaip tik ties ta vieta, kur moterys kadaise tvirtindavo kojines, tarp kojinės ir ją prilaikančių juostelių visuomet palikdamos sklypelį niekuo nepridengtos odos... kol dar nebuvo išrastos pėdkelnės, žinoma.

Viena mintis vedė prie kitos, ir labai greitai aš jau vyniojau prisiminimų kamuolį. Grįžau į Džimio Hendrikso, „Cream“, „Beatles“ ir Otiso Redingo laikus. Nejučia ėmiau švilpauti Piterio ir Gordono „I Go to Pieces“ motyvą. Puiki daina; po šimts velnių, juk tai kur kas geriau nei „Duran Duran“. O gal aš tiesiog senstu? Ta daina buvo populiari prieš dvidešimt metų. O kas prieš dvidešimt metų galėjo nujausti pėdkelnių suklestėjimą?

— Kodėl švilpauji? — šūktelėjo putlioji mergina.

— Nė pats nežinau. Šiaip, užėjo ūpas, — atsakiau.

— Kokia čia daina?

— Tikriausiai niekada nesi jos girdėjusi.

— Tavo tiesa.

— Tai buvo hitas tais laikais, kai tu dar nebuvai gimusi.

— Apie ką ta daina?

— Apie tai, kaip išyri per visas siūles, — atsakiau pernelyg negudraudamas.

— O kodėl tau norisi švilpauti tokią dainą?

Še tau, taip ir nesugrabaliojau jokio įtikinamo paaiškinimo. Tiesiog melodija ėmė skambėti ausyse, ir tiek.

— Nė pats nežinau, — tarstelėjau.

Kol karštligiškai naršiau galvoje kitos melodijos, pasiekėme ir patį kanalizacijos vamzdį. Iš tiesų — netgi visai nemenką betoninį lataką, kokių pusantro metro skersmens. Jo dugnu gurgėjo nutekamųjų vandenų upelis — gal dvidešimties centimetrų gylio. Šonuose blizgėjo kažkokie slidūs glitėsiai. Tiesiai virš galvos sudundėjo pravažiuojantis metro traukinys. Vienas, paskui kitas, dar vienas... Dundėjo gana garsiai. Net suspėjau įžiūrėti akimirką blausiai švystelėjusių geltonų šviesų atšvaitą.

— Niekaip nesuprantu: kodėl kanalizacijos vamzdį prireikė sujungti su metro tuneliu?

— Iš tiesų tai ne visai kanalizacijos vamzdis, — paaiškino ji. — Tiesiog į jį sutekėję gruntiniai vandenys nukreipiami dar giliau. Bet nešvarumų pakankamai prasismelkia ir čia. Paskubėkime, mums jau visai netoli. O kol kas jokiu būdu negalime atsipalaiduoti. INKiščiai karaliauja visuose metro tuneliuose, saugosi tik stočių. Batą juk pats matei, tiesa?

— Kurgi ne, — atsakiau.

Patraukėme vamzdžio dugnu srovenančiu gličiu upokšniu, mūsų batų žliugsėjimui antrino pradundantys metro traukiniai. Dar niekad gyvenime traukinių bildėjimas nebuvo toks malonus ausiai. Įsivaizdavau žmones, lipančius į vagonus, skaitančius laikraščius ar žurnalus, važiuojančius į darbą, o gal ir linksmintis. Prisiminiau margaspalves reklamas ant vagonų sienų ir virš durų pritvirtintus metro linijų planus. Ginzos linija visuomet būna geltona. Nežinau kodėl, bet visuose žemėlapiuose ji būna tik geltona. Kai tik pagalvoju apie Ginzos liniją, drauge prisimenu ir geltoną spalvą.

Ilgai netrukome, kol pasiekėme vamzdžio galą. Angą dengė geležinės grotelės, bet jose buvo išdaužta skylė — kaip tik tokio dydžio, kad galėtų prasisprausti žmogus. Tiesiog ištrupintas sklypelis betono ir vienas geležinis strypas išjudintas iš vietos. INKiščių darbas, ne kitaip. Pasirodo, kartą ir jie nuveikė šį tą naudinga. Jei ne tas išimtas grotelių strypas, galėtume per amžius tupėti čia ir per grotas dairytis į mums nepasiekiamą antžeminį pasaulį.

Iškart už skylės riogsojo dėžė su signaliniais žibintais ir kitokia įranga. Tarp bėgių driekėsi eilė pajuodusių irklo pavidalo stulpelių su lemputėmis — tomis pačiomis, kurios, važiuojant traukiniu, visada atrodydavo tokios blausios, tačiau dabar tvieskė taip, kad šviesa žilpino akis.

— Šiek tiek luktelėsime čia, kol akys apsipras su šviesa, — pasakė mergina. — Maždaug dešimt minučių. Paskui paėjėsime pirmyn, o netoli stoties dar kartą stabtelėsime, kad priprastume prie ryškesnės šviesos. Tai būtina, kitaip neišvengiamai apaktume. Jeigu pro šalį važiuos traukinys, kol kas jokiu būdu nežiūrėk į jį.

Ji pasodino mane ant sauso betono lopinėlio, pati pritūpė greta.

Išgirdę atidundant traukinį, mudu panarinome galvas ir kuo stipriau užsimerkėme. Geltonos šviesos tvyksnis vis vien įsismelkė po vokais. Ištryško ašaros. Tuoj pat nusibraukiau jas rankove.

— Viskas gerai. Netrukus priprasi, — paguodė mergina; jos skruostais irgi vingiavo ašarų takeliai. — Palauksime, kol pravažiuos dar kokie trys ar keturi traukiniai. Tada jau galėsime nesibaiminti, kad stoties apšvietimas mus apakins. O kai atsidursime stotyje, INKiščius galėsime užmiršti.

— Rodos, prisimenu, kad man šitaip jau yra buvę, — pratariau.

— Slampinėjai metro tuneliais?

— Ne. Prisimenu šviesą — nepaprastai ryškią šviesą, nuo kurios nepakenčiamai perštėjo ir ašarojo akys.

— Šitaip juk atsitinka kiekvienam.

— Ne, ta šviesa buvo ypatinga, ypatingas buvo ir mano regėjimas. Kažkaip pakeistos pačios akys... Jos visiškai nepakentė šviesos.

— Gal prisimeni ir dar ką nors?

— Ne. Tik tiek.

— Matyt, tavo atmintis srovena atgal, — pasakė ji.

Ji atsišliejo į mano petį. Buvau sustiręs į ragą, šlapios kelnės irgi, švelniai tariant, nešildė. Vienintelis šilumos šaltinis buvo mano petį liečiantis jos krūtinės kauburys.

— Kai tik išsikrapštysime į žemės paviršių, tikriausiai norėsi ką nors nuveikti? Na, juk turbūt turi planų: dar kartą aplankyti kokias nors vietas, užbaigti kokius nors darbus, gal su kuo nors susitikti? — klausinėjo ji primygtinai. Paskui dirstelėjo į mano laikrodį. — Tau liko dvidešimt penkios valandos ir penkiasdešimt minučių.

— Ketinu eiti namo ir išsimaudyti. Paskui — nusikirpti plaukus.

— Bet dar liks baisybė laiko.

— Apie tokią tolimą ateitį dar negalvojau, — atsakiau.

— O gal ir aš galėčiau eiti pas tave? — paprašė ji. — Aš irgi neatsisakyčiau išsimaudyti.

— Žinoma, kodėl gi ne?

Iš Aojama Ičomės stoties pusės atidundėjo dar vienas traukinys. Mudu vėl nudūrėme akis į žemę ir užsimerkėme.

— O tau visai nereikia kirptis, — pasakė ji, pašvietusi žibintuvėliu man į viršugalvį. — Tiesą sakant, ilgesni plaukai, ko gero, tau net labiau tinka.

— Man nusibodo ilgi plaukai.

— Gal ir taip, bet eiti pas kirpėją tau vis vien nereikia. Kada paskutinį kartą kirpaisi?

— Neprisimenu, — atsakiau. Ir iš tikrųjų nebevaliojau prisiminti. Aš netgi neprisimenu, ar vakar šlapinausi, o tai, kas atsitiko prieš porą savaičių, jau virto senovės istorija.

— Ar namie rastum kokių drabužių, kurie tiktų ir man?

— Vargu bau.

— Tiek to, ką nors sugalvosiu... — pratarė ji. — Ar ketini naudotis lova?

— Naudotis lova?

— Na, gal ketini išsikviesti merginą telefonu...

— Lyg ir neketinau, — atsakiau.

— Tai gal galėčiau pas tave išsimiegoti? Norėčiau pailsėti prieš eidama parsivesti senelio.

— Man tai kas, bet neužmiršk, kad pas mane kiekvieną akimirką gali užgriūti ir semiotekai, ir vaikinai iš Sistemos. Pastaruoju metu aš, kaip žinai, — gana populiarus asmuo. O mano namuose net durų nėra.

— Nesvarbu, — atsakė ji.

Artėjo jau ir trečias traukinys, šįkart — iš Šibujos pusės. Užsimerkiau ir ėmiau lėtai skaičiuoti. Sulig keturiolika pradundėjo paskutinis traukinio vagonas. Akių beveik visiškai neperštėjo.

Mergina paleido mano ranką ir pakilo.

— Metas eiti.

Aš irgi atsistojau ir nusekiau paskui ją palei bėgius Aojama Ičomės stoties link.

30 Duobė

Kitą rytą visa tai, kas nutiko Girioje, jau atrodo lyg sapnas. Ir vis dėlto ant stalo guli senovinė dėžutė su dumplėmis — sakytum koks susirangęs sužeistas gyvūnėlis. Taip, viskas įvyko iš tikrųjų: dūzgė milžiniškas požeminio vėjo sukamas propeleris, buvo ir liūdnas jaunojo Prižiūrėtojo veidas, ir jo muzikos instrumentų kolekcija.

Galvoje aidi kažkoks ryškus svetimas garsas. Tarytum kažkas pašalinis būtų prasismelkęs į mano kaukolę. Kažkoks nedidelis, aštrus įsibrovėlis, kuris dabar be paliovos džyrina smegenis. Visais kitais atžvilgiais galvoje jokios sumaišties — nei skauda, nei svaigsta. Reikia manyti, man tik rodosi, kad jaučiu ten svetimkūnį.

Nesikeldamas iš lovos apžvelgiu kambarį. Čia viskas savo vietose, viskas kaip buvę: lubos, sienos, atsiknojusios grindų lentos, užuolaidos ant langų. Ant sienos kabo paltas ir šalikas; iš palto kišenės žvilgčioja pirštinės. Stalas irgi stovi, kur stovėjęs, ant jo — muzikos instrumentas.

Imuosi iš eilės tikrinti visus kūno raumenis ir sąnarius. Visi tuoj pat paklūsta, vadinasi, kūnas visiškai sveikas. Neperšti net akių, niekur niekas — nė klibt.

Tik štai tas įkyrus garsas nesiliauja, nors tu ką. Džeržgia nevienodais intervalais tai kiek aukštesniu, tai kiek žemesniu tonu. Kažin, iš kur tai sklinda? Kad ir kaip stengiuosi įsiklausyti, garso šaltinio taip ir neperprantu.

Ropščiuosi iš lovos, kyšteliu nosį pro užuolaidą pasižiūrėti, koks oras. Ir pamatau po pat langu tris seniokus, kasančius didžiulę duobę: kastuvų ašmenys negailestingai drasko įšalo sukaustytą žemę. Oras toks šaltas, kad kastuvų džeržgesys tiesiog slysta juo — gal kaip tik tas garsas, pasiekęs ausis, šitaip mane ir glumino?

Dirsteliu į laikrodį — beveik dešimta valanda. Iki šiol man dar niekad nepasitaikė pabusti šitaip vėlai. O kur prašapo Pulkininkas? Išskyrus tas dienas, kai gulėjau karščiuodamas, jis kiekvieną rytą lygiai devintą pabeldžia į mano duris ir atneša padėklą su pusryčiais.

Pralaukiu gerą pusvalandį. Pulkininkas taip ir nepasirodo, tad tenka sliūkinti į virtuvę pačiam. Šitiek laiko kas rytą pusryčiavęs su Pulkininku, šiandien visiškai neturiu apetito. Atbulais dantimis sugromuliuoju pusę savo duonos davinio, likusią dalį padedu — bus žvėrims. Paskui susisupu į paltą ir krentu atgal į lovą laukti, kol krosnelė prišildys kambarį.

Kone pavasariška šiluma, kuria taip mėgavomės vakar, per naktį išnyko be pėdsako. Visą Miestą vėl kausto šaltis, kraštovaizdis, kiek akys aprėpia, nugrimzdęs į viduržiemio stingulį. Nuo Šiaurinio kalvagūbrio iki pat Pietinės lygumos dangus, pakibęs visai žemai, urduliuoja sniego pritvinkusiais debesimis.

Po mano langu ketvertas seniokų vis dar atkakliai rausia duobę.

Ketvertas?

Dar visai neseniai jų buvo tik trys. Vis dėlto Valdininkų kvartale apstu senų žmonių. Visi keturi kasėjai nesitraukdami iš vietos rausia gruodą sau prie kojų. Protarpiais plonus jų švarkelius suplazdena prašniokštęs vėjo šuoras, bet seniokams vėjas, regis, nė motais — jie nesustodami vis smeigia ir smeigia kastuvus į suledėjusią žemę. Juos pila prakaitas, veidai įraudę. Vienas net nusimetė švarką — dabar šis kadaruoja ant medžio šakos tarsi kokia išnara.

Kambarys pagaliau prišilo. Sėduosi prie stalo, imu į rankas muzikos instrumentą, lėtai ištempiu ir vėl suspaudžiu dumples. Odinės klostės gerokai suragėjusios, bet pasiduoda raumenų jėgai; instrumento klavišų dažai kadai nusitrynę. Kažin, kada paskutinį kartą kas nors jį lietė? Kokiais keliais keliavo ši relikvija, per kiek ir kokių rankų perėjo? Man visa tai — gili paslaptis.

Labai atidžiai apžiūriu dumples. Tikra brangenybė. Nepaprastai kruopštus darbas. Instrumentas visai mažas, suspaustas telpa į kišenę, tačiau neatrodo, kad jam trūktų kokios nors mechaninės detalės — nežinia koks meistras sudėjo jas visas.

Abi lentelės, prie kurių pritvirtintos dumplės, padengtos laku ir šis net nesuskilinėjęs. Pastebiu ir smulkulytes, juvelyriškai atliktas puošmenas, sudėtingą žalią ornamentą. Pirštais nušluostau dulkes ir po vieną perskaitau raides: A-K-O-R-D-E-O-...

Juk tai akordeonas!

Nepaleidžiu jo iš rankų, ištempiu dumples, vėl suspaudžiu, vėl ištempiu, vėl suspaudžiu, stengiuosi pripratinti pirštus, kad kaip reikiant pajustų instrumentą. Akordeonas toks neįtikėtinai mažas, tad mygtukai sugrūsti visai šalia kits kito. Vaiko ar moters rankai sugraibyti klavišus būtų kur kas paprasčiau, bet suaugusiam vyrui tai gana kebli užduotis. O juk spaudant mygtukus dar reikia ir ritmingai tampyti dumples!

Pabandau dešine ranka spaudyti mygtukus vieną po kito, o kaire laikau nuspaudęs akordų klavišą. Vieną kartą perbėgu per visą klaviatūrą, tada stabteliu atsipūsti.

Kastuvų džeržgesys už lango nesiliauja. Protarpiais vėjo šuoras suvirpina lango rėmą. Kažin ar tie lauke dirbantys seniokai girdi mano akordeoną?

Šitaip maigau instrumentą ištisą valandą ar dvi ir galų gale man pavyksta be klaidų išgauti kelis paprastus akordus. Tačiau iš jų taip ir nesusidėsto melodija. Triukšmas už lango toks, kad negaliu sutelkti dėmesio. Džeržgiantis, neritmingas skrebenimas, kastuvai, skambiai atplėšiantys sušalusius grumstus... nors sėdžiu kambaryje, garsai pasiekia mane stebėtinai aiškiai. Triukšmas vis labiau aštrėja, netrukus man ima atrodyti, kad tie seniokai kasa tiesiog mano galvoje. Tarsi norėdami švariai ištuštinti kaukolę.

Prieš vidudienį vėjas dar labiau sustiprėja, pradeda sūkuriuoti pirmosios snaigės. Baltos sniego kruopelytės sausai barbena į langą, netvarkingu ornamentu nugula palangę, ir čia pat jas nupučia vėjas. Visai netrukus smulkios sniegulės pritvinks drėgmės, pavirs stambiais baltais dribsniais. Greitai vėpūtiniai vėl užklos visą žemę.

Liaujuosi nėręsis iš kailio, kad prisiminčiau kokią nors dainą, palieku akordeoną ant stalo, pats prieinu prie lango. Seniokai vis dar kasa duobę, į sniegą jie nekreipia jokio dėmesio. Regis, tiesiog nejunta ant jų žyrančių baltų krislelių. Nė vienas net nedirsteli į dangų, nė vienas nestabteli, nė vienas neištaria nė žodžio. Likimo valiai paliktas švarkas kadaruoja ant šakos, plazdėdamas vėjyje.

Darbuojasi jau šešetas seniokų, o duobė gylio jau sulig juosmeniu. Vienas senis, įsilipęs į pačią duobę, atsivėdėdamas mosuoja kirtikliu, tiksliais judesiais vis atkirsdamas grunto luistus. Ketvertas su kastuvais žeria grumstus iš duobės, o šeštasis, paskutinis, krauna žemes į vienratį ir veža kalvos šlaitu žemyn. Taip ir nepastebiu, kad kuris nors iš šešeto vadovautų darbui. Visi plūkiasi ranka rankon, nė vienas nenurodinėja, neskirsto užduočių.

Kažkodėl ta duobė mane ima nervinti. Nieko nesuprantu. Atliekoms suversti duobė pernelyg didelė. Ir kodėl kažkam prisireikė kasti ją kaip tik dabar, kai artėja pūga? Reikia manyti, seniai kasa duobę su kažkokiu tikslu, nors rytojaus rytą ji jau bus užversta sniegu iki pat viršaus.

Vėl klesteliu ant kėdės ir išsiblaškęs užsižiūriu į žioruojančias anglis. Taip, instrumentą jau turiu. Nejaugi man niekad nepavyks prisiminti nė vienos melodijos? Nejaugi gulintis ant stalo akordeonas taip ir liks gražus, bet visiškai bevertis žaisliukas? Užsimerkiu ir klausausi į lango rėmą švelniai barbenančių sniego kruopelyčių.

* * *

Atėjo ir pietų metas. Seniokai galų gale baigia darbą ir eina vidun, kirtiklį bei kastuvus taip ir palikę ant žemės.

Kažkas beldžiasi į mano duris. Tai Pulkininkas — žengia vidun, apsivilkęs įprastą paltą, kepurė užsmaukta ant kaktos. Ir paltas, ir kepurė snieguoti.

— Pietausime? — klausia senasis karininkas.

— Būtų puiku, — atsakau.

Po kelių minučių Pulkininkas grįžta ir stato ant krosnelės puodą. Tik tada nusimeta paltą, nusitraukia kepurę ir pirštines. Galiausiai sėdasi, delnu susiglosto pašarmojusius plaukus viršugalvyje.

— Negalėjau ateiti pusryčių, — sako. — Iš pat ryto turėjau šį tą nuveikti. Nė pats nespėjau pavalgyti.

— Ar jūs irgi kasėte duobę?

— Duobę? Na jau ne, duobę kasti — ne mano darbas, — paneigia senasis karininkas ir kažkaip lyg dvejodamas nusijuokia. — Turėjau reikalų Mieste.

Viralas puode jau sušilęs. Pulkininkas išsamsto valgį į dvi lėkštes ir deda ant stalo. Tiršta, aromatinga daržovių sriuba su makaronais. Senasis karininkas iš pradžių ilgai pučia viralą, kad atvėstų, tik tada įmerkia šaukštą.

— Sakykite, o kam reikalinga ta duobė? — klausiu.

— Visiškai niekam, — sako jis, keldamas šaukštą prie burnos. — Jie kasa tik tam, kad kastų. Taigi tuo požiūriu tai duobė grynuoju pavidalu.

— Nesuprantu.

— Juk tai visai paprasta. Jie kasa tą duobę, nes nori kasti duobę. Nei daugiau, nei mažiau.

Aš mąstau apie duobę grynuoju pavidalu ir ką visa tai galėtų reikšti.

— Retkarčiais jie kasa duobes, — imasi aiškinti Pulkininkas. — Gali būti, kad duobių kasimas jiems tas pat, kas man — šachmatai. Šis jų užsiėmimas neturi jokios ypatingos prasmės, jie nieko juo nesiekia. Juk čia visi mes kasame savas duobes grynuoju pavidalu. Savo veikla nė neturime ko siekti, neturime jokio tikslo. Argi tai ne nuostabu? Niekas nenukenčia: nei kas nors kitas, nei mes patys. Nei pergalių, nei pralaimėjimų.

— Manau, dabar suprantu.

Senasis karininkas išsrebia paskutinį lašą sriubos.

— Tikriausiai nesupranti. Bet mums mūsų papročiai — patys tinkamiausi. Visa kas teisinga, ramu, gryna. Gana greitai to prasmę imsi suvokti ir tu.

Kariuomenėje praleidau ilgus gyvenimo metus. Dėl to anaiptol neapgailestauju — gyvenimas buvo tikrai neblogas. Tas parako dūmų ir kraujo kvapas, kardų žvangėjimas, trimito skardenimas... Kartais vis dar pagalvoju apie andainykščius įvykius. Bet kas mus stūmė į mūšį? Šito nebeprisimenu. Kas galėjo būti tas akstinas, vertęs stačia galva pulti į kautynes? Garbė? Tėvynės meilė? Kraujo troškimas? Neapykanta? Nebežinau — galiu tik spėlioti.

O tu dabar baiminiesi prarasti savastį — lygiai taip pat, kaip kadaise ir aš bijojau netekti savosios. Bet pasakysiu tau štai ką. Išsižadėdamas savosios esybės tu anaiptol neužsitrauki gėdos... — Pulkininko balsas nutrūksta, valandėlę jis svarsto, ieškodamas tinkamiausių žodžių. — Atsisakyk savasties — ir tada sulauksi ramybės. Tokios gilios ramybės, kokios dar niekada nesi patyręs.

Aš nieko nesakau, tik linkteliu.

— Beje, Mieste girdėjau šnekant apie tavo šešėlį, — pakeičia temą Pulkininkas. — Atrodo, jis rimtai nesveikuoja. Jį nuolat pykina, nieko negali valgyti — jau geros trys dienos guli ligos patale, tikriausiai ilgai neišgyvens. Ar dar nueisi aplankyti jo paskutinį kartą? Jeigu tik pats nusiteikęs su juo pasimatyti, žinoma. Neabejoju, kad jis norėtų tave pamatyti.

— Savaime suprantama, nueisiu jo aplankyti, — patikinu. — Bet ar Vartų Sargas pas jį įleis?

— Tavo šešėliui jau artinasi paskutinioji. O tokiomis aplinkybėmis žmogus visada turi teisę dar kartą pasimatyti su šešėliu. Taip byloja taisyklės. Šešėlio mirtis Miestui — rimtas įvykis, kištis neturi teisės net Vartų Sargas. O ir kodėl turėtų kištis? Nėra jokio reikalo.

— Tuojau pat ir einu, — bemaž iš karto sujundu.

— Gerai. Taip ir žinojau, kad eisi, — sako senasis karininkas prisislinkdamas artyn, kad pasiektų patapšnoti man petį. — Ir verčiau paskubėk, kad spėtum iki vakaro, kol sniego dar nelabai gilu. Šešėlis juk — artima būtybė, nieko artimesnio žmogus neturi. Tad atsisveikink kaip pridera, ir tegul tavęs negraužia sąžinė. Pasirūpink, kad tavo šešėlis numirtų ramiai. Savo paties labui.

— Taip ir padarysiu, — sakau. Tada apsivelku paltą, kaklą apsivynioju šaliku.

31 Mokestis už važiavimą, „Police“, valymo priemonės

Iki Aojama Ičomės stoties buvo netoli. Mudu žingsniavome bėgiais, o kai pro šalį važiuodavo traukinys, kaskart šmurkštelėdavome slėptis už betoninių statramsčių. Aiškiai mačiau visus keleivius vagonuose, o jie nesidairė pro langus. Visi arba skaitė laikraščius, arba tiesiog tuščiu žvilgsniu spoksojo priešais save. Keleivių buvo nedaug, beveik visiems užteko sėdimų vietų. Tiesa, pačios didžiausios spūsties metas jau buvo praėjęs, bet, rodos, prisimenu: Ginzos linija turėtų būti kur kas judresnė net ir dešimtą valandą ryto.

— Kokia šiandien diena? — paklausiau savo putliosios bendražygės.

— Net nenumanau, — atsakė ji.

— Pernelyg mažai keleivių traukiniuose, kad būtų darbo diena. Kaip manai, ar šiandien galėtų būti sekmadienis?

— O kas, jeigu sekmadienis?

— Nieko. Sekmadienis, ir tiek.

Metro bėgiai — platūs, be jokių kliūčių, tiesiog svajonė keliaujančiam pėsčiomis. Ant sienų mirgančių fluorescentinių lempų apšvietimo pakako į valias, o dėl ventiliacijos sistemos gryno oro stygiumi irgi negalėjai skųstis... bent jau lyginant su užsistovėjusiu, sudvisusiu oru ten, apačioje.

Palaukėme, kol pravažiuos traukinys Ginzos link, praleidome dar vieną, važiuojantį priešinga kryptimi, į Šibują. Buvome jau pakankamai priartėję prie Aojama Ičomės stoties, kad iš šešėlių įžiūrėtume platformą. Dabar jau iš tiesų būtų baisiai apmaudu, jeigu mus nutvertų koks stoties tarnautojas. Ties pačiu platformos galu iki bėgių leidosi plieninės kopėtėlės. Jeigu pavyktų nemačiomis užsiropšti jomis aukštyn, tuomet liktų tik perlipti neaukštą pertvarą...

Mums besidairant atvažiavo dar vienas į Ginzą vykstantis traukinys; jis sustojo prie platformos išleisti keleivių, paskui sulipo kiti. Traukinio palydovas patikrino, ar viskas gerai, ir mostelėjo traukiniui važiuoti. Kai tik šis nudundėjo į tunelį, stoties darbuotojas dingo iš akių.

— Eime, — tarstelėjau. — Nebėk, eik normaliu žingsniu.

— Gerai.

Mudu išnirome iš už betoninio statramsčio ir lyg niekur nieko užlipome kopėtėlėmis — ramiai ir nerūpestingai, tarsi laipiotume jomis kasdien. Dar akimirka — įveikėme ir turėklus. Keletas žmonių akivaizdžiai sunerimę sužiuro mūsų pusėn. Mes buvome dumblini iki ausų, permirkusiais drabužiais, purvinais, sulipusiais plaukais, be to, dar ir markstėmės ganėtinai blausioje šviesoje — ko gero, į metro darbuotojus mes buvome panašūs užvis mažiausiai. Tad kas mes tokie, po šimts velnių?

Nelaukėme, kol jie išmąstys kokią išvadą: neskubriai nupėdinome pro šalį ir tuoj pat atsidūrėme prie turniketo. Tik dabar man dingtelėjo, kad neturime bilietų.

— Pasakysime, kad bilietus pametėme, ir susimokėsime, — pasiūlė ji.

Kaip tik tai ir pasakiau jaunam tarnautojui, budinčiam prie vartelių.

— Ar kruopščiai visur išieškojote? — paklausė jis. — Kišenių turite daugybę. Ar negalėtumėte paieškoti dar kartą?

Mudu stovėjome varvantys, purvini ir naršėme kišenėse bilietų, kurių ten niekada ir nebuvo. O budėtojas varstė mus nepatikliais žvilgsniais.

Galiausiai patikinau jį, kad bilietus mes, ko gero, tikrai būsime pametę.

— Kur jūs įlipote į traukinį?

— Šibujoje.

— Ir kiek sumokėjote už bilietus?

— Šimtą dvidešimt, gal šimtą keturiasdešimt jenų — na, maždaug tiek.

— Kaip, jūs neprisimenate?

— Galvojau apie visai kitus dalykus.

— Tikrai įlipote į traukinį Šibujoje?

— Juk ši metro linija ir prasideda Šibujoje. Tad kaip galėtume apgaudinėti?

— Galėjote požemine perėja ateiti iš priešingos platformos. Ginzos linija labai ilga. Ką aš žinau, galbūt jūs Todzai linija atvažiavote iš pat Cudanumos ir persėdote Nihonbašyje.

— Cudanumos?

— Yra ir tokia tikimybė, — pareiškė stoties budėtojas.

— O kiek kainuoja bilietas iš Cudanumos? Aš sumokėsiu. Ar šitai jus patenkins?

— Ar jūs įsėdote į traukinį Cudanumoje?

— Ne, — atsakiau. — Kaip gyvas nesu buvęs Cudanumoje.

— Tai kodėl norite mokėti už važiavimą iš ten?

— Nes jūs taip sakėte.

— Aš tik sakiau, kad yra tokia tikimybė.

Suspėjo atvažiuoti dar vienas traukinys. Išlipo dvylika keleivių, visi sėkmingai praėjo pro turniketą. Mes nulydėjome juos akimis. Nė vienas nebuvo pametęs bilieto. Paskui vėl kibau derėtis su budėtoju.

— Gerai, tad sakykite, už kokį atstumą privalau sumokėti, — pareiškiau aš.

— Nuo tos stoties, kurioje įlipote, — jis atkakliai laikėsi savo.

— Įlipome Šibujoje, juk jau sakiau.

— Bet neprisimenate, kiek sumokėjote už bilietus.

— O kas prisimena bilietų kainas? Ar jūs pats prisimenate, kiek kainuoja kava „McDonald’s“?

— Niekada negeriu kavos „McDonald’s“, — atsakė stoties tarnautojas. — Kam mėtyti pinigus į balą?

— Bet tokia tikimybė vis vien yra, — nenusileidau. — Tiesiog noriu pasakyti, kad šitokios detalės užsimiršta.

— Gal ir taip, bet žmonės, kurie tvirtina pametę bilietus, visada aiškina važiavę visai netoli! Tarkime, čia visi įtikinėja įlipę į traukinį Šibujoje.

— Juk jau sakiau, kad sumokėsiu tiek, kiek pareikalausite! Tik pasakykite sumą.

— Iš kur galiu žinoti?

Mestelėjau jam tūkstančio jenų banknotą, ir mudu nudrožėme laukan. Budėtojas dar kažką bandė šaukti mums pavymui, bet mes apsimetėme negirdį. Nejaugi dar gaiši laiką ginčydamasis dėl metro bilieto kainos, kai čia pat pasaulio galas? Juo labiau kad mes metro net nevažiavome.

Antžeminiame pasaulyje purškė dulksna. Mano brangi, paskutinė gyvenimo čia diena — ir še tau, lynoja. Tegul sau lyja kad ir visą mėnesį kaip Dž. G. Balardo romane, kas man, bet juk lietus galėtų palaukti, kol aš dingsiu iš šio pasaulio! Šiandien — mano diena, šiandien aš noriu drybsoti įsaulyje, klausytis muzikos, gurkšnoti šaltą alų.

Tačiau apsiūkusiame danguje nesimatė jokių prošvaisčių, neatrodė, kad dulksna žadėtų liautis. Man dingtelėjo nusipirkti rytinį laikraštį ir peržvelgti orų prognozę, tačiau artimiausias spaudos kioskas buvo toje pačioje metro stotyje. Galai nematė to laikraščio, apsieisiu. Diena, kad ir kokia ji būtų, vis vien liks ūkanota.

Gatvėje visi praeiviai slėpėsi po skėčiais. Visi, išskyrus mus. Mudu šmurkštelėjome po kažkokio pastato stogeliu ir užsižiūrėjome į dulksnos purškiamą sankryžą, prisigrūdusią įvairiaspalvių automobilių.

— Kokia laimė, kad šiandien lyja, — pratarė mergina.

— Kodėl — laimė?

— Šviesa nedirgina akių.

— O, nuostabu.

— Ką mes dabar darysime?

— Pirmiausia — išgersime ko nors karšto, o paskui — namo maudytis.

Patraukėme į prekybos centrą — kur jau kur, o čia užkandinę visuomet rasi. Padavėja net pašoko, išvydusi mus, dumblinus nuo galvos iki kojų, bet tuoj pat atitoko ir profesionaliai priėmė užsakymus.

— Dvi kukurūzų sriubos su grietine ir vieną sumuštinį su kumpiu bei kiaušinių salotomis, tiesa, pone? — pasitikslino ji.

— Taip, — patvirtinau. — Sakykite, kokia šiandien diena?

— Sekmadienis.

— Na, ar nesakiau? — atsigręžiau į storuliukę.

Pasisiekiau nuo gretimo staliuko kažkieno paliktą Sports Nippon numerį. Ne kažin kiek naudos iš tokio laikraštpalaikio, bet šunys nematė. Leidinio data — spalio antroji, sekmadienis. Tiesa, orų prognozės čia taip ir neaptikau, tačiau padėtis hipodrome, kur turėjo vykti žirgų lenktynės, aprašyta gana smulkiai: dėl lietaus ketvertams teks lenktyniauti gana sunkiomis sąlygomis. O Dzingu stadione įvyko beisbolo rungtynės: „Yakult“ pralaimėjo „Chunichi“ rezultatu 6:2. Ir niekam nei galvoj, nei uodegoj, kad tiesiog po jais knibžda milžiniškas INKiščių lizdas.

Mergina pareikalavo paskutinio puslapio. Ten buvo išspausdintas kažkoks iškrypėliškas straipsnis rėksminga antrašte „Ar ryjant sėklą tikrai įmanoma atjauninti veido odą?“

— Ar tau patinka, jei mergina praryja tavo sėklą? — pasidomėjo storuliuke.

— Na, gal ir nieko, — atsakiau.

— Paklausyk, ką čia rašo: „Daugumai vyrų patinka, kai moterys praryja jų sėklą. Tai laikoma absoliučios moters pagarbos vyrui išraiška. Tuo pat metu tai ir ritualas, ir įsipareigojimas.“

— Nieko nesupratau, — prisipažinau.

— Ar kokia nors moteris yra kada prarijusi tavo sėklą?

— Na... jau nebeprisimenu.

— Hmmm... — numykė ji ir vėl iki ausų sulindo į tą patį straipsnį. Aš tuo tarpu susipažinau su Centrinės ir Ramiojo vandenyno lygų beisbolo rezultatais.

Pagaliau atnešė užsakytus patiekalus. Dabar mums bet kas būtų pasirodę skanu.

Išėjome iš prekybos centro ir pasigavome taksi. Tiesa, užtrukome visą šimtmetį, kol sulaukėme tokio, kuris ryžosi mums sustoti — buvome ganėtinai purvini. Prie vairo sėdėjo jaunas ilgaplaukis vyrukas, ant priekinės sėdynės greta savęs pasistatęs įspūdingų gabaritų grotuvą. Norėdamas perrėkti kurtinančiai plyšojančius „Police“, visa gerkle užbaubiau savo adresą ir dribau ant užpakalinės sėdynės.

— O judu iš kur tokie išlindote? — pasiteiravo vairuotojas.

— Mažumą pasipliekėme lietuje, — atsakė mergina.

— Negeraaaaai, — nutęsė vairuotojas. — Reikia savimi rūpintis. Atrodote tarsi tiesiai iš mūšio lauko. Jums ant kaklo mėlynė — ohoho.

— Žinau, — atsakiau.

— Pats tas, — pareiškė vairuotojas.

— Ką tai reiškia? — pasidomėjo mergina.

— Nagi, vežu tik tuos, kurie mėgsta roką. Švarūs ar purvini — koks skirtumas? Muzika — mano narkotikas. O jums „Police“ kaip — patinka?

— Dar ir kaip, — pasakiau jam, ką norėjo išgirsti.

— O firmoje man vis kniaukia: nedrįsk leisti šitos šūdliavos! Nagi, sako, grok kayokyoku. Kad jūs, vyručiai, nesulauktumėt! Nagi, rimtai! Patys įsivaizduokite — imu ir užsileidžiu „Matchi“? Arba Seiko? Tuoj nusprogčiau nuo to cukrinio popso! Štai „Police“ — visai kas kita. Tikri blogiukai! Tegu sukasi sau dvidešimt keturias valandas per parą be sustojimo! Dar regis neblogai lenda. Kaip jums, publika, regis?

— Visai nieko, — atsakiau.

Kai baigėsi „Police“ juosta, vairuotojas užleido Bobo Marlio koncertinį albumą. Automobilio prietaisų skydas buvo grūste užgrūstas kasetėmis.

Buvau pavargęs ir sustiręs į ragą, marino miegas. Anot tos dainos, irau per visas siūles — vienu žodžiu, tikrai nebuvau pačios geriausios formos. Vos begalėjau ištverti drebinantį muzikos griausmą, bet, šiaip ar taip, mes bent jau važiavome ten, kur reikia. Atsilošiau sėdynėje ir įsmeigiau žvilgsnį į vairuotojo pečius, kurie šokčiojo regio ritmu.

Taksi sustojo prie pat mano namų durų. Išsiropščiau iš mašinos, sumokėjau vairuotojui ir pridėjau dar tūkstantį jenų.

— Nusipirksi kokį kietą įrašą, — ištariau.

— Jėga! — stūgtelėjo jis. — Jeigu prireiks — tik švilptelėkit, pametėsiu, kur tik norėsit.

— Būtinai, — patikinau.

— Po kokių dešimties ar penkiolikos metų visas miestas bus pilnas roko taksi — šaunu, ką? Pasaulis taps visiškai sugeeeedęs.

— Aha, — sutikau. — Pergedęs iki pašaknių.

Nors pats tuo, tiesą sakant, nė velnio netikėjau. Praėjo jau penkiolika metų po Džimo Morisono mirties, bet man dar nė karto nepasitaikė įsėsti į taksi, kur grotų „Doors“. Kai kurie dalykai šiame pasaulyje keičiasi, o kai kurie — ne. Universalinėse parduotuvėse iki šiol liurlena Raimondo Lefevro orkestras, aludės vis dar šeria lankytojus polkomis, o prekybos pasažuose jau nuo lapkričio vidurio neišgirsi nieko kita, tik „Ventures“ Kalėdų giesmes.

Pasikėlėme liftu ir aptikome buto duris tvarkingai atremtas į staktą. Kažin, kam šovė į galvą šitaip vargintis? Atstūmiau plienines duris lyg koks kromanjonietis, nuritinantis akmenį nuo savo urvo angos. Pirmiausia įleidau vidun merginą, tada vėl užstūmiau duris į vietą, kad niekas nesumanytų dirsčioti vidun, ir galiausiai užkabinau grandinėlę — kodėl nepasimėgavus saugumo iliuzija?

Mano butas atrodė it naujutėlis: viskas švaru gražu, viskas sutvarkyta. Akimirką maniau apsirikęs ir įsilaužęs į svetimą butą. Baldai sustatyti į vietas, maistas nuo grindų suvalytas, butelių ir lėkščių duženos išnykusios. Knygos ir plokštelės sugrįžo į lentyną, drabužiai tvarkingai kabojo spintoje. Niekur: nei virtuvėje, nei vonioje, nei miegamajame — nė dėmelės.

Vis dėlto apsidairęs atidžiau aptikau visus kitus niokojimo pėdsakus. Sprogęs televizoriaus ekranas žiojėjo tarsi skylė į laiko tunelį. Tuštutėlis šaldytuvas nerodė jokių gyvybės ženklų. Indaujoje — vos keletas užsilikusių lėkščių ir taurių. Sieninis laikrodis sustojęs, neveikia nė vienas elektrinis prietaisas. Suplėšyti drabužiai išnykę be pėdsako, o likusius nesunkiai sutalpintum į nedidelį lagaminėlį. Kažkas kruopščiai iššlavė iš čia viską, ko nebebuvo prasmės taisyti, tad nebeliko jokių nereikalingų smulkmenų. Dar niekada mano butas neatrodė šitoks erdvus.

Patraukiau į vonią, uždegiau dujinį vandens šildytuvą, o kai įsitikinau, kad jis veikia kaip reikiant, paleidau vandenį. Atrodo, jokių tualetinių reikmenų netrūksta: radau muilo, barzdaskutę, dantų šepetėlį, šampūno, rankšluostį. Netgi mano maudymosi chalatas — ir tas išliko sveikas.

Kol į vonią bėgo vanduo, apžiūrinėjau butą. Mergina tuo tarpu sėdėjo kamputyje ir skaitė Balzako Suartus.

— Sakyk, ar Prancūzijoje iš tikrųjų buvo ūdrų? — paklausė ji.

— Tikriausiai buvo.

— Gal ir dabar dar yra?

— Kas žino.

Atsisėdau virtuvėje ir susimąsčiau: kažin, kam galėjo šauti į galvą iškuopti butą? Galbūt pasidarbavo tuodu semiotekai? O gal kas nors iš Sistemos? Net jeigu ir taip, aš, nepaisant nieko, jaučiausi tam paslaptingam tvarkytojui dėkingas.

Pasiūliau storuliukei maudytis pirmai. Kol ji mirko vonioje, persirengiau tuo, ką dar pavyko rasti, ir išsipleikiau ant lovos likučių. Jau beveik pusė dvylikos. Trūks plyš reikėjo sugalvoti kokį nors veiksmų planą. Kažin, ką dar galėčiau nuveikti per dvidešimt keturias paskutines savo gyvenimo valandas?

Lauke vis dar dulksnojo. Jei ne lango stiklu vinguriuojantys lašų takeliai, nė nepasakytum, kad lyja. Mane ėmė snaudulys, bet neketinau dabar miegoti. Nenorėjau prarasti nė vienos minutės.

Taigi kažin kiek kiurksoti kambaryje neketinu.’ O ką galėčiau nuveikti?

Žinodamas, kad gyventi jam liko dvidešimt keturios valandos, žmogus lyg ir turėtų imtis užbaigti begalę darbų, o štai aš neįstengiau sugalvoti net vieno vienintelio. Prisiminiau tą prekybos centre matytą reklamą, siūlančią turistinę kelionę į Frankfurtą. O gal būtų visai neblogai užbaigti savo dienas Frankfurte? Vis dėlto nukakti ten per dvidešimt keturias valandas tikriausiai neįmanoma. O jei ir įmanoma, dešimt viso savo likusio laiko valandų turėčiau prakiurksoti pririštas prie krėslo lėktuve, dorodamas aviakompanijos siūlomus gardėsius. Nelabai gundanti mintis, juo labiau kad ir vaizdai atvirukuose dažniausiai apgauna. Tikrovė niekuomet nebūna tokia graži — niekad negauni to, ko iš tikrųjų tikiesi. O užbaigti gyvenimą nusivylusiam — tikrai ne pats geriausias sumanymas.

Vadinasi, lieka vienintelė išeitis: kartą kitą kaip reikiant pavalgyti. Daugiau lyg ir nieko nebenoriu nuveikti.

Paskambinau į biblioteką.

— Klausau! — atsiliepė manoji bibliotekininkė iš skaitytojų aptarnavimo skyriaus.

— Dar kartą ačiū už knygas apie vienaragius, — pasakiau aš.

— Ačiū už nuostabią vakarienę, — atsakė ji.

— O gal norėtum ir šiandien pavakarieniauti drauge?

— Pavakarienia-aaauti? — progiesmiu pakartojo ji. — Šįvakar kaip tik turiu eiti į seminarą.

— Seminarą? — pakartojau ir aš.

— Mes tyrinėjame vandens užterštumą. Žinai, į šaltinius ir upes patenka visokiausių dezinfekavimo priemonių, nuo jų dvesia žuvys. Kiekvienas turėjome pasirinkti temą, o šįvakar kaip tik pristatome analizės rezultatus.

— Iš tiesų aktuali tema.

— Tai jau taip. O kodėl mums nesusitikus rytoj vakare? Pirmadieniais biblioteka nedirba, tad mes turėtume daugiau laiko.

— Rytoj po pietų manęs čia jau nebebus. Telefonu nelabai galiu ką paaiškinti, bet aš... na, būsiu jau labai toli.

— Labai toli? Nori pasakyti, išvyksti į kelionę?

— Tam tikra prasme — taip, — atsakiau.

— Luktelėk truputį, aš tuojau! — Ji pertraukė pokalbį, kad galėtų kažką paaiškinti skaitytojui. Iki manęs atsklido bibliotekos garsai. Irzliai spiegė maža mergaitė, ją stengėsi raminti tėvas. Žmonės rinkosi knygas, tarškėjo kompiuterių klavišai.

— Kaimo pastatų perstatymas ir atnaujinimas, — atrodo, ji atsakinėjo į skaitytojo klausimą. — Štai tie trys tomai, lentyna F-5...

Jai įkandin pasigirdo kažkoks burblenimas.

— Atleisk, kad priverčiau laukti, — ji vėl pakėlė ragelį. — Gerai jau, tu laimėjai. Neisiu šiandien į seminarą. Nors jie ten bambasys, kaip kažin ką.

— Atsiprašyk jų mano vardu.

— Nieko baisaus. Dievaži, šiaip ar taip, upėse aplinkui nė su žiburiu neberasi nė vienos gyvos žuvies. Tad jei perskaitysiu pranešimą savaite vėliau, dėl to nė vienai rūšiai neiškils pavojus išnykti. Ar man ateiti pas tave?

— Ne, mano namuose šįkart nieko doro neišeis. Šaldytuvas kaip iššluotas, nė lėkščių nebeturiu. Namuose aš nieko nebegaliu pagaminti.

— Žinau, — pasakė ji.

— Žinai? — nepatikėjau.

— Bet argi dabar tavo butas neatrodo kur kas tvarkingiau?

— Nori pasakyti, kad tai tu viską iškuopei?

— Visiškai teisingai. Tikiuosi, neįsižeidei? Užšokau šįryt pas tave, atnešiau dar vieną knygą — ir radau išverstas duris. Bute — šiukšlynas, meška koją nusilaužtų, tad nutariau apsitvarkyti. Šiek tiek pavėlavau į darbą, bet juk turėjau kaip nors atsidėkoti tau už tokią šaunią vakarienę. Viliuosi, nemanai, kad aš pernelyg įžūli?

— Na ką tu, — atsakiau. — Priešingai, kuo nuoširdžiausiai dėkoju.

— Ką gi, tuomet gal pasirodysi čia dešimt po šešių? Biblioteką sekmadieniais uždaro šeštą.

— Sutarta, — patvirtinau. — Dar kartą ačiū.

— Nėra už ką, — atsakė ji ir padėjo ragelį.

Kol naršiau spintą, ieškodamas kokio padoresnio apdaro pasimatymui, iš vonios išlindo storuliuke. Ištiesiau jai rankšluostį ir savo maudymosi chalatą. Akimirką ji stovėjo priešais mane visiškai nuoga, šlapiais, prie kaktos ir skruostų prilipusiais plaukais, pro kuriuos kyšojo rausvos ausys. Su visais auksiniais auskarais.

— Ar maudydamasi niekad neišsisegi auskarų? — paklausiau.

— Niekad. Argi nesakiau?

* * *

Vonioje mergina pakabino džiūti savo apatinius, sijoną ir palaidinę. Rausva liemenėlė, rausvos kelnaitės, rausvos pėdkelnės, rausvas sijonas ir šviesiai rausva palaidinė. Paskutinė mano gyvenimo diena, o aš štai sėdžiu vonioje ir neturiu daugiau į ką žiūrėti, kaip tik į kadaruojančius prieš nosį skalbinius. Niekad negalėjau pakęsti vonioje kabančių apatinių ar kojinių. Nė nežinau kodėl. Nepakenčiu, ir tiek.

Paskubomis išsitrinkau galvą, nusigramdžiau visą kūną, išsivaliau dantis, nusiskutau. Paskui užsitempiau trumpikes ir kelnes. Nepaisant visų beprotiškų naktinių gaudynių, žaizdos beveik neskaudėjo. Tiesą sakant, prisiminiau ją tik įlipęs į vonią.

Mergina tysojo ant lovos, džiovinosi plaukus ir tuo pat metu skaitė Balzaką. Lauke tebelynojo, nesimatė jokių prošvaisčių.

Vonios kambarys su džiūstančiais apatiniais, mergina lovoje su plaukų džiovintuvu ir knyga rankoje... visa tai nejučia priminė man vedybinį gyvenimą.

Atsisėdau greta jos, atrėmiau galvą į lovos atlošą ir užsimerkiau. Prieš akis plūduriavo ir skydo įvairiaspalvės dėmės. Kiek jau parų negavau kaip reikiant išsimiegoti? Kaskart, kai tik nugrimzdavau į snaudulį, mane kas nors šiurkščiai pažadindavo. Akys lipte lipo, saldi miego pagunda klampino į tamsias gelmes. Tarytum kokie INKiščiai tiestų letenas ir temptųsi mane žemyn...

Tučtuojau atsimerkiau ir abiem delnais pasitryniau veidą. Palietus jis atrodė tarsi svetimas. Kakle tebemaudė siurbėlės palikta mėlynė.

— Kada ketini keliauti atgal parsivesti senelio? — paklausiau.

— Kai išsimiegosiu ir išdžius drabužiai, — atsakė ji. — Vanduo ten iki vakaro nuslūgs. Eisiu tuo pačiu keliu, kuriuo atėjome.

— Kai toks oras, tavo drabužiai neišdžius net iki rytojaus ryto.

— Tai ką man daryti?

— Ar esi kada girdėjusi apie automatinius džiovintuvus? Čia visai netoli yra skalbykla.

— Bet aš neturiu ką apsivilkti, kad iki jos nueičiau...

Kaip įmanydamas sukau galvą, bet taip ir nepavyko įžiebti jokios išminties kibirkštėlės. Neliko nieko kita, tik pačiam nešti džiovinti jos drabužius. Nupėdinau į vonią ir sugrūdau šlapius skudurus į „Lufthansa“ krepšį.

Tai štai kaip. Dalį brangių paskutinių valandų man teks praleisti ant sudedamosios kėdutės skalbykloje.

32 Šešėlis mirties patale

Atidarau duris į Sarginę ir aptinku Vartų Sargą, skaldantį balanas prakurams.

— Netrukus pradės snigti kaip reikiant, — sako jis, nepaleisdamas kirvio iš rankos. — Artinasi pūga, tiesiog ore jaučiu. Vien šįryt numirė keturi žvėrys. Rytoj rytą negyvų rasime kur kas daugiau. Šią žiemą šalčiai iš tikrųjų nuožmūs.

Nusimaunu pirštines, šildausi prie krosnelės nužvarbusius pirštus. Vartų Sargas suriša balanas į kezulą ir užmeta šį ant malkų krūvos, paskui uždaro paskui save malkinės duris ir atremia kirvį į sieną. Galiausiai pats prisiartina prie krosnelės ir taip pat šildosi pirštus.

— Atrodo, nuo šiol žvėris man teks deginti vienam. Kai yra kas padeda, gyventi kur kas lengviau, bet anksčiau ar vėliau viskas baigiasi. Šiaip ar taip, tai juk mano darbas.

— Ar mano šešėlis jau taip sunkiai serga?

— Jaučiasi tikrai ne kažin kaip, — sako Vartų Sargas ir kraipo galvą, įtrauktą į pečius. — Tiesą sakant, visai nekaip. Slaugau jį kaip išmanydamas, bet ne kažin kiek galiu padėti.

— Ar galiu jį pamatyti?

— Žinoma, galite pusvalandį pasišnekėti. O paskui man jau reikės eiti deginti kritusių žvėrių.

Vartų Sargas nukabina nuo kabliuko žiedą su raktais, atrakina geležinius vartus į Šešėlių buveinę. Pirm manęs spėriu žingsniu pereina aptvarą ir įleidžia mane į kampe kūpsančią pašiūrę. Ji atšalusi lyg ledkalnis.

— Aš niekuo dėtas, — skubinasi teisintis Vartų Sargas. — Ne aš sugalvojau įkišti tavo šešėlį čionai. Manęs paties šitas būstas nėmaž nežavi. Tačiau yra taisyklės, kurių privalu laikytis, taigi šešėlius turime apgyvendinti čia. Aš tik atlieku savo priedermę. Tavo šešėliui pasisekė kur kas labiau nei kai kuriems kitiems. Prastesniais laikais tenka sugrūsti čia du ar tris.

Ginčytis nebėra prasmės. Aš tik linkteliu ir nieko nesakau. Kad būčiau žinojęs, niekad nebūčiau palikęs šešėlio šitokioje skylėje.

— Tavo šešėlis ten, apačioje, — sako Vartų Sargas. — Apačioje šiek tiek šilčiau, jei tik ištversi smarvę.

Vartų Sargas lenda į kampą, atkelia pradrėkusį medinį dangtį. Atsivėrusioje angoje matau netgi ne laiptus, o kopėčias. Vartų Sargas nulipa kelias pakopas, mosteli man sekti paskui jį. Nužėriu sniegą nuo palto ir rabždinuosi jam iš paskos.

Apačioje jusles užgriūva nepakeliamas prarūgusio šlapimo ir išmatų dvokas. Jokių langų nėra, patalpa niekada nevėdinama. Rūsys dydžio sulig šiokiu tokiu sandėliuku. Trečdalį jo užima lova. Po ja — molinis naktipuodis. Ant seno išklerusio stalo virpčioja žvakė — vienintelis ir šviesos, ir šilumos šaltinis. Grindys — plūktinė asla, o nuo drėgmės žvarba tiesiog košia kiaurai. Mano šešėlis guli lovoje nejudėdamas, užsitraukęs antklodę iki pat ausų. Jis žiūri į mane, bet akyse — jokios gyvybės kibirkštėlės. Kaip ir sakė senasis Pulkininkas, mano šešėliui paskutinioji jau visai arti.

— Man reikia įkvėpti gryno oro, — sako Vartų Sargas, neapsikęsdamas tvaiko. — O judu šnekėkitės apie ką tik norite. Šitam šešėliui nebeužteks jėgų vėl prilipti prie tavęs.

Vartų Sargas užsiropščia aukštyn ir dingsta iš akių. Mano šešėlis akimirką dvejoja, akimis baugiai šaudydamas po patalpą, o paskui mosteli man prieiti prie lovos.

— Užlipk viršun ir patikrink, ar Vartų Sargas nesiklauso, — kužda šešėlis.

Palypėju kopėčiomis, vos vos kilsteliu dangtį — nematyti nė gyvos dvasios.

— Išėjo, — patikinu.

— Mums reikia kai ką aptarti, — tvirtina šešėlis. — Aš dar ne toks silpnas, kaip atrodo. Turėjau apdumti akis Vartų Sargui. Tiesa, aš iš tiesų išsekęs, tačiau tik apsimetu, kad nevalioju net išlipti iš lovos, šleikštulys irgi suvaidintas. Kai prireiks, dar pajėgsiu atsikelti ir eiti.

— Ketini bėgti iš čia?

— O kaip kitaip? Jeigu nepuoselėčiau vilties ištrūkti, kuriems galams dar vargintis? Šitaip sugebėjau laimėti laiko — gal kokias tris dienas. Taip, trys dienos — tikriausiai riba. Paskui jau nebeįstengsiu pastovėti ant kojų. Šitas pašvinkęs rūsio oras žudo mane labai sparčiai. O dar šaltis... smelkiasi iki pat kaulų. Koks oras ten, viršuje?

— Šalta ir smarkiai sninga, — sakau susibrukdamas rankas į palto kišenes. — Naktį bus dar blogiau. Temperatūra sparčiai krinta.

— Kuo daugiau prisnigs — tuo daugiau kris žvėrių, — sako mano šešėlis. — O kuo daugiau negyvų žvėrių — tuo daugiau darbo Vartų Sargui. Kol jis bus užsiėmęs, kol degins maitas Obelyne, mudu ir išsmuksime. Tu nusikabinsi jo raktus, atrakinsi aptvarą — ir tada mudu nešime kudašių iš čia, tu ir aš.

— Pro Vartus?

— Ne, pro Vartus neištrūksi. Nė mirktelėti nespėsime, ir mus pasivys Vartų Sargas. Sienos irgi neįveiksime. Ją perskristi gali tik paukščiai.

— Kaip tuomet pabėgsime?

— Palik tai man. Radau būdą — rinkau informaciją po kruopelytę, dėliojau į vientisą paveikslą. Tavo žemėlapį kiaurai pratryniau, be to, daug ką sužinojau ir iš paties Vartų Sargo. Štai įsikalė į galvą, kad aš jokių rūpesčių nebegaliu sukelti, tad ir liežuvis atsirišo — jis mielai daug ką papasakojo apie Miestą. Vartų Sargas sakė tiesą — dabar aš per silpnas, kad vėl susijungčiau su tavimi. Kol kas to nepajėgčiau. Bet kai tik ištrūksime į laisvę, kaipmat atsigausiu, ir mudu vėl būsime drauge. Man nebereikės nusistagaruoti čia, o tu atgausi atmintį ir vėl būsi, koks buvęs.

Nemirksėdamas žvelgiu į žvakės liepsną ir netariu nė žodžio.

— Kas tave graužia? Klok viską tiesiai šviesiai, — pareikalauja šešėlis.

— O koks buvau tas ankstesnysis aš?

— Kodėl tau dabar tai parūpo? Tik nesakyk, kad suabejojai, — šešėlis šaiposi.

— Kaip tik taip ir yra: aš suabejojau, — sakau jam. — Visų pirma aš net neprisimenu, koks buvau. Tad kaip galiu būti tikras, kad mano esybė verta to, kad ją susigrąžinčiau? Iš kur galiu žinoti, kad tikrai verta grįžti į tą kitą pasaulį?

Šešėlis jau žiojasi kažką sakyti, bet aš kilsteliu ranką ir jį pertraukiu.

— Prašau, luktelėk truputėlį. Leisk man užbaigti, ką noriu pasakyti. Bėda ne tik ta, kad užmiršau viską, kaip kas buvo anksčiau — aš dar ir pradedu po truputį prisirišti prie šio Miesto. Man patinka stebėti žvėris. Prijunkau prie Pulkininko, susibičiuliavau su mergina iš Bibliotekos. Čia niekas nieko nekankina, niekas nesipyksta. Tiesa, įvykių beveik nepasitaiko jokių, tačiau savaip gyvenimas visavertis ir čia. Visi lygūs. Niekas nenešioja paskalų apie kitus, nėra ir vagių. Kiekvienas dirba savo darbą — ir netgi su malonumu. Jie dirba tam, kad dirbtų, dėl paties darbo — tai toli gražu ne koks nors priverstinis triūsas. Niekas niekam nepavydi. Nei tau skundų, nei rūpesčių.

— Užmiršai paminėti, kad čia nėra nei pinigų, nei nuosavybės, nei titulų. Nei — jokių vidinių konfliktų, — įsiterpia šešėlis. — O kas dar svarbiau: niekas nesensta, čia nėra mirties, nėra ir mirties baimės.

— Tuomet sakyk — kokią galėtum rasti priežastį, dėl kurios turėčiau bėgti iš šio Miesto?

— Visa, ką sakai, skamba logiškai, — pripažįsta šešėlis; iš po antklodės jis ištraukia perregimą ranką ir paliečia suskirdusias lūpas. — Bet tavo logika — tik paviršinė. Toks pasaulis, kokį nupasakojai, būtų nepriekaištinga utopija. Negaliu varu tavęs varyti iš jo. Tu iš tikrųjų turi teisę jame įsigyventi, ir jeigu tokia bus tavo valia, susitaikysiu ir mirsiu čia. Vis dėlto kai ką tu pražiopsojai — kai ką labai svarbaus.

Šešėlį suriečia kosulys. Kantriai laukiu, kol jam praeis.

— Ką tik pats bylojai, koks tobulas šis Miestas, — liovęsis kosėti vėl prašnenka šešėlis. — Žinoma, vietiniai žmonės — apie Vartų Sargą nekalbu — iš tiesų niekam blogo nedaro. Niekas nieko neskaudina, niekam nieko netrūksta. Visi patenkinti, gyvena ramybėje. Ar žinai kodėl? Ogi todėl, kad niekas nebeturi savasties.

— Na, tai aš žinau net pernelyg gerai, — patikinu.

— Atsisakydami savasties, Miesto gyventojai tampa nebepavaldūs laikui; jų suvokimas virsta švaria amžinybės lenta. Kaip jau sakiau, niekas čia nesensta, niekas nemiršta. Kad taip būtų ir tau, pakanka atsikratyti šešėlio, kuris ir yra savasties pagrindas, ir iš lėto jį numarinti. Kai šešėlis miršta, tavo pasaulyje nebelieka jokių rūpesčių. Tereikia kasdien nugraibyti iškylančias savasties putas.

— Nugraibyti putas?

— Apie tai dar pasikalbėsime. Bet pirmiausia aptarkime savastį. Štai tu man tvirtini, esą Mieste nė su žiburiu nerasi ginčų, peštynių, neapykantos ar aistrų. Graži svajonė, ir jei tu būsi laimingas, nieko kita nė negaliu norėti. Bet pagalvok pats: ten, kur nėra ginčų, peštynių, neapykantos bei aistrų, nėra ir to, kas visam tam priešinga. Nei džiaugsmo, nei prieraišumo, nei meilės. Laimė užgimsta tik ten, kur gyvuoja nusivylimai, liūdesys, sielvartas; be nevilties ir praradimo nuojautos negali būti ir vilties.

O dar, žinoma, negalima neužsiminti ir apie meilę. Tau juk ne tas pats, ką jaučia ta mergina iš Bibliotekos? Meilė — tai savasties būsena, tačiau kaip Bibliotekininkė gali mylėti, neturėdama savasties? Žmogus be savasties — ne žmogus, tik šmėkla. Tad kokia prasmė tokią mylėti? Ar tu tikrai sieki amžino gyvenimo?

Ar tikrai nori irgi pavirsti šmėkla? Jei leisi man numirti, tapsi toks pat kaip ir visi kiti Miesto gyventojai. Įstrigsi čia amžiams.

Rūsį užtvindė troški tyla. Šešėlį vėl surietė kosulys.

— Aš negaliu jos palikti, — įsidrąsinęs tariu. — Kad ir kas iš jos būtų likę, aš myliu ją, man ji reikalinga. Nesugebu meluoti savo paties savasčiai. Jeigu pabėgsiu dabar, vėliau nuolat gailėsiuos.

— Ak, tiesiog nuostabu tai girdėti, — nusišaipo šešėlis sėsdamasis lovoje ir atsišliedamas į sieną. — Senas geras bičiulis. Kas jau kas, o aš puikiai žinau, koks sugebi būti užsispyręs. Paskutinę minutę tu tiesiog privalėjai išknisti kokią nors kliautį, argi ne taip? Tai ko gi tu nori? Žinok, kad mums visiems trims — tau, man ir merginai — pabėgti neįmanoma. Žmogus be šešėlio privalo likti čia — kitur tiesiog neišgyvens.

— Tą aš irgi žinau, — sakau jam. — Bet kodėl tau nepabėgus vienam? Aš tau padėsiu.

— Vis dar nesupranti, — taria mano šešėlis, jo jėgos senka, svyra galva. — Jeigu pabėgsiu, o tave paliksiu čia, tavo gyvenimas pavirs ištisine vargo vakariene. Tai man sakė Vartų Sargas. Šešėliai — visi šešėliai — miršta čia. Net išvarytieji — visi sugrįžta čia numirti. O tie, kurie miršta ne čia, taip ir nesugeba galutinai numirti. Tau tektų taip ir gyventi visą amžinybę su savasties likučiais. Girioje. Tie, kurių šešėliai kaip reikiant nenumiršta, ištremiami iš Miesto — jie per amžių amžius klajoja Girioje, apnikti savų minčių. Juk tu žinai, kas yra Giria?

Aš žinau — ir jis puikiai žino, kad aš žinau.

— Tuo tarpu jos į Girią tu tikrai negalėsi pasiimti, — tęsia šešėlis. — Ji — tobula vietinė gyventoja, neturi savasties, nepatiria jokių vidinių konfliktų. O šitokie tobuli pusžmogiai gyvena Mieste, ne Girioje. Tu liksi visiškai vienas, paminėsi mano žodį.

— O kur tuomet išsisklaido žmogaus savastis?

— Juk tu — Sapnų Skaitytojas, ar ne? — atremia šešėlis. — Netelpa galvoj, kaip iki šiol nesugebėjai šito perprasti!

— Gaila, bet tikrai nesuprantu...

— Gerai, paaiškinsiu. Žmonių savastį anapus Sienos išneša žvėrys. Tai ir turėjau omeny sakydamas, kad reikia nuolat nugraibyti putas. Klajodami po Miestą žvėrys susiurbia į save užsilikusius menkus savasties atšvaitus, o paskui tai, ką surinkę, išneša į išorinį pasaulį. Atėjus žiemai, jie miršta — nebepakelia juose susikaupusių savasties liekanų. Pražudo juos anaiptol ne šaltis ir ne maisto stygius — o žmogiškosios esybės, kurią jiems užkrauna Miestas, svoris. Pavasarį gimsta jaunikliai — lygiai tiek, kiek žvėrių tą žiemą yra išmirę — ir viskas vėl prasideda iš naujo. Štai kokią kainą tenka mokėti už jūsų tobulumą. Tobulumą, kuris apsivalo nuo atliekų, užkraudamas jas silpniesiems, negalintiems pasipriešinti.

Neįstengiu išspausti nė žodžio. Įsmeigiu žvilgsnį į batus.

— Kai žvėris miršta, Vartų Sargas nurėžia jam galvą, — negailestingai tęsia šešėlis. — Tuo metu žmogiškoji esybė jau būna neatsiejamai įsismelkusi į kaukolę. Vartų Sargas kaukoles švariai nugrando ir ištisiems metams užkasa į žemę, kad išsisklaidytų jose susikaupusi energija, o paskui neša į Biblioteką. Ten kaukolės ir snūduriuoja lentynose, kol Sapnų Skaitytojo rankos surenka paskutinius savasties raibulius, ir šie ištirpsta ore. Štai kas iš tikrųjų yra tie „seni sapnai“. Užduotis skaityti senus sapnus visuomet tenka tam, kuris atvykęs į Miestą neseniai — kurio šešėlis dar gyvas. Sapnų Skaitytojas išskaito į nebūtį kiekvieną savasties kibirkštėlę — net menkiausi likučiai pažyra ir išsiskaido ore. Tu esi žaibolaidis, tavo darbas — įžeminti elektros iškrovas. Ar supranti?

— Taip, turbūt suprantu.

— Kai Sapnų Skaitytojo šešėlis miršta, jis netenka darbo ir visiškai susilieja su Miestu. Štai šitaip Miestas ir išsaugo savo tobulybę. Visa, kas netobula, suverčiama netobuliesiems, kad kiti, „tobulieji“, galėtų gyventi viskuo patenkinti, be jokių rūpesčių. Nejaugi manai, kad tai teisinga, kad šitaip ir turėtų būti? Ar tau niekad nedingtelėjo, kaip visa tai atrodo žvėrims, šešėliams, giriniams?

Aš jau taip ilgai žiūriu į žvakės liepsnelę, kad įsiskausta galva. Nusiimu tamsius akinius, šluostausi pasruvusias ašaras.

— Ateisiu rytoj čia trečią valandą, — pasižadu. — Viskas ir yra taip, kaip sakai. Man čia — tikrai ne vieta.

33 Skalbykla lietingą dieną, automobilių nuoma, Bobas Dilanas

Jeigu sekmadienį lyja, gali neabejoti: visi keturi džiovinimo aparatai skalbykloje bus užimti. Tad išvydęs keturis skirtingų spalvų plastikinius maišus, pakabintus ant durų rankenų, pernelyg nenustebau. Skalbykloje lūkuriavo trys moterys: ketvirtą dešimtį bebaigianti namų šeimininkė ir pora studenčių iš netoliese esančio merginų bendrabučio. Namų šeimininkė sėdėjo ant sulankstomos kėdutės ir blausiu žvilgsniu stebeilijo į ratu besisukančius savo drabužius tarsi į televizoriaus ekraną. Abi merginos buvo sukišusios nosis į JJ žurnalą. Kai įėjau, visos trys akimirką kilstelėjo galvas, bet tuoj pat nutarė, kad besisukantys skalbiniai ir žurnalas — kur kas įdomiau nei aš.

Prisėdau laukti savo eilės, „Lufthansa“ krepšį pasidėjau ant kelių. Atrodo, aš — pirmas eilėje. Nuostabu. Nė vienas vaikinas ilgiau neištvertų spoksodamas į kažkieno kito drabužių kaugę, besisukančią būgne. O dar paskutinę savo gyvenimo dieną...

Išsidrėbiau ant sulankstomos kėdutės ir įsispoksojau į erdvę. Skalbykloje tvyrojo specifinis skalbimo miltelių ir įšilusių džiūstančių skalbinių kvapas. Priešingai nei vyliausi, nė vienas džiovintuvas neskubėjo atsidaryti. Skalbyklose paprastai galioja keletas nerašytų taisyklių ir viena jų tokia: „Stebimas džiovinimo aparatas niekad nesustoja“. Žiūrint nuo kėdutės pro skaidrų būgno plastiką, drabužiai viduje atrodė jau visiškai sausi, tačiau centrifūga atkakliai sukosi, tarsi nesuprasdama, kad jau metas sustoti.

Pašėlusiai norėjosi užsimerkti ir nusnūsti, bet baiminausi pražiopsoti savo eilę. Pasigailėjau, kad neatsinešiau kokios knygos. Skaitymas išvaikytų miegus, o ir laikas prabėgtų greičiau. Bet argi aš norėčiau, kad laikas bėgtų greičiau? Jau verčiau tegul jis slenka taip lėtai, kaip tik įmanoma — bet, kita vertus, kol sėdžiu skalbykloje...

Galvoti apie laiką buvo tikra kankynė. Laikas — pernelyg abstrakti sąvoka. Bet tai netrukdo mums mėginti jį užpildyti. Paskui mes patys nebegalime susigaudyti, ar mūsų patirtis priklauso laikui, ar fizinių daiktų pasauliui.

Bet ko reikės nusitverti tada, kai sutvarkysiu reikalus skalbykloje? Pirmiausia — nusipirkti drabužių. Padorių drabužių. Matuotis laiko neužteks, tad tvido kostiumą teks pamiršti. Pasitenkinsiu chaki spalvos medvilninėmis kelnėmis, trumpu sportiniu švarku ir marškiniais, pasirišiu kaklaraištį. Dar — lengvas lietpaltis. Tokia apranga turėtų puikiausiai tikti bet kokiam restoranui. Taigi apsipirkdamas sugaišiu pusantros valandos. Vadinasi, bus trys. Iki paskirtojo pasimatymo man liks dar trys valandos.

Hmmm... Ką veikti ištisas tris valandas? Pavargusios, mieguistos mintys niekaip neišsijudino, tarsi kas būtų sukaustęs man protą.

Džiovintuvas dešinėje pusėje galų gale sustojo. Namų šeimininkė ir studentės dirstelėjo į aparatą, bet nė viena nepasijudino iš vietos. Vadinasi, šitas džiovintuvas — mano. Laikydamasis nerašytų skalbyklos taisyklių, ištraukiau iš aparato šiltų drabužių gniutulą ir sugrūdau į maišą, kabantį ant džiovintuvo rankenos. Tada iškroviau savąjį „Lufthansa“ maišą, pašėriau automatą monetomis ir vėl klestelėjau ant kėdutės. Laikrodis rodė be dešimt pirmą.

Namų šeimininkė bei studentės taip ir sužiuro į mane. Paskui — į skalbinius džiovinimo aparate. Tada — vėl į mane. Susirūpinęs ir aš pats žvilgtelėjau į besisukančius skalbinius. Ir tik dabar pastebėjau, kad tie keli visų akivaizdoje būgne šokčiojantys skudurėliai — mergaitiški drabužėliai, ir dar visi rausvi. Verčiau jau nešdintis iš čia ir pasiieškoti toms dvidešimčiai minučių kokio kito užsiėmimo.

Nuo pat ryto purškianti dulksna nė nemanė liautis, tarsi šitaip skelbdama pasauliui kažkokią liūdną žinią. Išskleidžiau skėtį ir patraukiau gatve. Per tykų gyvenamąjį kvartalą išėjau į gatvelę, abipus kurios rikiavosi krautuvėlės. Kirpykla, kepykla, sporto prekės burlenčių mėgėjams — kažin, kam gali prireikti burlentės čia, Setagajoje? — tabako krautuvėlė, patisserie14, vaizdajuosčių nuoma, drabužių valykla. Ant šios durų iš lauko pusės iškaba: „Lietingomis dienomis visiems drabužiams — 10% nuolaida“. Keistoka logika. Viduje atšiaurios išvaizdos plikagalvis valyklos savininkas lygino vyriškus marškinius. Nuo lubų kadaravo visas pluoštas elektros laidų: tarsi susiviję vijokliai, jie pažemiui išsiskirstė, nuvingiuodami prie lyginimo lentų ir lygintuvų. Tokia seno kirpimo savo kvartalo valykla, kur visi darbai atliekami tiesiog čia pat, rankomis. Gera sužinoti, kad tokių dar yra. Kaip kažin ką, čia jie netvirtina kabių su numerėliais prie marškinių atvarto — negaliu jų pakęsti. Kaip tik dėl tų numerėlių niekada nenešu marškinių į valyklą.

Atvirame valyklos prieangyje stovėjo keletas vazonų su augalais. Puikiausiai žinojau, kad visus juos pažįstu, bet nevaliojau prisiminti nė vieno augalo pavadinimo. Nuo stogo kraigo į žemę vazonuose kapsėjo lietaus lašai; viename vazone savais reikalais kažkur šliaužė vieniša sraigė. Pasijutau visiškai niekam tikęs. Pragyvenau šiame pasaulyje trisdešimt penkerius metus, o net paprasčiausios gėlės pavadinimo nežinau. Štai, pasirodo, kiek daug galima sužinoti, apsidairius po nedidelę kvartalo valyklą.

Grįžau prie tabako krautuvėlės, užsukau vidun ir nusipirkau pakelį ilgųjų „Lark“ cigarečių. Tiesa, rūkyti mečiau prieš penketą metų, tačiau vienas cigarečių pakelis paskutinę gyvenimo dieną manęs tikrai nepribaigs. Prisidegiau vieną. Cigaretės skonis pasirodė visai nepažįstamas. Lėtai įtraukiau dūmą ir dar lėčiau išpūčiau.

Paskui užėjau į patisserie ir nusipirkau keturis pyragaičius. Visų pyragaičių pavadinimai buvo prancūziški, tad vos mano pirkinys atsidūrė dėžutėje, iš karto užmiršau, ką išsirinkęs. Universitete šiek tiek mokiausi prancūzų kalbos, bet, atrodo, šios žinios drauge su daugeliu kitų nugarmėjo velniop. Cukrainės pardavėja buvo pabrėžtinai mandagi, tačiau dėžutes su pyragaičiais rišo labai negrabiai. Nedovanotina.

Greta cukrainės buvo vaizdajuosčių nuoma, kur esu kartą kitą lankęsis ir anksčiau. Prie pat įėjimo dvidešimt septynių colių įstrižainės ekrane rodė seną filmą Sunkūs laikai. Čarlzas Bronsonas vaidino gatvės boksininką, Džeimsas Kobernas buvo jo vadybininkas. Užsukau į vidų ir paprašiau dar kartą paleisti kovos epizodą.

Moteris už prekystalio atrodė gerokai nusinuobodžiavusi. Pasiūliau jai pyragaitį, o Bronsonas tuo tarpu talžė savo plikagalvį priešininką. Aplink ringą susispietusi minia vylėsi, kad tasai plikis gremėzdas laimės — jie tiesiog nežinojo, kad Bronsonas niekada nepralaimi. Pakilau eiti.

— Kodėl nenori dar kiek pabūti ir pažiūrėti filmo iki galo? — paklausė panelė Vaizdajuosčių Nuoma.

Pasakiau jai, kad mielai užtrukčiau ilgėliau, bet negaliu: palikau skalbinius džiovintuve. Užmečiau akį į laikrodį. Dvidešimt penkios minutės po pirmos. Džiovinimo aparatas jau turėjo išsijungti.

Ji pabandė paleisti paskutinį šūvį:

— Kitą savaitę turime gauti tris klasikinius Hičkoko filmus.

* * *

Tuo pačiu keliu parslinkau į skalbyklą. Lengviau atsikvėpiau išvydęs, kad čia nelikę nė gyvos dvasios. Skalbykla buvo tuščia, tik mano skalbiniai gulėjo džiovintuvo dugne. Susigrūdau juos į krepšį ir patraukiau namo.

Rubuilė mergina negirdėjo, kaip įėjau — gulėjo lovoje ir miegojo kaip užmušta. Iškroviau jos drabužius greta pagalvės, ant naktinio staliuko padėjau dėžutę su pyragaičiais. Pašėlusiai gundė mintis pačiam išsitiesti lovoje, bet tvirtai nutariau, kad šito nebus.

Nuėjau į virtuvę. Mane supo įvairiausi pažįstami daiktai: vandentiekio čiaupas, dujinis vandens šildytuvas, elektrinis ventiliatorius, dujinė viryklė, rinkinys puodų bei keptuvių, šaldytuvas, skrudintuve, indauja, stovas peiliams, didelė skardinė „Brooke Bond“ arbatos dėžutė, ryžių virimo aparatas — kitaip sakant, visa tai, kas sutelpa į vieną vienintelę „virtuvės“ sąvoką. Taip jau sutvarkytas šitas pasaulis.

Kai atsikrausčiau gyventi į šitą butą, dar buvau neišsiskyręs. Tai įvyko prieš aštuonerius metus, bet netgi tais laikais neretai vidury nakties sėdėdavau vienas prie virtuvės stalo ir skaitydavau. Mano žmona miegodavo taip kietai, kad kitąsyk net susirūpindavau, ar ji dar kvėpuoja. Aš mylėjau ją — kad ir saviškai, kad ir netobulai.

Vadinasi, šitoje landynėje mano pragyventa jau aštuoneri metai. Atsikraustėme mes visi trys drauge: aš su žmona ir katė. Pirmoji išėjo žmona, paskui ją — ir katė. Galiausiai atėjo eilė ir man. Pasiėmiau lėkštutę pelenams nubarstyti ir prisidegiau cigaretę. Išgėriau stiklinę vandens. Aštuoneri metai. Net sunku patikėti.

Ką gi, dabar jau nebesvarbu. Pakankamai greitai visa tai baigsis. Manęs laukia amžinas gyvenimas. Nemirtingumas.

Aš persikraustysiu į pasaulį, kuriame man išvis nelemta mirti. Ar bent jau šitaip man tvirtino profesorius. Pasaulio galas — ne mirtis, o tik tam tikras perėjimas į kitą būklę. Ten aš būsiu savimi. Atgausiu visa tai, ką jau esu praradęs ir sulig kiekviena minute vis dar prarandu.

Ką gi, gal ir taip. Ne, tikriausiai taip ir yra. Seniokas juk turėjo žinoti, ką šneka. Jeigu jis sakė, kad tai pasaulis, kuriame niekada nemirsiu, vadinasi, taip ir turėtų būti. Ir vis dėlto profesoriaus šnekos gerokai kirtosi su tikrove. Ar veikiau skambėjo kaip tuščios abstrakcijos, blausūs atsitiktinumų šešėliai. Noriu pasakyti, aš juk ir iki šiol visą laiką buvau savimi, argi ne taip? Kažin, kaip tasai, kuris yra nemirtingas, suvokia savo nemirtingumą? Ir ką jis ten šnekėjo apie vienaragius ir aukštą sieną? Po šimts, Ozo šalies burtininkas — ir tai labiau įtikėtina istorija...

Taigi, ką aš prarandu? Ko gero, labai daug. Sąrašas tikriausiai vos sutilptų į studentiškų konspektų sąsiuvinį, net jeigu rašytum labai smulkiai. Buvo tokių dalykų, kurie man net neatrodė svarbūs, kol neišslydo iš rankų. Praradimų, dėl kurių vėliau teko sielotis, nors pasitaikydavo ir atvirkščiai. Nuo manęs nuolat atitrūkdavo ir nutoldavo žmonės, vietovės, jausmai.

Net jeigu galėčiau pradėti gyvenimą iš naujo, nemanau, kad kas nors pasikeistų. Tikriausiai tomis pačiomis aplinkybėmis vėl pasielgčiau taip pat. Šiaip ar taip, viskas — visas šis gyvenimas, kurį štai prarandu — ir buvau aš pats. O aš juk negaliu būti kas nors kitas — tiktai aš pats. Argi ne taip?

Kadaise, kai buvau gerokai jaunesnis, maniau, kad panorėjęs galėčiau būti kuo nors kitu. Tarkim, persikraustysiu gyventi į Kasablanką, atidarysiu barą, susitiksiu Ingridą Bergman. Arba — šiek tiek arčiau realybės, nors iš tiesų nelabai aišku, ar tokios mintys tikrai arčiau realybės — vyliausi įstengsiąs pakeisti savo gyvenimą, surasiąs tokį gyvenimo būdą, kuris daug geriau padės atsiskleisti tikrajai mano esybei. Siekdamas šio tikslo, net mėginau lavintis. Perskaičiau Amerikos suklestėjimą, triskart žiūrėjau Nerūpestingą keliautoją. Ir vis vien neišvengiamai grįždavau į tą pačią vietą tarsi kokia valtis sulaužytu vairu. Taip niekur ir nepabėgau nuo savęs. Aš buvau aš, lūkuriuojantis ant jūros kranto sugrįžtančio savęs.

Ar kaip tik tai mane šitaip slegia?

Kas žino? Galbūt tai ir yra „neviltis“? Tai, ką Turgenevas vadino „nusivylimu“. O Dostojevskis — „pragaru“. O Somersetas Moemas — „tikrove“. Kad ir kokią etiketę prilipintum, visa tai puikiausiai tinka man.

Koks jis, tas nemirtingumo pasaulis? Galbūt man iš tikrųjų pavyktų susikurti naują esybę? Galėčiau tapti laimingas — ar mažų mažiausiai ne toks paniuręs. Netgi drįstu tvirtinti, kad iš manęs galbūt išeitų geresnis žmogus. Tačiau jo nebesies jokie ryšiai su dabartiniu manimi. Tai būsiu kitas aš. O kol kas aš esu nekintamas — istorinis faktas.

Taigi man net neliko kitos išeities, kaip tik toliau vynioti hipotezę, kad po dvidešimt dviejų valandų mano gyvenimas baigsis. Vadinasi, aš mirsiu, — tariau sau, nes tokia išvada bent jau patogesnė. Tai juk kur kas panašiau į mane: sakyti sau būtent šitaip. Ir ta mintis bent kiek guodė.

Užgesinau cigaretę ir grįžau į miegamąjį. Valandėlę žvelgiau į miegančios merginos veidą. Paskui perkračiau kišenes, norėdamas įsitikinti, kad turiu viską, ko reikia atsisveikinimo vakarui. O ko iš tikrųjų man reikia? Jau beveik nieko. Piniginė, kreditinės kortelės... o kas dar? Buto raktas, šiaip ar taip, nebegali praversti, nebeprireiks man nei automobilio raktelių, nei kalkuteko identifikacijos kortelės. Nebereikalinga ir užrašų knygutė su adresais. Peiliu irgi nebepasinaudosiu. Netgi kokiam pokštui.

Metro nuvažiavau į Ginzą, „Paul Stuart“ parduotuvėje nuo galvos iki kojų apsirengiau naujais drabužiais, atsiskaičiau „American Express“ kortele. Paskui apžiūrėjau savo atvaizdą veidrodyje. Pusė bėdos. Su mėlynu trumpu sportiniu švarku ir blyškiai oranžiniais marškiniais tapau panašus į jauną, sėkmingai karjeros laiptais kopiantį verslininką — bent jau atrodžiau geriau už trogloditą.

Tebelijo, tačiau rinktis drabužius man jau gerokai pakyrėjo, tad nutariau išsiversti be lietpalčio ir patraukiau tiesiai į aludę. Ji buvo beveik tuščia. Skambėjo Bruknerio simfonija. Kelinta — to negalėjau pasakyti, bet argi kas susigaudo simfonijų numeriuose? Užsisakiau alaus ir austrių, jas patiekė išdėliotas lėkštutėje tvarkingu apskritimu.

Išspaudžiau citriną, apšlaksčiau austres jos sultimis ir kibau valgyti laikrodžio rodyklės kryptimi; fone skambėjo romantiška Bruknerio muzika. Milžiniškas sieninis laikrodis rodė be penkių tris. Laikrodžio rodykles suko du įspūdingi liūtai. Bruknerio simfonija baigėsi; atėjo eilė Ravelio Bolero.

Užsisakiau antrą bokalą alaus, ir čia mane staiga prispyrė seniai užmirštas reikalas. Po galaižin kokios pertraukos prireikė nusišlapinti. Nuskubėjau į tualetą, ir jau kai dėjau, tai dėjau. Kažin, kaip šlapimo pūslė gali sutalpinti šitiek skysčio? Niekur pernelyg neskubėjau, tad čiurenau geras dvi minutes, o Bolero tuo tarpu vis labiau augo link įspūdingo crescendo. Pasijutau taip, tarsi galėčiau šitaip stovėti ir šlapintis per amžius.

Kaip kažin ką, po to jaučiausi lyg iš naujo gimęs.

Nusiploviau rankas, dirstelėjau į savo atspindį banguotame veidrodyje, sugrįžau prie likusio ant stalo alaus bokalo ir prisidegiau cigaretę.

Rodės, laikas sustojo, tačiau liūtai spėjo pasisukti devyniasdešimties laipsnių kampu, tad buvo jau dešimt po trijų. Pasirėmiau alkūne į staliuką ir užsižiūrėjau į laikrodį. Stebėti, kaip sukasi laikrodžio rodyklės — pats beprasmiškiausias užsiėmimas iš visų įmanomų, bet nieko geresnio neįstengiau sugalvoti. Juk bet kokią žmogaus veiklą skatina išankstinis įsitikinimas, kad gyvenimas dar tęsis ir tęsis. O jei šią prielaidą atimsi — kas liks?

Kai minutinės rodyklės liūtas nukeliavo žemyn ir laikrodis rodė jau pusę keturių, susimokėjau ir pakilau eiti. Per manąją alaus pertraukėlę liovėsi lyti, tad skėtį palikau aludėje. Viskas atrodė nebe taip prastai. Oras praskaidrėjo, tai kodėl negalėtų drauge praskaidrėti ir mano nuotaika?

Atsikratęs skėčio, pasijutau tarytum palengvėjęs. Netgi užėjo noras judėti į priekį. Įsigeidžiau pasitrainioti minioje. Patraukiau į „Sony“ biurų pastatą, įsimaišiau tarp arabų turistų, išpūstomis akimis spitrijančių į visą eilę pasieniu išrikiuotų televizorių ekranų. Paskui nusileidau į metro, perėjau į Marunouči liniją ir nuvažiavau į Šindziuku. Panašu, kad būsiu užsnūdęs tą pat akimirksnį, kai atsisėdau vagone, mat kai atsikvošėjau, jau buvau atkakęs į vietą.

Išeidamas pro turniketą, staiga prisiminiau vienaragio kaukolę ir perskirstytus duomenis, kuriuos prieš porą dienų palikau stoties saugojimo kameroje. Toji kaukolė man jau nieko nebereiškė, be to, nebuvau pasiėmęs nė kvito, bet kadangi neturėjau kuo užsiimti, netrukus jau rymojau prie saugojimo kameros pertvaros ir įkalbinėjau tarnautoją grąžinti man daiktus.

— Ar gerai visur išieškojote kvito? — paklausė tarnautojas.

Patikinau jį, kad tiesiog nebeturiu kur daugiau ieškoti.

— O kaip atrodo jūsų bagažas?

— Mėlynas sportinis „Nike“ krepšys.

— O kaip atrodo „Nike“ prekinis ženklas?

Paprašiau skiautės popieriaus ir pieštuko, tada nupiešiau kreivoką bumerangą, virš jo užrašiau „Nike“. Tarnautojas nepatikliai nužvelgė mano piešinį, bet vis tiek nušlepsėjo taku tarp lentynų. Netrukus grįžo su mano krepšiu.

— Šitas?

— Tas pats, — patvirtinau.

— Ar turite kokį nors asmens dokumentą?

* * *

Vos atgavau savo nuosavybę, dingtelėjo mintis, kad, einant vakarieniauti su moterimi, nelabai dera drauge temptis ir sportinį krepšį. Tad, užuot jį nešiojęsis, nutariau išsinuomoti automobilį, o krepšį nerūpestingai nudrėbti ant užpakalinės sėdynės. Įsigeidžiau kokios nors prašmatnios europietiškos mašinos. Tiesa, nesu pernelyg karštas europietiškų automobilių gerbėjas, tačiau atrodė, kad ši, tokia neeilinė, mano gyvenimo diena nusipelno ir ypatingos mašinos.

Perverčiau telefono abonentų knygos geltonuosius puslapius, radau Šindziuku rajone keturis automobilių nuomos punktus — į visus ir paskambinau. Tačiau europietiškų automobilių nesiūlė nė vienas. Maža to, kad sekmadieniais automobilių nuomos paklausa labai didelė, visų pirma užsienietiškų mašinų niekas nė nenuomojo. Paskutiniame nuomos punkte man pasiūlė rinktis vieną iš dviejų tojotų: sportinę „Carina 1800 GT“ su dviguba traukle ir turbokompresoriumi arba „Mark II“ modelį. Abu automobiliai esą nauji, abu — su automagnetolomis. Pasirinkau „Carina“. Neturėjau žalio supratimo, kaip atrodo viena ar kita.

Užsisakęs mašiną, užsukau į muzikos įrašų parduotuvę ir prisipirkau kasečių. Džonio Metiso Greatest Hits, Šėnbergo Verklarte Nacht (dirigentas — Zubinas Mehta), Kenio Berelo Stormy Sunday, Elingtono — Popular Ellington, Brandenburg Concertos (klavesino partiją atlieka Trevoras Pinokas) ir pagaliau — Bobo Dilano rinkinį su daina „Likę a Rolling Stone“. Tai bent mišrainė. Bet aš norėjau apsidrausti. Ką gali žinoti, kokia muzika labiausiai tinka prie sportinės tojotos „Carina 1800 GT“ su turbokompresoriumi?

Susikroviau kasetes į krepšį ir patraukiau į nuomos punktą. „Carina 1800 GT“ vairuotojo sėdynė, palyginti su manąja kasdiene skardine, labiau priminė kosminio erdvėlaivio kabiną. Užleidau Bobą Dilaną ir, kol jis dainavo „Watching the River Flow“, ėmiausi tikrinti kiekvieną valdymo pulto mygtuką.

Ta pati dailutė mergina, kuri mane aptarnavo, priėjo prie automobilio ir paklausė, ar kas nors negerai. Ir nusišypsojo akinančia šypsena — tarsi tiesiai iš televizijos reklamos.

Ne, viskas gerai, patikinau, tik štai prieš išvažiuodamas į kelią panorau patikrinti kiekvieną valdymo mygtuką.

— Puiku, — pareiškė ji.

Jos šypsena priminė man kitą merginą, kurią pažinojau dar mokydamasis vidurinėje mokykloje. Buvo tokia dailutė ir lankstaus proto, bet paskui ištekėjo už Kakumaru radikalo, pagimdė jam du vaikus ir galiausiai pradingo iš šio pasaulio. Kas galėjo pamanyti, kad tokiai dailiai septyniolikmetei, garbinančiai Selindžerį ir Džordžą Harisoną, teks išgyventi šitokius perversmus?

— Lieka tik pasvajoti, kad visi vairuotojai būtų tokie apdairūs kaip jūs, — kalbėjo nuomos punkto darbuotoja. — Tuomet ir dirbti būtų kur kas lengviau. Tie kompiuterizuoti naujausių modelių valdymo pultai ganėtinai sudėtingi.

— Kurį mygtuką reikia paspausti norint ištraukti kvadratinę šaknį iš šimto aštuoniasdešimt penkių? — paklausiau.

— įtariu, kad šita funkcija bus įdiegta tik kitame modelyje, — ji nusijuokė. — Sakykite, ar tik ne Bobo Dilano klausotės?

— Visiškai teisingai, — atsakiau. Kaip tik „Positively 4th Street“.

— Bobą Dilaną atpažįstu vos išgirdusi, — pareiškė ji.

— Ar dėl to, kad lūpine armonikėle jis groja dar baisiau nei Stivis Vonderis?

Ji vėl nusijuokė. Kaip šaunu įsitikinti, kad dar sugebu ką nors prajuokinti.

— Ne, man iš tikrųjų patinka jo balsas, — paaiškino ji. — Tarsi vaiko, kuris stovi prie lango ir žvelgia į lietų.

Apie Bobą Dilaną prirašyta tomų tomai, tačiau su tokiu tobulu apibūdinimu man iki šiol neteko susidurti. Kai pasakiau jai tai, ji išraudo.

— Na, nežinau... Tiesiog man taip atrodo.

— Nė į galvą nebūtų atėję, kad tokia jauna mergina kaip jūs išvis klausytųsi Bobo Dilano.

— O aš labiausiai ir mėgstu seną muziką. Bobą Dilaną, „Beatles“, „Doors“, „Byrds“, Džimį Hendriksą... na, ir taip toliau.

— Kada nors mudviem reikėtų susitikti, — pasakiau.

Ji nusišypsojo ir vos vos pakreipė galvą. Šitokios žavios merginos, reikia manyti, žino kokius tris šimtus būdų, kaip bendrauti su nusigalavusiais, žmonų pamestais trisdešimt penkerių metų vienišiais. Padėkojau jai ir užvedžiau variklį. „Stuck Inside of Mobile with the Memphis Blues Again“, — dainavo Bobas Dilanas. Šnektelėjęs su ta mergina, pasijutau geriau.

Elektroninis laikrodis prietaisų pulte rodė keturias valandas keturiasdešimt dvi minutes. Vakarėjo, ūkanotas dangus virš miesto vis labiau blausėsi, o aš važiavau namo, vos šliauždamas transporto kamštyje. Tačiau tai buvo ne įprastas lietingo sekmadienio kamštis: žalias sportinis automobilis įsirėžė į aštuonių tonų sunkvežimį, gabenusį betono blokus. Tad eismas buvo paralyžiuotas visame kvartale. Sportinis automobilis priminė kartoninę dėžutę, kurią kažkas neatsargiai prisėdo. Netoliese stoviniavo keletas lietpalčiais vilkinčių policininkų, o avarinė brigada skubinosi patraukti nuo kelio sumaitotas nuolaužas.

Užtrukau visą amžinybę, kol prasibroviau pro avariją, tačiau iki paskirtojo pasimatymo dar liko marios laiko. Tad sėdėjau automobilyje, rūkiau ir klausiausi Bobo Dilano. „Likę a Rolling Stone“. Ėmiau niūniuoti pritardamas.

Visi mes senstame. Bent jau tai visiškai aišku, kaip tas lietus už lango.

34 Kaukolės

Regiu skrendančius paukščius. Jie pramirga virš nubalusio, šalčio sukaustyto Vakarinės kalvos šlaito ir dingsta man iš akių. Šildausi prie krosnelės rankas ir kojas, gurkšnoju Pulkininko atneštą karštą arbatą.

— Ir šįvakar ketini eiti skaityti sapnų? Sniego bus labai gilu. Pavojinga vaikštinėti Kalvos šlaitu. Galėtum kokią dienelę ir atsipūsti, — siūlo man senasis karininkas.

— Ne, negaliu praleisti nė dienos, — prieštarauju.

Pulkininkas linguoja galvą, paskui išeina ir netrukus grįžta nešinas pora sniegbridžių batų.

— Štai, apsiauk šituos. Bent jau nepaslysi.

Pasimatuoju batus. Dydis — kaip tik. Geras ženklas.

Jau metas eiti. Apsivynioju kaklą šaliku, užsimaunu pirštines, iš Pulkininko pasiskolinu kepurę. Akordeoną suspaustomis dumplėmis irgi vogčiomis įsimetu į kišenę. Nenoriu niekur nė žingsnio žengti be jo.

— Būk atsargus, — prisako man senasis karininkas.

* * *

Kaip ir reikėjo tikėtis, seniokų iškastą duobę jau baigia užnešti sniegu. Patys seniokai prie jos nebesirodo, pradingo ir jų darbo įrankiai. Jeigu šitaip snigs ir toliau, iki ryto duobės neliks nė ženklo. Valandėlę stebiu besiblaškančius baltus sūkurius, o paskui leidžiuosi į kelią šlaitu žemyn.

Sninga tirštai, dideliais drėgnais kąsniais. Per kelis metrus priekyje jau neįžiūriu nieko, tik vientisą baltą sieną. Nusiimu akinius, šaliką užsitraukiu iki pat akių. Girdžiu virš galvos krykaujančius paukščius — jų balsai prasismelkia net per naujųjų mano batų girgždėjimą. Kažin, kaip jaučiasi paukščiai, kai šitaip sninga? O ką apie tokią pūgą mano žvėrys?

* * *

Į Biblioteką ateinu visa valanda anksčiau ir aptinku Bibliotekininkę laukiančią, kol krosnelė prišildys kambarį. Ji nužeria sniegą nuo mano palto, iškrapšto ir tą, kurio prilindo į rantuotus batų padus.

Nors buvau čia vos vakar, vis dėlto, išvydus šviesą už matinio stiklo, pajutus jaukią krosnelės šilumą, užuodus iš kavinuko sklindantį kavos kvapą, mane persmelkia ilgesys.

— Valgysi dabar? — klausia Bibliotekininkė. — Ar šiek tiek vėliau?

— Išvis nevalgysiu. Aš nealkanas, — sakau.

— Tai gal nori kavos?

— Kavos norėčiau.

Nusimaunu pirštines, pakabinu virš krosnelės džiūti. Kol šildausi prie ugnies pirštus, Bibliotekininkė pripila du puodelius kavos. Vieną paduoda man, tada pati sėdasi prie stalo, gurkšteli.

— Lauke taip smarkiai sninga, — sakau. — Ateidamas vos įžiūrėjau kelią.

— Tai jau taip. Ir snigs dar keletą dienų. Kol tie debesys danguje išbarstys visą sniegą.

Nugeriu gal pusę puodelio kavos, tada, netaręs nė žodžio, sėduosi prie stalo priešais Bibliotekininkę. Vos pažvelgiu į ją, širdį vėl suspaudžia liūdesys.

— Kai pagaliau liausis snigę, sniego bus priversta tiek, kiek tu tikriausiai nesi regėjęs per visą gyvenimą, — sako ji.

— Gali būti, kad ir nepamatysiu.

Ji pakelia akis nuo puodelio su kava ir įsmeigia žvilgsnį į mane.

— Ką tai reiškia? Juk sniegą mato visi.

— Šįvakar aš neskaitysiu sapnų. Verčiau tiesiog pasikalbėkime, — siūlau. — Aš noriu pasakyti tau tiek daug visokių dalykų — ir antra tiek norėčiau išgirsti iš tavęs. Ar sutinki?

Ji suneria ant stalo pirštus ir nieko nesuprasdama žiūri į mane.

— Mano šešėlis miršta, — pradedu aš. — Jis neišgyvens šios žiemos. Jo dienos jau suskaičiuotos. O kai mano šešėlis mirs, prarasiu savastį visiems laikams. Štai kodėl kaip tik dabar privalau apsispręsti. Ir dėl savo paties ateities, ir dėl kai kurių dalykų, susijusių su tavimi. Laiko apmąstymams liko visai nedaug, bet esu tikras: net jei turėčiau jo ikvaliai, kad ir kiek apie visa tai galvočiau, sprendimas nepasikeistų. Tad štai: aš privalau iškeliauti iš čia.

Gurkšteliu kavos, mintyse tikindamas pats save, kad mano sprendimas teisingas. Tikiuosi, šitaip nutaręs nesuklydau, bet, kad ir kaip būtų, dalelę savęs neišvengiamai prarasiu bet kuriuo atveju.

— Rytoj aš išvykstu iš Miesto, — po valandėlės prašnenku vėl. — Pats kol kas tiksliai nežinau nei kaip, nei kokiu keliu. Tai pasakys mano šešėlis. Mudu išeisime abu ir grįšime į ankstesnįjį pasaulį. Kaip ir kadaise, vėl visur tampysiuosi šešėlį drauge su savimi. Nerimausiu, graušiuosi ir kentėsiu, atėjus metui pasensiu ir galiausiai numirsiu. Abejoju, ar tu gali tai suprasti, tačiau aš priklausau tam kitam pasauliui, kuriame nuolat turėsiu paklusti savasties valiai — netgi tada, jei ji vilios mane sukti klystkeliais.

Ji tik stebeilija į mane. Ne, ne į mane, į tą erdvės tašką, kurį užima mano kūnas.

— Nejaugi Mieste tau nepatinka? — galiausiai klausia.

— Iš pat pradžių sakei man, kad jeigu trokštu ramybės, čia man tikrai patiks. Taip, Miesto tyla ir ramybė mane iš tiesų traukia. Taip pat žinau, kad jei sutiksiu paaukoti savastį ir liksiu čia visam laikui, ši tykumą ir ramybė užvaldys mane visiškai. Labai, labai gali būti, kad aš visą gyvenimą gailėsiuos pasprukęs iš Miesto. Tačiau ir likti negaliu. Manoji savastis neleidžia man lyg niekur nieko priimti šešėlio ir žvėrių auką. Nors mano savastis be paliovos, netgi šią minutę, vis labiau menksta, negaliu jai meluoti. Bet dabar kalbu ne apie tai. Noriu pasakyti štai ką: tai, ką prarasiu — prarasiu amžiams. Ar supranti?

Ji ilgai žiūri į gulinčias ant stalo savo rankas. Jos kava puodelyje jau seniai nebegaruoja; kambaryje išvis niekas nejuda.

— Ar tu jau niekada nesugrįši čionai?

Aš purtau galvą.

— Kartą išvykęs, sugrįžti nebegalėsiu niekad. Tai visiškai aišku. Net jeigu ir grįžčiau, Vartai man nebeatsidarytų.

— Nejaugi tau nėmaž negaila?

— Prarasti tave — štai kas man sunkiausia. Aš myliu tave, ir mano meilės prigimtis — labai svarbus man dalykas. Jeigu ji liks iškreipta, virs kažkokia pusiau meile, tuomet geriau išvis tavęs nemylėti. Taigi privalau išsaugoti savastį, nors kartu prarasiu tave.

Kambaryje vėl stoja tyla, tik pakuždomis spraga anglys krosnelėje. Greta jos kaba mano paltas, šalikas, kepurė, pirštinės — daiktai, kuriuos man davė Miestas.

— Svarsčiau galimybę padėti šešėliui pabėgti, o pačiam pasilikti čia, — tęsiu aš. — Bet tuomet mane išvarytų į Girią, taigi vis vien niekad tavęs nebepamatyčiau. Tu Girioje neišgyventum. Girioje gali gyventi tik tie, kurių šešėliai galutinai nesunaikinti, tie, kurie išsaugojo bent savasties likučius. Aš tebeturiu savastį. O tu — ne. Kaip tik dėl to, kad ir kaip būtum man reikalinga, pati visuomet galėsi apsieiti be manęs.

Ji linguoja galvą.

— Taip, to dalyko, kurį vadini savastimi, aš iš tikrųjų neturiu. Mano mama turėjo, o aš — ne. Dėl to, kad išsaugojo savastį, mama ir buvo ištremta į Girią. Niekada tau to nesakiau, bet aš labai gerai prisimenu tą dieną, kai buvo išvaryta mama. Protarpiais vis dar pagalvoju apie ją. Vis smilkteli mintis: jeigu aš irgi turėčiau savastį, galėčiau susitikti ir gyventi drauge su mama. Ir dar, jeigu turėčiau savastį, galėčiau trokšti tavęs taip pat, kaip tu trokšti manęs...

— Net jeigu tai reikštų tremtį į Girią? Sutiktum mokėti už savastį šitokią kainą?

Ji mąsto, žvelgdama į savo rankas, kurios sunertais pirštais guli ant stalo priešais ją, paskui atgniaužia pirštus.

— Prisimenu, mama sakydavo: jeigu turi savastį, iš tikrųjų nieko negali prarasti, kad ir kur atsidurtum. Ar tai tiesa?

— Nežinau, — atsakau. — Nesvarbu, tiesa tai ar ne, svarbu, kad tuo tikėjo tavo mama. Tad ir klausti reikėtų šitaip: ar tu tuo tiki?

— Manau, galiu tuo tikėti, — sako ji, žvelgdama tiesiai man į akis.

— Tikrai? — net krūpteliu. — Manai, galėtum tuo patikėti?

— Taip, tikriausiai, — patvirtina ji.

— Palauk, prieš sakydama „taip“, gerai pagalvok. Tai labai, labai svarbu, — sujundu. — Kad ir kuo tikėtum, tikėjimas yra savasties apraiška — be savasties išvis negali būti jokio tikėjimo. Supranti mane? Kai sakai, kad kuo nors tiki, kartu pripažįsti ir nusivylimo tikimybę. O nusivylimas arba išdavystė gali būti nevilties priežastimi. Taip nuolatos ir atsitinka tiems, kurie turi savastį. Ar tu šitokius jausmus patiri?

Ji purto galvą.

— Negaliu pasakyti. Aš paprasčiausiai galvojau apie mamą. Ir nieko daugiau. Bet manau, kad tuo — galiu patikėti.

— Vadinasi, tavyje kažkas dar išliko, ryšys su savastimi galutinai nenutrūkęs! Tačiau tavo savastis paslėpta labai giliai ir nepajėgia prasismelkti paviršiun.

— Kai sakai, jog kažkur giliai manyje vis dar glūdi savastis, ar turi omeny, kad jie suvisai nepribaigė mano šešėlės — taip pat, kaip nutiko ir mamai?

— Ne, šešėlė iš tikrųjų mirusi ir palaidota Obelyne. Tačiau tavo prisiminimuose apie mamą tikriausiai užsiliko savasties aidai, jei tik tu sugebėtum juos atpažinti.

Aplink mus viešpatauja tyla — tarytum lauke sūkuriuojantis sniegas būtų išsiurbęs iš kambario visus garsus, tarytum pati Siena būtų sulaikiusi kvapą, stengdamasi nuklausyti mūsų pokalbį.

— Pakalbėkime apie tuos senus sapnus, — keičiu temą. — Ar tiesa, kad žvėrys sugeria visus savasties atšvaitus, kuriuos išspinduliuojame kiekvieną mielą dieną? Ir kad kaip tik tai ilgainiui tampa senais sapnais?

— Na taip, žinoma. Kai miršta mūsų šešėliai, žvėrys kvėpuodami susiurbia savastį į save.

— Vadinasi, aš tikriausiai galėčiau iš senų sapnų išskaityti tavąją savastį.

— Ne, tai neįmanoma. Savastis, kurią įkvepia žvėrys, jau nebebūna vientisa. Manoji subyrėjusi ir išblaškyta, atskiros jos dalelės pateko skirtingiems žvėrims, susimaišė su kitų žmonių savasties nuoplaišomis. Šito raizginio jau nebeišpainiosi.

Taip, jos tiesa. Juk aš seniai kiekvieną vakarą skaitau sapnus, o suprasti taip ir nesugebėjau nė vieno, netgi nė menkiausios dalelės. O dabar, jei iš tikrųjų ketinu gelbėti savo šešėlį, man liko vos dvidešimt viena valanda. Per dvidešimt vieną valandą privalau surinkti visus jos savasties skivytus. Kaip gali būti, kad šiame visiškai laikui nepavaldžiame Mieste šitaip beviltiškai stokoju laiko? Užsimerkiu ir giliai įkvepiu. Privalau rasti tą siūlo galelį, kurį patraukęs sutelksiu dėmesį — ir kartu išardysiu audinį.

— Reikia eiti į saugyklą, — sakau.

— Saugyklą?

— Turime pasižiūrėti į kaukoles ir gerai pagalvoti. Galbūt ką nors aptiksime.

Imu ją už rankos; mudu šmurkštelime už pertvarėlės ir einame pro duris į saugyklą. Bibliotekininkė įžiebia blausią lempelę, ir prietemoje išnyra begalinės lentynos su nesuskaičiuojama gausybe kaukolių. Balzgani apvalaini pavidalai, visi padengti storu dulkių sluoksniu, žandikauliai atkragę vienodu kampu, tuščios akiduobės bereikšmiais žvilgsniais dėbso į niekur. Tiršta, kone apčiuopiama jų tyla kabo tarsi rūko skraistė. Jaučiu, kaip nugara vėl nuvirva šiurpulys.

— Ar tikrai manai, kad sugebėsi išskaityti mano savastį? — klausia ji, iš labai arti žvelgdama man tiesiai į akis.

— Tikiuosi, — sakau, stengdamasis įtikinti ir save patį. — Juk turi būti koks nors būdas...

— Juk tai tas pat, kas ieškoti atskirų lietaus lašų upėje.

— Ne, tu klysti. Žmogaus savastis — tai ne lietaus lašai. Ji nekrinta iš dangaus, nepasimeta tarp kitų, su niekuo nesusimaišo. Jei išvis kada nors manimi tikėjai, tai patikėk štai kuo: pažadu, aš surasiu tavo savastį. Nuo tavo tikėjimo viskas ir priklauso.

— Aš tavim tikiu, — akimirką patylėjusi kužda ji. — Prašau, surask mano savastį.

35 Manikiūrinės žirklutės, sviestinis padažas, geležinė vaza

Kai sustojau prie bibliotekos durų, laikrodis rodė be penkių pusę šešių. Vis vien sugebėjau gerokai pasiankstinti, tad išlipau iš mašinos ir patraukiau pasivaikščioti ūkanotomis gatvėmis. Užsukau į kavinę, truputį pažiūrėjau golfo varžybų transliaciją. Paskui kyštelėjau nosį į pramogų centrą ir nutariau sužaisti kompiuterinį žaidimą. Žaidimo tikslas buvo sunaikinti tankus, plūstančius iš kito upės kranto. Iš pradžių man sekėsi visai neblogai, bet netrukus priešo tankai ėmė daugintis lyg išprotėję lemingai; vien neapsakoma gausa jie sutrypė mano pajėgas ir sugriovė mano bazę. Galutinai viską nušlavė akinantis blyksnis, primenantis branduolinį sprogimą, ir ekrane pasirodė užrašas: ŽAIDIMAS BAIGTAS — ĮMESKITE MONETĄ.

Įmečiau į plyšį dar vieną šimto jenų monetą. Mano bazė vėl lyg niekur nieko išdygo ekrane sveikutėlė, sugriaudėjo fanfaros. Kaip kažin ką, žaidimas į vienus vartus. Aš buvau pasmerktas pralaimėti. Jeigu nepralaimėčiau, žaidimas tęstųsi be galo be krašto. Bet negi dabar graušiesi nagus? Netrukus mane vėl nušlavė nuo žemės paviršiaus, vėl driokstelėjo tas pats blyksnis ir vėl pasirodė užrašas: ŽAIDIMAS BAIGTAS — ĮMESKITE MONETĄ.

Greta kompiuterinės buvo smulkių metalo dirbinių krautuvėlė, vitrinoje rikiavosi patys įvairiausi įrankiai. Veržliarakčių ir atsuktuvų rinkiniai, elektriniai pneumatiniai plaktukai, grąžtai, o šalia — netgi Vakarų Vokietijos gamybos precizinių instrumentų dėžutė. Greta jos — gal trisdešimt medžiui drožti skirtų peilių ir skaptų.

Užėjau vidun. Po kurtinančio pokšėjimo ir dūzgimo pramogų centre šioje krautuvėlėje atrodė taip tylu, lyg būčiau pakliuvęs į ledkalnio gelmes. Greta skutimosi priemonių išvydau manikiūrines žirklutes, išdėliotas tarsi kokia egzotiškų vabzdžių kolekcija. Išsirinkau vienas, iš pažiūros primenančias paprasčiausią metalinį strypelį, ir nusinešiau prie kasos aparato.

Pagyvenęs pardavėjas skystučiais plaukais padėjo pusiau išardytą elektrinį kiaušinių plaktuvą ir pademonstravo, kaip naudotis žirklutėmis.

— Štai, žiūrėkite atidžiai, — tarstelėjo jis, parodė tris visai paprastus veiksmus ir atidavė žirklutes man.

— Pirmarūšis dalykėlis, — patikino jis. — „Henkel“ firma, užteks visam gyvenimui! Nerūdija, neatšimpa, ašmenys kuo puikiausi. Ir dar tokios tvirtos, kad gali karpyti nagus šunims!

Sumokėjau už pirkinį du tūkstančius aštuonis šimtus jenų. Žirklutes gavau juodame odiniame dėkle.

Pardavėjas tuoj pat vėl kibo ardyti kiaušinių plaktuvą. Išsuktus skirtingų dydžių varžtus išrūšiavo į atskirus švarutėlius baltus padėkliukus. Ten jie atrodė tokie laimingi.

* * *

Grįžau į automobilį; laukdamas užsidėjau Brartdenburg Concertos. Galvojau apie varžtus, apie tai, kokie jie atrodė laimingi. Galbūt džiaugiasi išsivadavę iš kiaušinių plaktuvo, galbūt, tapę nepriklausomais varžtais, dabar mėgaujasi laisve ant baltų padėkliukų? Aš ir pats pradžiugau, išvydęs juos tokius laimingus.

Prieš uždarant iš bibliotekos pabiro žmonės. Daugiausia — aukštesniųjų klasių moksleiviai, nešini tokiais pat sportiniais krepšiais kaip ir manasis; vis dėlto pastebėjau ir vieną kitą vyresnį žmogų. Lygiai šeštą nuaidėjo varpelis. Ir staiga nei iš šio, nei iš to pajutau žvėrišką apetitą — neprisimenu, kad kada gyvenime būčiau buvęs toks alkanas. Tiesa, nuo pačios visų smagybių pradžios beveik nieko ir neturėjau burnoj. Atlošiau automobilio sėdynę ir įsitaisęs pusiaugula užsižiūrėjau į žemas mašinos lubas, o mintyse tuo tarpu sukosi patys įvairiausi patiekalai. Tarp jų — ir varžtai ant baltų padėkliukų, pavirtę varžtais baltame padaže su keliais lapeliais rėžiukų salotų.

Po penkiolikos minučių pro paradines duris išniro ir mano mergina iš skaitytojų aptarnavimo skyriaus. Ji vilkėjo tamsiai mėlyną aksominę suknelę su balta nėriniuota apykaklaite; ant kaklo segėjo dvigubą susuktą sidabrinę grandinėlę.

— Tavo mašina? — nustebo ji.

— Ne, išsinuomojau. Patinka?

— Visai nieko. Nors kažin ar tikrai dera prie tavo stiliaus.

— Nė pats nežinau. Tiesiog tokią man pasiūlė nuomos punkte.

Ji apžiūrėjo automobilį ir iš išorės, ir iš vidaus, atidarė peleninę, kyštelėjo nosį į pirštinių dėžutę.

Paskui paklausė:

— Kas čia atlieka Brandenburgą?

— Trevoras Pinokas.

— Tu — Pinoko gerbėjas?

— Na... nepasakyčiau, — prisipažinau. — Tiesiog užkliuvo akis už šitos kasetės. Bet, atrodo, skamba neblogai.

— Man labiausiai patinka Richterio atlikimas. Beje, ar žinai, kad yra ir dar viena versija, diriguojama Pablo Kazalso?

— Kazalsas?

— Atlikimas visiškai netikėtas, Brandenburgą net sunku atpažinti. Labai įdomu.

— Pasižvalgysiu, gal pavyks kur gauti, — pažadėjau. — O kur mes valgysime?

— Ką manai apie itališką virtuvę?

— Puiki mintis.

— Žinau čia netoliese tokią užeigėlę... ten jie tikrai skaniai gamina.

— Tai ir traukime ten. Aš toks alkanas, kad galėčiau ryti net varžtus.

— Aš irgi alkana, — atsakė ji, varžtus praleidusi pro ausis. — Hmmm... Gražūs marškiniai.

— Ačiū.

Iki restorano važiavome penkiolika minučių — laviruodami tarp dviratininkų ir pėsčiųjų vingiuotomis gyvenamojo kvartalo gatvelėmis. Daugmaž ties įkalnės viduriu, tarp gyvenamųjų namų, apjuostų aukštomis tvoromis, apsuptų išlakiomis pušimis ir Himalajų kedrais, išniro nedidukas italų restoranas — baltas medinis vakarietiško stiliaus namukas, kuriame ir buvo įsikūrusi tratorija. Iškaba buvo tokia nežymi, kad nežinodamas nė neatkreiptum dėmesio, jog čia esama restorano.

Jis ir buvo visiškai mažytis: keturi staliukai ir dar keturios aukštos kėdės prie baro. Mus pasodino prie tolimiausio staliuko, iš kur pro langą matyti sodelyje augančios slyvos.

— Gal paragausime vyno? — pasiūlė ji.

— Išrink tu, — atsakiau.

Kol ji su padavėju aptarinėjo vynus, žvelgiau pro langą į slyvos medį. Slyva itališko restorano kiemelyje atrodė išaugusi kažkaip lyg ir ne vietoje. O gal aš ir klystu. Galbūt slyvos auga ir Italijoje. Pasiutimas, juk ūdrų Prancūzijoje tai yra!

Galiausiai ji išrinko aperityvą, ir mudu atsivertėme valgiaraščius. Rinkomės kruopščiai, neskubėdami. Pirmiausia — užkandžiai: užsisakėme insalata di gamberetti alle fragole, ostricbe ai vivo, mortadella di fegato, sepie ai nero, melanzane alla parmigiana ir ivakasagi marinata15. Toliau — pirmieji patiekalai: ji nutarė paragauti spagbetti ai pesto genovese16, mane sugundė tagliatelle alla casa17.

— Kaip manai, gal pasidalytume pusiau dar porciją maccheroni ai sugo di pesce18? — pasiūlė ji.

— Skamba viliojančiai, — pritariau.

— Kokios šiandien turite žuvies? — ji atsisuko į padavėją.

— Šviežutėlio sterko; tai tas pat, kas suzuki, — iškilmingai pranešė padavėjas. — Jį troškiname popieriniame maišelyje ir apšlakstome migdolų padažu.

— Norėsiu paragauti, — iškart pareiškė ji.

— Man irgi to paties, — neatsilikau ir aš. — Su garnyru: špinatais ir risotto ai funghi19.

— O man — verdure cotte ir risotto ai pomodoro20.

— Manau, netruksite įsitikinti, kad mūsų risotti gana sotūs, — prasižiojo jau kiek sunerimęs padavėjas.

— Tikiu, bet aš jau keletą dienų beveik nieko nevalgęs, o ją kamuoja skrandžio išsiplėtimas, — paaiškinau.

— Tikra juodoji skylė, — paantrino ji.

— O desertui man prašom atnešti granita di uva, crema fredda, suffle ai limone21 ir espreso kavos, — išbėrė ji, kol padavėjas dar nespėjo pasišalinti.

— Man irgi to paties, — pridūriau aš.

Kai padavėjas galų gale baigė užsirašinėti mūsų užsakymą, mergina nusišypsojo man.

— Žinai, tau visiškai nebūtina šitiek užsisakyti vien tam, kad neatsiliktum nuo manęs.

— Nieko panašaus, — paprieštaravau. — Aš iš tikrųjų mirštu badu. Turbūt niekad gyvenime nesijaučiau toks alkanas.

— Nuostabu, — pareiškė ji. — Aš nepasitikiu žmonėmis, kurie neturi apetito. Tuomet atrodo, tarsi jie stengtųsi kažką nuslėpti. Ar tu taip nemanai?

— Iš kur galiu žinoti? — Aš ir iš tikrųjų nežinojau.

— „Iš kur galiu žinoti“ — vienas dažniausių posakių tavo repertuare, tiesa? — pastebėjo ji.

— Gal ir taip.

— O „gal ir taip“ — dar viena tavo mėgstama frazė, ar ne?

Nesusizgribau, ką dar pasakyti.

— Ar tu dėl visko šitaip abejoji?

Iš kur galiu žinoti, bet gal ir taip, — vos neleptelėjau; kartojau ir kartojau tai mintyse tol, kol pagaliau vėl prisistatė padavėjas: tarsi koks orus masažuotojas, maigantis išnirusį sosto įpėdinio nugaros slankstelį, jis pagarbiai atkimšo butelį ir pripylė vyno mums į taures.

— Prisimeni Kamiu Svetimą? Pagrindinis personažas nuolat lyg užsuktas kartodavo: „Tai ne mano kaltė“... jei tik teisingai prisimenu. Nagi, kuo jis ten vardu...

— Merso, — pasufleravau aš.

— Teisingai, Merso, — patvirtino ji. — Skaičiau tą knygą dar vidurinėje mokykloje. Bet šiandieniniai moksleiviai nieko panašaus neskaito. Neseniai mes bibliotekoje specialiai domėjomės, kokių knygų paklausa didžiausia. O kokius autorius tu mėgsti?

— Turgenevą.

— Na... Turgenevas ne toks jau ir didis. Jau savo laiku jis buvo pasenęs.

— Gal ir taip, — išsprūdo man, — bet vis vien skaitau jį su malonumu. Dar patinka Floberas ir Tomas Hardis.

— Nejaugi visiškai neskaitai šiuolaikinės literatūros?

— Na, kartais paskaitinėju Somersetą Moemą.

— Kažin ar daug rastum žmonių, kurie Somersetą Moemą pripažintų šiuolaikiniu autoriumi, — pareiškė ji, gurkštelėdama vyno. — Lygiai taip pat niekam nebešauna į galvą muzikiniame automate užsileisti Benį Gudmaną.

— O man patinka Moemas. Skustuvo ašmenis skaičiau bene tris kartus. Gal ir ne itin įspūdingas romanas, tačiau skaityti labai smagu. O tai geriau nei atvirkščiai.

— Gal ir taip. — Ji nusijuokė. — O tie oranžiniai marškiniai tau iš tiesų labai tinka.

— Labai ačiū, — atsakiau. — Tu puikiai atrodai.

— Ačiū tau, — pasakė ji. Ir tuoj pat paaiškino: — Per pietų pertrauką parbėgau namo persirengti. Gyvenu netoli bibliotekos, labai patogu.

Atnešė užkandžius, tad mudu nutilome ir kibome į maistą. Patiekalai buvo kvapnūs, gardūs, subtilaus skonio. Šviežutėlės krevetės taip ir tirpo burnoje, austrės dvelkė jūra.

— Na kaip, ar viską išsiaiškinai apie vienaragius? — paklausė ji ir įsimetė į burną dar vieną austrę.

— Daugmaž, — atsakiau, šluostydamasis sepijos rašalą nuo lūpų.

— Iš kur tuos vienaragius ištraukei?

— Jie čia, — atsakiau, patapšnodamas sau per smilkinį. — Visi vienaragiai — mano galvoje.

— Nori pasakyti — perkeltine prasme?

— Toli gražu. Argi aš panašus į tokį, kuris kalba perkeltinėmis prasmėmis? Vienaragiai iš tikrųjų gyvuoja mano sąmonėje. Kai kas juos ten aptiko ir man papasakojo.

— Džiugu, kad kažkas sugebėjo juos aptikti. Skamba labai įdomiai. Papasakok ką nors daugiau.

— Iš tikrųjų tai ne taip jau ir įdomu, — pasakiau, perduodamas jai baklažaną. Savo ruožtu ji padavė man lėkštę su marinuotomis stintomis.

— Aš vis vien norėčiau sužinoti apie tai daugiau. Tikrai norėčiau.

— Na... yra maždaug taip. Pačiose sąmonės gelmėse esama šerdies, į kurią net ir pats negali prasibrauti. Mano sąmonės šerdyje yra miestas. Miestas, per kurį teka upė, o visą jį juosia aukšta mūrinė siena. Nė vienas miesto gyventojas negali jo palikti. Įeina ir išeina tik vienaragiai. Vienaragiai susiurbia į save miesto gyventojų esybes, panašiai kaip sugeriamasis popierius, ir išneša anapus sienos. Taigi miesto gyventojai neturi ego — neturi savasties. Aš pats gyvenu tame mieste — ar bent jau taip byloja pasakojimas. Ničnieko daugiau nežinau, na, nebent tai, kad savo akimis niekad nesu viso to regėjęs.

— Na... sakyčiau, iš tikrųjų originalu.

Kokia dar upė? Seniokas nė puse lūpų neužsiminė apie jokią upę...

— Bet visa tai sukūriau ne aš, o jei ir aš, tai nieko apie tai nenutuokdamas, — pridūriau.

— Ir vis dėlto — tu. Juk šito nesukūrė niekas kitas, tiesa?

— Na, taip... turbūt taip.

— O stintos visai neblogos, tiesa?

— Iš tikrųjų skanios.

— Man atrodo, tai, ką pasakojai, šiek tiek primena aną Rusijos vienaragio istoriją, kurią andai tau skaičiau, kaip manai? — vėl prašneko ji, pjaudama perpus baklažaną. — Juk buvo manoma, kad anie vienaragiai Ukrainoje gyveno visiškai izoliuotomis bendruomenėmis.

— Taip, šiuo atžvilgiu iš tikrųjų panašu.

— Galbūt esama kokio nors ryšio...

— Minutėlę! — staiga pertraukiau ją ir kyštelėjau ranką į švarko kišenę. — Turiu tau dovaną.

Įteikiau jai nediduką juodos odos dėklą.

— Kas tai? — nustebusi paklausė ji, vartaliodama rankose metalinį strypelį, kurį ištraukė iš dėklo.

— Tuojau parodysiu. Stebėk atidžiai.

Ji sužiuro į mano rankas.

— Manikiūrinės žirklutės?

— Visiškai teisingai! Sudėti reikia atvirkščia tvarka. Štai šitaip.

— Labai įdomu, — pareiškė ji. — Vis dėlto pasakyk: ar dažnai dovanoji moterims manikiūrinės žirklutes?

— Niekad. Tau — pirmajai. Tiesiog laukdamas, kol baigsi darbą, kyštelėjau nosį į visokių smulkių gelžgalių krautuvėlę, ir staiga užėjo noras ką nors nusipirkti. Medžio drožimo peilių rinkinys buvo pernelyg didelis gremėzdas.

— Labai ačiū. Nuo šiol visada nešiosiuosi tas žirklutes rankinėje ir kaskart, kai tik naudosiuosi jomis, pagalvosiu apie tave.

* * *

Padavėjas nunešė užkandžių lėkštes ir netrukus patiekė pirmuosius patiekalus. Alkio man taip ir nepavyko apmalšinti. Šeši užkandžiai — o nepakako net kirminui numarinti... Per kelias akimirkas sušlaviau neįtikėtiną kiekį naminių tagliatelle, ant viršaus dar užkroviau savąją pusę porcijos makaronų su žuvies padažu. Visa tai sukimšęs, lyg ir išvydau šiokias tokias blausias švieseles savo skrandžio juodojoje skylėje.

Sudoroję visus makaronų patiekalus ir laukdami sterko, gurkšnojome vyną.

— Beje, vis norėjau paklausti apie tavo butą... — prašneko ji. — Ar ten pasidarbavo koks nors tamtyč sukonstruotas mechanizmas? O gal kokia nors speciali griovikų brigada?

— Gal jį ir galima vadinti mechanizmu, bet darbavosi vienas žmogus, — atsakiau.

— Reikia manyti, ryžto jam tikrai netrūko.

— Pamatytum — nepatikėtum.

— Koks nors tavo draugas?

— Visiškai nepažįstamas.

— Ar tik nebus tas įvykis kaip nors susijęs su vienaragiais? — sumetė ji.

— Taip ir buvo. Tik štai niekas nesusiprotėjo paklausti mano paties nuomonės apie visa tai.

— Ir dėl viso šito rytoj tau reikia iškeliauti?

— Na... taip.

— Panašu, kad būsi įklimpęs iki ausų.

— Žinai, viskas taip painu, taip sudėtinga, kad nė pats nebeatrenku galų. Turbūt bus paprasčiausia, jeigu paaiškinsiu, kad mane įklampino į informacijos karą.

Prie mūsų staliuko netikėtai išdygo padavėjas su žuvimi ir ryžiais.

— Nelabai suprantu, — pareiškė mergina, šakutės briauna atsignybdama suzuki. — Štai bibliotekoje, kur dirbu, — gausybė knygų, ir visi ateina jų skaityti. Kam prireikia kokios nors informacijos, gali naudotis be jokių apribojimų. Ir niekas dėl jos nekariauja.

— Kaip gaila, kad pats nedirbu bibliotekoje, — pratariau aš.

* * *

— Žuvis buvo nuostabi, — sumurkė mergina, kai sunaikinome visą iki trupinėlio. — O padažas — ir išvis nepakartojamas.

— Paruošti gerą sviestinį padažą — tikras menas, — paaiškinau. — Svarbiausia — nepagailėti laiko. Susmulkintus svogūnėlius išmaišai išlydytame svieste ir kaitinti ant labai silpnos ugnies. Paskubėsi — ir viską sugadinsi.

— Ak, tiesa, tu juk mėgsti gaminti, ar ne?

— Na, bent jau mėgau. Bet, norėdamas viską pagaminti tobulai, privalai nuoširdžiai atsiduoti šiam darbui. Būtini švieži produktai, subtilus skonis, o ir patiekti viską reikia taip, kad būtų patrauklu ir akiai... Tai ne šiuolaikinis menas. Geros virtuvės tradicijos nepasikeitė nuo devynioliktojo amžiaus.

— Citrininiai pyragaičiai taip ir tirpsta burnoje, — žavėjosi ji, kai mums atnešė desertą. — Ar tu jau visiškai užpildei skrandį?

Vynuoginiai ledai švelniai kuteno gomurį, trapūs pyragaičiai gniaužė gerklę citrinos rūgštumu, tiršta espreso kava tiesiog mušė į galvą. Kai galų gale baigėme valgyti, iš virtuvės mūsų pasveikinti atskubėjo pats virėjų vyresnysis.

— Nuostabus maistas, — pagyrėme jį.

— Nepaprastai malonu gaminti tokiems svečiams, kurie mėgsta gerai pavalgyti, — atsakė virėjas. — Šitiek nesugeba suvalgyti net mano šeima Italijoje.

— O, labai ačiū. — Mudu nutarėme, kad tai komplimentas.

Virėjas nuskubėjo atgal į virtuvę, o mudu užsisakėme dar po puodelį espreso kavos.

— Tu — pirmas mano sutiktas žmogus, galintis rungtis su manim apetitu, — pareiškė mergina.

— Dar toli gražu nesijaučiu persivalgęs, — pasakiau.

— Namie turiu šaldytą picą ir butelį „Chivas“.

— Gal sudorokime ir juos?

* * *

Jos namai iš tiesų buvo prie pat bibliotekos. Nedidelis standartinės statybos pastatas, tačiau su prieangiu ir netgi kiemeliu, kuriame, tiesa, išsitiesęs paslikas sutilptų nebent vienas žmogus. Savaime suprantama, saulė čia niekada neįspįsdavo, bet vis dėlto kampe augo azalijos krūmas. Namas turėjo netgi antrą aukštą.

— Vietos vienam žmogui čia per daug, — paaiškino ji. — Mudu su vyru pirkome šį namą, nes ketinome turėti vaikų. O paskui paskolą už jį grąžinau iš vyro gyvybės draudimo pinigų.

Ji ištraukė iš šaldiklio picą, įkišo į mikrobangų krosnelę, tada svetainėje ant stalo pastatė butelį „Chivas Regal“. Kol ji atidarinėjo kažkokio vyno butelį sau, išrinkau keletą kasečių — Džekį Makliną, Mailzą Deivisą ir Vintoną Kelį — ir spustelėjau magnetofono mygtuką. Mudu įsitaisėme skambant „Bags’ Groove“, o paskui gurkšnojome: ji — vyną, aš — viskį, klausydamiesi „Surrey with a Fringe on Top“, kol iškepė pica.

— Mėgsti seną džiazą? — paklausė ji.

— Dar mokyklos laikais klausydavausi džiazo kaskart, kai užeidavau į kokią kavinę.

— O dabar?

— Klausausi visko po truputį. Ką užleidžia kiti — tas ir tinka.

— Tai pats nesirenki, ko klausytis?

— Man nė nereikia.

— Mano vyras buvo užkietėjęs džiazo mėgėjas. Tikriausiai judviejų skoniai sutaptų. Jį užmušė autobuse — metaline gėlių vaza.

— Ji – ką?

— Autobuse kažkoks pankas sumanė išsipurkšti skiauterę dažais. Kai tik mano vyras paprašė jo liautis, šis ištaškė jam smegenis geležine vaza.

Net nežinojau, ką sakyti.

— Kuriems galams tas pankas tampėsi geležinę vazą?

— Iš kur galiu žinoti? — atsakė ji. — Vis dėlto labai jau apgailėtinas būdas mirti.

* * *

Skimbtelėjo mikrobangų krosnelės varpelis — pica paruošta. Mudu susėdome vienas greta kito ant sofos ir pasidalijome picą per pusę.

— Gal nori pamatyti vienaragio kaukolę? — paklausiau.

— Tikrą? — net aiktelėjo ji. — Tu iš tikrųjų turi vienaragio kaukolę?

— Na, ji netikra. Muliažas.

Išėjau laukan, prie mašinos. Aplink tvyrojo spalio pradžios vakaro ramybė. Debesys danguje pleišėjo, properšoje retsykiais suboluodavo beveik visai pilnas mėnulis. Rytoj turėtų būti graži diena.

Parsinešiau savąjį „Nike“ krepšį vidun, ištraukiau į rankšluostį suvyniotą kaukolę. Mergina padėjo vyno taurę ir įdėmiai apžiūrėjo kaukolę.

— Tai bent kruopštus darbelis, nieko nepasakysi!

— Ją padirbo tikras kaukolių specialistas, — paaiškinau ir gurkštelėjau viskio.

— Nėmaž ne prastesnė už tikrą.

Išjungiau magnetofoną, iš krepšio ištraukiau židinio reples ir barkštelėjau kaukolę. Kaip ir anksčiau, ši sausai suaimanavo: mooou...

— O ką tai reiškia?

— Kiekviena kaukolė rezonuoja šiek tiek kitaip. O anam kaukolių specialistui šie garsai byloja aibes visokiausių dalykų.

— Neįtikėtina! — sušuko ji. Paskui pabandė pati žnyplėmis užgauti kaukolę. — Tiesiog negaliu patikėti, kad kaukolė netikra.

Paskui ji padėjo kaukolę ant stalo ir vėl pasiėmė vyno taurę. Mudu susidaužėme ir kilstelėjome taures prie lūpų, neatitraukdami akių nuo kaukolės.

* * *

— Uždėk dar kokios muzikos, — vylingai nusišypsojo ji.

Parinkau dar porą kasečių ir vėl įsitaisiau ant sofos.

— Ar čia gerai? O gal eisime viršun?

— Čia puiku.

Patas Bunis švelniai suokė „I‘ll Be Home“. Atrodė, kad laikas ėmė tekėti priešinga kryptimi, tai man nėmaž netrukdė. Tegul sau srovena tas laikas ten, kur norisi jam pačiam.

Langą į kiemą ji užtraukė nėriniuotomis užuolaidomis, išjungė šviesas. Mudu nusirenginėjome mėnesienoje. Ji nusikabino nuo kaklo grandinėlę, nusisegė rankinį laikrodį ir galiausiai nusivilko aksominę suknelę. Aš irgi nusisegiau laikrodį ir numečiau kažkur už sofos atlošo. Tada nusivilkau švarką, atlaisvinau kaklaraištį ir susiverčiau į burną paskutinius viskio lašus.

Kojines ji nusismaukė kaip tik tuo metu, kai Rėjus Čarlzas dainavo bliuzą „Georgia on My Mind“. Užsimerkiau, susikėliau abi kojas ant stalo; minutės maišėsi mano galvoje tarsi ledukai gėrimo taurėje. Visa, kas buvo ar kas yra, atrodė įvykę be galo seniai. Drabužiai, išdraikyti ant grindų, muzika, pašnekesys. Viskas sukasi, sukasi, sukasi ratu, ir kiekvienas žino, kur visa tai baigiasi. Visi sustoja vienu metu — kaip karuselėje. Niekas neišsiveržia į priekį, niekas neatsilieka. Nuolat grįžti į pradinį tašką.

— Atrodo, tai buvo jau taip seniai, — ištariau vis dar neatsimerkdamas.

— Na, žinoma, kvailiuk, — atsakė ji visai nesuprantamai ir paėmė taurę man iš rankos, paskui atsegiojo marškinius. Lėtai ir kruopščiai, po vieną sagą, tarsi gliaudydama iš ankščių pupeles.

— Iš kur tu žinai?

— Žinau, ir tiek. — Jos lūpos prigludo prie apnuogintos mano krūtinės. Ilgi plaukai nuvilnijo pilvu.

Taip ir neatsimerkdamas, leidau kūnui mėgautis pojūčiais. Mintys tuo tarpu sukosi apie suzuki. Apie manikiūrines žirklutes. Apie sraigę valyklos prieangyje. Paskui atsimerkiau, prisitraukiau merginą artyn, apglėbiau ir ėmiau grabalioti jai už nugaros, norėdamas atsegti liemenėlę. Tačiau taip ir neužčiuopiau jokio kabliuko.

— Priekyje, — tarstelėjo ji.

Vis dėlto kai kas šiame pasaulyje keičiasi.

* * *

Mudu pasimylėjome tris kartus. Paskui išsimaudėme po dušu ir susiglaudę susirangėme ant sofos po antklode, lydimi Bingo Krosbio dainos. Palaima. Kai prireikė, mano instrumentas stūksojo kaip Gizos piramidė. Merginos plaukai nuostabiai dvelkė gaiva. Sofos pagalvėlės — pakankamai stangrios, nepaprastai patogios. Pati sofa — dar iš tų laikų, kai žmonės žinojo, kokios turi būti sofos.

Ėmiau pusbalsiu pritarti Bingui:

Bičiuli Deni, trelės jau švilpynių

Skelbia vasarą praėjus kalnų slėniuos ir šlaituos,

Byra žiedlapiai jau rožių paskutinių:

Tau metas iškeliaut, o man teks likt namuos.

Tačiau sugrįžk, sugrįžk į pievas vasarą žalias,

Į baltus klonius, snaudžiančius jau sniego pataluos.

Ar įsaulyje, ar vėsiam šešėly — visur gali mane surast.

Bičiuli Deni, bičiuli Deni, taip ilgiuos!

— Tavo mėgstamiausia daina? — paklausė ji.

— Taip, man ji patinka, — atsakiau. — Kadaise mokyklos konkurse, grodamas šią melodiją lūpine armonikėle, laimėjau dvylikos spalvotų pieštukų dėžutę.

Ji nusijuokė.

— Na štai, koks linksmas tas gyvenimas.

— Vis po juoką kas minutę...

Ji vėl užleido „Danny Boy“, kad galėčiau dar kartą padainuoti.

Tačiau jei tu nuvysi, kaip nuvysta gėlės,

Jeigu parpulsi, jei tave mirtis pakąs,

Aš rasiu kapą, per amžius tu gulėsi,

Klūposiu ir kalbėsiu tau graudžias maldas.

Tačiau sugrįžk, sugrįžk į pievas vasarą...

Kažkodėl po antrojo karto mane apniko siaubingas liūdesys.

— Parašyk man iš ten, kur iškeliauji, kad ir kur tai būtų, — ištarė ji, paliesdama mane.

— Būtinai, — pažadėjau. — Jei tik iš ten galima siųsti laiškus.

Ji įpylė mudviem vyno.

— Kuri dabar valanda? — paklausiau aš.

— Kažkuri nakties, — atsakė ji.

36 Akordeonas

— Ar tikrai manai, kad sugebėsi išskaityti mano savastį? — klausia ji.

— Taip. Juk tavo savastis buvo čia visą laiką, tik aš nežinojau, kur jos ieškoti. Tačiau, net jei ir nesupratau to kaip reikiant, kelias man tikriausiai jau parodytas.

Mudu sėdime saugykloje ant grindų, nugara atsirėmę į sieną; žvalgausi po eilėmis išrikiuotas kaukoles, kurios nieko man nebyloja.

— Mėgink viską prisiminti, pamažu, po vieną smulkmeną, — siūlo ji. — Galbūt taip surasi kokią nors nuorodą.

Grindys alsuoja šalčiu. Aš užsimerkiu, ausyse aidi kaukolių tylėjimas.

— Šįryt seniokai lauke kasė duobę. Labai gilią duobę. Jų kastuvų džeržgimas mane ir pažadino. Man net atrodė, kad jie rausiasi mano smegenyse. O paskui pradėjo snigti, ir sniegas užvertė duobę.

— O kas nutiko prieš tai?

— Mudu ėjome į Girią, į Jėgainę. Susitikome su Prižiūrėtoju. Jis parodė man, kaip veikia Jėgainės įranga. Iš po žemių pūtė vėjas, toks keistas, pritrenkiantis jo šniokštimas...

— Taip, tai prisimenu ir aš.

— O paskui Prižiūrėtojas padovanojo man akordeoną. Tokį visai mažiuką, sudedamą, labai seną, bet dar tinkamą groti.

Ji sėdi ir mąsto, gromuliuodama ir pergromuliuodama tuos pačius epizodus. Temperatūra saugykloje krinta sulig kiekviena minute.

— Ar turi su savimi akordeoną? — klausia ji.

— Akordeoną? — nustebęs pakartoju.

— Taip, galbūt kaip tik jis ir yra paslapties raktas. Akordeonas susijęs su daina, daina siejasi su mano mama, o mano mama siejasi su mano savastimi. Ar tokia grandinė gali būti teisinga?

— Taip, lyg ir viskas sklandžiai siejasi, — sakau. — Ir vis dėlto vienos svarbios grandies trūksta. Aš taip ir nesugebėjau prisiminti nė vienos dainos.

— Galbūt nebūtinai turi būti daina?

Išsitraukiu iš palto kišenės akordeoną ir, laikydamas jį rankoje, vėl sėduosi greta jos ant grindų. Sukišu pirštus į kilpas abipus dumplių ir sugroju keletą akordų.

— Kaip gražu! — sušunka ji. — Ar garsai — kaip vėjas?

— Garsai ir yra vėjas, — sakau. — Aš pats štai ir kuriu vėją, kuris aidi garsais, o paskui jungiu tuos garsus vieną prie kito.

Ji užsimerkia ir įdėmiai klausosi akordų.

Sugroju visus akordus, kuriuos išmokau išgauti. Dešinės rankos pirštais spaudau visus mygtukus iš eilės, grodamas atskiras gaidas. Iš jų taip ir nesusiklosto jokia melodija, bet dabar visiškai pakanka ir to, kad Bibliotekininkę pasiektų garsų vėjas. Man pačiam tereikia atsiduoti tam vėjui — taip, kaip jam atsiduoda padebesiuose sklendžiantys paukščiai.

Ne, aš niekaip negaliu atsisakyti savasties.

Protarpiais mano savastis apsunksta ir užtemsta, bet būna ir taip, kad ji nuskrieja labai aukštai ir žvilgsniu aprėpia begalybę. Vien šito mažyčio akordeono garsai perkelia mano savastį didžiuliais atstumais.

Užsimerkęs bandau prisiminti įvairius Miesto vaizdus. Štai gluosniai, svarinantys šakas nuo smėlėtos salelės Upėje, štai Sargybos bokštas, dunksantis prie pat Sienos vakaruose, štai įdirbtas žemės sklypelis už Jėgainės... Seniokai, patogiai išsipleikę saulėkaitoje greta namo, kuriame gyvenu, žvėrys, atėję atsigerti prie paupio tvenkinėlių, vasaros žolynai, išdygę akmeniniuose laiptuose prie kanalo, šiurenantys lengvame vėjelyje... Prisimenu, kaip drauge su Bibliotekininke buvome nuėję iki Ežero pietuose. Regiu apleistas Kareivines netoli Sienos šiaurėje ir griuvėsius bei užverstą šulinį prie pat Sienos Girioje.

Galvoju apie visus tuos žmones, kuriuos turėjau laimės čia sutikti. Pulkininkas, gyvenantis kaimynystėje, visi tie seniai iš Valdininkų kvartalo, Jėgainės Prižiūrėtojas, Vartų Sargas — visi jie, be jokios abejonės, tūno kiekvienas savo kambaryje ir klausosi lauke įsisiautėjusios pūgos ūkavimo.

Visas šias vietas, visus šiuos žmones prarasiu amžiams; kiekvieną veidą, netgi kiekvieną veido bruoželį prisiminsiu visą likusį gyvenimą. Jei šitame pasaulyje kažkas tikrai negerai, jei jo gyventojai nebeturi savasties — kas tuomet dėl to kaltas? Suprantu, kad imu jausti... Miestui... kone meilę. Aš negaliu čia pasilikti — bet ir nenoriu viso to prarasti.

Galų gale kažkur sielos gelmėse pajuntu menkų menkiausią krustelėjimą. Smegenyse įkyriai skamba vienas akordas — protarpiais išsibarstydamas atskirais garsais, bruzdėdamas, tarytum kažko ieškodamas — tiktai ko? Atsimerkiu, dešinės rankos pirštais čiuopiu mygtukus, bandau sugroti kelis gaidų derinius...

Po valandėlės, tarsi kažkam pakuždėjus, aptinku pirmąsias keturias gaidas. Jos sūkuriuodamos leidžiasi žemyn iš kažkokių vidinės mano esaties padebesių tarytum švelni ankstyvo rytmečio saulės šviesa. Garsai patys susirado mane — o juk kaip tik jų aš ir ieškojau.

Laikau nuspaudęs akordų klavišą, o dešine ranka vis spaudau atskirus mygtukus. Atrodo, kad tos keturios gaidos prašyte prašosi kažkokio tęsinio, kažkokių tolesnių gaidų, dar vieno akordo, įtempiu visas jusles, stengdamasis išgirsti tą tolesnį akordą. Pirmosios keturios gaidos rodo man kelią: aptinku dar penkias, paskui — dar vieną akordą, dar tris gaidas.

Dabar jau turiu ir melodiją. Tiesa, ne visą dainą, tiktai jos pradžią. Sugroju tuos tris akordus, dvylika gaidų, vieną paskui kitą — sugroju visą seką kartą, kitą, trečią... Taip, tai daina, ir staiga susizgrimbu, kad ją žinau.

„Danny Boy“.

Vos prisimenu pavadinimą, į mane išsyk siūbteli ir visa daina: mano pirštai tarsi savaime laksto mygtukais, be jokio vargo išgaudami akordus, gaidas, harmoniją. Dar sykį sugroju melodiją.

Kažin, kada paskutinį kartą girdėjau kokią nors dainą? Pasirodo, visu kūnu skausmingai ilgėjausi muzikos. Tačiau pragyvenau be muzikos jau taip ilgai, kad nė pats nebesuvokiau savo ilgesio. Virpantys garsai persmelkia visą mano esybę, įtampa atlėgsta. Muzika užpildo mane jaukiu, šiltu švytėjimu, ir mano protas, ir raumenys atsileidžia, atšyla, tarsi po begalinės žiemos užėjus staigiam atodrėkiui.

Visas Miestas gyvena ir alsuoja toje mano grojamoje muzikoje. Sulig kiekvienu mano krustelėjimu mainosi gatvės, trupa prie žemės slegiantis jų svoris. Pati Siena tampa elastinga — ji linksta ir tempiasi tarsi mano paties kūnas bei oda. Sugroju visą dainą dar kelis kartus, tada padedu akordeoną ant grindų, atsilošiu ir užsimerkiu. Visa, kas yra čia, tai mano dalis: Siena ir Vartai, Giria ir Upė, ir Ežeras. Visa tai ir yra mano esybė.

Po to, kai padėjau instrumentą, praslinko, regis, nemažai laiko, ir štai — ji užsimerkusi abiem rankomis įsikimba į mane. Jos skruostais srūva ašaros. Apkabinu ją per pečius, lūpomis švelniai liečiu jos akių vokus. Nuo ašarų jie drėgni, vos vos įkaitę.

Jos veidą nutvieskia šviesa, sužaižaruoja ašaros ant skruostų. Šviesa — skaisti tarsi žvaigždžių švytėjimas, bet sklinda ji anaiptol ne iš dangaus. Švyti pats kambarys.

Išjungiu palubėje žibančią lemputę — ir tik tada suprantu, kas skleidžia tą slėpiningą šviesą. Tai kaukolės. Neatmenamų laikų ugnis, šitiek laiko snūduriavusi jose, dabar bunda. Kaukolių švytėjimas maloniai glamonėja akis, guodžia ir ramina prisiminimais, kurie šilta banga užtvindo širdį. Jaučiu, kaip gyja mano akys. Nuo šiol jau niekas nebegali sukelti joms skausmo.

Neįtikėtinas, stebuklingas reginys. Ramybė pačiu gryniausiu, pačiu tobuliausiu pavidalu. Erdvę aplink mus užtvindo nesuskaičiuojami šviesos kibirkštėlių spiečiai. Imu vieną kaukolę, braukiu pirštais per jos paviršių. Štai — pajuntu mirgėjimą, savasties prisiminimo virpulį — jos savasties nuorodą. Smulkulytės žiežirbos kutena man pirštus, liečia mane; kiekvienoje neįžiūrimoje dalelytėje slypi blausiausias švytėjimo aidas, vos juntamos šilumos virpėjimas.

— Čia tavo savastis, — sakau.

Ji žvelgia į mane, jos akys pasruvusios ašaromis.

— Tavo savastis nepražuvo, ji neišbarstyta pavėjui. Ji čia — ir niekas nebegali jos atimti. Norėdamas ją išskaityti, privalau surinkti visus sapnus draugėn...

Aš dar kartą bučiuoju jos akių vokus.

— Norėčiau, kad dabar paliktum mane vieną, — sakau. — Užtruksiu iki pat ryto, kol išskaitysiu viską. Lig tol net negalėčiau ilsėtis.

Prieš išeidama iš saugyklos, ji dar kartą žvilgsniu perbėga begalines švelniai švytinčių kaukolių eiles. Paskui uždaro paskui save duris. Kaukolių paviršiuje šoka švytintys taškeliai. Kai kurie iš senų sapnų yra jos, kiti — seni mano paties sapnai.

Ieškoti teko ilgai. Lankiausi kiekviename atokiausiame šio Siena apjuosto Miesto užkaboryje, bet galų gale man pavyko surasti prarastąją savastį.

37 Švytėjimas, savistaba, švarumas

Nežinau, kiek laiko miegojau. Tik staiga pajutau, kad kažkas purto mane už peties. Užuodžiau sofos kvapą. Nenorėjau, kad pažadintų. Pernelyg jaukus tas miego glėbys.

Vis dėlto tuo pat metu kažkas manyje pačiame vertė pabusti, kažkas atkakliai tvirtino, kad dabar ne metas miegoti. Barbeno kažkoks kietas metalinis daiktas.

— Pabusk! Pabusk!

Aš atsisėdau.

Susizgribau, kad vilkiu oranžinį vonios chalatą. Palinkusi prie manęs mergina purtė mane už peties, ji vilkėjo baltus vyriškus marškinėlius ir siaurutes baltas kelnaites. Liaunas jos kūnas atrodė nepaprastai trapus, tarsi vaiko; nebuvo matyti nė ženklo vakarykščio itališko apsirijimo. Lauke dar netgi neaušo.

— Stalas! Tik pažvelk į stalą! — šūktelėjo ji.

Ant stalo švietė kažkas, iš pažiūros kiek primenantis miniatiūrinę Kalėdų eglutę. Tačiau tai niekaip negalėjo būti Kalėdų eglutė — pernelyg jau maža, be to, dabar dar tik spalio pradžia. Sutelkiau žvilgsnį į keistąjį daiktą. Kaukolė! Tiksliai toje pačioje vietoje, kur kažkuris iš mūsų — aš, o gal ji — ją padėjo. Šiaip ar taip, tasai švytintis daiktas ir buvo ne kas kita, o manoji vienaragio kaukolė.

Visame jos paviršiuje mirguliavo žiburiukai. Čia įsižiebiantys, čia vėl gęstantys mikroskopiniai švytintys taškeliai. Kaukolė šiek tiek priminė švytintį nakties dangų, nužertą švelniai mirksinčiomis žvaigždėmis. Visą ją gaubė balzganas ūkas, atrodė, jog kiekvienas taškas įsižiebia takioje elektrinėje rūkanoje, dėl to susidarė įspūdis, kad žiburėliai mirga šiek tiek pakibę virš kaukolės paviršiaus. Mudu sėdėjome nekrustelėdami ir stebėjome, kaip sūkuriuoja ir mainosi miniatiūriniai žvaigždynai. Aš laikiausi įsitvėręs chalato apykaklės, mergina įsikibo man į parankę.

— Ar tai šitaip tu supranti pokštus? — pagaliau paklausė ji.

Papurčiau galvą. Iki šiol nė karto nemačiau, kad kaukolė žaižaruotų. Tai negalėjo būti nei fosforinis kerpių švytėjimas, nei žmogaus rankų darbas. Nė vienas žmogaus sukurtas energijos šaltinis neskleidžia šitokio švelnaus, prislopinto švytėjimo.

Švelniai atstūmiau jos ranką, paėmiau kaukolę ir pasidėjau ant kelių.

— Tau nebaisu? — vos atgaudama kvapą paklausė ji.

— Ne. — Pats nežinojau kodėl, tačiau baimės tikrai nejaučiau.

Laikydamas delnus virš kaukolės, pajutau sklindant silpną dar neatvėsusių pelenų šilumą, tarsi mano pirštus būtų apsiautusi ta blyški šviesos plėvelė. Užsimerkiau, leisdamas šilumai smelktis į pirštus, ir išvydau kažkur tolumoje plūduriuojančius neryškius vaizdus — tarsi debesis tolimame horizonte.

— Negali būti, kad tai tik padirbinys, — kvėptelėjo mergina. — Negali būti. Turbūt tai tikras dalykėlis.

Kaukolė spinduliavo šviesą į mano rankas. Kažkodėl atrodė, kad tai daroma tikslingai, kad toje šviesoje slypi kažkokia prasmė. Tarsi ji mėgintų perduoti man signalą, siūlytų tarpinę grandį, susiejančią du pasaulius: tą, į kurį netrukus įžengsiu, ir tą, kurį palieku.

Atsimerkiau ir įsižiūrėjau į ūką, žaižaruojantį po mano pirštais. Švytėjime nebuvo justi jokios piktos valios, jokios grėsmės.

To pakako, kad paimčiau kaukolę į rankas ir pirštų galiukais imčiau braukti per tas plonytes šviesos gysleles. Baimintis tikrai nėra ko.

Padėjau kaukolę atgal ant stalo ir paliečiau merginos skruostą.

— Tavo rankos šiltos, — ištarė ji.

— Ta šviesa šilta.

Paklusdamos manosioms, jos rankos pakibo virš kaukolės. Mergina užsimerkė. Palengva šviesos laukas apsėmė ir jos pirštus.

— Aš tikrai kažką jaučiu, — pratarė ji. — Tik nežinau ką. Neužčiuopiu jokios prasmės.

— Aš irgi negaliu paaiškinti, — atsakiau jai.

* * *

Pasilenkiau pakelti nuo grindų savo laikrodžio. Keturios valandos šešiolika minučių. Dar gera valanda iki aušros.

Nuslinkau prie telefono ir surinkau savo namų numerį. Pasiutusiai seniai skambinau pats sau į namus, tad numerį prisiminiau ne be vargo. Palaukiau, kol suskambės penkiolika kartų. Niekas neatsakė. Padėjau ragelį, bet tuoj pat vėl surinkau numerį, dar kartą išklausiau penkiolika pyptelėjimų. Veltui.

Kažin ar putlioji mergina iškeliavo atgal į požemį parsivesti senelio? O gal ją su mandagumo vizitu aplankė semiotekai arba vaikinai iš Sistemos? Kažkodėl dėl jos nėmaž nesirūpinau. Neabejojau: ji išsikapanos. Pritrenkianti mergina. Dvigubai už mane jaunesnė, o su viskuo susidoroja bent dešimt kartų geriau nei aš. Padėjau ragelį, ir čia širdį gnybtelėjo šioks toks liūdesys: žinojau, kad niekada jos nebepamatysiu. Tarsi stebėčiau, kaip iš kadaise klestinčio ir prašmatnaus, o dabar bankrutavusio viešbučio darbininkai išneša sietynus. Vienas po kito užkalami langai, nukabinamos užuolaidos...

Sugrįžau pas merginą ant sofos.

— Ar kaukolė švyti, reaguodama į tave? — paklausė ji.

— Taip jau atrodo, ar ne?

Miegančiame priešaušrio pasaulyje viešpatavo miško gūdumos tyla. Dirstelėjau į grindis, kur voliojosi ant kilimo išblaškyti mūsų drabužiai: mano marškiniai, kelnės ir kaklaraištis pramaišiui su jos suknele, apatinuku, kojinėmis. Tarsi nusinerta trisdešimt penkerių gyvenimo metų oda — jo kulminacija.

— Kas yra? — paklausė ji.

— Tie drabužiai... Dar visai neseniai jie buvo mano dalis. O dabar — jau nebe. Dabar tai visai kiti drabužiai, priklausantys kitam asmeniui. Aš jų net nebeatpažįstu, nebesuvokiu, kad jie mano.

— Tai dėl sekso, — ji nusišypsojo. — Geras seksas visuomet pažadina polinkį į savistabą.

— Ne, ne visai taip, — atsakiau ir pakėliau tuščią taurę. — Aš anaiptol nepradedu raustis savyje. Juntu, tarsi imčiau kreipti ypatingą dėmesį į smulkmenas — į menkiausias šio pasaulio daleles. Tokias kaip sraigės, lietaus lašų barbenimas ar metalo dirbinių krautuvėlės vitrina.

— Gal nori, kad apsitvarkyčiau?

— Ne, tegul viskas lieka taip, kaip yra. Tie drabužiai ant grindų atrodo visiškai natūraliai.

Pasisiekiau cigarečių pakelį, prisidegiau degtuku iš dėžutės, kurią įsigijau alaus bare. Paskui dar kartą apžvelgiau mūsų drabužius. Marškinių rankovės tysojo apglėbusios kojines, aksominė suknelė voliojosi sulenkta per juosmenį, plonytis apatinukas priminė sugniaužytą vėliavėlę. Grandinėlė ir laikrodis bet kaip nusviesti ant kušetės, juoda rankinė ilga rankena parvirtusi ant šono guli ant stalo tolimame kampe. Netgi nusimesti drabužiai išsaugo tam tikrą pastovumą, kuris nepasiekiamas jų nešiotojams.

— Kodėl nusprendei tapti bibliotekininke? — paklausiau.

— Man visuomet patiko bibliotekos, — atsakė ji. — Jose tylu, be to, pilna knygų, gausybė žinių. Puikiai žinojau, kad nenoriu dirbti nei banke, nei kokioje prekybos bendrovėje, o būti mokytoja — ir išvis košmaras. Taigi biblioteka man — pats tas.

Išpūčiau cigaretės dūmą į lubas ir stebėjau, kaip jis sklaidosi.

— Ar norėtum ką nors sužinoti apie mane? — paklausė ji. — Pavyzdžiui, kur gimiau, kokia buvau vaikystėje, kokią mokyklą lankiau, kada praradau nekaltybę, kokia mano mėgstamiausia spalva — ir panašiai?

— Ne, — atsakiau. — Man patinki tokia, kokią tave matau. Daugiau sužinosiu tada, kai ką nors naujo pamatysiu pats.

— O aš vis dėlto norėčiau sužinoti apie tave šį tą daugiau.

— Aš gimiau prie jūros, — ėmiau pasakoti. — Kaskart, kai praūždavo taifūnas, iš pat ryto skubėdavau į paplūdimį — ten rasdavau pačių įvairiausių bangų į krantą išmestų daiktų. Pasitaikydavo butelių, medinių getą, skrybėlių, akinių dėklų, stalų ir kėdžių — trumpiau tariant, visokiausių rakandų, lyg ir niekuo nesusijusių su vandeniu. Pašėlusiai mėgau knaisiotis po visas tas nuolaužas ir nekantriai laukdavau kito taifūno...

Užgesinau nuorūką.

— Štai kas keisčiausia, — pasakojau toliau. — Viskas, ką išmesdavo jūra, būdavo nusvidinta iki blizgesio. Niekam nebetikęs šlamštas, tačiau absoliučiai švarus. Nė vieno purvino mažmožio. Tuo jūra ir ypatinga. Kai tik pabandau pasidairyti atgal ir peržvelgti savo gyvenimą, visuomet išvystu tą švarutėlėmis šiukšlėmis nužertą jūros krantą. Toks pat buvo ir visas mano gyvenimas. Prisirinkdavau seno šlamšto, išrūšiuodavau, o paskui numesdavau kur nors kitur. Be jokio tikslo — tiesiog palikdavau vėl nuplauti jūros bangoms.

Ji palietė mano petį, paskui pakilo ir nuėjo į virtuvę. Grįžo nešina buteliu vyno sau ir alaus skardine — man.

— Man taip patinka tos juodžiausios tamsos akimirkos prieš pat aušrą, — pasakė. — Galbūt todėl, kad jos — kaip švari lenta. Švari ir dar nepanaudota.

Ji susirangė ant sofos, prisiglaudė prie manęs ir užsitraukė antklodę iki krūtinės, tada gurkštelėjo vyno. Aš įsipyliau alaus ir, laikydamas stiklą rankoje, užsižiūrėjau į gulinčią ant stalo kaukolę; butelio paviršiuje žaidė blyškūs jos švieselių atspindžiai. Mergina padėjo galvą man ant peties.

— Stebėjau tave, grįžtančią iš virtuvės, — pasakiau.

— Na, ir kaip atrodžiau?

— Tavo labai gražios kojos.

— Tau tikrai patinka?

— Nepaprastai.

Ji padėjo taurę ant stalo ir pakštelėjo man į paausį.

— Ar jau sakiau tau? — pratarė. — Siaubingai mėgstu komplimentus.

* * *

Vis drąsiau trykštant aušros atšvaitams, kaukolės žaltvykslės pamažu blėso, kol pagaliau ji liko tokia, kokia buvusi — iš paprasčiausio, niekuo neišsiskiriančio kaulo. Mudu dar kartą pasimylėjome ant sofos; drėgnas jos alsavimas šildė man petį, jos krūtys buvo nedidelės ir minkštos. Paskui, kai baigėme, ji susirangė mano glėbyje ir užmigo.

Saulės spinduliai nutvieskė gretimų namų stogus, už lango šmižinėjo paukščiai. Iš kažkur atsklido televizijos transliuojamų žinių nuotrupos, kažkas užvedė automobilio variklį. Kažin, kiek valandų išmiegojau? Atsargiai nukėliau merginos galvą nuo savo peties ir nuėjau į virtuvę. Uždariau duris ir įsijungiau radiją, pritildęs garsą, nustačiau trumpųjų bangų stotį. Skambėjo Rodžerio Viljamso „Autumn Leaves“ — daina lyg tamtyč parinkta šiam metų laikui.

Virtuvė beveik niekuo nesiskyrė nuo manosios. Tokie pat elektriniai buities prietaisai, toks pat jų išdėstymas, tokie pat rykai, indai — viskas taip, kaip ir turėtų būti. Buvo ir stovas su įvairių dydžių, įvairios paskirties peiliais, tik štai jų aštrumui gerokai trūko iki tobulybės. Tik labai nedaugelis moterų sugeba kaip reikiant išgaląsti peilius.

Nė pats nežinau, kodėl ėmiausi šniukštinėti svetimoje virtuvėje. Šiaip jau lyg ir nesu linkęs visur kaišioti nosį, bet šįkart viskas atrodė labai reikšminga. Radijas pradėjo transliuoti „Frank Chacksfield Orchestra“ dainą „Autumn in New York“, o aš perėjau prie lentynų, kuriose tvarkingai rikiavosi puodai, lėkštės, prieskonių indeliai. Virtuvė — ištisas atskiras pasaulis.

Orkestro aranžuotės baigėsi, radijo bangomis atsklido aksominis diktorės balsas: „O taip, jau metas traukti iš spintos megztinius“. Beveik užuodžiau pirmojo rudeninio megztinio kvapą. Epizodai iš Apdaiko romano. Vudžio Hermano svingo pasažai — „Early Autumn“. Virtuvės laikrodis: septynios valandos dvidešimt penkios minutės.

Dvidešimt penkios minutės po septynių ryto, pirmadienis, spalio trečioji.

Dangų aptraukusi tamsa plyšo, tarsi perrėžta aštriu peiliu, išsiliejo sodri, vaiski žydrynė. Ne pati prasčiausia diena iškeliauti iš šio pasaulio.

Užkaičiau šlakelį vandens, paskui išėmiau iš šaldytuvo keletą pomidorų ir nuplikiau juos verdančiu vandeniu, kad lengviau nusiluptų odelė. Susmulkinau dar keletą daržovių ir česnakų, sudėjau pjaustytus pomidorus, įmečiau keletą dešrelių ir viską drauge šiek tiek patroškinau. Paruošiau salotas iš kopūstų ir paprikų, užkaičiau kavos. Galiausiai apšlaksčiau vandeniu prancūzišką batoną, suvyniojau į foliją ir įkišau į mikrobangų krosnelę. Viską suruošęs, nukrausčiau tuščius butelius bei taures nuo stalo svetainėje ir pažadinau merginą.

— Mmm... užuodžiu kažką gardaus, — pratarė ji.

— Gal jau galiu apsirengti? — paklausiau.

Laikausi principo niekada nesirengti, kol neapsirengė moteris. Galbūt tai prietaras: manau, kad pasielgęs priešingai užsitraukčiau nelaimę. O gal tiesiog šiokia tokia galantiškumo apraiška.

— O tu mandagus! — šūktelėjo ji ir nusimetė marškinėlius. Ankstyvo ryto šviesa lyžtelėjo jos krūtinę ir pilvą, išryškindama smulkučius odos plaukelius. Mergina dar valandėlę padelsė, kad apžvelgtų savo kūną.

— Visai nieko. — Štai toks kuklus įvertinimas.

— Dar ir kaip nieko, — atsakiau. — Užkąskime.

Ji apsivilko geltonus marškinius, užsitempė nublukusius džinsus. Mudu susėdome priešais kits kitą prie virtuvės stalo ir kibome pusryčiauti.

— Komplimentai virėjui, — pareiškė ji. — Nepaprastai gardu. Bet kaip tau pavyksta šitaip skaniai gaminti, kai gyveni vienas? Nejaugi nenusibosta vienam?

— Ne, turbūt ne. Aš buvau vedęs, pragyvenau su žmona penkerius metus, bet dabar dorai nė nebeprisimenu, koks buvo tas santuokinis gyvenimas. Atrodo, kad visada ir buvau vienas.

— Niekad nenorėjai vesti dar kartą?

— O kas pasikeistų?

Ji nusijuokė. Aš dirstelėjau į laikrodį. Pusė devynių.

— Ką ketini šiandien veikti? — paklausė ji.

— Išeikime devintą, — pasiūliau. — Noriu nueiti į parką ir pasėdėti saulėkaitoje. Galbūt išgerti vieną kitą bokalą alaus. Paskui, gal pusę vienuolikos, važiuosiu pasivažinėti. Ir jau po to išvykstu. O tu ką veiksi?

— Aš grįšiu namo, šį tą išsiskalbsiu, apsitvarkysiu, o paskui gulėsiu ir galvosiu apie seksą. Neblogai skamba?

— Aš tau pavydžiu.

Kol ploviau indus, ji niūniuodama prausėsi duše. Indų ploviklis buvo iš tų naujoviškų ekologiškų koncentratų, pagamintų žolelių ekstraktų pagrindu, ir beveik visiškai neputojo. Iššluosčiau indus ir sudėjau ant stalo. Paskui pasinaudojau skolintu dantų šepetuku. Kažin, gal ji turi ir kuo nusiskusti?

— Paieškok spintelėje, dešiniajame viršutinės lentynėlės kampe, — šūktelėjo ji. — Ten dar turėtų būti užsilikusių vyro daiktų.

Aptikau „Schick“ skustuvą ir „Gillette“ citrininių skutimosi putų; purkštuvo gale tebebuvo pridžiūvęs baltas sustingęs gumulėlis. Mirtis kartais net skutimosi putų flakoną palieka puspilnį.

— Radai? — šūktelėjo ji.

— Radau, — atsiliepiau ir grįžau į virtuvę su jos vyro skutimosi priemonėmis bei rankšluosčiu. Pasišildžiau vandens, nusiskutau. Tada išskalavau skustuvą. Drauge su manaisiais į kanalizaciją nutekėjo ir keletas mirusiojo barzdaplaukių.

Ji vis dar rengėsi, tad atsisėdau svetainėje ir atsiverčiau laikraštį. Bet taip ir neaptikau nieko, kas sudomintų mane paskutinėmis gyvenimo valandomis.

Ji atėjo su smėlio spalvos kelnėmis ir ruda languota palaidinuke, pakeliui šukuodamasi plaukus. Aš užsirišau kaklaraištį, užsimečiau striukę.

— Ką ketini daryti su vienaragio kaukole? — paklausė ji.

— Tegul bus dovana tau, — atsakiau. — Pasidėk kur nors kaip kokį meno kūrinį.

— Kažin ar ji dar švytės?

— Švytės, nėmaž neabejoju, — patikinau. Ir apkabinau ją dar kartą, kad jos šiluma amžiams įsismelktų man į smegenis.

38 Pabėgimas

Kai ištrykšta pirmieji aušros atšvaitai, kaukolių švytėjimas blanksta. Žiežirbos viena po kitos gęsta, saugykloje tvinsta ūkanota pilkuma.

Kol dar neišblėso paskutinė kibirkštėlė, mano pirštai privalo glostinėti kaukoles, siurbti į save jų švytėjimą. Kažin, kiek to švytėjimo išskaičiau per šią vienintelę naktį? Kaukolių tiek daug, o laiko taip maža. Nekreipiu dėmesio į valandas, susitelkęs pirštų galiukais tyrinėju vieną kaukolę po kitos. Jos savastis čia, po mano pirštais, trupinėlis gula prie trupinėlio, akimirka prie akimirkos, ir šiluma vis labiau auga. Kokį kiekį žiežirbų man pavyks surinkti — jau ne taip svarbu. Nesvarbu skaičius ar dydis, ar apimtis. Perskaityti visos žmogaus savasties, šiaip ar taip, neįmanoma.

Padėjęs atgal į lentyną paskutinę kaukolę, galiausiai susmunku. Visiškai nenumanau, koks oras lauke. Tarp lentynų be garso srovena tyžtanti prietema, vėl gramzdinanti kaukoles į amžiną ir gilų jų snaudulį. Tačiau priglaudęs prie skruostų pirštus pajuntu tebežioruojančią iš jų surinktą šilumą.

Sėdžiu tol, kol į mane ima smelktis vėsa ir ramybė, kol aprimsta mintys. Laikas slenka pirmyn trūkčiodamas, atskirais dryksniais, tačiau saugyklą pamažu užliejantis rytas — toks pat kaip visada, be jokių properšų, šešėliai nejuda. Po visą mano esybę sūkuriuodamos draikosi Bibliotekininkės savasties dalelytės, jos maišosi su viskuo, kas yra manyje, suranda plyšelius prasmukti į pačią mano esmę. Kiek laiko turės praeiti, kol įstengsiu suteikti tiems padrikiems spiečiams kokį nors konkretų pavidalą? O ir tada — kiek dar truks, kol perteiksiu visa tai jai, kol jos savastis patikimai įsišaknys joje? Žinau, kad privalau pasirūpinti grąžinti jai savastį.

Išsliūkinu iš saugyklos ir aptinku Bibliotekininkę, vienui vieną sėdinčią skaitykloje. Blausioje ryto brėkšmoje jos kūno apribai atrodo migloti, kone perregimi. Jai naktis irgi buvo labai ilga. Netarusi nė žodžio, ji pakyla iš už stalo ir stato kavinuką ant krosnelės. Aš irgi einu prie krosnelės — noriu bent kiek sušilti.

— Tu pavargęs, — sako ji.

Mano kūnas nepaslankus ir nutirpęs, vos įstengiu pakelti ranką. Ištisą naktį skaičiau senus sapnus, ir dabar mane užgriūva nuovargis. Bet aš neužmiršau to, ką Bibliotekininkė prisakė man pačią pirmąją mano darbo dieną: kad ir kaip išvargtų kūnas, nevalia nuovargiui leisti užvaldyti mintis.

— Nevertėjo visą naktį laukti čia, — sakau jai. — Galėjai eiti namo ilsėtis.

Ji įpila puodelį kavos ir atneša man.

— Juk tu stengeisi išskaityti mano savastį. Kaip aš galėjau išeiti?

Dėkodamas linkteliu ir sriūbteliu kavos. Senas sieninis laikrodis rodo penkiolika po aštuonių.

— Ar jau ruošti pusryčius?

— Ne, ačiū, — atsisakau.

— Juk tu nuo vakardienos nė kąsnio burnoje neturėjai.

— Nejaučiu jokio alkio. Tik marina miegas. Ar galėtum pažadinti mane pusę trijų? O iki tol gal pasėdėtum čia ir pabudėtum? Ar galiu prašyti tavęs šitokios paslaugos?

Ji iš kažkur atsineša dvi antklodes ir apkamšo mane. Jos plaukai brūkšteli man per skruostą — šitaip kartą jau buvo, tik kada? Užmerkiu akis ir klausausi, kaip krosnelėje spragsi anglys.

— Kiek laiko dar truks žiema? — klausiu.

— Nežinau, — atsako ji. — Šito niekas negali pasakyti. Bet jaučiu, kad ilgai ji nebeužsibus.

Ištiesiu ranką, paliečiu jos skruostą. Ji užsimerkia, kad sugertų visą mano prisilietimo šilumą.

— Ar šita šiluma sklinda nuo mano savasties?

— Ką tu dabar jauti?

— Pavasario artėjimą, — sako ji.

— Tai tavo pavasaris, turi tuo tikėti. Tavoji savastis vėl bus su tavimi.

— Taip, — sako ji, delnu uždengdama man akis. — O dabar miegok.

* * *

Lygiai pusę trijų ji mane pažadina. Velkuosi paltą, apsivynioju šaliką, užsimaunu pirštines, užsidedu kepurę.

— Saugok akordeoną, — prisakau jai.

Ji ima akordeoną nuo stalo, tarsi norėdama pajusti jo svorį, paskui deda atgal.

— Saugosiu, nieko jam neatsitiks, — pažada.

* * *

Lauke vėjas jau rimsta, ir sniego taip nebedrebia, tykiai leidžiasi tik smulkios sniegulės. Praėjusios nakties pūga jau išsikvėpė, tačiau niūrūs tamspilkiai debesys vis dar slegia prie žemės. Pragiedruliais net nedvelkia — tai tik laikinas audros postovis.

Pereinu Senuoju tiltu į pietinį krantą, paskui Vakariniu tiltu — į šiaurinį. Matau už Sienos kylančius dūmus. Iš pradžių nuvingiuoja susipynusios baltos sruogelės, kurios bežiūrint tamsėja, kol tampa tirštais tamspilkiais tumulais, kokie virsta nuo degančios dvėselienos krūvos. Vartų Sargas darbuojasi Obelyne. Aš protekine nuskubu į Sarginę. Visa kas aplinkui, regis, nė nekvėpuoja, visus Miesto garsus nugramzdino sniegas. Tokioje tyloje šviežiai iškritęs birus sniegas po mano sniegbridžių batų rantuotais padais gurgžda neįtikėtinai garsiai.

Sarginėje nėra nė gyvos dvasios. Krosnelėje ugnis nebesikūrena, bet šiluma dar visiškai neišvėsusi. Stalas nukrautas neplautomis lėkštėmis. Čia pat guli ir Vartų Sargo pypkė. Atrodo, kad kiekvieną akimirką jis gali išdygti čia — išdygs ir užrioglins milžinišką savo leteną man ant peties. Gausybė aštrių peilių, katiliukas, niekad neišsivadėjantis Vartų Sargo kvapas — viskas gerokai klibina mano pasitikėjimą savimi.

Atsargiai nukabinu nuo sienos raktų ryšulį ir pro užpakalines duris tykinu į Šešėlių buveinę. Niekur nematyti jokio pėdsako. Prieš akis plyti švarutėlė balta paklodė su viduryje stirksančia vienintele vertikale — senąja vinkšna. Baltuma pernelyg tobula, pernelyg nelytėta. Sniegas išdabintas tik vėjo supustytais ornamentais, o vinkšna kelia į dangų gumbuotas rankas, apmaukšlintas baltomis rankovėmis. Niekur niekas nejuda. Snigti liovėsi, o vos juntamo kuždesio ore nepavadinsi net lengvu vėjeliu. Akimirksnis, kai man teks suteršti šią tykią, nors ir tokią trumpalaikę tobulybę.

Kelio atgal nebėra. Išsitraukiu raktus ir vieną paskui kitą mėginu kišti į spyną — nė vienas netinka. Mane išpila šaltas prakaitas. Bandau atgaminti atmintyje vaizdą: Vartų Sargas atidarinėja geležinius vartus. Jo rankoje — ant žiedo sukabinti raktai, tie patys keturi, dėl to negali būti jokių abejonių. Prisimenu, suskaičiavau. Vadinasi, vienas jų būtinai turi atrakinti spyną.

Įsikišu raktus į kišenę, suspaudęs saujoje bandau bent kiek sušildyti; paskui mėginu dar kartą. Šįkart trečiasis sklandžiai įlenda į spyną ir pasisuka — nugriaudėja sausas trakštelėjimas. Aštrus metalinis garsas nuaidi per visą ištuštėjusią teritoriją, man dingojasi, kad jis turėjo sukelti ant kojų visus, kas gyvas Mieste. Nervingai apsidairau. Taip ir neišvystu nė gyvos dvasios. Praveriu sunkius vartus, prasispraudžiu vidun, kuo tykiausiai vėl juos uždarau.

Kieme giliai priversta biraus, minkšto sniego. Pėdinu per Šešėlių buveinės teritoriją, praeinu suolelį. Vinkšnos šakos grėsmingai dėbčioja į mane. Iš kažkur toli atsklinda veriantis paukščio klyksmas.

Pašiūrėje šaltis smelkiasi netgi dar nuožmiau nei lauke. Atkeliu dangtį, lipu kopėčiomis į rūsį.

Mano šešėlis sėdi ant lovos. Laukia manęs.

— Nemaniau, kad ateisi, — sako, išpūsdamas baltą garų debesį.

— Juk pažadėjau, argi ne? — sakau. — Turime kuo skubiau nešdintis iš čia. Tvaiko tiesiog neįmanoma ištverti.

— Aš nepajėgsiu užkopti aukštyn, — prataria šešėlis ir atsidūsta. — Ką tik bandžiau. Nepakako jėgų. Tikriausiai mano būklė kur kas prastesnė, nei maniau. Kokia ironija, ar ne? Visą tą laiką apsimetinėjau esąs išsekęs — ir nė nepastebėjau, kaip nusilpau iš tikrųjų. Veikiausiai pastarosios nakties šaltis galutinai mane pribaigė.

— Aš tau padėsiu.

Šešėlis purto galvą.

— Nieko nebus. Aš nepajėgsiu bėgti. Kojos manęs neberemia, man nebeužteks jėgų ištrūkti iš čia. Viskas, man jau galas.

— Juk pats ir užvirei šitą košę. Tad nė nemėgink dabar nerti į krūmus, — prapliumpu. — Ištrauksiu tave iš čia, net jeigu teks tempti ant nugaros.

Šešėlis žiūri į mane, jo akys giliai įkritusios.

— Jeigu jautiesi toks stiprus, tuomet aš jokiu būdu neatsisakysiu eiti su tavim, — taria. — Bet nešti mane per tokį gilų sniegą tikrai nebus lengva.

— Nieko kita aš ir nesitikėjau, — sakau.

* * *

Užtempiu savo išsekusį šešėlį kopėčiomis į viršų, paskui, remdamasis man į petį, per kiemą jis jau pėdina pats. Čia pat juoduojanti Siena tarytum spigina į dvi sprukti mėginančias menkutes figūrėles. Nuo vinkšnos šakų žemėn nugruma sniego pusnis, netekusios naštos šakos šaute šauna aukštyn.

— Kojų beveik nebejaučiu, — skundžiasi šešėlis. — Bandžiau mankštintis, kad nuo amžino gulėjimo galutinai neužtirptų, bet toje skylėje nėra net kur apsisukti.

Išsivedu šešėlį iš Buveinės teritorijos, užrakinu vartus. Jeigu mums pasiseks, Vartų Sargas iš karto net nepastebės, kad pasprukome.

— Kur keliausime? — klausiu.

— Prie Pietinio ežero, — sako šešėlis.

— Pietinio ežero?

— Taip. Nersime į jo gelmę ir šitaip pabėgsime.

— Juk tai savižudybė! Ežero sūkuriai labai galingi. Mus paprasčiausiai įtrauks į gelmę — ir prigersime.

Mano šešėlis visas dreba — jį purto kosulys.

— Gal ir taip. Tačiau Ežeras — vienintelis įmanomas kelias į laisvę. Aš apsvarsčiau visus variantus, patikėk. Juk ir pats statau ant kortos savo gyvybę. Visas smulkmenas papasakosiu pakeliui. Vartų Sargas grįš po kokios valandos ir, duodu galvą kirsti, nedelsdamas puls mūsų persekioti. Tad tikrai nėra kada gaišti.

Nematyti nė gyvos dvasios. Prie Sarginės durų veda vos dveji pėdsakai: vienus ateidamas palikau aš pats, kitus — išeidamas Vartų Sargas. Dar ryškios ir dviračio vežimėlio vėžės. Užsiverčiu šešėlį ant kupros. Nors jis ir prarado nemažai svorio, vis dėlto nešulys — toli gražu ne lengvas. Iki Vakarinės ir Pietinės kalvų — kelias tolimas. O aš jau taip pripratęs gyventi be šešėlio, kad nė nebežinau, ar man užteks jėgų tampytis jį su savimi.

Sniegu užverstu keliu sukame į rytus. Be mano paties ankstesnių pėdsakų, sniege žymu tik susipynę žvėrių kanopų įspaudai. Grįžtelėjęs per petį matau virš Sienos nuo deginamų žvėrių laužavietės kylančių tirštų tamspilkių dūmų tumulą — grėsmingas stulpas, kurio viršūnė pradingsta debesyse. Vartų Sargui šiandien teks sudeginti labai daug kūnų. Vakarykščia pūga pribaigė ne vieną dešimtį žvėrių. Kol sudegins visą maitą, jis gerokai užtruks — šitaip mes laimėsime laiko atitolti. Jaučiuosi dėkingas žvėrims už šitą nevalingą paslaugą.

Sniegas limpa prie rantuotų padų. Kaskart vis sunkiau žengti žingsnį, pradedu slydinėti. Kodėl neatėjo į galvą pasirūpinti kokiomis nors rogėmis? Juk bent kokią pavažą Mieste tikriausiai būtų pavykę rasti. Vis dėlto mes jau pasiekėme Vakarinį tiltą, sukti atgal negalima. Klampoti pirmyn ir šiaip pašėlusiai sunku, mane pila prakaitas.

— Tavo pėdsakai mus išduos, — žvilgtelėjęs atgal, taria šešėlis.

Taip ir regiu Vartų Sargą, sekantį mūsų pėdomis: raumeningas milžinas be jokios naštos, galingais žingsniais trempiantis sniegą po kojomis... Privalome pasistūmėti kiek įmanoma toliau, kol jis negrįžo į Sarginę.

Galvoju apie tą, kuri laukia manęs Bibliotekoje. Ant stalo guli akordeonas, krosnelėje žioruoja anglys, iš kavinuko virsta garas. Jaučiu, kaip ilgų jos plaukų sruoga brūkšteli man per skuostą, jos delnas tarytum vėl švelniai nusileidžia ant mano peties. Nieku gyvu negaliu leisti, kad mano šešėlis žūtų čia, negaliu leisti, kad Vartų Sargas sučiuptų jį ir įmestų atgal į rūsį mirti. Kol anapus Sienos į dangų vis dar šauna tirštų dūmų stulpas, privalau iš paskutiniųjų stumtis pirmyn, vis pirmyn.

Pakeliui sutinkame nemažai žvėrių. Jie klaidžioja būreliais, bergždžiai mėgindami iškapstyti iš po sniego bent menką kuokštelį sudžiūvusios žolės. Skaidrių mėlynų jų akių žvilgsniai lydi mus, atkakliai klampojančius per pusnynus. Kažin ar jie nutuokia, kur mes išsiruošėme ir ką tai reiškia?

Štai ir kalva, pradedame kopti šlaitu. Visiškai uždustu. Pats juk apsileidau, visai nesimankštindavau. Vėl pradeda snyguriuoti; alsuoju, vos atgaudamas kvapą, išpūsdamas karštų baltų garų debesis.

— Gal nori pailsėti? — klausia man per petį šešėlis.

— Prašau, tik penketą minutėlių...

— Žinoma, būtinai pailsėk. Juk tai aš kaltas, kad nebegaliu paeiti. Visą naštą užkroviau tau...

— Bet tai juk ir mano paties labui, argi ne taip?

— Tuo neturėtum nė akimirkos abejoti.

Nusikeliu šešėlį nuo kupros, guldau ant žemės. Aš toks perkaitęs, kad nebejaučiu net šalčio. Bet mano kojos nuo šlaunų iki pirštų galiukų jau virtusios akmeniu.

— Vis dėlto, — susimąsto šešėlis, — jei nieko nebūčiau prasitaręs ir tyliai sau numiręs, tu juk būtum laimingas. Savaip — bet laimingas.

— Gal ir taip, — nesiginčiju. — Bet nesigailiu, kad sužinojau. Turėjau sužinoti.

Šešėlis pasemia saują sniego ir suspaudžia kumštyje, paskui vėl išberia žemėn.

— Iš pradžių tik nuojauta bylojo man, kad iš Miesto būtinai turi būti koks nors išėjimas, — sako. — Dėl tos pačios priežasties, kad Miesto tobulumas privalo aprėpti visas įmanomas galimybes. Taigi, jeigu mes trokštame surasti išėjimą — Miestas ir pakiša mums išėjimą. Ar supranti?

— Taip. Kaip tik vakar pats tai perpratau. Tai, kad čia yra viskas ir tuo pat metu nėra nieko.

Šešėlis nužvelgia mane tvirtu, supratingu žvilgsniu. Ore sparčiai tirštėja sūkuriuojančių snaigių. Vėl artinasi pūga.

— O jeigu išėjimo esama, vadinasi, jį galima surasti, atmetant kitus, visiškai neįmanomus variantus, — tęsia šešėlis. — Vartai atkrinta iš karto — Vartų Sargas ten tuojau pat mus sučiuptų. Be to, Vartai — pats akivaizdžiausias išėjimas, pirmiausia apie juos ir pagalvotum, o Miestas nieku gyvu neleis, kad durys į laisvę būtų savaime suprantamoje vietoje. Įkopti į Sieną — visiškai neįmanoma, Rytiniai vartai — užmūryti, o Upė toje vietoje, kur įteka į Miestą, kaip sužinojau, po vandeniu pertverta geležinėmis grotomis. Vadinasi, nelieka jokio kito varianto — tik Ežeras pietuose. Mes iš Miesto ištrūksime ten, kur iš jo ištrūksta Upė.

— Kaip gali būti toks įsitikinęs?

— Žinau, ir tiek. Vien tik Ežeras yra paliktas be apsaugos, juo niekas nesirūpina. Aplink jį nėra jokių užtvarų — jų nė nereikia. Ežerą supa baimės siena.

— Kada tai supratai?

— Tada, kai pirmą kartą išvydau Upę. Vieną kartą mudu su Vartų Sargu buvome nuėję iki Vakarinio tilto. Ilgai žiūrėjau žemyn, į vandenį. Upė pulsuote pulsavo gyvybe. Jutau tai. Upėje nėra blogio. Manau, kad jei galėtume atsiduoti vandeniui, Upės tėkmė pati išplukdytų mus iš čia. Iš Miesto — atgal į tikrąjį pasaulį. Turi manimi pasikliauti.

— Tai, ką sakai, skamba visai logiškai, — sutinku aš. — Upė iš tiesų išteka ten — išteka į mūsų ankstesnįjį pasaulį, kad ir koks jis būtų. Nė pats nežinau kodėl, bet pastaruoju metu pradedu kai ką prisiminti apie tą pasaulį. Nieko reikšmingo, smulkmenas. Orą, garsus, šviesą. Mane pažadino dainos.

— Tai toli gražu ne pats geriausias iš visų pasaulių, — sako mano šešėlis. — Nieko negaliu tau pažadėti, bet tasai pasaulis — mūsų, ir mes turime gyventi jame. Jis mūsų su visa kuo, kas ten laukia gero ir blogo. Tuo tarpu čia niekada nebus nieko nei gero, nei blogo. Aname pasaulyje tu gimei — jame ir gyvensi, jame ir mirsi. O kai mirsi tu, mirsiu ir aš. Šitaip visada ir būna, taip sutvarkyta pačios gamtos.

Mudu atsigręžiame ir žvelgiame į miestą. Bokštas su laikrodžiu, Upė, Tiltai, Siena — ir dūmai. Visa kas užklota beribiu, baltomis snaigių dėmelėmis lopiniuotu dangumi — milžinišku sniegulių kriokliu, tyškančiu ant Pasaulio galo.

— Reikia judintis, — sako šešėlis. — Kai šitaip sninga, Vartų Sargas, žiūrėk, dar paliks darbą nebaigtą ir anksčiau patrauks namo.

Aš stojuosi, nubraukiu sniegą nuo kepurės graižo.

39 Spraginti kukurūzai, Lordas Džimas, išnykimas

Pakeliui į parką stabtelėjome prie parduotuvės nusipirkti alaus. Paklausiau, kokio alaus ji norėtų. Mergina atsakė, kad tiks bet kuri rūšis, kad tik alus būtų alaus skonio ir su puta.

Pinigų dar turėjau pakankamai, bet parduotuvėje tebuvo vienintelės rūšies atvežtinio alaus — „Miller High Life“.

Rudeninis dangus buvo tyras tarsi naujut naujutėlis, tik šį rytą užtiestas. Oras nuostabus — pats tas klausytis Diuko Elingtono. Tiesa, reikia pripažinti, kad Diukas Elingtonas tiktų ir Kalėdoms Antarktidos mokslininkų bazėje. Aš vairavau, švilpaudamas „Do Nothin’ Till You Hear from Me“, šitaip pritardamas Lorenso Brauno trombono solo, o paskui su malonumu pritariau ir Džonio Hodžeso „Sophisticated Lady“.

Sustabdžiau automobilį prie Hibijos parko; mudu išlipome, pasiėmėme visą šešių skardinių alaus pakuotę ir išsitiesėme ant žolės. Pirmadienio rytą parke nebuvo nė gyvos dvasios — tarsi kokio lėktuvnešio denyje, kai iš jo pakyla visi lėktuvai.

— Nė debesėlio danguje, — pratariau.

— Štai vienas, — atsiliepė ji, rodydama pūkų kamuoliuką virš Hibija Holo.

— Kažin ar skaitosi, — suabejojau.

Ji prisidengė akis nuo saulės, kad geriau matytų.

— Turbūt tavo tiesa, — sutiko. — Tikriausiai toks debesis nesiskaito.

Valandėlę mudu stebėjome debesies draiskaną. Aš atsidariau antrą skardinę alaus.

— Kodėl išsiskyrei su žmona? — paklausė ji.

— Todėl, kad kur nors važiuojant ji niekad neleisdavo man sėdėti prie lango.

Mergina nusijuokė.

— O jeigu iš tikrųjų — kodėl?

— Iš tikrųjų viskas gana paprasta. Prieš penkerius ar šešerius metus ji tiesiog išėjo. Ir daugiau niekad nebegrįžo.

— Ir paskui tu jos nebematei?

— Ne, — atsakiau ir nugurkiau gerą gurkšnį alaus. — Kad nebuvo jokios rimtos priežasties.

— Nejaugi santuoka buvo tokia nesėkminga?

— Visai ne, mūsų santuokinis gyvenimas buvo puikus, — atsakiau. — Tačiau juk ne tai svarbiausia. Tiesiog du žmonės gali miegoti vienoje lovoje, tačiau, vos užmerkę akis, pasijusti labai vieniši, jei supranti, ką turiu omeny.

— Na... ko gero, suprantu.

— Iš esmės žmonijos gal ir neįmanoma įsprausti į kokius nors apibendrinimų rėmus. Tačiau aš manau, kad žmonių esama dviejų tipų: vieni — plataus akiračio, kiti — riboto. Aš pats savo žvilgsnį į pasaulį riboju. Ir svarbiausia čia ne tai, kaip aš pateisinu savo poziciją. Tiesiog žmogus privalo kažkur brėžti ribą.

— Bet dauguma taip manančių žmonių vis dėlto stengiasi praplėsti savo ribas, argi ne taip?

— Aš — ne. Juk jeigu nori klausytis muzikos, stereoaparatūra nėra tokia jau būtina. Jeigu smuiką girdi skambant kairėje, o kontrabosą — dešinėje, nuo to muzika netampa geresnė. Tai tiesiog šiek tiek sudėtingesnis būdas stimuliuoti nusinuobodžiavusią vaizduotę.

— Ar tau neatrodo, kad esi mažumėlę kategoriškas?

— Kaip tik taip man sakė ir ji.

— Tavo žmona?

— Taip. „Tu šviesaus proto, bet visiškai nelankstaus mąstymo.“ Jos žodžiai. Nori dar alaus?

— Taip, ačiū, — atsakė ji.

Atlupau skardinės žiedą ir ištiesiau jai.

— O kokį save matai tu pats? — susidomėjo ji.

— Ar esi skaičiusi Brolius Karamazovus? — paklausiau.

— Taip, bet labai seniai.

— Tad štai, kažkur netoli pabaigos Alioša kalbasi su tokiu moksleiviu, Kolia Krasotkinu. Ir sako jam maždaug štai ką: Kolia, tavęs laukia nyki ateitis. Bet iš esmės tu nugyvensi laimingą gyvenimą.

Išmaukiau jau dvi skardines alaus, tad prieš atidarydamas trečią šiek tiek padvejojau.

— Pirmą kartą tai perskaitęs, visiškai nesupratau, ką Alioša norėjo pasakyti, — prašnekau vėl. — Kaip nykus gyvenimas gali būti iš esmės laimingas? Bet paskui supratau, kad kančias galima apriboti, nuolat perkeliant į ateitį.

— Nieko nesuprantu, ką čia šneki.

— Nesuprantu ir aš, — atsakiau. — Kol kas.

* * *

Ji nusijuokė ir atsistojo. Nusibraukė kelnes apkibusias žoles.

— Aš eisiu. Jau beveik laikas.

Pažvelgiau į laikrodį. Dešimt valandų dvidešimt dvi minutės.

— Pametėsiu tave iki namų, — pasisiūliau.

— Nebūtina, — atsakė ji. — Man vis vien dar reikia šio to nusipirkti. O paskui parvažiuosiu metro. Manding, taip bus geriausia.

— Tuomet aš dar šiek tiek užtruksiu parke. Čia taip gražu.

— Ačiū už žirklutes.

— Naudokis į sveikatą.

— Ar paskambinsi man, kai sugrįši?

— Ateisiu tiesiai į biblioteką, — atsakiau. — Mėgstu užklupti žmones darbo vietoje.

— Tada ir susitiksime, iki, — atsisveikino ji.

* * *

Kaip koks Džozefas Kotenas iš Trečiojo žmogaus žvilgsniu lydėjau ją, einančią iš parko. Kai ji išnyko medžių šešėlyje, nukreipiau žvilgsnį į jauną, išsipusčiusią moterį, kuri drauge su dukrele barstė ant žolės spragintus kukurūzus; jų link pulkais jau skubinosi balandžiai. Mergaitė — gal trejų ar ketverių metų mažylė — išskėtusi rankutes ėmė vaikytis paukščius. Turbūt nereikia nė sakyti, kad nė vieno nesugavo. Balandžiams pakanka būti paprasčiausiai balandžiais, kad sugebėtų išgyventi. Tuo tarpu madingai apsirengusi motina mano pusėn dirstelėjo tik vieną kartą. Savaime aišku, jai neprireikė daug laiko apsispręsti, kad verčiau jau vengti tipo, pirmadienio rytą tysančio žolėje su besivoliojančiomis aplink penkiomis tuščiomis alaus skardinėmis.

Užsimerkiau ir pabandžiau prisiminti visų brolių Karamazovų vardus. Mitia, Ivanas ir Alioša, ir dar buvo tasai benkartas, Smerdiakovas. Kažin, kiek atsirastų Tokijuje žmonių, prisimenančių visų jų vardus?

Tysojau aukštielninkas ir žvelgiau į dangų. Gulėjau mažytėje valtelėje, besisūpuojančioje atvirame vandenyne. Nei vėjo, nei bangų, tik aš, įsitaisęs neįžiūrimoje skiedroje. Visiškai vienas plūduriuoju jūrų platybėse. Lordas Džimas, scena po laivo sudužimo epizodo...

Virš galvos plytėjo beribis švytintis dangus tarsi išgryninta idėja, kurios teisingumu žmogui neskirta abejoti. Aš gulėjau ant žemės, ir iš tokios padėties dangus atrodė lyg logiška visos egzistencijos kulminacija. Tą pat galima pasakyti ir apie jūrą. Jeigu dienų dienas žvelgi vien tik į jūrą, nelieka nieko kita, tiktai jūra. Daugmaž taip ir rašė Džozefas Konradas. Mažytė valtelė, atitrūkusi nuo iliuzinio mano laivo. Betikslis, neišvengiamas plūduriavimas, iš kurio neišsivaduosi.

Šunys nematė tos literatūros. Išsiurbiau paskutinę alaus skardinę, surūkiau cigaretę. Metas pamąstyti apie kur kas konkretesnius dalykus. Man liko kiek daugiau nei valanda.

Nunešiau tuščias skardines į šiukšlių dėžę. Tada išsitraukiau kreditines korteles ir uždegiau degtuku. Stebėjau, kaip riečiasi ir šnypščia plastikas, galiausiai pajuosta, suanglėja... Degindamas kreditines korteles pajutau tokį džiaugsmo antplūdį, kad jau gundžiausi kartu sukūrenti ir savąjį „Paul Stuart“ firmos kaklaraištį. Bet tuoj pat persigalvojau. Labai jau įtariai į mane dėbsojo toji jauna išsipusčiusi mamytė.

Patraukiau prie kiosko ir nusipirkau dešimt maišelių spragintų kukurūzų. Devynis čia pat išbarsčiau ant žemės — balandžiams; dešimtąjį, prisėdęs ant suoliuko, ėmiausi triaukšti pats. Prie mano gardėsių supuolė tiek balandžių, kad jų būtų pakakę Spalio revoliucijai pakartoti. Aš pats jau ištisus šimtmečius nebuvau valgęs spragintų kukurūzų. Visai skanu.

Madingoji mamytė su dukrele stabtelėjo prie fontano. Žvelgdamas į jas kažkodėl prisiminiau aną kažin kada prapuolusią savo bendraklasę — tą pačią, kuri ištekėjo už revoliucionieriaus, pagimdė du vaikus ir paskui dingo. Ji niekad negalėjo atsivesti savo vaikų į parką. Žinoma, dėl viso to ji išgyveno, tačiau dabar, kai netrukus turėsiu išnykti pats, mintis apie ją kažkodėl liūdino. Galbūt — netgi labai tikėtina — ji nieku gyvu nesutiktų, kad mudu sieja kažkas bendra. Juk ji pasitraukė iš šio gyvenimo savo pačios sprendimu, o iš po manęs kažkas ištraukė paklodę man miegant.

O gal ji ir sutiktų pasidalyti su manimi savo minčių nuotrupomis. Po šimts, o ką gyvenime tu esi pasirinkęs pats? — paklaustų. Ir ji būtų teisi. Taip ir nerasčiau nieko, ką būčiau nusprendęs pats, laisva valia. Vieninteliai du dalykai, kuriuos rinkausi iš kelių variantų, buvo sprendimas atleisti profesoriui ir nepermiegoti su jo dukraite. Bet kas man iš to? Ar sugebėčiau savo egzistencijoje atkapstyti ką nors, kas priešintųsi jos pačios išnykimui?

Kadre šiuo metu jau beveik nieko nebeliko. Bendras planas: balandžiai, fontanas, motina su dukrele. Ir man visiškai nesinorėjo šitos scenos palikti. Nerūpėjo, koks bus tasai manęs laukiantis pasaulis. Nė pats nežinau, kodėl apniko tokia nuotaika, bet ėmiau visiškai nebesuprasti, kaip galima štai šitaip paprasčiausiai imti ir išeiti iš gyvenimo. Staiga pasirodė, kad šitaip pasielgti — labai jau neatsakinga.

Net jeigu niekas manęs nesiilgės, net jeigu išeidamas nepaliksiu nė ruoželio tuštumos niekieno širdyje, net jeigu niekas nepastebės, kad manęs nebėra, išeiti man vis vien nesinori. Praradimams nereikia jokių ypatingų gebėjimų, praradimai nėra gyvenimo matas. Ir vis vien man atrodė, kad turiu ką prarasti.

Užsimerkiau; pajutau, kaip mano sąmone nuvilnijo raibulys. Toji banga pranoko bet kokį liūdesį ar vienatvę — tai buvo gili visa apimanti aimana, virpesiu atsiliepusi mano kauluose. Ji jau nebenuslūgs. Aš pasistengiau suimti save į nagą, alkūnėmis įsirėmęs į parko suolelio atlošą. Niekas negali man padėti — taip pat kaip ir aš niekam negaliu padėti.

Panorau užsirūkyti, bet neberadau cigarečių. Kišenėje — tik dėžutė degtukų, o ir tų pačių belikę vos trys. Uždegiau juos vieną po kito ir numečiau žemėn.

Vėl užsimerkiau. Aimana nutilo. Galva buvo tuštut tuštutėlė, joje neliko nieko, tik sūkuriuojančios tylos dulkės. Jos nei kyla, nei sėda — judėjimas be jokios krypties. Pabandžiau pūstelėti — dulkės neišsisklaidė. Jų išpūkšnoti neįstengtų net vėjo šuoras.

Pagalvojau apie savąją bibliotekininkę. Apie jos aksominę suknelę, kojines ir apatinuką, dryksančius ant kilimo. Ar teisingai pasielgiau, neatskleisdamas jai visos tiesos? Gal ir ne. Bet argi kas nors šiame pasaulyje trokšta tiesos? O apie kokią prasmę galima kalbėti, jeigu niekas nėra teisinga? Jeigu niekas nebėra sąžininga?

Teisingumas — sąvoka, tinkama tik tam tikrose apibrėžtose situacijose. Bet mes vis vien siekiame ją pritempti, pritaikyti net ten, kur ji visiškai nedera. Nuo sraigių ir metalo dirbinių krautuvėlių iki santuokinio gyvenimo. Galbūt niekas teisingumo nesuranda, galbūt niekas net nepasigenda, bet iš tikrųjų jis — toks pat kaip ir meilė. Kai gauni, paaiškėja, kad gavai anaiptol ne tai, ko troškai.

Aš pats, savaime aišku, irgi turiu dėl ko apgailestauti. Dar viena forma atkurti teisingumą — arba sąžiningai viską išdėlioti į lentynėles. Ir vis dėlto — o ko turėčiau gailėtis? Argi tai sąžininga viso to, ką turiu palikti, atžvilgiu? Ir dar — argi ne šito iš tikrųjų pats norėjau?

* * *

Nusipirkau pakelį cigarečių, paskui dar kartą paskambinau į savo butą. Nesitikėjau, kad kas nors galėtų atsiliepti, bet pamaniau, jog tai būtų gražus atsisveikinimo mostas — paskambinti sau į namus. Įsivaizdavau telefoną, skambantį, skambantį ir skambantį tuščiame kambaryje. Tiesiog mačiau jį — taip nepaprastai aiškiai.

Tačiau vos po trijų pyptelėjimų ragelyje kažkas atsiliepė — putlioji mergina rausvais drabužiais.

— O, tu vis dar čia? — išsprūdo man.

— Bene juokauji? — atsakė ji. — Buvau išėjusi. Ir jau grįžau. Norėjau baigti skaityti knygą.

— Balzaką?

— Taip. Nuostabi knyga. Tarsi būtų parašyta kaip tik man.

— Kaip laikosi tavo senelis? Ar viskas gerai?

— Žinoma. Apsisukome be jokio vargo. Senelis puikiai nusiteikęs. Siunčia tau linkėjimų.

— Perduok ir jam linkėjimų, — paprašiau. — Tad ką tavo senelis nutarė daryti?

— Jis iškeliavo į Suomiją. Japonijoje jį užgriūtų pernelyg daug rūpesčių. Čia jis niekad nebegalėtų ramiai dirbti savo darbo. Taigi ketina įsirengti laboratoriją Turku. Sako, tai tyki, žavi vietelė. Net šiaurės elnių yra.

— O tu? Neišvykai su juo?

— Nutariau likti čia ir pagyventi tavo bute.

— Mano bute?

— Taip, teisingai išgirdai. Man čia iš tikrųjų patinka. Įsistačiau naujas duris, įsigijau naują šaldytuvą, vaizdo grotuvą ir panašių dalykų. Tiesą sakant, beveik niekuo iš tavo daiktų nebebuvo galima naudotis. Ar neprieštarausi, jei patalynę ir užuolaidas pakeisiu rausvomis?

— Jauskis kaip namie.

— Manau, netgi užsiprenumeruosiu laikraštį. Man praverstų televizijos programa.

— Tik neužmiršk, kad ten gyventi gali būti pavojinga. Ims ir užgrius ar semiotekai, ar Sistemos vyrukai.

— Aš jų nebijau. Juk manęs jiems nereikia — jie vaikosi tik senelį ir tave. O kas jiems aš? Tiesa, ką tik nubaidžiau tokius du tipus, vienas — peraugęs drimba, kitas — išsičiustijęs neūžauga pašlemėkas. Tai bent porelė.

— Kaip tu sugebėjai juos išprašyti?

— Pykštelėjau kartelį. Nunešiau gremėzdui ausį. Tikriausiai jam sprogo ausies būgnelis.

— Nejaugi visas namas nesulėkė pasižiūrėti, kas čia šaudo?

— Ne, — atsakė ji. — Kai šauni vieną kartą, visi pamano, kad kam nors sprogo automobilio variklio cilindras. Štai jeigu šaudytum daugiau, tuomet neišvengiamai atkreiptum į save dėmesį. Bet man visai pakanka ir vieno šūvio — žinau, ką darau.

— O... — tiek tesugebėjau išspausti.

— Beje, kai tu neteksi sąmonės, ketinu užšaldyti tave kriogeninėje kameroje.

— Daryk ką tik nori. Aš vis vien nieko nebejausiu, — atsakiau. — Dabar ketinu važiuoti į Harumio prieplaukas; jeigu norėsi, galėsi susirasti ir pasiimti mane iš ten. Automobilis — balta sportinė „Carina 1800 GT Turbo“. Nesugebėsiu nupasakoti, kaip atrodo, bet atpažinsi iš muzikos — užleisiu Bobo Dilano diską.

— Bobo Dilano?

— Na, jei tau pasirodys, kad dainuoja žmogus, žvelgiantis pro langą į lietų... — jau žiojausi aiškinti, bet prikandau liežuvį. Ir pasakiau tik tiek: — Toks dainininkas šiurkščiu balsu.

— Jeigu sėkmingai pavyks panardinti tave į kriogeninį miegą, tuomet — kas žino? Galbūt senelis anksčiau ar vėliau sugalvos kokį nors būdą tave sugrąžinti. Tavim dėta, didelių vilčių nepuoselėčiau, bet tai nėra ir visiškai neįmanoma.

— Kažin ar praradęs sąmonę dar puoselėsiu kokias nors viltis, — tarstelėjau. — O kas mane užšaldys? Bene tu?

— Žinoma. Kriogeninis užšaldymas — kaip tik ta sritis, kurią išmanau geriausiai. Jau esu užšaldžiusi ne vieną dešimtį gyvų šunų ir kačių. Kuo dailiausiai tave užšaldysiu ir paslėpsiu taip, kad niekas nesugebės rasti, — patikino ji. — O jeigu viskas galiausiai susiklostys sėkmingai ir tu atgausi sąmonę — ar tuomet permiegosi su manim?

— Būtinai, — pažadėjau. — Jei tik tu pati dar norėsi miegoti su manim.

— Tikrai?

— Jei prireiks, pasitelksiu visas įmanomas technologijas, — atsakiau. — Vis dėlto net nenutuokiu, kiek metų jau bus praėję.

— Na, bent jau man tikrai bus nebe septyniolika.

— Žinok, žmonės sensta net užšaldyti kriogeninėje kameroje.

— Na, sėkmės tau, — palinkėjo ji.

— Tau taip pat, — atsakiau. — Smagu buvo su tavim paplepėti.

— Dėl to, kad suteikiau vilties kada nors sugrįžti į šį pasaulį?

— Ne, ne dėl to. Žinoma, dėkoju ir už tai, bet turėjau omeny kitką. Tiesiog buvo malonu su tavimi pasikalbėti, dar kartą išgirsti tavo balsą.

— Galime dar šiek tiek pasišnekučiuoti.

— Ne, man jau beveik nebeliko laiko.

— Klausyk, — paskubomis išbėrė ji. — Net jei prarasime tave visiems laikams, aš visada tave prisiminsiu — iki pat savo dienų galo. Iš mano atminties tu niekur nedingsi. Neužmiršk šito.

— Neužmiršiu, — pažadėjau. Ir pakabinau ragelį.

Nuėjau į parko tualetą atlikti gamtinių reikalų. Paskui grįžau į automobilį, užvedžiau variklį ir nuvairavau įlankos link, mąstydamas apie kriogeninio miego perspektyvą. Kirsdamas Ginzą apsidairiau: bene kur nors pirkėjų minioje pamatysiu savo draugę bibliotekininkę? Tačiau niekur jos neišvydau.

* * *

Išvažiavęs į krantinę sustabdžiau automobilį greta kažkokio apleisto sandėlio, surūkiau cigaretę, tada įdėjau į magnetolą Bobo Dilano diską ir paleidau automatinio kartojimo režimu. Atlenkiau priekinę sėdynę ir ramiai alsuodamas išsitiesiau, kojas užsikėliau ant vairo. Norėjosi gurkštelėti alaus, bet jo nebeturėjau — išgėrėme visą. Pro priekinį mašinos langą sruvo saulės šviesa, apglėbdama mane nuo galvos iki kojų. Užsimerkiau ir pajutau, kaip šiluma glosto akių vokus. Saulės šviesa turėjo įveikti milžinišką atstumą, kad pasiektų šią planetą, ir pačios menkiausios spindulių dalelytės pakako sušildyti man akių vokus... Kone susijaudinau. Tik pamanykite, netgi tokia neįmanomai menka ir nereikšminga smulkmena kaip akių vokai irgi turi savo vietą visatos sandaroje; kosmoso tvarka atsižvelgia netgi į tokį niekniekį. Galbūt aš vis dėlto šiek tiek priartėjau prie Aliošos Karamazovo įžvalgų, gal dabar galiu geriau jas įvertinti? Turiu pripažinti, jog šiame ribotame gyvenime man vis dėlto buvo, kad ir ribotai, skirta laimės.

Norėjosi tikėti, kad ir aš pats suteikiau bent trupinėlį laimės profesoriui ir rubuilei jo dukraitei, taip pat ir savo bičiulei bibliotekininkei. Kažin, galbūt galėčiau pradžiuginti ir dar ką nors? Laiko liko visai nedaug, aš tuojau išnyksiu be pėdsako, tad niekas negali užginčyti mano teisės dalyti laimę. Kodėl neprisiminus ano jauno taksisto, „Police“ ir regio mėgėjo? Juk jis sutiko pavėžėti mus, nors buvome kiaurai permirkę ir purvini iki ausų. Taip, jis tikrai nusipelnė savosios laimės dalelės. Tikriausiai jis ir dabar sėdi prie vairo, suka ratus po miestą, o jo automobilyje griaudi rokas.

Tiesiai priešais mane tyvuliavo jūra. Mačiau praplaukiančius krovininius laivus — menkai tenugrimzdusius į vandenį, palikusius krovinį krante. Virš įlankos šmižinėjo pulkai žuvėdrų — tarytum baltos dėmės. Dar pagalvojau apie sraiges, apie suzuki su sviestiniu padažu, apie skutimosi putas ir „Blowing in the Wind“. Pasaulis, pasirodo, kupinas įvairiausių atradimų.

Ankstyvo rudens saulė blykčiojo vandens paviršiuje — tame milžiniškame, į smilteles sugurintame ir plačiai pažertame veidrodyje.

Klausydamasis Dilano dainos, prisiminiau dar ir merginą iš automobilių nuomos punkto. Taip, žinoma, jai irgi būtina atseikėti truputį laimės. Įsivaizdavau ją tokią, kokią mačiau: uniforminis švarkelis, žalias kaip beisbolo aikštės veja, balta palaidinukė, juoda varlytė. Regiu: ji klausosi Dilano ir galvoja apie lietų.

Aš ir pats pagalvojau apie lietų. Ar veikiau krintančią miglą — dulksna, tokia smulki, kad nė lietumi nepavadinsi. Be garso tyškantys smulkučiai jos lašeliai galiausiai padengė mano sąmonę skaidria bespalve užuolaida.

Ėmiau grimzti į miegą.

Dabar galėsiu atgauti visa tai, ko netekau. Tai, kas prarasta, niekada nepražūva amžiams. Užmerkiau akis ir nesipriešinau mane semiančiam snauduliui.

Bobas Dilanas dainavo „A Hard Rain’s A-Gonna Fall“ — dainavo ir dainavo, kaskart vis pradėdamas iš naujo.

40 Paukščiai

Kai pasiekiame tikslą, sniegą jau verste verčia. Ant mūsų, sunkus ir vientisas, kone griūva pats dangus. Baltų sniegulių verpetai krinta ir į Ežerą — ir tuojau pat išnyksta toje nemirksinčioje balto pasaulio akyje. O gal Ežeras pats prisitraukia snaiges — vien tam, kad susiurbtų į save?

Mudu su šešėliu stovime nekrustelėdami, nevaliodami išspausti nė žodžio. Pats nežinau, kiek laiko šitaip žiūrime į baltumoje tamsuojančią Ežero dėmę. Drėgnas, sniego pritvinkęs oras kiek slopina nerimastingą Ežero burbuliavimą, bauginusį mane aną kartą. Debesų lubos pakibusios virš pat galvos, per sniegą juoduojanti Siena, regis, dar niūresnė, dar labiau išaugusi. Kraštovaizdis, kuriam stulbinančiai tinka vadintis Pasaulio galu.

Kol šitaip stovime, man ant pečių susikaupia pusnys. Reikia manyti, sniegas jau patikimai paslėpė mūsų pėdsakus. Mano šešėlis protarpiais vis nusižeria sniegą ir sutelkia visą dėmesį į vandens paviršių.

— Taip, išėjimas čia. Kitaip tiesiog negali būti, — pareiškia šešėlis. — Niekas nebegali sulaikyti mūsų Mieste. Dabar mes — laisvi kaip paukščiai.

Šešėlis užverčia galvą į dangų ir užmerkia akis, kad vokus paliestų snaigių palaiminimas. Gali pamanyti, kad staiga nukrito jį kausčiusios grandinės — tiesiog akyse šešėlis atgauna jėgas. Kad ir svirduliuodamas, jis jau savomis kojomis eina prie manęs.

— Ten, kitapus šio Ežero, yra visas pasaulis, — sako jis. — Ar tu pasiruošęs nerti?

Aš nieko nesakau; šešėlis pasilenkia atsivarstyti batų.

— Jeigu ilgiau stoviniuosime čia, mirtinai sušalsime, tad verčiau nedelskime. Gal susiriškime diržais? Nieko gero nebus, jeigu pasimesime.

Nusiimu kepurę — ją man davė Pulkininkas, matyt, ji — kadai užmarštin nugrimzdusios karinės kampanijos aprangos dalis. Medžiaga sučiurusi, neatpažįstamai išblukusi. Nugremžiu nuo graižo prilipusį sniegą, tada vėl užsimaukšlinu kepurę ant galvos.

— Aš viską kaip reikiant apsvarsčiau... — žodžius man tenka spauste spausti. — Žinai, aš pasilieku.

Nieko nesuprasdamas šešėlis įsistebeilija į mane.

— Atleisk, — sakau jam. — Puikiai suprantu, ką tai reiškia. Žinau, kad būtų užvis geriausia mudviem drauge grįžti į ankstesnįjį mūsų pasaulį, kaip kad tu ir sakai. Bet aš negaliu prisiversti iškeliauti.

Šešėlis susibruka abi rankas į kišenes.

— Ką čia šneki? O kaip mūsų susitarimas sprukti iš čia drauge? Kodėl tempei mane ant pečių šitokį kelią? Taip ir žinojau! Juk tai dėl moters?

— Taip, žinoma, ir dėl jos, — sakau. — Bet toli gražu ne vien dėl jos. Sužinojau kai ką, kas susieja mane su šituo pasauliu kur kas labiau, nei galėjau pamanyti. Aš privalau likti.

Šešėlis atsidūsta ir vėl užverčia galvą į dangų.

— Juk tu radai jos savastį, tiesa? Ir dabar nori drauge su ja gyventi Girioje. O manimi nori atsikratyti, juk taip?

— Ne, anaiptol, visiškai ne taip, — užginčiju. — Aš perpratau priežastį, kodėl išvis egzistuoja šis Miestas.

— Visai nenoriu to sužinoti, — sako šešėlis, — nes ir pats jau žinau. Tu ir sukūrei šį Miestą. Sukūrei viską, kas čia yra — iki menkiausios smulkmenos. Sieną, Upę, Girią, Biblioteką, Vartus — viską. Netgi šį Ežerą. Aš jau seniai tai žinau.

— Tai kodėl anksčiau nepasakei?

— Nesakiau, kadangi iškart būtum nėręs į krūmus — ką dabar ir darai. Juk pasaulis, kuriame tau iš tiesų reikėtų gyventi — ten, o ne čia. — Šešėlis sėdasi į sniegą ir linguoja galvą. — Bet tu juk nenori manęs nė klausytis, tiesa?

— Ar gali suprasti, kas yra atsakomybė? — klausiu jo. — Aš negaliu palikti tų žmonių, vietų, kitų dalykų, kuriuos pats ir sukūriau. Žinau, su tavimi elgiuosi žiauriai neteisingai. Gali būti, kad bloga darau ir pats sau. Tačiau privalau prisiimti atsakomybę už visa tai, ką pats padariau. Šitas pasaulis irgi yra mano pasaulis. Siena pastatyta tam, kad sulaikytų mane čia, Upė teka per mane, o dūmai kyla nuo laužo, kuriame degu aš. Man būtinai reikia sužinoti, kodėl viskas taip yra.

Šešėlis stojasi ir užsižiūri į ramų Ežero paviršių. Stovi nekrustelėdamas tarp tirštai krintančių snaigių. Nė vienas nepratariame nė žodžio. Tik baltas garas alsuojant virsta iš burnos.

— Aš negaliu tavęs perkalbėti, — galiausiai pripažįsta mano šešėlis. — Gal tu čia ir nemirsi, bet ir negyvensi. Egzistuosi, ir tiek. Pasaulyje, kuris pats savaime yra tobulas, negali būti jokių „kodėl“. Be to, tu net neįsivaizduoji, ką reiškia gyventi Girioje. Įstrigsi čia amžiams ir jau niekad nebegalėsi išsikapstyti.

— Toli gražu nesu tuo tikras, — prieštarauju. — Tu ir pats negali šito tvirtinti taip užtikrintai. Po trupučiuką prisiminsiu įvairius dalykus. Žmones ir vietas iš buvusio mūsų pasaulio, ryškesnę ir blausesnę šviesą, prisiminsiu ir daugiau dainų. O kai daug ką prisiminsiu, galbūt perprasiu ir savojo kūrinio esmę — o jau tada galbūt surasiu būdą, kaip panaikinti tai, kas padaryta.

— Kažin ar tai įmanoma. Kol tu čia, užsklęstas savyje, tau neišdegs. Gal tu ir ieškosi, tačiau be manęs nieko nesugebėsi suprasti aiškiai. Vis dėlto nesakyk, kad nebandžiau tavęs perkalbėti. — Tai taręs šešėlis valandėlę patyli, tada priduria: — Aš tave mylėjau.

— Aš niekada tavęs neužmiršiu, — atsakau jam.

* * *

Kai Ežeras praryja mano šešėlį, aš dar ilgai stoviu ant kranto ir žvelgiu į vandenį, kol išnyksta paskutinis raibulys. Galiausiai Ežero paviršius vėl lieka toks pat ramus ir skaidriai mėlynas kaip žvėrių akys. Aš — visiškai vienas pačiame atokiausiame egzistencijos užkaboryje. Čia baigiasi pasaulis, sustoja bet koks judėjimas.

Nusigręžiu nuo Ežero ir patraukiu atgal. Kitapus Vakarinės kalvos plyti Miestas. Žinau, kad ji laukia manęs Bibliotekoje su akordeonu.

Per gūsingo vėjo nešamą sniegą įžiūriu nuskrendant vienišą baltą paukštį. Plastelėjęs sparnais jis perskrenda Sieną ir neria į pasišiaušusius pietinio dangaus debesis. Man telieka sniego gurgždėjimas po kojomis.

Išnašos

„Raudonoji armija“ (Sekigurt) - japonų teroristinė organizacija, 1969 m. susikūrusi ultrakairiojo studentų judėjimo likučių pagrindu. Už ypač ekstremistinius kovos metodus nuolat persekiojama policijos. 1970 m. kai kurie grupės nariai, užgrobę lėktuvą, bandė sprukti į šiaurės Korėją, kiti prisišliejo prie Palestinos išlaisvinimo organizacijos. Visi Japonijoje likę „raudonarmiečiai“ suimti 1972 m. po Karuidzavos mieste surengto kruvino teroristinio akto.

Pernelyg didelis šių dviejų mokymo įstaigų socialinio statuso skirtumas. Pirmoji - pati paprasčiausia, nemokama, antroji - elitinė privati mokykla, pernelyg brangi, kad į ją vaikus galėtų leisti paprastas dujų inspektorius.

XVIII olimpinės žaidynės 1964 m.

Broliai Marxai koncertuodavo kaip vokalinė šokių trupė, paskui sėkmingai pradėjo aktorių komikų karjerą. Kiekvienas turėjo kokį nors išskirtinį bruožą. Adolphas (Harpo) Marxas (1888–1964), labai gražiai grojantis arfa, niekad neištardavo nė žodžio, bendraudavo gestais, leisdamas keistus garsus ir išdarinėdamas kvailas grimasas.

Narvalai, kitaip dar vadinami jūros vienaragiais (Monodon monoceros) - banginių būrio žinduoliai, gyvena Arkties vandenyne po ledu arba po dreifuojančiomis lytimis Aliaskos, Kanados, Grenlandijos ir Špicbergeno pakrantėse. Patino viršutiniame žandikaulyje auga du dantys. Kairysis išauga j 1-3 metrų ilgio spirale susisukusią iltį. Mokslininkai iki šiol negali išsiaiškinti, kokia jos paskirtis.

Jis stebėjo, kaip smilksta jo cigaretė (pranc.).

Suprantu (it.).

Kapai (kappa) - japonų padavimuose piktosios dvasios, gyvenančios upėse ir upokšniuose, iš pažiūros panašios į beždžiones, dvokiančios žuvimi. Jų oda žalsvai geltona, snukiai kaip beždžionių, rankų ir kojų pirštai plėvėti kaip ūdrų, o ant nugaros kartais kėpsąs šarvas, panašus į vėžlio. Jos iš pasalų puolančios žmones ir gyvulius, tempiančios vandenin ir ten suėdančios. Stiprybės joms teikiąs vanduo, susitelkęs viršugalvio duobutėje. Kapai esą labai gudrūs ir nemažai išmano.

Bulvorkeris (Bullworker) - populiarus ekspanderio tipo namų treniruoklis, panašus į sunkią metalinę plokštę - maždaug metro ilgio ir penkių kilogramų svorio.

Japonijoje mokymasis trunka šešiolika metų: vienuolika — mokykloje, ketveri — aukštojoje mokykloje ir vieni — aspirantūroje.

Drambliai gyvena nedidelėmis šeimyninėmis grupėmis; jie taip glaudžiai bendrauja ir prisiriša vieni prie kitų, kad laidoja žuvusius savo kaimenės narius, pridengdami juos lapais ir šakomis. Drambliai gedi žuvusių giminaičių ir daug valandų budi prie jų. Sakoma, kad tas, kuris ras dramblių kapines, galės į valias prisirinkti vertingojo dramblio kaulo. Tačiau rasti kapines labai sunku, be to, jas drambliai saugo, o ir žmogų, jas išniekinusį, neva ištinkančios nelaimės.

Zenonas Elėjietis (apie 490-430 m. pr. Kr. Elėjoje (pietų Italija) - graikų filosofas. Mėgino savo sukurtomis aporijomis (paradoksais) logiškai įrodyti, kad judėjimas negalimas, šiuo atveju minimas pirmasis arba antrasis paradoksas:

1. Kai daiktas juda ir turi nueiti tam tikrą kelią, pirmiausia jis turi įveikti pusę to kelio, paskui - pusę likusios jo dalies, paskui pusę likučio ir taip iki begalybės. Kad ir koks būtų trumpas tas kelias, kurį daiktas turi nueiti, jis visada privalo įveikti begalinį skaičių atkarpų, o per baigtinę laiko trukmę šito padaryti neįmanoma, vadinasi, judėjimas yra negalimas.

2. Greičiausias bėgikas niekada nepavys lėčiausio, Achilas nepavys vėžlio, jei šis bus bent kiek priekyje Achilo. Juk vejantysis pirmiausia turės pasiekti vietą, iš kurios išėjo vejamasis, o tas jau bus pasistūmėjęs į priekį, ir taip bus visada.

Toliau tekste minima ore pakibusi strėlė - iš trečiojo paradokso: lekianti strėlė dabartiniu momentu nejuda, o kybo ore ir nenutolsta jokiu atstumu; ir taip yra kiekvieną momentą. Kadangi laikas susideda iš momentų, vadinasi, strėlė nė kiek negali pajudėti į priekį, o visą laiką yra rimties būvio.

Jasuda Holas - vienas iš pagrindinių Tokijo universiteto korpusų. 1969 m. sausio mėnesį jį užgrobė studentai, protestuojantys prieš amerikiečių karinių bazių steigimą Japonijos teritorijoje. Studentai išsilaikė kelias dienas, paskui juos išvaikė policija. „Jasuda Holo incidentas“ laikomas pačiu galingiausiu studentų protesto proveržiu per visą šalies istoriją.

Cukrainė (pranc.).

Vėžių salotos su braškėmis, žalios austrės, kepeninė dešra, sepijos savo sultyse, baklažanai su Parmos sūriu, marinuota stinta (it.).

Spagečiai su aštriu genujietišku padažu {it.).

Naminiai makaronai {it.).

Makaronai su žuvies padažu [it.).

Ryžių troškinys su grybais {it.).

Troškintos daržovės ir ryžių troškinys su pomidorais {it.).

Vynuoginiai ledai, plakta grietinėlė, citrininis pyragaitis {it.).

Content

Мураками Харуки Negailestinga stebuklų šalis ir pasaulio galas