Мортимер Кэрол

Prisimink, kas esi

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Carole Mortimer

Prisimink, kas esi

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš Carole Mortimer,

The Return of the Renegade, 2011

© Carole Mortimer, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti. Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Rimantas Vitkus, vertimas

iš anglų kalbos, 2011

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© Dreamstime.com, viršelio nuotrauka

© Svajonių knygos, 2012

ISBN 978-609-406-571-2

Prologas

– Manau turintis jus įspėti, panele Makinli, kad šiuo metu mano brolis elgiasi kaip arogantiškas storžievis!

Reikėtų pamatyti visą šeimynėlę, – ironiškai pagalvojo Stefanija, nukreipdama žvilgsnį į Lukaną Sent Klerą, sėdintį prie savo stalo Londone, Sent Klerų korporacijos biure. Aukštas, tamsaus gymio, aristokratiškai gražus ir nepasiekiamas, netgi abejingas, jis visai nebuvo storžievis – tačiau arogantiškumo įsikūnijimas tai tikrai!

Lukanas nerodė jokio susidomėjimo ja kaip moterimi ir tai galėjo būti susiję su nemaloniomis Stefanijos mintimis, bet argi mergaitė negali pasvajoti, kad jos aistringai trokšta be galo turtingas, aukštas tamsiaplaukis gražuolis? Lukanas Sent Kleras pinigų turi daugiau nei kokios nedidukės šalies iždas ir, pasak sklandančių gandų, susitikinėja tik su ilgakojėmis blondinėmis, visai ne tokiomis moterimis kaip Stefanija, kuri buvo vidutinio ūgio ryški rudaplaukė, o tai greičiausiai ir nulėmė susidomėjimo stoką. Tarsi to dar būtų negana, ją, privačia praktika besiverčiančią fizioterapeutę, šis vyras ketina pasamdyti, – ji to tikėjosi, – kad padėtų pasveikti jo jaunesniajam broliui.

Jai visą laiką reikėjo atlaikyti jo skvarbų žvilgsnį.

– Dauguma skausmo kankinamų žmonių linkę elgtis... šiek tiek agresyviau, pone Sent Klerai.

Taisyklingos formos lūpas išlenkė liūdnas šypsnys.

– Manau, pati pamatysite, kad Džordano elgesys itin agresyvus.

Stefanija mintyse perkratė viską, ką pavyko sužinoti apie vyrą, turintį tapti jos naujuoju pacientu. Iš anketinių duomenų buvo aišku, kad Džordanui Sent Klerui trisdešimt ketveri ir jis jauniausias iš trijų brolių. Apie jo sveikatos būklę Stefanija žinojo tik tiek, kad prieš šešis mėnesius įvyko kažkoks nelaimingas atsitikimas ir buvo sulaužyti beveik visi jo dešinės kūno pusės kaulai. Vėliau buvo atlikta daugybė operacijų, tačiau ant kojų atsistoti nepavyko, Džordanas, matyt, nusprendė atsiskirti nuo pasaulio, nes persikėlė gyventi į namą Anglijos kaime, be abejonės, ketindamas netrukdomas išsilaižyti žaizdas.

Ligi šiol Stefanijai jo elgesys visai neatrodė keistas.

– Esu tikra, kad nėra nieko, su kuo dar nesusidūriau dirbdama su kitais pacientais, pone Sent Klerai, – užtikrintai pareiškė ji.

Lukanas Sent Kleras atsirėmė alkūnėmis ant odinio stalviršio ir pasižiūrėjo į ją pro suglaustų pirštų viršų.

– Aš bandau jums paaiškinti, kad Džordanas tikriausiai... neparodys entuziazmo, jeigu galima taip pasakyti... išgirdęs, kad juo rūpinsis dar vienas fizioterapeutas.

Kadangi Stefanija nelaikė savęs dar viena fizioterapeute, jai šie žodžiai nepasirodė itin malonūs. Pastaruosius trejus metus privati praktika buvo labai sėkminga ir ji tuo didžiavosi. Beveik visi jos pacientai atvykdavo gydytojų siunčiami arba rekomenduoti buvusių pacientų, kurie liko labai patenkinti.

Iš Džordano ligos istorijos, dabar gulinčios ant Lukano Sent Klero stalo, – ten buvo konfidenciali informacija, kurios, jos manymu, niekas neturėjo teisės skaityti, juo labiau kopijuoti, – Stefanija sužinojo, kad chirurgai savo darbą atliko, visa kita dabar priklausė nuo Džordano Sent Klero. Bet, regis, jis pats nieko nebuvo linkęs daryti...

Ji prisimerkė tyrinėdama aristokratiškai išdidų veidą prieš save.

– Yra kažkas, ko jūs man nepasakote, pone Sent Klerai, tiesa? – pagaliau lėtai paklausė Stefanija.

Jis iškalbingai šyptelėjo.

– Matau, jūs ne veltui pelnėte atvirai kalbančio specialisto reputaciją.

Stefanija gerai žinojo, kad jos smarkus būdas ir dalykiška išvaizda – ilgi rudi plaukai supinti į storą kasą, nusidriekusią per nugarą, ilgos tankios blakstienos, gaubiančios šaltas žalias akis, tik truputį padažytos, – sudarė įspūdį, jog ji bejausmė. Tai, žinoma, buvo netiesa, nes širdimi įsijausti į savo pacientų bėdas – viena, o leisti jiems pamatyti jos išgyvenimus, visiškai kas kita.

O dėl profesinės reputacijos...

Dėkui Dievui, Lukanas Sent Kleras neparodė girdėjęs kokius nors gandus apie Rozalindos Niuman neseniai mestą kaltinimą, kad Stefanija, kaip fizioterapeutė dirbdama su jos vyru Ričardu, buvo užmezgusi su juo romaną. Jeigu žinotų, kažin ar išvis svarstytų galimybę ją pasamdyti.

– Niekada nemaniau, kad verta slėpti tiesą. – Stefanija gūžtelėjo pečiais. – Juo labiau kai kalbama apie mano pacientus.

Lukanas pritariamai linktelėjo.

– Džordanui tokia nuostata patiktų. – Jis vėl patogiai įsitaisė juoda oda aptrauktame krėsle.

– Tai kaip?.. – Stefanija gręžte gręžė jį žaliomis akimis. Jeigu ketina dirbti su šio vyro broliu, jai reikia žinoti apie jį viską, ir ne tik apie sveikatą.

Lukanas sunkiai atsiduso.

– Džordanas visiškai nenutuokia, kad ruošiuosi jus pasamdyti.

Stefanija jau nujautė, su kuo jai gali tekti susidurti. Žinoma, jei pacientas priešiškai nusiteikęs dar jai nepradėjus dirbti, bus daug sunkiau, bet juk ir anksčiau teko susidurti su sunkaus būdo ligoniais. Tiesą sakant, dauguma Stefanijos ligonių buvo sunkūs; būtent gebėjimas susitvarkyti su nesukalbamais žmonėmis pelnė jai gerą vardą, nuo pat nedidelės privačios klinikos įkūrimo jai netrūko darbo.

– Ar iš to, ką pasakėte, turiu suprasti, kad ketinate jam pateikti fait accompli^1?

Jis susiraukė.

– Šiaip ar taip, jis jus arba išvarys – ir be jokių ceremonijų, arba leis pasilikti.

Stefanija sučiaupė lūpas.

– Jeigu jau samdote mane, mums tiesiog reikia pasistengti, kad jis negalėtų manęs išvaryti, nei be ceremonijų, nei kitaip. Kaip supratau, namas, kuriame jis apsistojęs Glosteršyre, iš tikrųjų priklauso jums?

Lukanas įtariai pažvelgė į ją.

– Taip, tai Sent Klerų korporacijos turtas.

– Ką gi, kaip šios korporacijos vadovas, jūs, aišku, turite teisę nuspręsti, kas gali ar negali ten apsistoti. – Stefanija žvelgė į jį atviru žvilgsniu.

Viską supratęs jis pažiūrėjo į ją tamsiomis akimis, kuriose blykčiojo linksmos kibirkštėlės.

– Ar galėtumėte netikėtai ten pasirodyti? Pamatytume, kas iš to išeis.

– Galiu, jei pacientas nepalieka man kitos išeities, – be užuolankų pareiškė Stefanija.

Jis lėtai nusišypsojo.

– Esu įsitikinęs, kad būsite Džordano verta priešininkė.

Stefanija pralinksmėjo.

– Ar jau apsisprendėte mane samdyti, kad dirbčiau su jūsų broliu?

– Dirbti su Džordanu – gal pernelyg skambiai pasakyta, – liūdnai nutęsė Lukanas. – Jis labai aiškiai pareiškė norįs, kad apie jį niekas netupinėtų ir nerodytų pirštais tarsi jis būtų bandomasis triušis.

– Aš niekada netupinėju ir nenurodinėju, pone Sent Klerai, – ramiai pasakė Stefanija, pagalvojus apie laukiančius iššūkius jos susidomėjimas šiuo darbu tik dar labiau sustiprėjo. – Ar tiktų, jeigu pradėčiau dirbti kitą savaitę? – Ji neketino leisti šiam vyrui net nujausti, koks palengvėjimas užplūdo vien nuo minties, kad bent trumpam galės ištrūkti iš Londono.

Kuo toliau nuo Rozalindos Niuman nešvankių ir visiškai nepagrįstų kaltinimų, esą Stefanija turėjusi romaną su jos vyru...

– Taip, labai gerai. – Regis, jam atlėgo supratus, kad tai, ką jis pasakė apie savo brolį, šios moters neatgrasė.

Stefanija jį puikiai suprato, ji žinojo, kad labai dažnai pacientų negebėjimas susidoroti su savo liga sunkiai prislegia ir jų šeimos narius. Kartais net labai sunkiai. Lukanas Sent Kleras buvo laikomas šaltu ir arogantišku žmogumi, bet jis nuoširdžiai mylėjo savo brolį.

– Man reikės namo, kuriame jis gyvena, raktų ir maršruto, kaip ten nuvykti, – pasakė ji. – O visa kita palikite man.

Džordanas Sent Kleras dar nežinojo, kad į nepajudinamą taikinį ruošiasi smogti nesulaikoma jėga!

1 Fait accompli (pranc.) – įvykęs faktas. (Čia ir toliau – vert. past.)

Pirmas skyrius

– Kas, po velnių, tu esi? Ir ką veiki mano virtuvėje?

Maždaug prieš valandą Stefanija atsidūrė prie Malberio rūmų sargo namelio durų ir paskambino, paskui pabeldė, o pagaliau nusprendė, kad Džordano Sent Klero nėra arba jis tiesiog neatsako. Šiaip ar taip, ji neturėjo iš ko rinktis – teko įeiti atsirakinus duris Lukano Sent Klero duotu raktu. Patekusi į virtuvę ir pamačiusi netvarką toliau nėjo. Nešvarios lėkštės ir nevalyvumas vesdavo ją į neviltį, iš prigimties ji buvo linkusi į tvarką ir švarą. Suabejojo, ar Džordanas, atvykęs čia prieš mėnesį, teikėsi išsiplauti bent vieną puodelį

arba lėkštę!

– Ar čia virtuvė? – Stefanija nesiliovė rinkusi nešvarius indus, kurių, regis, buvo prikrauta visur, kur tik įmanoma, ir atsargiai krovė juos į kriauklę, pilną karšto muiluoto vandens. – O aš pamaniau, kad laboratorija, skirta bakterijoms auginti! – Ji atsisuko ir pakėlusi tamsius antakius pašaipiu žvilgsniu nužvelgė netvarkingą vyrą, stovintį tarpduryje ir kaltinamai žiūrintį į ją.

Akimirksniu jį pažinusi Stefanija pajuto, jog reikia atsiremti į virtuvinę spintelę, kad nenugriūtų. Nors ilgoki tamsūs plaukai buvo susivėlę, išraiškingas kampuotas veidas apžėlęs kelias dienas neskustais šeriais, vilkėjo paprastais juodais marškinėliais ir išblukusiais mėlynais džinsais, šiek tiek per laisvais stambiam kūnui, jo buvo neįmanoma nepažinti.

Stefanijai prireikė geležinės savitvardos, kad bent išoriškai atrodytų rami, kai prieš save pamatė ne Džordaną Sent Klerą, o pasaulinio garso aktorių Džordaną Simpsoną!

Reikia pripažinti, jog netvarkingai išsidraikę tamsūs plaukai ir gerokai atžėlusi barzda, gal ir bandyta nusigramdyti paryčiais, nors labiau priminė skustą vakar, gana sėkmingai pakeitė jo dailius bruožus – galbūt to jis ir siekė. Bet tų kerinčių gintaro spalvos akių buvo neįmanoma neatpažinti. Kritikai Džordano Simpsono akis apibūdindavo skirtingai, vieni sakydavo, kad jos lydyto aukso, kiti kad gintaro, o treti – kad cinamonų atspalvio, tačiau dėl vieno dalyko jie sutardavo ir jų aprašymas visada prasidėdavo žodžiu kerinčios!

Stefanija puikiai žinojo, kaip atrodo šis anglų aktorius, nes buvo jo gerbėja – prieš dešimt metų Džordanas Simpsonas, dar mažai kam žinomas, užkariavo Holivudą suvaidinęs pagrindinį vaidmenį filme, akimirksniu susilaukusiame neįtikėtinos sėkmės. Kaip galėtų nepažinti, jei matė visus filmus, kuriuose jis vaidino – iki šios dienos maždaug dvidešimtyje. Keli iš tų filmų už jo puikią vaidybą netgi buvo apdovanoti Oskaru ir ji atpažintų šiuos ryškius bruožus netgi tamsoje. Ji dažnai svajodavo apie šį vyrą ir svajonės su juo irgi būdavo tamsoje...

Be to, ji žinojo, kad Džordanas Simpsonas prieš šešis mėnesius, per paskutinį filmavimą, nukrito nuo pastato stogo. Tuo metu laikraščiai mirgėjo sensacingomis spėlionėmis, buvo užsimenama, kad Džordanas sunkiai sužalotas. Kad jis greičiausiai nebevaikščios. Ir daugiau negalės vaidinti.

Stefanijos širdis nežmoniškai daužėsi, o skruostai įkaito. Nebuvo jokių abejonių, nors šis vyras gali vaikščioti pasiremdamas lazdele, jis tikrai yra tas nepaprastai gražus aktorius, kuriuo ji žavėjosi daugelį metų. Smulkmena, Lukanas Sent Kleras prieš savaitę apie tai net pamiršo jai paminėti, pagalvojo su apmaudu. Būtų geriau tai žinoti iš anksto!

– Labai juokinga! – į jos pastabą apie virtuvę atsakė Džordanas gergždžiančiu balsu. Jis stovėjo tarpduryje sunkiai pasirėmęs ant juodmedžio lazdos, kurią dabar būtinai turėjo visur tampytis, jei nenorėjo pargriūti. – Bet nepaaiškina, kas jūs esate ir kaip įėjote į vidų?

Džordanas buvo gerokai nusikamavęs ir užmigo lovoje, kuri buvo atnešta į valgomąjį, nes jis nebepajėgė laipioti laiptais, paskui išgirdo kažką vaikštant virtuvėje. Pirmiausia pagalvojo, kad ten vagis, bet įsibrovėliai paprastai per ilgai neslankioja ir neplauna indų!

– Aš turiu raktą, – atšovė rudaplaukė ir gūžtelėjo pečiais.

Jis prisimerkė.

– Įdomu, kas jums jį davė.

Ji tyliai atsiduso ir vėl gūžtelėjo pečiais.

– Jūsų brolis Lukanas.

Džordano žvilgsnis tapo rūstus.

– Jeigu mano įkyruolis brolis atsiuntė jus čia kaip namų šeimininkę, tai norėčiau, kad žinotumėte, jog man namų šeimininkės nereikia.

– Visa tai, ką matau, liudija priešingai, – tingiai tarė rudaplaukė ir nusisukusi nuo jo vėl ėmė stropiai tvarkyti virtuvę – rinkti dar likusius nešvarius indus ir krauti šalia kriauklės. Džordanas žvelgė į ją primerkęs akis, jam niekas netrukdė stebėti, kaip trumpi balti marškinėliai priglunda prie stangrių krūtų, plokščio pilvo ir užsibaigia keliais coliais aukščiau džinsų, aptempusių siaurus klubus ir puikų apvalainą užpakaliuką.

Jo pasididžiavimas, vienintelė kūno dalis, kurios dar neskaudėjo nuo sužalojimų, dabar išbrinko, pradėjo velniškai tvinkčioti ir nežmoniškai gelti!

Pirmą kartą nuo nelaimingo atsitikimo prieš šešis mėnesius Džordanas pajuto šiokį tokį seksualinį potraukį moteriai, bet žinant, kokia apgailėtina visų kitų jo kūno dalių būklė, dabar šis potraukis nebuvo malonus.

– Juk žinote, kad didžioji dalis šių indų paklius į indaplovę, – apmaudžiai sumurmėjo jis, kai rudaplaukė pradėjo plauti indus muiluotame vandenyje kriauklėje.

– Šie indai galėjo pakliūti į indaplovę iškart, kai pavalgėte, – neatsisukdama paaiškino ji. – Bet dabar juos reikia atmirkyti.

– Norite pasakyti, kad aš apsileidėlis?

– Na, tai ne šiaip prielaida, – šelmiškai pareiškė Stefanija.

– Turbūt nepastebėjote, bet esu šiek tiek sužalotas! – piktai išrėžė Džordanas. Šiomis dienomis jo apetitas buvo prastokas, tačiau tais retais atvejais, kai išalkdavo ir ką nors pasitiekdavo, pavalgius jam taip skaudėdavo klubą ir koją, kad nepajėgdavo suplauti indų.

Rudaplaukė liovėsi triūsusi, lėtai atsisuko ir pažvelgė į jį didelėmis žaliomis akimis.

– Vaje. – Ji liūdnai papurtė galvą. – Turiu prisipažinti, kad nesitikėjau, jog jūs iš pat pradžių išmesite luošumo kortą!

Džordanas iš netikėtumo šaižiai įkvėpė ir taip suspaudė lazdą, kad net pabalo krumpliai.

– Ką jūs pasakėte?

Stefanija ramiai atlaikė nuožmų gintaro spalvos Džordano akių žvilgsnį, nors ir pastebėjo, kad jo išblyškę skruostai įgijo pilką atspalvį, kūnas įsitempė iš pasipiktinimo – buvo akivaizdžiai matyti, jog jį kamuoja skausmas ir negalia.

Paprastai profesionaliai atliekanti savo darbą Stefanija suprato, kad jai bus sunku nešališkai bendrauti su tamsiaplaukiu seksualios išvaizdos Džordanu. Tiesą sakant, ji specialiai kelias minutes nežiūrėjo į jį, stengdamasi atgauti savitvardą! Paprastai šaltakraujiškai bendraujanti su vyrais, Stefanija tempdavosi besispyriojančią seserį į kiekvieną filmą, kuriame vaidino Džordanas Simpsonas – sėdėdavo tamsioje kino teatro salėje tarp kitų žiūrovų ir alpdavo žvelgdama į jį didžiuliame ekrane, o vėliau nusipirkdavo vaizdo įrašą ir alpdavo dėl jo dar kartą žiūrėdama filmą viena. Sesuo Džoja nukristų iš juoko, jeigu sužinotų, kas jos naujasis pacientas!

Stefanija išoriškai atrodė rami, tačiau širdyje turėjo pripažinti, kad, laimei, prieš ją stovintis nusikamavęs ir išblyškęs vyras vargiai tepriminė seksualų atšiauraus grožio aktorių. Tik tos jo akys!

– Atsiprašau. Pamaniau, kad dabar jūs save tokiu laikote. Luošiu, – ramiai pasakė ji.

Džordano auksaspalvės akys pavojingai žybtelėjo.

– Užmirškite, kas jūs esate, ką čia darote ir nešdinkitės po velnių iš mano namų! – pareikalavo jis įsiutęs.

– Nesiruošiu to daryti.

Jos ramus atsakymas privertė jį dar labiau suraukti antakius.

– Nesiruošiate?

Ramiai šypsodamasi Stefanija stebėjo, kaip jis stengiasi suvaldyti įniršį.

– Šis namas jūsų brolio, ne jūsų, o tai, kad turiu raktą, rodo, jog Lukanas leido man čia būti.

Džordanas šaižiai įkvėpė.

– Tačiau aš nenoriu, kad jūs čia būtumėte.

Stefanija šyptelėjo.

– Deja, ne jūs apmokate sąskaitas.

– Man nereikia prakeiktos namų šeimininkės! – susinervinęs pakartojo jis.

– Kaip jau sakiau, aš tuo abejoju, – draugiškai paerzino jį Stefanija eidama nusišluostyti rankų į rankšluostį, kuriam taip pat reikėjo karšto muiluoto vandens, o dar geriau – dezinfekcinės priemonės! – Stefanija Makinli, – prisistatė ji ištiesusi sausą ranką. – Aš nesu šeimininkė.

Džordanas tyčia nepaspaudė jai rankos, tik sunkiai atsiduso žiūrėdamas į ją pro primerktus vokus. Bebaigianti trečią dešimtį Stefanija turėjo neįtikėtinai ilgas tamsias blakstienas, puošiančias dideles žalias akis, o riestą nosytę puošė vos įžiūrimos strazdanos, įprastos tokioms rudaplaukėms. Jos lūpos buvo putlios, apatinė šiek tiek storesnė už viršutinę, o smakras kiek atsikišęs, ryžtingas. Po paprastais marškinėliais ir džinsais buvo galima įžvelgti seksualų kūną, o šios moters liežuvis – tai jis jau suprato – buvo kaip gyvatės.

Niekas, net abu broliai, kelis pastaruosius mėnesius neišdrįso kalbėti su Džordanu taip, kaip ką tik Stefanija Makinli...

– Iš kur tu pažįsti Lukaną? – netikėtai pasiteiravo Džordanas.

– Aš jo nepažįstu. – Stefanija atitraukė ranką. – Bent jau ne taip, kaip, man regis, jūs manote. – Ji vėl pašaipiai nužvelgė jį.

Džordanas stovėjo ilgiau nei paprastai, todėl pradėjo skaudėti klubą. Smarkiai. Tai dar labiau pablogino ir taip prastą jo nuotaiką.

– Ar tai Lukanas sumanė šį pokštą ir nusprendė sumokėti moteriai, kad atsigultų su manimi į lovą?

Stefanija su šypsena atrėmė tyčinį įžeidimą ir mintyse ironiškai šyptelėjo abejodama, ar nedraugiškai nusiteikęs vyras, su kuriuo ji buvo susitikusi praėjusią savaitę, išvis turi humoro jausmą!

– Ar aš panaši į moterį, kuri už pinigus mylisi su vyrais?

– Iš kur, po velnių, man žinoti? – pasityčiojo Džordanas.

– Norite pasakyti, paprastai nemokate moteriai, kad eitų su jumis į lovą? – Aišku, Stefanija gerai žinojo: Džordanui Simpsonui buvo sunku apsiginti nuo moterų, o ne priešingai!

– Ne, paprastai nemoku, – išspaudė jis.

Stefanija suprato – kalbėdamas apie intymius dalykus Džordanas tyčia bando išvesti ją iš kantrybės ir sutrikdyti. Jam sekėsi, o šiuo atveju tai buvo negerai.

Ji suraukė antakius.

– Patikėkite, man visiškai neįdomu gultis į lovą su vyru, kuris taip pritvinkęs savigailos, kad atsiskyrė ne tik nuo savo šeimos, bet ir nuo viso pasaulio.

Džordano veidas grėsmingai pajuodo.

– Ką, po velnių, jūs apie tai išmanote? – piktai paklausė jis. – Nemanau, jog nutuokiate, ką reiškia kęsti užjaučiamus žvilgsnius kaskart, kai išeinate į lauką pasiremdama lazda vien dėl to, kad nepakliūtumėte į dar keblesnę padėtį, jei žnegtelėtumėte ant užpakalio!

Prieš atsakydama Stefanija sudvejojo.

– Ne, daugiau jau ne...

Jo auksaspalvės akys virto siaurais plyšeliais.

– Ką norite tuo pasakyti?

Stefanija ramiai sutiko jo pykčio kupiną žvilgsnį.

– Noriu pasakyti, kad būdama dešimties metų aš patekau į avariją ir dvejus metus gyvenau įkalinta invalido vežimėlyje. Visą tą laiką aš negalėjau vaikščioti net pasiremdama lazda. Kaip matau, jūsų abi kojos vis dar juda, todėl iš manęs nesulauksite užuojautos žvilgsnių, kurie jums atrodo tokie įžeidžiantys kitų žmonių akyse!

Paprastai Stefanija nepasakodavo savo pacientams apie laiką, kurį ji praleido invalido vežimėlyje. Nematė reikalo to daryti ir nebūtų prakalbusi apie tai dabar, jei iššūkis Džordano balse nebūtų palietęs skaudamos vietos.

– Jums pasisekė, kad pakilote ir galite vaikščioti, todėl ir manote, jog visi, atsidūrę tokioje padėtyje, privalo elgtis taip pat, tiesa? – paklausė Džordanas.

– Taip, jums atsitiko nelaimė ir buvote sužalotas, dabar esate silpnesnis ir ne toks sveikas kaip anksčiau. Turite su tuo susitaikyti ir gyventi arba tam priešintis, o ne slapstytis čia ir savęs gailėtis. – Iš jaudulio Stefanija sunkiai atsiduso.

Staiga Džordanas viską suprato ir įrėmė į ją akis.

– Jeigu Lukanas neatsiuntė jūsų čia su manimi mylėtis, tai kas, po velnių, jūs esate? Dar viena gydytoja? O gal mano arogantiškas vyresnysis brolis nusprendė, kad man reikia psichiatro? – Jis paniekinamai patempė viršutinę lūpą.

Stefanija Makinli suraukė tamsius antakius.

– Perskaičiusi jūsų ligos istoriją padariau išvadą, kad jūsų kaukolė dėl kritimo nenukentėjo.

– Taip, – atžariai patvirtino Džordanas.

Ji kilstelėjo antakius.

– Ar jūs manote, kad jums reikia psichiatro?

Džordanas piktai susiraukė.

– Aš nedalyvausiu šiame spektaklyje, panele Makinli.

– Patikėkite, nelaikau to spektakliu, pone Simpsonai...

– Jūs žinote, kas aš esu? – įsiterpė Džordanas.

– Savaime aišku, aš žinau, kas jūs. – Iš susierzinimo jai ant kaktos atsirado gili raukšlė. – Esate garsus žmogus. Suprantama, dabar ne taip kaip paprastai... mandagus ir žavingas, – taktiškai užbaigė, – bet vis dėlto esate jūs.

Ar tai tikrai tiesa? Kartais Džordanas abejodavo. Prieš šešis mėnesius jis mėgavosi gyvenimu. Gyvenimu Kalifornijoje. Jis darė tai, kas jam patiko. Būdamas ganėtinai mandagus ir žavus, galėjo mylėtis su bet kuria jį dominančia moterimi. Bet po nelaimingo atsitikimo viskas pasikeitė. Jis pasikeitė.

– Tokiu atveju, panele Makinli, man reikia, kad kas nors sukurtų scenarijų, kuriame pagrindinį vaidmenį atlieka šlubas vyras! Gal pažįstate tokį žmogų? – apimtas nevilties suniurnėjo Džordanas, kaip jau buvo įpratęs, saugodamas dešinįjį šoną, nes sužalotus klubo ir kojos raumenis bei kaulus einant velniškai skaudėjo. Po velnių, jam vienodai skaudėjo ir einant, ir stovint!

– Ne, po ranka tokio neturiu, – šiurkščiai atšovė rudaplaukė. – Jums jo net nereikėtų, jeigu, užuot gailėjęsis savęs, sutelktumėte visas jėgas ir pasistengtumėte pasveikti.

– Prakeikimas! – pasibjaurėjęs Džordanas sudejavo ir pakėlė į dangų maldaujančias akis. – Jūs esate dar viena sadistė fizioterapeutė, tiesa? Atvažiavote į šį kalėjimą ir masažuosite tol, kol negalėdamas ilgiau kentėti pradėsiu staugti. – Tai buvo ne klausimas, o teiginys; nuo tada, kai chirurgas sulipdė jo sutrupintus kaulus, ne vienas fizioterapeutas ištisas savaites, o paskui ir mėnesius plušo su jo koja ir klubu. Nė vienam nepavyko pasiekti nieko daugiau, tik nusiųsti jį į pragarą ir sugrąžinti iš ten.

– Tai, kad jums koją skauda, galima vertinti teigiamai, o ne neigiamai, – atkirto Stefanija Makinli.

– Aš tikrai apie tai pagalvosiu antrą valandą nakties, kai negalėsiu miegoti, nes skausmas varys iš proto!

Lukanas Sent Kleras įspėjo Stefaniją, kad jo brolis yra itin agresyvus, tačiau užmiršo pridurti, jog dar ir užsispyręs, neišmintingas!

– Jūsų atveju gali būti, jog skausmas – geras ženklas – tai reiškia, kad raumenys pradeda normaliai funkcionuoti, – kantriai paaiškino ji.

– Bet tai gali reikšti ir tai, kad jie nyksta!

– Na, taip... – Nebuvo jokios prasmės slėpti tai nuo Džordano. – Galėčiau papasakoti jums daugiau, nes kartą buvau susidūrusi...

– Vienintelė mano kūno dalis, kuria užsiimti kokiai nors moteriai gal ir būčiau linkęs leisti, yra keliais coliais aukščiau už šlaunį! – įžūliai atšovė jis.

Gera ar bloga ji specialistė, tačiau nepajėgė sukliudyti ją užplūdusiam karščiui nurausvinti skruostus, Stefanijos žvilgsnis instinktyviai nukrypo žemyn į svarstomą objektą. Regis, ta jo kūno dalis tikrai veikė normaliai, nes kieto ilgo kauburio, kuris veržėsi pro džinsus, buvo neįmanoma nepastebėti!

Džordanas Sent Kleras, ne – Džordanas Simpsonas – aiškiai buvo susijaudinęs. Dėl jos.

Ne, tikrai ne dėl jos, iškart atvėsino save Stefanija. Beveik neabejojo, kad po nelaimingo atsitikimo šis vyras nė iš tolo neprisileido jokios moters, ji tikriausiai pirmoji pakenčiamai atrodanti dailiosios lyties atstovė, kurią jis pamatė po šešių mėnesių celibato... taigi jį sujaudintų net vienuolė, jei tik būtų gyva ir turėtų krūtis!

– Jeigu bandote mane sutrikdyti, pone Simpsonai...

– Tai man pavyko. – Triumfuodamas jis nužvelgė jos nuraudusius skruostus.

– Galbūt, – iškart sutiko Stefanija. – Ar dabar jaučiatės geriau? – Ji klausiamai žiūrėjo į jį, o Džordanas plačiai, įžūliai išsišiepė. Vangi ir seksuali šypsena itin įtaigiai priminė, kad šis vyras – aktorius, kurio ji geidė daug metų.

Gelbėkit!

Džordanas atsainiai gūžtelėjo pečiais.

– Visai nesvarbu, geriau ar ne. Esu nusiteikęs užmiršti, kad jūs išvis esate, kai tik išeisite pro duris.

Šį kartą jau Stefanija lėtai nusišypsojo.

– Jūsų visa šeima baisiai arogantiška, ar ne?

Džordanas piktai nusijuokė.

– Kelis iš mūsų jau buvote sutikusi?

Stefanija sumirksėjo.

– Tik Lukaną ir jus...

– Ir manote, kad mes arogantiški? – Jis prunkštelėjo. – Patikėkite, kol nesusidūrėte su Gideonu, nė nenutuokiate, kas yra arogancija.

– Jūsų broliu dvyniu?

Auksaspalvių akių žvilgsnis pasidarė įdėmesnis.

– Atrodo, jūs daug žinote apie mane.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Man regis, visi žino, kad Džordanas Simpsonas turi brolį dvynį.

Džordanas susiraukė.

– Mudu su Gideonu tik heterozigotiniai dvyniai, ne identiški.

Ačiū Dievui! Nes Stefanija nebuvo įsitikinusi, kad pasaulis – ir ji taip pat – pajėgtų atsilaikyti prieš du vyrus, atrodančius taip nuostabiai kaip Džordanas.

Jai vis dar reikėjo nuspręsti, ar pajėgs priversti šį vyrą leisti jai dirbti su juo ir įveiks kilusią sumaištį... nes dabar, vos į jį pažvelgusi, juto begalinį troškimą nuplėšti nuo jo drabužius ir šokti su juo į lovą. Juk tai visai normalu. Šimtai, ne – tūkstančiai moterų tikriausiai jautė aktoriui Džordanui Simpsonui tą patį. Bet nė vienai iš jų nereikėjo dirbti su juo kaip specialistei ir elgtis su šiuo vyru kaip su kitais ligoniais, nors ir buvo įsitikinusi, kad jis toks nėra!

Stefanija alsiai atsiduso atmetusi už nugaros kelias palaidas garbanas, išsipešusias iš kasos.

– Paklausykite, pone Simpsonai, aš ilgai užtrukau, kol atvažiavau čia iš Londono, be to, esu gerokai išalkusi; kaip manote, ar mes galime paskelbti paliaubas – bent jau tol, kol išvirsiu pietus?

Džordanas susimąstęs primerkė akis. Viena vertus, jis norėjo, kad ši moteris išvyktų, kita vertus, jai užsiminus apie maistą jis prisiminė, kad yra alkanas – užmaršumas buvo šalutinis tų prakeiktų migdomųjų vaistų poveikis, be kurių jis visai negalėtų pailsėti.

– Dar neaišku, – pagaliau lėtai sumurmėjo jis.

Gilios žalios Stefanijos akys įtariai žvelgė į jį.

– Kas neaišku?

– Ar jūs tikrai mokate ruošti valgį, – nutęsė Džordanas. – Jeigu padėsite prieš mane lėkštę apkepintų pupelių su skrudinta duona, galiu apvožti ją jums ant galvos!

Nuo to laiko, kai atvyko čia prieš mėnesį, jis valgė tik sumuštinius su skrudinta duona, nes kęsdamas didelius skausmus ir stokodamas apetito nenorėjo stypsoti prie viryklės.

Lukanas baisiai suklydo atsiųsdamas čia šią moterį, nes Džordanas neketino leisti jai nė žvilgtelėti į savo žaizdas. Atrodo, seksas irgi nebuvo įtrauktas į jos darbotvarkę. Tai galėtų būti naudinga kažkaip kitaip, kol jis galiausiai išspirs ją pro duris.

– Manau, kad sugebėsiu paruošti kokį skanesnį patiekalą, – nuramino jį Stefanija Makinli. – Nežinojau, kokia čia padėtis su maisto tiekimu, todėl kai ką atsivežiau, – gyvai tęsė ji. – Tuojau nueisiu prie automobilio ir paimsiu produktus. – Ji pasiėmė nuo virtuvinės kėdės atlošo savo juodą švarkelį, apsivilko ir prieš išeidama pro duris ištraukė iš už apykaklės kasą. – Tikiuosi, mėgstate kepsnius?

Užteko užsiminti apie mėsą ir Džordanui net seilės ištįso.

– Neabejoju, kad sudorosiu kokį vieną, – šiurkščiai atšovė jis.

Eidama prie automobilio Stefanija šypsojosi. Jis leido jai pasilikti bent jau tol, kol ji paruoš pietus. Nenuostabu, nes iš nešvarių indų, kuriuos spėjo surinkti anksčiau, ji suprato, kad Džordanas nė kiek neperdėjo šnekėdamas apie kepintas pupeles ir skrudintą duoną – tuo jis ir maitinosi čia atvykęs. Savaime suprantama, kas bus paskui, kai Stefanija jį pamaitins, vis tiek neaišku; jos nė kiek neapkvailino jo netikėtas manevras, kai leido jai paruošti jiedviem pietus.

Netrukus ji pietaus su Džordanu Simpsonu!

Reikia pripažinti, kad šis Džordanas Simpsonas atrodė kitoks, jis smarkiai skyrėsi nuo žavingo, seksualaus vyro, apie kurį ji buvo prisiskaičiusi laikraščiuose. Atrodė ne toks, į kokį ji ilgesingai spoksojo dideliuose ir mažuose ekranuose, ir vis dėlto...

Vos tik Stefanija atidarė automobilio dureles, išgirdo skambant mobilųjį telefoną. Pasilenkusi pakėlė jį nuo keleivio sėdynės ir žvilgtelėjo, kas skambina.

– Džoja? – tarė pridėjusi telefoną prie ausies ir dėkingai atsikvėpė. – Labai džiaugiuosi, kad paskambinai! Man regis, aš patekau į bėdą. Didelę bėdą!

Antras skyrius

– Pamaniau, kad nusprendėte sėsti į automobilį ir dingti iš čia, – gergždžiančiu balsu ištarė Džordanas, kai Stefanija Makinli galiausiai sugrįžo į virtuvę nešina dėže su produktais.

Prieš atsakydama ji pastatė dėžę ant virtuvinio stalo, jos skruostai buvo šiek tiek paraudę, o iš ilgos rudų plaukų kasos draikėsi išsipešusios dar kelios garbanos.

– Buvau sustojusi pasigrožėti tolumoje dunksančiu nuostabiu dideliu pastatu, už kurio leidžiasi saulė.

– Malberio dvaro rūmais?

Ji linktelėjo.

– Ten viešbutis ar kas nors kita?

– Kas nors kita, – atžariai mestelėjo Džordanas. Laukdamas jos sugrįžtančios jis įsitaisė prie virtuvinio stalo, tad dabar ištiesė prieš save koją ir stebėjo, kaip Stefanija ilgomis grakščiomis rankomis trumpai nukirptais nagais traukia iš dėžės mėsą, bulves, šparagus ir salotas. Be abejo, ji pasiruošusi savo pacientus sadistiškai kankinti!

– Ten arba viešbutis, arba ne, – svarstė ji iškrovusi dėžę ir šiek tiek suraukusi antakius.

– Ne viešbutis, – atsainiai patvirtino Džordanas. Regėdamas visus šiuos šviežius produktus jis prisiminė, kad jau seniai nieko nevalgė. Tikriausiai kažkuriuo metu vakar, pagalvojo. Galbūt.

Vis dėlto, jis nesiruošė kalbėti apie Malberio dvaro rūmus ir jų paskirtį su moterimi, kuri po kelių valandų dings iš čia.

– Jūsų brolis Lukanas sakė, kad visas šis turtas priklauso Sent Klero korporacijai.

Džordano burna persikreipė.

– Nejaugi?

Ji kilstelėjo tamsius antakius.

– Taip ir sakykite, kad nenorite apie tai kalbėti.

Jis truktelėjo pečiais.

– Aš nenoriu apie tai kalbėti.

Aišku, ji pati prisiprašė tokio atsakymo, liūdnai pripažino Stefanija.

– Aš tik bandžiau palaikyti pokalbį.

Džordanas nedraugiškai dėbtelėjo į ją.

– Aš sutikau, kad paruoštumėte pietus, o ne kalbėtumėte.

Stefanija susilaikė nemetusi piktos replikos ir vėl pradėjo traukti iš dėžės produktus. Gal pavalgęs jis bus sukalbamesnis? O gal ir ne! – ramiai mąstė ji.

Ligos istorijoje buvo užfiksuota, kad sulaužyti rankos kaulai ir šonkauliai suaugo gerai, bet aplink burną ir akis nuo įtampos įsirėžusios raukšlės bylojo, jog jis vis dar kenčia skausmus, klubo ir kojos kaulai tikriausiai dar nesugiję. Stefanijai niežėjo pirštai, taip nekantravo išsiaiškinti, ar smarkiai Džordanas sužalotas, ir nuspręsti, kaip padėti šiam vyrui, kad jis galėtų laisvai judėti.

O gal jai tiesiog knietėjo paliesti šešių pėdų ir keturių colių^2 ūgio liesą Džordano Simpsono kūną...

Stefanijai išdėsčius, kokia jai iškilo dilema, sesuo iš pradžių nepatikėjo, o paskui pralinksmėjo, atmesdama nuogąstavimus, kurie iškilo paaiškėjus, kad jos naujasis pacientas yra aktorius.

Džoja dar kartą nuramino Stefaniją ir liepė nesijaudinti, kad prieš jos norą buvo įpainiota į Niumanų skyrybų bylą. Advokatė sesuo patarė Stefanijai: Tu, sese, užsiimk tuo, kas tau geriausiai sekasi, o man leisk išspręsti tą problemą su Niumanais.

Vis dėlto Stefanija negalėjo nurimti, kol Niumanų problema kabėjo virš galvos.

– Gal padengsite stalą, kol aš ruošiu valgį? – ūmai paklausė ji.

Džordano skruostų raumenys sujudėjo.

– Po šimts velnių, aš juk nesu visiškas invalidas. – Jis negrabiai atsistojo ir sugriežęs baltais dantimis čiupo juodmedžio lazdą, stengdamasis išlaikyti pusiausvyrą.

– Aš paprašiau jūsų padengti stalą, neklausiau, galite ar negalite tai padaryti, – paaiškino ji.

– Žinoma, kad paprašėte, – sarkastiškai metė Džordanas.

Stefanija stebėjo, kaip jis nušlubavo per virtuvę ir atsidarė stalo įrankių stalčių – ji žvelgė į jį kaip specialistė. Kelis mėnesius nevaikščiojus Džordano kojų raumenys, aišku, buvo nusilpę, tačiau jis kentė skausmus ir buvo neaišku, kas juos sukelia. Aišku, galėjo ir apsimesti, norėdamas priversti ką nors atkreipti į jį dėmesį...

– Į ką, po velnių, jūs žiūrite?

Stefanija pakėlė akis ir pamatė, kad Džordanas piktai žiūri į ją iš kito virtuvės galo, laukinio pykčio išraiška gražiame jo veide įspėjo ją sakyti tiesą.

– Svarsčiau, ar jūs turite pakartotinę kojos ir klubo rentgenogramą.

– Nesvarbu. – Jis trankiai sumetė stalo įrankius atgal į stalčių ir užtrenkė jį. – Ir būtų geriau, jei susikrautumėte savo maistą ir nešdintumėtės iš čia! – Jis ryžtingai nuėjo prie durų į koridorių.

Supratusi, kad jis tikrai ketina išeiti, Stefanija susiraukė iš nusivylimo.

– O kaip pietūs?

Jis atsisuko ir pažvelgė į ją, gintarinės akys iš įtūžio blykstelėjo.

– Aš netekau apetito.

– Ar tik dėl to, kad paklausiau apie jūsų koją?

– Dėl to, kad apskritai kalbate, – užgauliai atrėžė Džordanas. – Vyrai paprasčiausiai užsičiaupia ir tyli, o štai moterys, kiek žinau, jaučia poreikį išsiaiškinti viską iki smulkmenų.

– Jeigu norite pasakyti, kad vyrai mieliau slepia rūpesčius nei...

– Vienintelis rūpestis šiuo metu esate jūs! – piktai pertraukė ją Džordanas ir pajuto, kaip pulsuoja skruosto nervas tvirtai sukandus dantis. – Padėtis pasikeis savaime, kai jūs išeisite pro mano namų duris.

Po galais, šis vyras iš tikrųjų nepajudinamas, visiškai nusivylusi pripažino Stefanija. Gerai, ir dviese galima pažaisti šį žaidimą!

– Aš niekur neisiu, – ramiai pareiškė ji.

Jo blizgančios gintarinės akys pasidarė šaltos kaip ledas, jis nužvelgė ją nuo galvos iki kojų, paskui vėl nuo kojų iki galvos.

– Neisite?

– Ne, – nenusileido Stefanija. – Ir labai abejoju, ar jūs sugebėsite priversti mane išvažiuoti.

Jo veidas vėl nesveikai išblyško, o sučiauptos lūpos virto nuožmia linija.

– Jūs nepasiduodate, ar ne? – šiurkščiai sumurmėjo jis.

Stefanija atsiduso.

– Aš neketinu jūsų kankinti, pone Simpsonai...

– Tai eikite po velnių iš mano namų! – Džordanas nusisuko ir neatsigręždamas išėjo iš virtuvės, tamsūs, ilgi, susivėlę jo plaukai plaikstėsi ant pečių, o iš įniršio, kurio jis net nesistengė slėpti, nugara buvo tiesi kaip styga.

Palikęs pailsusią Stefaniją susmukusią ant virtuvinės kėdės Džordanas paprasčiausiai pasitraukė. Ji buvo įpratusi prie sunkių pacientų, dirbdama su jais dažniausiai numatydavo, kokius jie mes jai iššūkius. Bet susitarti su Džordanu Simpsonu buvo daug sunkiau, nei Stefanija įsivaizdavo prieš savaitę, kai daug ko nežinodama sutiko padėti Lukano Sent Klero broliui...

– Persigalvojote? – paklausė ji po valandos, kai išgirdusi nelygią Džordano eiseną jam grįžtant koridoriumi pakėlė akis.

– Ne. – Džordanas nebūtų galėjęs tvirtinti, kad jo neviliojo nuostabūs kvapai, sklindantys iš virtuvės į koridorių ir į kabinetą, kuriame jis sėdėjo, kol ta užsispyrėlė, aišku, ruošė pietus. Ar kad nevarvėjo seilės pagalvojus, kaip suleidžia dantis į pusžalį kepsnį, į minkštas, su sviestu troškintas bulves su lupenomis, gal dar į salotas, apipiltas gardžiu, neriebiu prancūzišku padažu. Tegu viliojo, bet jis jokiu būdu nesuteiks jai malonumo ir neprisės šalia prie pietų stalo.

– Maniau, kad liepiau jums dingti iš čia? – Nepriekaištinga švara virtuvėje rodė, kad ji baigė tvarkyti prieš pradėdama ruošti valgį.

Stefanija liko patogiai įsitaisiusi prie virtuvės stalo ir baigė valgyti kepsnį, užsigerdama puikiu raudonuoju vynu, jei etikete ant atkimšto butelio galima pasikliauti.

– Jūsų brolis nori, kad pasilikčiau.

Džordanas sukando dantis.

– Ar jūs kalbėjotės su juo?

– Nuo praėjusios savaitės nesikalbėjau.

– Puiku, jei nepastebėjote, tai pranešu, kad Lukano šiuo metu čia nėra.

– Net neabejoju, kad atvyktų per kelias valandas, jeigu aš jam paskambinčiau, – ramiai atkirto Stefanija Makinli.

Puikiai pažinodamas savo arogantišką brolį Džordanas neabejojo, kad Lukanas tikrai galėtų įlipti į nuosavą sraigtasparnį ir atskristi čia, jeigu nuspręstų, kad taip reikia padaryti. Jeigu tik pagalvotų, kad Džordanas kelia rūpesčių. O jis, be abejo, taip ir darė!

Džordanas nušlubčiojo iki bufeto pasiimti taurės, tada iš butelio pats prisipylė į ją vyno ir, prieš atsakydamas tai vis labiau jam įkyrinčiai moteriai, gurkštelėjo.

– Jeigu tai grasinimas, manęs neišgąsdinote.

– Ne grasinimas, nė nemaniau jūsų gąsdinti. – Stefanija susiraukė. – Ar jums galima gerti vyną, juk vartojate vaistus nuo skausmo?

– Tokie ir yra mano vaistai nuo skausmo! – Malberio dvare buvo viena tikrai puiki vieta – vyno rūsys ir pastarąjį mėnesį Džordanas nesivaržydamas vaišinosi tuo, kas jame buvo sukaupta. Luošys ir girtuoklis – kaip žemai puolė! – ironiškai pagalvojo jis.

Stefanija Makinli paniurusi žvelgė į jį.

– Alkoholis sukelia depresiją...

– Aš nesergu depresija, po šimts velnių! – taurė smarkiai trinktelėjo į stalą, kai jis nuleido ją išliedamas šiek tiek vyno sau ant rankos ir ant medinio stalviršio.

– Gerai! Tačiau esate piktas. Nervingas. Ir šiurkštus.

– Iš kur jūs žinote, kad aš nebuvau piktas, nervingas ir šiurkštus prieš nelaimingą atsitikimą? – paklausė Džordanas.

– Jūs toks nebuvote, – ramiai pasakė Stefanija žiūrėdama į jį. – Žurnalistai tikrai būtų paskelbę, jei įžymiajam Džordanui Simpsonui būtų būdingas bent vienas šių bruožų.

Atvirkščiai, žiniasklaida visą laiką rašė liaupsinančius straipsnius apie gražų ir žavų aktorių, kuris vesdavosi ilgakojes blondines į filmo premjeras, į prašmatnius Los Andželo restoranus ar kur kitur. Jis visuomet atrodė stulbinamai gražus su juodu smokingu ar kasdieniniais dizainerių siūtais drabužiais, jo tamsūs, gal kiek per ilgi, bet stilingai sušukuoti plaukai paryškindavo išsišovusius, tarsi išskaptuotus skruostus, smakro liniją ir ramią patrauklią šypseną, kuri išlenkdavo tobulos formos lūpas. Žinoma, apie kerinčias gintaro spalvos akis galima nė nekalbėti!

Tai buvo visiška priešingybė šiam negailestingai kandžiam vyrui, šį vakarą vilkinčiam suglamžytais marškinėliais ir džinsais, apžėlusiu smakru ir seniai kirptais susivėlusiais plaukais.

– Kada jūs paskutinį kartą lankėtės pas kirpėją ir skutotės? – paklausė Stefanija.

Džordanas pakėlė taurę ir nugėrė dar vieną didelį raudonojo vyno gurkšnį.

– Po galais, ne jūsų reikalas, – suniurnėjo jis.

– Rūpindamasis savo išvaizda...

– Tai nė kiek nepakeis fakto, kad man velniškai skauda koją.

– Mums reikia išsiaiškinti priežastį, kodėl jums ją skauda, – spaudė jį Stefanija.

– Ne, Stefanija, tai jums reikia išsiaiškinti priežastį, kodėl taip yra, nes norite turėti labai gerai apmokamą darbą, – pabrėžė Džordanas. – Bet aš neketinu leisti jums net prisiliesti prie savęs ir savo kojos, tai jums gali kilti sunkumų, nemanote?

Na, tokiu atveju tai bus neįmanoma, – nusivylusi pripažino Stefanija. Jei pavyksta nustatyti tikrąją paciento negalios priežastį, gali jaustis laimėjęs pusę mūšio. Nuo to priklauso gydymas. Tačiau šis vyras elgėsi taip, kad buvo aišku: jis neketina jai nusileisti. Atsistojusi ji paėmė savo nešvarias lėkštes ir nunešė į indaplovę.

– Gal norėtumėte, kad dabar iškepčiau jums kepsnį?

– Pasakykite man, Stefa, kurių žodžių sakinyje nešdinkitės po velnių iš mano namų jūs taip ir nesupratote? – nuožmiai suurzgė Džordanas Sent Kleras.

Stefanija giliai atsiduso ir susitvardžiusi tarė:

– Aš nesu nei kvaila, nei kurčia, tad viską supratau. Be to, mėgstu, kai mano... mano pacientai vadina mane Stefanija arba panele Makinli, – pridūrė pabrėžtinai oficialiai. Tik savo šeimai ir labai artimiems draugams ji leisdavo vadinti ją sutrumpintu vardu. Kita vertus, nesutrumpintas vardas skambėjo formaliai ir geriau tiko darbo aplinkoje. Stefanija nesivaržydama pripažino, kad su Džordanu Simpsonu išlaikyti oficialius santykius jai daug sunkiau nei su kitais pacientais.

Žinant, kad gresia viešas skandalas, kurį Džoja pavadino Niumano atveju, jai būtinai reikėjo bendraujant su šiuo vyru – ir su visais kitais pacientais – neperžengti ribos. Jei Rozalinda Niuman turėtų rimtą pagrindą kaltinti ją nederamu ryšiu su jos vyru, Stefaniją užgriūtų ir kitų moterų pagieža. Atvirai kalbant, Ričardas Niumanas buvo vienas iš mažiausiai jos mėgstamų pacientų.

Priešingai nei Džordanas Simpsonas, kad ir kokio bjauraus charakterio būtų...

Džordanas vėl prisipylė vyno ir pašaipiai pažvelgė į ją.

– Kodėl jūs nepripažįstate, kad veltui gaištate laiką su manimi, Stefanija? Aš nenoriu, kad čia būtumėte, man jūsų nereikia.

Stefanija kilstelėjo antakį.

– Na, bent su pirmąja paskutinio sakinio dalimi aš sutinku!

Pamatęs iššūkį nežymiai pakeltame jos smakre ir blizgančiose žaliose akyse Džordanas sugriežė dantimis. Nes dar kartą teko pripažinti, kad žodžiais ir mintimis jis stengėsi išgrūsti šią moterį pro duris, o kūnas tuo pat metu geidė jos, jis norėjo prisitraukti ją prie krūtinės ir beprotiškai bučiuoti. Šešis pastaruosius mėnesius Džordanas nepajuto nė menkiausios geismo kibirkštėlės, moterys jo nedomino ir niūresnėmis akimirkomis kartais pagalvodavo, ar nelaimingas atsitikimas nebus atėmęs iš jo gebėjimo mylėtis. Tačiau vien tik pažvelgus į šią moterį jo kūnas atgydavo, o tai reiškė, kad šio gebėjimo jis neprarado.

Džordanui kilo noras sužinoti, ką darytų ryžtingai nusiteikusi specialistė Stefanija Makinli, jeigu jis pasiduotų šiam potraukiui ir aistringai ją pabučiuotų? Tikriausiai rėkdama nesavu balsu išbėgtų į nakties tamsą ir daugiau niekada čia nepasirodytų!

Gerai pagalvojus, juk būtent to Džordanas ir nori...

Jis atsargiai atrėmė lazdą į virtuvinį stalą ruošdamasis nueiti – po šimts velnių, nušlubčioti! – tą trumpą atstumą, kuris juodu skyrė ir galiausiai sustojo tik per colį nuo staiga įsitempusios Stefanijos Makinli, kuri nugara prisispaudusi prie spintelės žiūrėjo į jį iš baimės išplėtusi akis.

– Hmm, dabar jau nebe taip pasitikite savimi, Stefanija? – Džordanas tyčia žengė dar arčiau.

Stefanijos širdis nukrito į kulnus. Pajuto Džordano kūno šilumą, nes jis stovėjo visai netoli jos. Ir akimirksniu sureagavo į tą šilumą, krūtys išbrinko, o speneliai sustandėjo ir, jos dideliam nusivylimui, išryškėjo per ploną marškinėlių audinį.

Nesvarbu, kad nesiskutęs, susivėlusiais ilgais plaukais, šią akimirką jis neabejotinai buvo tas pats seksualus, kerintis aukščiausios klasės aktorius!

Stefanija liežuvio galu apsilaižė išdžiūvusias lūpas ir tuojau pat suprato padariusi klaidą, nes pamatė, kaip aistros pritvinkusios aukso spalvos jo akys seka šį judesį.

– Tai nejuokinga, Džordanai...

– Ir neturi būti juokinga. – Jis akimirksniu įveikė nedidelį juos skyrusį atstumą. Sujaudintu kietu vyriškumu prisispaudė prie Stefanijos ir jų kūnų karštis virto nevaldomu gaisru. – Ar jie tikri? – Džordanas pakėlė ranką ir palietė ryškiai rudus plaukus jai ant smilkinio.

Stefanija susiraukė.

– Nejaugi rimtai manote, kad moteris sąmoningai galėtų nusidažyti plaukus tokia spalva? – nusišaipė ji, stengdamasi atsikratyti nerimo, kurį kėlė jo artumas. Ir tai, kaip Džordanas Simpsonas glaudėsi prie jos.

– Tikrai puikūs, – žavėdamasis sumurmėjo jis, pirštų galiukais liesdamas švelnias kaip šilkas garbanas. – Neįprasti.

Stefanija gerai suprato, ką daro Džordanas. Jai buvo aišku, kad jis sąmoningai griebėsi naujos taktikos norėdamas priversti ją išvykti. Bet žinojimas nė kiek nepakeitė jos reakcijos į jo artumą ir lengvus prisilietimus pirštų galais prie jos plaukų. Ji vos įstengė kvėpuoti... nedrįso kvėpuoti, nes sudirgintos krūtys lengvai lietėsi prie tvirtos Džordano krūtinės ir dėl to ji troško dar glaudesnio prisilietimo.

– Jie paprasčiausios rudos spalvos.

– Ne, – dusliai sumurmėjo Džordanas. – Aš dar niekada nebuvau matęs tokios puikios spalvos. Kaštonų ir cinamono su raudonais ir auksiniais atspalviais.

Plaukų spalva vaikystėje Stefanijai buvo kaip bausmė, tikrai ne apie tai ir dabar reikėtų kalbėti, rimtai nusiteikus ją suvilioti. Aišku, Džordanas to nė nenori!

– Jie rudi, – kategoriškai pareiškė ji.

Auksaspalvių jo akių žvilgsnis nuslinko prie jos pilnų krūtų, užkliuvo už sukietėjusių spenelių, paskui nukeliavo per plokščią pilvą žemyn iki šlaunų ir pavojingai ten užtruko.

– Ar ten jūs tokia pat?..

– Prašyčiau neliesti šios temos! – griežtai pertraukė jį Stefanija karščio nurausvintais skruostais. – Jums bus geriau, jei atsitrauksite nuo manęs, Džordanai, – perspėjo ji.

Tos auksaspalvės akys tyčiojosi iš jos.

– Kitaip?..

Sutelkusi visas jėgas Stefanija pažvelgė jam į akis.

– Deja, kitaip man teks jus priversti atsitraukti. – Stefanija prieš kelerius metus buvo lankiusi džiudžitsu savigynos treniruotes. Ji neabejojo, kad gali duoti jam atkirtį, bet visai netroško išmėginti tai, ką išmoko, su šiuo vyru.

Džordanui visai patiko nervinti Stefaniją Makinli ir kartinti jai gyvenimą, kad ji nebenorėtų čia likti, elgėsi su ja tarsi žaisdamas. Tačiau pamatęs, kaip jos kūnas atsiliepia į jo tyčinį gundymą, suprato, jog tai nebe žaidimas. Jo penis sukietėjo, jis tiesiog pulsavo, ir taip smarkiai, kad Džordaną net nudiegė pagalvojus, kaip jis nutraukia šiuos kūną aptempusius džinsus nuo jos dailaus užpakaliuko ir šlaunų, ilgomis kojomis nusmaukia iki žemės, tada pats išsilaisvina iš drabužių, atremia ją į virtuvinę spintelę ir panardina savo standų vyriškumą į jos karštas ir laukiančias gelmes.

Jis nežmoniškai to geidė, it koks seksualinis maniakas troško išgirsti Stefanijos Makinli riksmą orgazmo metu, pajuto, kaip išrasojo kakta nuo pastangų atsispirti pagundai.

Jo kūnas antrą kartą sureagavo į jos artumą – antrą kartą per valandą, greičiausiai taip nutiko todėl, kad jau seniai jis nemiegojo su moterimi. Tie ilgi ryškiai rudi plaukai, išdykėliškai patrauklus veidas ir lieknas išraiškingai moteriškų formų kūnas... po perkūnais, ji tikrai ne paskutinė tarp jo skonio moterų!

Džordanas įrėmė pašaipų žvilgsnį į skaisčiai nukaitusį jos veidą.

– Šiaip ar taip, jums tikriausiai knieti įgyti naujos patirties, Stefanija.

Ji kilstelėjo tamsius antakius.

– Knieti?

– Hmm. – Jis demonstratyviai atsitraukė nuo jos, nušlubavo per kambarį ir pasiėmė lazdą. – Nors turite dailias mažas krūtis ir gundantį užpakaliuką, aš vis tiek noriu, kad jūs išvyktumėte, – paniekinamai įgėlė.

Nusivylusi Stefanija atidžiai žvelgė į jį. Nors reikia pripažinti, jai gerokai palengvėjo, kai Džordanas nebestovėjo taip arti. Nebelietė jos. Nevertė jausti jo storo kieto vyriškumo. Pasekmės jo fizinio susijaudinimo, kilusio neabejotinai dėl jos!

Stefanija persibraukė sudrėkusiais delnais žemyn per šlaunis aptempusius džinsus.

– O aš vis tiek noriu iškepti jums kepsnį, jei esate alkanas, – dusliai pasakė ji.

– Tai tik sužadintų apetitą ne tam, kam reikia, Stefanija, – nusišaipė jis.

– Jūsų brolis moka man už tai, kad pasirūpinčiau jūsų koja, bet ne už tai, kad miegočiau su jumis! – sušuko ji.

Džordanas gūžtelėjo pečiais.

– Gaila, nes aš supratau, kad šiuo metu man labiau reikia moters lovoje, negu fizioterapeutės. – Džordanas suprato, kad jam dar niekada taip smarkiai nereikėjo fizinio pasitenkinimo, kaip šiuo metu!

– Ar neturite draugės, kurią galėtumėte pasikviesti? – smalsiai paklausė Stefanija.

Jo veidas apniuko.

– Ne, jau nebeturiu.

Stefanija tiriamai žvelgė į jį. Džordano Simpsono tėvai išsiskyrė, kai jis buvo dar vaikas, ir garsus aktorius niekada neslėpė antipatijos santuokai. Bet tai netrukdė jam turėti daug moterų. Gražių moterų. Patyrusių moterų. Tokių, kokia Stefanija niekada nebus. Ji suprato, kad dėl to jo aistra jai nėra tikra.

– Kodėl? Tikriausiai yra daugybė, kurioms galite paskambinti, jos atbėgs tekinos.

Džordanas šyptelėjo.

– Pažiūrėk į mane Stefanija, – pareikalavo jis. – Atidžiai pažiūrėk į mane.

Stefanija jau ne kartą žiūrėjo. Ir ne du! Taip, jis labai sulysęs, nusikamavęs ir daug liūdnesnis, negu buvo prieš šešis mėnesius, bet ji būtų galėjusi prisiekti, kad tai nepaneigia fakto, jog jis – patrauklus, gražus vyras.

– Ką turėčiau pamatyti?

Džordanas nekantriai prunkštelėjo.

– Kaip anksčiau jūs pavadinote mane? Luošiu, ar ne?

Stefanija sužiopčiojo nuo jo kandaus tono.

– Ne, iš tikrųjų tai aš pasakiau, kad jūs pats laikote save luošiu, – ryžtingai priminė ji.

– Galbūt todėl, kad toks ir esu? – šiurkščiai metė jis. – Visai nenoriu, kad kokia nors moteris būtų su manimi tik iš gailesčio.

– Tai kvaila...

– Ir taip sako moteris, kuri ką tik mane atstūmė? – įgėlė jis.

Stefanija išpūtė akis.

– Mes abu žinome, kad jūs elgiatės nerimtai.

– Mes?

– Taip, – atšovė Stefanija, – jūs tik stengiatės priversti mane išvykti.

– Ar išvyksite?

– Ne, – ryžtingai nukirto ji, nutarusi nepaisyti išdavikiškų kūno signalų – jos krūtys sustandėjo ir skaudėjo, o tarp šlaunų degino karštis...

Nors ir suprato, kad šis vyras tyčia žaidžia su ja, stengdamasis priversti išvažiuoti, tai visiškai nekeitė jos kūno reakcijos į jį.

– Kaip manote, ką darys Lukanas, jeigu aš paskambinsiu ir pasakysiu, kad išvykstu, nes jūs seksualiai priekabiavote prie manęs? – paklausė ji drąsiai žiūrėdama į jį.

Džordanas sarkastiškai nusišypsojo.

– Turbūt apsidžiaugs sužinojęs, kad kažkas pagaliau sužadino mano susidomėjimą.

Prisiminusi, kaip smarkiai Lukanas Sent Kleras paėjusią savaitę nerimavo dėl Džordano, Stefanija nusprendė, kad tai visai tikėtina!

– Sužadino yra itin reikšmingas žodis, – toliau tyčiojosi Džordanas ir su didžiausiu pasitenkinimu stebėjo, kaip raudonis vėl užplūsta tuos švelnius skruostus.

Stefanija Makinli tikrai ganėtinai graži, – suraukęs antakius pripažino jis. Jos veidas buvo išdykėliškai mielas, o kūnas moteriškas ir dailus. Jam išties niežėjo pirštai iš noro paskleisti ant pečių kaspinu surištus rudus... cinamonų spalvos... auksinius plaukus. Įsivaizdavo, kaip jie apgaubia visą jos dailų nuogą kūną, kaip iš pradžių jis godžiai glamonėja jos stangrias krūtis, o paskui leidžiasi žemyn...

Greičiausiai jo laukia bemiegė naktis, jei ir toliau duos valią vaizduotei. Ko gero, praverstų šaltas dušas!

– Labos nakties, Stefanija.

Džordanas dar kartą tingiai nusišypsojo, nusisuko ir išėjo iš virtuvės.

Ir patraukė tiesiai į vonią palįsti po šaltu dušu.

2 Maždaug 193 cm.

Trečias skyrius

– Kur jūs buvote? – griežtai paklausė Džordanas ryte, kai Stefanija atsirakino virtuvės duris ir įėjo į namus įleisdama šaltą vėjo gūsį, o kadangi rankose nešė daugybę plastikinių krepšelių su pirkiniais, turėjo koja prilaikyti beužsitrenkiančias duris, kad šios garsiai netrinktelėtų.

Šaltas dušas naktį padėjo Džordanui trumpam atvėsinti sukilusį jaudulį. Deja, kai išgirdo Stefaniją lipančią laiptais į vieną iš laisvų miegamųjų, geismas vėl smogė, šįkart su dar didesne jėga.

Kadangi brolis nebegalėjo laipioti laiptais, prieš jam čia atvykstant Lukanas valgomąjį pavertė miegamuoju, todėl Džordanas gulėjo lovoje, stebeilijo į lubas ir nejautė daugiau nieko, tik savo pasididžiavimo tvinkčiojimą, be menkiausių pastangų įsivaizduodamas, kaip kambaryje virš jo nusirengia Stefanija Makinli. Džordanas neištvėrė, atsikėlė, skubiai apsirengė ir nuklibikščiavo į virtuvę. Tokioms aplinkybėms ant stalo paliktas beveik pilnas butelis raudonojo vyno labai viliojo!

Pasirodė, kad maukti vyną nevalgius ne tokia jau ir gera mintis. Šįryt Džordanas buvo piktas kaip šuo, smilkinius jam gėlė panašiai kaip ir kitą kūno dalį – o ją gėlė kone visą naktį.

Jis išsivirė puodelį stiprios kavos ir nusinešė ant virtuvinio stalo, jau buvo išgėręs pusę stipraus ir kvapnaus gėrimo, kai ūmai toptelėjo mintis, kodėl name taip tylu. Nepajėgdamas užlipti laiptais ir pažiūrėti, ar Stefanija išvyko, jis žvilgtelėjo pro virtuvės langą ir pamatė, kad jos automobilio prie durų nebėra. Tai piršo mintį, jog ji paklausė jo patarimo ir galiausiai išvyko.

Keista, tačiau Džordanas nepajuto didžiulio pasitenkinimo, kaip tikėjosi. Pagalvojo, kad Lukanas greičiausiai buvo teisus sakydamas, jog jis per ilgai čia tūno vienas. Ir dabar, kai iš tikrųjų pasijuto patenkintas sugrįžus fizioterapeutei, kurią su juo net nepasitaręs pasamdė jo užsispyręs brolis, Džordanas jau nebemėgino to neigti!

– O kaip jums atrodo, kur aš buvau? – sarkastiškai paklausė Stefanija. Į šį klausimą atsakyti nereikėjo, nes ji numetė sunkius krepšius su pirkiniais ant medinio stalo, paskui nusivilko švarkelį – šiandien buvo apsirengusi geltonais aptemptais marškinėliais ir tais pačiais išblukusiais mėlynais džinsais žemu liemeniu.

Dar vieni trumpi marškinėliai, kurie, kaip ir ankstesni, išryškino erzinančiai plokščią jos pilvą ir aptempė visiškai nuogas krūtis – tuo Džordanas buvo beveik įsitikinęs...

– Kodėl jums neįpylus man tos nuostabiai kvepiančios kavos, kol aš surasiu ragelius, kurių nupirkau pusryčiams? – linksmai pasiūlė Stefanija ir pradėjo raustis po krepšius, o jos stora neįtikėtinos spalvos kasa per petį nukrito į priekį.

– Klausau, ponia, – santūriai sumurmėjo jis ir atsilošęs medinėje kėdėje paėmė švarų puodelį, paskui pasilenkė į priekį, pakėlė kavinuką ir į abu puodelius įpylė karštos kvapnios kavos.

– Tai buvo prašymas, ne įsakymas, – atsiduso ji.

Kilstelėjęs tamsius antakius Džordanas pastatė jos puodelį kitoje stalo pusėje ir susiraukė iš susierzinimo supratęs, kad iš tikrųjų džiaugiasi į namus sugrįžus žmogui, su kuriuo galima pasiginčyti.

– Vakar vakare aš skambinau Lukanui, – šaltai pranešė jis.

Stefanija ir toliau krepšiuose ieškojo ragelių.

– Aš žinau.

Įtariai primerkęs akis Džordanas sustingo.

– Jūs žinote?

– Taip. – Stefanija patenkinta nusišypsojo suradusi dėžutę su šviežiais prancūziškais rageliais, ištraukusi ją padėjo ant stalo šalia sviesto ir medaus – šie produktai, be abejo, buvo nupirkti juos pagardinti. – Aš kalbėjausi su juo telefonu prieš važiuodama apsipirkti. Jis neatrodė labai patenkintas, kad pažadinote jį antrą valandą nakties norėdamas pasakyti, kaip nekenčiate jo už tai, kad atsiuntė mane čia.

Ji abejingai nukėlė likusius krepšius ant grindų, nusiteikusi iškrauti vėliau, ir nuėjo paimti lėkščių ir peilių, kurių prisireiks valgant ragelius, tada atsisėdo prie stalo priešais jį.

Naktį Džordano pakrikę nervai neaprimo net išgėrus du trečdalius butelio raudonojo vyno, jis nepagalvojo pasidomėti, kiek valandų, kai galvon šovė mintis paskambinti Lukanui ir išlieti pyktį. Bet išgirdęs, kaip santūriai Lukanas reaguoja į jo skundus, Džordanas šiek tiek suabejojo, ar tikrai vyresnysis brolis liko nepatenkintas jo skambučiu.

– Tai gal jam reikėjo pagalvoti apie tai anksčiau, prieš atsiunčiant jus čia su manimi nepasitarus! – atkirto jis.

Stefanija abejingai gūžtelėjo pečiais ir pasimėgaudama šveitė ragelį su sviestu.

– Matyt, jis visai nepagalvojo, koks šiurkštus ir kaprizingas jūs tapote.

Džordanas pašaipiai patempė lūpas.

– Net neabejoju, kad jūs su didžiausiu malonumu jam apie tai pranešėte.

– Man nieko nereikėjo daryti, kai paskambinote jam tokiu netinkamu laiku ir pradėjote skųstis. – Atsikandusi ragelio, aptepto sviestu ir medumi, Stefanija kone sudejavo nuo ją užplūdusio juslinio malonumo. Ją kerėjo nuostabus ragelių aromatas – pirmiausia prekybos centre, o paskui važiuojant atgal, jie tikrai buvo tokie skanūs, kaip ji ir įsivaizdavo. – Suvalgykite ragelį, Džordanai, – pasiūlė ji. – Gal taip pavyks įveikti pagirias, – pašaipiai pridūrė ir vėl atsikando skanų kąsnį.

Iš panaudotos taurės ir visiškai tuščio raudonojo vyno butelio, kuriuos rado šįryt ant stalo, Stefanija suprato, kad Džordanas naktį buvo grįžęs į virtuvę. Sprendžiant iš patamsėjusių paakių ir išbalusių skruostų, raudonasis vynas nepalengvino skausmo ir jis neleido jam miegoti.

Šįryt jis pagaliau susišukavo ir nusiskuto, švariai nugremžtas smakras su kerinčia duobute atrodė tobulai. Stefanija bandė atsispirti šio vyro žavesiui sutelkdama dėmesį į tai, kad jis vilki švarius baltus marškinėlius ir mūvi išblukusius džinsus, tad buvo galima puoselėti viltį, jog net ir po visų bėdų jis dar ne visiškai atmetė visuomenės priimtas normas. Nors dėl to ji nebūtų išdrįsusi lažintis!

Žinodama, kad Džordanas yra netoliese, praėjusią naktį Stefanija miegojo prastai, o ryte išsiaiškino, kad nėra ką valgyti pusryčių, nerado net duonos pasiskrudint! Aišku, tai nepagerino jai ūpo.

Ji greitai paskambino Lukanui Sent Klerui ir pranešė atvykusi laimingai ir kol kas dar nesanti išmesta pro duris Glosteršyro grafystės užkampyje; atsakydamas į tai Lukanas pranešė jai, kad Džordanas skambino jam naktį ir sakė tą patį. Nors Džordano atveju galima teigti, kad jis tiesiog skundėsi. Tačiau į jo skundus vyresnysis brolis visai nekreipė dėmesio. Iš tikrųjų jis į šį reikalą pažvelgė taip, kaip Džordanas ir manė – kad bet kokia reakcija yra daug geriau už abejingumą, kurį pastaruoju metu jis dažniausiai rodė.

Prieš tęsdama pokalbį Stefanija palaukė, kol Džordanas įsidėjo ragelį į lėkštę, užsitepė sviesto ir atsikando.

– Aš nusprendžiau susilaikyti nepasakiusi jūsų broliui, kad jūs pasirinkote seksualinį priekabiavimą kaip geriausią būdą manęs atsikratyti.

Džordanas lėtai sukramtė sviestu užteptą ragelį – tai buvo pirmas kąsnis, kurį jis įsidėjo į burną per kelias pastarąsias dienas – ir nurijęs pagaliau tarė:

– Tik todėl, kad žinote, jog Lukanui tai neįdomu.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– O gal aš saugau šį skundą kitai dienai.

Džordanas nusprendė, kad Stefanija Makinli turi kažką daugiau, ne vien neįprastos spalvos plaukus ir sveiką, lankstų kūną. Pats nustebo, kad jam smalsu sužinoti, ką būtent.

Jis atsilošė kėdėje.

– Vakar vakare turėjau paklausti, ar namuose jūsų laukia ponas Makinlis?

Stefanija žvilgtelėjo į savo kairę ranką.

– Žiedo nėra.

– Kiek žinau, ne visos ištekėjusios moterys mūvi vestuvinį žiedą, – lėtai iškošė Džordanas.

– Matyt, tos ištekėjusios moterys, su kuriomis jūs susitikinėjate, nenori, kad žinotumėte, jog jos yra ištekėjusios, – paaiškino Stefanija.

Džordanas prisimerkė.

– Aš neprasidedu su ištekėjusiomis moterimis.

– Tikrai?

– Taip. – Džordanas sukando dantis.

– Ar todėl, kad jūsų tėvai išsiskyrė?

Džordanas sunkiai atsiduso.

– O ką jūs žinote apie mano tėvų skyrybas?

Atsistojusi nunešti tuščią lėkštę į indaplovę ji truktelėjo pečiais.

– Tik tiek, kad duodamas interviu tėvų skyrybas pateikiate kaip pasiteisinimą, kodėl pats ketinate niekada nevesti.

– Tai gryna tiesa, o ne pasiteisinimas. – Džordanas staigiai pastūmė tuščią lėkštę ir atsistojo.

Stefanija suprato, kad užsiminusi apie tėvų skyrybas smarkiai supykdys Džordaną. Ne visai tokios reakcijos ji tikėjosi, bet tikriausiai tai daug geriau, nei visiškai jokios reakcijos!

Ji supratingai nusišypsojo.

– Negaliu įsivaizduoti, kad kokia nors moteris išdrįstų būti neištikima įžymiajam Džordanui Simpsonui.

Jo akys suspindo ryškia, sodria aukso spalva.

– Mano tėvas buvo neištikimas, ne mama.

Stefanija nusprendė, kad Džordanui juo labiau nereikėtų sužinoti, jog buvusio paciento skyrybų byloje ji yra laikoma kita moterimi – nors tai ir netiesa!

Jis ranka persibraukė plaukus.

– Iki pietų būsiu savo kabinete.

– Ką ten veiksite? – Stefanija atsistojo prieš duris, vedančias į koridorių.

Džordanas dėbtelėjo į ją.

– Ne jūsų sumautas reikalas.

– Gal aš galiu padėti?

– Būtų geriau, jei dingtumėte man iš akių! – Jis pervėrė ją rūsčiu žvilgsniu.

Gal ir ne pats geriausias sumanymas pastoti jam kelią, – pamanė Stefanija, pajutusi Džordano kūno šilumą ir viliojantį, aiškų, žaižaruojantį jo kerinčių aukso spalvos akių žvilgsnį.

– Kai šįryt kalbėjau su Lukanu, jis užsiminė, kad čia, Malberio dvare, yra šildomas uždaras baseinas...

Džordanas kilstelėjo antakius.

– Na ir kas?

– Būtų smagu paplaukioti.

Tose auksinėse akyse plykstelėjo įniršis.

– Ar aš teisus galvodamas, kad tai galėtų būti puikus užsiėmimas norint sustiprinti mano kojų raumenis?

Stefanija iš gėdos paraudo, o veido išraiška įgijo budrumo.

– Kas čia bloga?

Jis truktelėjo plačiais raumeningais pečiais.

– Visiškai nieko. – Džordanas kietai suspaudė lūpas. – Jei aš norėčiau pamankštinti kojų raumenis. Bet aš to nenoriu, – kategoriškai pareiškė jis.

– O kodėl nenorite? – atsidususi paklausė ji. Matė, kaip nervingai trūkčioja jo skruostas.

– Traukis man iš kelio, Stefanija.

Ji ryžtingai papurtė galvą ir kilstelėjo smakrą. Atsisakė paklusti.

– Tik tada, kai paaiškinsite man, kodėl taip akivaizdžiai nenorite nė kiek pasistengti, kad jūsų koja visiškai atgautų judrumą.

Atrodė, raudona migla aptraukė Džordanui akis, nes atkaklūs šios moters klausimai vėl sudrebino jo šarvus.

– Liaukitės taip kvailai kalbėjusi!

– Tai ar jūs tikrai norite turėti sveiką koją?

– Ko aš noriu ir ką galiu – du skirtingi dalykai, – kandžiai metė jis.

Stefanija uždėjo delną jam ant dilbio.

– Tada įrodykite, kad aš klystu, eime paplaukioti.

– Tai kuris iš mudviejų dabar žaidžia sąžiningai?

– Eime, Džordanai, bus malonu, – įkalbinėjo ji.

– Neverskite manęs pakelti prieš jus ranką, Stefanija, – iškošė jis pro sukąstus dantis.

– Galėtumėte taip pasielgti? – Ji dar aukščiau kilstelėjo smakrą. – Nejaugi iš tikrųjų manote, kad šiuo metu esate fiziškai pajėgus priversti mane – ar kokį kitą žmogų – ką nors daryti?

Džordanas tvirtai suspaudė lazdą, tarsi patyčia būtų iš visų jėgų trinktelėjusi jam per galvą.

– Jūs esate žiauri!..

Ji abejingai truktelėjo pečiais.

– Niekas nesako, kad galiu padėti tik tuo atveju, jeigu jums patinku.

– Neprisimenu, kad būčiau prašęs jūsų pagalbos, – išspaudė jis, piktai žaibuodamas akimis.

– Prašėte ar neprašėte, pagalbos jums tikrai reikia.

Džordanas giliai atsiduso nenuleisdamas akių nuo penkių pėdų ir šešių colių^3 ūgio lieknos merginos. Tikros užsispyrėlės. Džordanas nusprendė, jog iš jos ryžto galima daryti išvadą, kad ji tikra kietakaktė.

Jis tyčia lėtai nuleido akis žemiau, kur per marškinėlius išryškėjo jos krūtys.

Matydama, kad jis įžūliai spokso į jos krūtis, Stefanija pajuto nebe taip tvirtai valdanti padėtį. O per šią galima sakyti bemiegę naktį ji nusprendė, kad nuo šiol būtina tvardytis, jei vis dėlto ketina kokiu nors būdu priversti šį vyrą pasveikti.

Po galais, vieno jo žvilgsnio pakako ir jos speneliai pastebimai sustandėjo po plonais marškinėliais, dabar jie pūpsojo kaip prinokusios uogos ir prašyte prašėsi paragaujami!

Stefanija negalėjo prisiminti tokios seksualinės įtampos tarp jos ir kurio nors vyro, su kuriuo jai teko eiti į pasimatymą. Nei tokių geismo žiežirbų, kurios įsiplieksdavo tarp jos ir Džordano, kai jie atsidurdavo tame pačiame kambaryje. Nei tokio poreikio susilaikyti, nepasiduoti norui prisidengti rankomis išdavikes krūtis!

Įrėmusi žvilgsnį į arogantiškai gražų Džordano veidą ji ryžtingai stengėsi užgniaužti šį norą. Pagaliau susierzinusi atsiduso.

– Aš atvykau čia kaip specialistė, pone Simpsonai – ar pone Sent Klerai, kad ir kaip turėčiau jus vadinti – o ne tam, kad jus linksminčiau!

Džordanas dėl to nebuvo toks tikras kaip Stefanija. Ištisas dienas, ištisas savaites po nelaimingo atsitikimo gydantis ligoninėje pas jį plūste plūdo lankytojai, dauguma iš jų moterys, su kuriomis jis susitikinėjo praeityje, jos troško susitikinėti su juo ir ateityje. Tačiau nė vienai iš jų nepavyko sužadinti jam erekcijos, o Stefanijai Makinli tai pavyko – tą pačią akimirką, kai tik jis pirmą kartą ją pamatė. Nė vienai nepavyko sukelti keisto pasitenkinimo vien nuo žodinės dvikovos...

Reikia pripažinti, kad iškart po nelaimingo atsitikimo jam skaudėjo daug labiau nei dabar, tada jis vargiai pajėgė mąstyti apie kūniškus geidulius. Bet ir dabar vis dar smarkiai skaudėjo, o pakako žvilgtelėti į Stefaniją ir jis užsigeidė nurengti ją nuogai, paguldyti ant artimiausios lovos ir išbučiuoti, išglamonėti kiekvieną jos strazdanoto kūno colį.

Jis sutelkė dėmesį į jos putlias, vylingas lūpas. Lūpas, kurios – Džordanas visai lengvai tai įsivaizdavo – galėtų užkelti jį į pasitenkinimo viršūnę...

– Atrodo, kai kurios jūsų kūno dalys prieštarauja šiam tvirtinimui, – paerzino jis, supratingai pažiūrėjęs į jos stangrias krūtis išsišovusiais speneliais.

Stefanijos skruostai iš gėdos suliepsnojo, kai ji pajuto padidėjusią seksualinę įtampą, kuri taip netikėtai užsiplieskė tarp jų.

– Čia šalta, – netvirtai pasiteisino ji.

– Keista... man atrodo priešingai. – Džordanas tyliai sukikeno.

Stefaniją taip pat išmušė karštis. Kūniška aistra tarp jų buvo tokia stipri, kad dar labiau nurausvino jai skruostus.

– Ką gi, ilgiau jūsų negaišinsiu, – sumurmėjo ji ir pagaliau pasitraukusi į šalį atlaisvino jam kelią. Tikėjosi, kad jam išėjus ji galės nuraminti savo perkaitusį kūną.

Pasiremdamas lazda Džordanas lėtai nužingsniavo prie durų.

– Praneškite, jei pagaliau nuspręsite išvykti.

– Kam, nejaugi ketinate ateiti ir man pamojuoti? – ramiai paklausė Stefanija.

– Ne, tik norėčiau, kad prieš išvykdama grąžintumėte durų raktą, – pasigirdo kandūs žodžiai, jis dar kartą pašaipiai pažvelgė į ją ir išėjo iš virtuvės.

Likusi viena Stefanija susmuko ant kėdės ir įsipylė dar vieną puodelį skanios ir stiprios, tik jau privėsusios kavos, kurios Džordanas buvo išviręs.

Kas dedasi su tais vyrais, su kuriais pastaruoju metu jai teko dirbti? Stefanija buvo visiškai tikra, jog staiga nevirto kokia nors sirena arba gundytoja, vadinasi, darbas pernelyg suartina ją su pacientais ir ji tampa lengvu taikiniu.

Kad ir kokia buvo priežastis, Stefanija suprato: stengdamasi atsispirti Džordano atakoms ji turės daug daugiau bėdos, negu kada nors turėjo su ištvirkusiu bjaurybe Ričardu Niumanu!

3 167,4 cm.

Ketvirtas skyrius

– Ko dabar norite? – nekantriai paklausė Džordanas, pakėlęs akis nuo darbo stalo, prie kurio jau visą valandą dirbo, ir pažvelgęs į tarpduryje stovinčią Stefaniją.

Tačiau jos visiškai neatbaidė akivaizdi jo entuziazmo stoka.

– Aš sugalvojau eiti pasivaikščioti ir noriu paklausti, gal ir jūs norėsite prie manęs prisidėti?

Džordanas prisimerkė ir patogiai įsitaisė odiniame krėsle prie rašomojo stalo.

– Niekaip nesuvokiu, ar jūs iš tikrųjų tokia nesupratinga, ar tik norite mane įskaudinti?

– Nei viena, nei kita, – nusišypsojo Stefanija.

Po pusryčių ji sutvarkė virtuvę, išplovė grindis, nuvalė dulkes ir išsiurbė svetainę, į kurią, regis, jau seniai niekas nebuvo nė kojos įkėlęs, tada nusprendė išvirti pietums šviežio vištienos sultinio – užkaitė puodą ir paliko virti ant dujinės viryklės. Ji tai darė, nes Džordanui reikėjo sveiko ir įvairaus maisto, kad jis sustiprėtų ir visiškai pasveiktų – juk toks buvo jos darbo tikslas.

Kai nebeliko ką daryti, Stefanijai vienai pasidarė nuobodu.

– Džordanai, mes toli neisime, – meilikaujančiu balsu pridūrė ji. – Jeigu nenorite daug vaikščioti, galite nueiti su manimi tik iki Malberio dvaro ir aprodyti jį man.

Džordanas nepatikliai pažvelgė į ją.

– Ar apsimetusi maža mergaite, kuriai reikia draugijos, paprastai pasiekiate savo?

– Man nereikia draugijos ir paprastai aš jos neieškau, – paneigė Stefanija. – Tik pamaniau, kad būtų smagu įkvėpti tyro oro.

– Ir pasimankštinti, – pašaipiai nutęsė jis. – Neužmirškime mankštos!

– Dieve, koks jūs bambeklis, – nusivylusi atsiduso Stefanija ir nusisuko.

– Ei, aš neprisimenu, kad būčiau atsisakęs eiti.

Stefanija lėtai atsisuko.

– Ar turėčiau suprasti, kad eisite?

– O kodėl ne? – Džordanas pasiėmė lazdą ir atsistojo. Jis abejojo, ar sugebėtų šįryt ką nors gero nuveikti su filmo scenarijumi, žinodamas, kad Stefanija klaidžioja aplink dvarą. – Tiesą sakant, aprodyti Malberio dvarą gali būti šiek tiek keblu, nes aš negaliu lipti laiptais,– susiraukęs pridūrė.

– Kol aš užlipsiu ir apsižvalgysiu, jūs galite palaukti apačioje, – praktiškai pasiūlė ji.

– Jūs galite staiga pareikalauti, kad išbandytume kurią nors iš lovų su baldakimu! – paerzino Džordanas.

– Ak, liaukitės, Džordanai, – suniurnėjo mažoji rudaplaukė.

Jis truktelėjo pečiais.

– Nesuprantu, kokia prasmė jums čia pasilikti, jeigu nepaversiu jūsų gyvenimo pragaru.

Stefanija taip pat to nesuprato, tačiau vylėsi, kad galiausiai ji pajėgs pakeisti Džordano nusistatymą ir privers jį priimti jos kaip specialistės pagalbą. O kol kas išeiti su juo pasivaikščioti buvo geriau negu nieko.

– Aš tik užbėgsiu į viršų pasiimti šiltesnio švarko. Nors dar tik spalis, lauke gana šalta.

– Jeigu tokiu būdu jūs subtiliai liepiate ir man šilčiau apsirengti, tai aš griežtai reikalauju nesielgti su manimi kaip su vaiku, – perspėjo ją Džordanas.

– Aš nesielgiu su jumis kaip... – Ūmai ji susiraukė ir nutilo, nes suprato, kad kaip tik taip ir elgiasi. Ko gero, persistengė bandydama jųdviejų santykius išlaikyti profesinėje plotmėje, nepasiduoti Džordano provokacijoms ir su juo neflirtuoti, nors jis dviprasmiškomis užuominomis aiškiai lenkė į tą pusę. – Aš... – Stefanija vėl pertraukė kalbą, nes suskambėjo telefonas.

Tiesą sakant... vienas iš jų. Ant darbastalio buvo fiksuotojo ryšio telefonas ir dar du mobilieji – juodos ir sidabro spalvos. Stefanija galėjo suprasti, kam reikalingas fiksuotasis ryšys, bet, dėl Dievo meilės, kam dar du mobiliojo ryšio telefonai?

Džordanas paėmė juodos spalvos mobiliojo ryšio telefoną ir prieš atsakydamas žvilgtelėjo, kas skambina.

– Sveika, Krista, – pasakė jis ir atgręžęs Stefanijai nugarą pažvelgė pro langą.

Stefanija spoksojo į plačią raumeningą nugarą, į baltus marškinėlius, kurie buvo glaudžiai aptempę pečius, ir svarstė, ar turėtų išeiti, ar gali likti. Skambutis, aišku, buvo asmeniškas. Skambino Krista Mur, moteris, su kuria, kaip kalbama, prieš nelaimingą atsitikimą Džordanas susitikinėjo.

– Pasilikite! – šūktelėjo Džordanas, kai atsisukęs pamatė, kad Stefanija ruošiasi išeiti.

– Vau, vau! – Ji pažvelgė į jį suraukusi nosį, bet vis tiek apsisuko ir išėjo.

Džordanas šypsodamasis suvokė, kad Stefanijai tolstant koridoriumi, jis neatplėšia akių nuo jos gundančių klubų ir siūbuojančio džinsais aptempto užpakaliuko. Ji iš tikrųjų buvo labiausiai...

– Ne, Krista, tai aš sakiau ne tau, – linksmai pareiškė jis į telefoną, kai pašnekovė pasiteiravo, ką jis turįs omenyje. – Na, vienam savo brolio... kompanionui, – išsisukinėdamas paaiškino, nesunkiai įsivaizduodamas aukštą, liekną šviesiaplaukę aktorę, sėdinčią savo bute Los Andžele.

Iš visų Džordano pažįstamų, su kuriais jis palaikė ryšius prieš nelaimingą atsitikimą, Krista buvo pati atkakliausia, ji skambindavo jam bent kartą per savaitę, norėjo sužinoti, kur jis yra ir kada grįš į Los Andželą. Kadangi Džordanas neketino atnaujinti jųdviejų santykių ir neplanavo artimiausiu metu grįžti į Los Andželą, paprastai su ja kalbėdavo trumpai.

Stefanija sėdėjo virtuvėje prie stalo ir nekantriai laukė, kol Džordanas baigs pokalbį ir pasiims švarką.

– Hm, kažkas skaniai kvepia. – Jis smalsiai pauostė atkėlęs dangtį puodo, kunkuliuojančio ant dujinės viryklės.

– Sriuba pietums, – trumpai paaiškino Stefanija ir pakilusi nuo kėdės apsivilko storą juodą švarką. – Ne, aš nemanau, kad dirbu namų šeimininkės darbą, – irzliai atšovė ji, kai Džordanas pašaipiai kilstelėjo antakius. – Kad jūsų kūnas pasveiktų, reikia sveikai maitintis, štai ir viskas.

Jis nusišypsojo.

– Tai tvirtinate pietus verdanti tik todėl, kad maitinimą laikote viena iš gydymo priemonių?

Jos žalios akys prisimerkė.

– Visiškai teisingai.

– Jei jau taip sakote...

– Džordanai...

– Stefanija?

Jos nė akimirką neapgavo vaikiškai nekalta Džordano veido išraiška, Stefanija suprato, kad jis ir vėl bando ją suerzinti. Aišku, jam tai pavyko!

– Kam jums reikia dviejų mobiliųjų telefonų? – paklausė ji maudamasi juodas pirštines, kad nešaltų rankos.

Tarp jo gintarinių akių įsirėžė nežymi raukšlė.

– Ką?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Pastebėjau kabinete ant rašomojo stalo du mobiliuosius telefonus ir man pasidarė smalsu, kodėl jums reikia dviejų, kai dauguma žmonių puikiai apsieina su vienu?

– Gal todėl, kad manyje slypi du žmonės? – pagaliau atsakė Džordanas nusprendęs, kad Stefanija Makinli pernelyg pastabi, jam tai šiek tiek kėlė nerimą.

Ji išlenkė tamsiai rudus antakius.

– Ar todėl, kad esate Džordanas Simpsonas ir Džordanas Sent Kleras?

– Taip.

– Kodėl tapęs aktoriumi jūs pasikeitėte pavardę? Džordanas Sent Kleras yra gana charizmatiškas vardas...

– Tai mes einame pasivaikščioti ar neiname? – Džordanas suspaudė lūpas, žengė į priekį ir ryžtingai atidarė jai užpakalines duris.

– Einame, – linktelėjo Stefanija išėjusi į lauką. – Tai jūs iš tikrųjų manote, kad Džordanas Simpsonas ir Džordanas Sent Kleras yra du visiškai skirtingi žmonės? – atkakliai tęsė ji, kai jis užrakino duris ir priėjo prie jos, laukiančios ant takelio.

Džordanas apie tai negalvojo – jame tikrai buvo du visiškai skirtingi žmonės! Tokie skirtingi kaip naktis ir diena. Ir neatstojantys vienas kito.

– Kaip manote, ar mes galime paprasčiausiai pasivaikščioti? – burbtelėjo jis ir patraukė Malberio dvaro link.

– Žinoma. – Stefanija sąmoningai prisitaikė prie jo daug lėtesnės eisenos. – Ar niekada neketinote dirbti Sent Klerų korporacijoje? – smalsiai pasiteiravo ji.

Šitaip susiklosčius aplinkybėms toks smalsumas tikriausiai buvo visiškai suprantamas. Bet šiuo metu Džordanas nebuvo itin supratingas!

– Ar esate girdėjusi, kad pasivaikščioti galima ir maloniai tylint?

Žinoma, Stefanija buvo girdėjusi, tačiau neatrodė, kad tai įmanoma vaikščiojant jiedviem su Džordanu! Nebent nesmagiai tylint. Netgi nejaukiai tylint. Greičiausiai tą tylą būtų galima jausti visu kūnu. Bent jau jai taip būtų... Iš pikto žvilgsnio arogantiškai gražiame Džordano veide, kai jis šlubčiojo į priekį šalia jos, buvo lengva suprasti, kad dabar jam visiškai nerūpi nei ji, nei kas nors kitas.

– Oho!

Džordanas pavargęs atsirėmė į vieną iš keturių marmurinių kolonų erdviame Malberio dvaro prieškambaryje, o Stefanija pagarbiai įsispoksojo į didžiulį Venecijos stiklo sietyną, kabantį aukštai virš jų, freskomis ištapytoje palubėje. Kol nuėjo tą pusmylį ar panašiai iki čia, jam taip įsiskaudėjo koją, kad nebuvo nusiteikęs palaikyti jos entuziazmo. Be to, jis jau tūkstančius kartų buvo matęs Malberio dvaro vidų.

– Tai yra... norėjau pasakyti, puiku.

– Matau, kad jums tai kelia baimingą pagarbą, – lėtai ir ramiai tarė Džordanas, stebėdamas, kaip ji vaikšto po erdvų prieškambarį ir žavisi nuostabiomis marmurinėmis grindimis, skulptūromis.

– O jums nekelia? – Stefanija priekaištingai išpūtė akis.

– Ne, nelabai, – sumurmėjo Džordanas, atsitraukęs nuo kolonos jis sunkiai pasiremdamas lazda nuėjo link pagrindinės svetainės namo priekyje.

Stefanija lėtai žingsniavo jam iš paskos, o kai sustojo ant kambario slenksčio ir pamatė nuostabias aukso ir kremo spalvos dekoracijas ir Jurgio IV epochos baldus, jos akys nušvito iš malonumo.

– Ar Lukanas niekada negalvojo atverti šių lobių visuomenei?

– Žinoma, ne. – Džordanas vos nenusikvatojo pagalvojęs apie pasibjaurėjimą keliančią išraišką, kuri atsirastų vyriausiojo brolio veide, jeigu kas nors išdrįstų pasiūlyti atverti Malberio dvaro duris visiems be išimties. – Ir jums nepatariu jam to siūlyti, nebent norite išgirsti, kaip įtaigiai jis parodys visiškai tam nepritariantis.

– Vis dėlto gaila, kad tai neprieinama visiems, – susiraukusi pareiškė Stefanija. – Pats pastatas tikriausiai labai senas.

– Manau, karalienės Elžbietos I valdymo laikų pradžios.

Stefanija perėjo per kambarį ir atsargiai palietė gražų, puošnų, auksinį didžiulio veidrodžio, kabančio virš balto židinio, rėmą.

– Ar Lukanas pirko šiuos rūmus su visais baldais?

Daugelio šoninių stalų paviršiai buvo ornamentuoti, ant grindų ir kitų paviršių pristatyta šviestuvų, palei vieną sieną dunksojo didžiulis bufetas, ant židinio atbrailos stovėjo puošnus laikrodis paauksuotos bronzos aptaisais.

Džordanas abejingai truktelėjo pečiais.

– Kiek žinau, kai kuriems iš šių baldų mažiausiai keli šimtai metų.

– Įdomu, kas atsitiko čia gyvenusiai šeimai? – sumurmėjo Stefanija. – Ar nemanote, kad tai buvo kažkokie didikai?

Džordanas linktelėjo.

– Kunigaikščiai iš Stauerbridžo.

– Labai gaila, kad labai daug senųjų titulų išnyko arba paprasčiausiai nebevartojami, – atsiduso Stefanija.

– Taip, gaila, – santūriai pritarė Džordanas.

– Kaip manote, ar kada nors, kai sukurs šeimą, Lukanas nenorės čia apsigyventi? Man tiesiog tokia mintis toptelėjo į galvą, – ėmė gintis ji išgirdusi garsų Džordano juoką. – Sakote, kad jis neketina šių rūmų atverti visuomenei, bet juk ką nors turi daryti.

– Atsiprašau, aš tik bandžiau įsivaizduoti Lukaną vedusį, – žioptelėjo Džordanas, jo pečiai vis dar šiek tiek virpėjo. – Deja, man nepavyko.

Stefanija taip pat negalėjo įsivaizduoti, kad tas nesvetingas uždaras vyras, su kuriuo ji buvo susitikusi praėjusią savaitę, galėtų beprotiškai įsimylėti ir vesti.

– Nesuprantu, kodėl jis sumanė visa tai nusipirkti...

– Aš niekada nemėginau spėlioti, kodėl Lukanas elgiasi vienaip ar kitaip, patariu ir jums nesivarginti, – pasiūlė Džordanas ir pasisuko eiti. – Gal dabar norite pamatyti baseiną už namo? – paklausė pastebėjęs, kad Stefanija nesitraukia nuo židinio.

– Miesčionis, – geraširdiškai mestelėjo ji ir nusekė paskui jį atgal į nuostabų marmurinį prieškambarį.

Kadaise Stefanija lankėsi keliuose šalies dvaruose, kuriuos buvo leidžiama apžiūrėti pašaliniams, tačiau dar nepasitaikė negyvenamų rūmų, atrodančių taip, tarsi juose vis dar kažkas gyventų. Ant sienų kabėjo paveikslai, buvo daugybė įvairiausių puošmenų ir senovinių veidrodžių, sidabrinis padėklas ant stovo prieškambaryje, atrodė, laukia, kad ant jo kas nors padėtų vizitinę kortelę. Iš tikrųjų šie rūmai, regis, laukė savo šeimininko kunigaikščio Stauerbridžo, bet kurią minutę galinčio įeiti pro paradines duris.

– Lukanas samdo sodo prižiūrėtoją, jo žmona viduje nuvalo dulkes, – paaiškino Džordanas, kai Stefanija išdėstė jam savo mintis.

– Vis dėlto apmaudu, kad čia niekas negyvena... – Stefanija ilgesingai apsižvalgė.

– Tikriausiai šie rūmai – ne tokia vieta, kurią jūs kada nors galėtumėte pavadinti namais, tiesa? – pašaipiai paklausė Džordanas. – Kad norėtumėte pavadinti namais, – patikslino.

Stefanija stovėjo prie didžiulių plačių laiptų, kurie vedė į balkoną, ir klausė savęs, kiek gražių moterų nuo karalienės Elžbietos I laikų iki dabar nupleveno šiais laiptais žemyn į jų dievinamų mylimųjų glėbį. Turbūt begalė. O dabar Malberio rūmai stovėjo tušti, jais rūpinosi tik prižiūrėtojas su žmona, kurie, aišku, gyveno kur nors kitur, nors namai turėtų būti pilni meilės ir vaikų juoko.

– Manau, kad nenorėčiau, – dvejodama sutiko ji ir nusekė paskui Džordaną.

Džordanas nebeturėjo ką pridurti, kad palaikytų šį keistą pokalbį. Jis neketino pasakoti ir taip pernelyg smalsiai Stefanijai Makinli, kad Lukanui išvis nereikėjo pirkti Malberio dvaro, kad iš tikrųjų šie rūmai jam ir taip priklauso, nes jis yra penkioliktasis Stauerbridžo hercogas. Dėl šios priežasties ir Džordanas tapo lordu Džordanu Sent Kleru, o jo dvynys brolis – lordu Gideonu Sent Kleru, tačiau mažai kas tai žinojo, nes prisidengęs slapyvardžiu ir pasivadinęs Simpsonu Džordanas sugebėjo nuslėpti tiesą nuo visuomenės.

Trys broliai ankstyvą vaikystę praleido Malberio dvare. Kol škotė motina išsiaiškino, kad jų tėvas keturioliktasis hercogas turi kaime meilužę. Po skyrybų Molė nusprendė grįžti į gimtąjį Edinburgą ir pasiėmė visus tris sūnus.

Aišku, berniukai atvažiuodavo į Malberio dvarą aplankyti tėvo, bet visi trys labiau mėgo padriką savo namų Edinburge netvarką, negu griežtų taisyklių varžomą Malberio aplinką. Be to, nė vienas iš trijų brolių niekada iš tikrųjų neatleido tėvui už neištikimybę jų švelniai ir gražiai motinai.

Taip jau nutiko, kad pasiekę amžių, kai jau galėjo apsispręsti, ar lankys tėvą, jie nutarė net nesiartinti prie Malberio dvaro ir su tėvu nebendrauti. Antipatija šiai vietai nė kiek nepasikeitė net tada, kai prieš aštuonerius metus tėvas mirė ir Lukanas paveldėjo palikimą.

Šiuo metu broliai jau gyveno kiekvienas savo gyvenimą. Lukanas sukosi galvažudiškame verslo pasaulyje, Džordanas pasiekė aukštumų kine, o Gideonas – teisės srityje. Nė vienam iš jų nereikėjo šio dvaro – jie nenorėjo užsidaryti Malberyje. Tačiau neseniai paaiškėjo, kad tai neįkainojama slėptuvė, nes Džordanui teko palikti Jungtines Valstijas stengiantis išvengti žurnalistų, kurie po nelaimingo atsitikimo sekė kiekvieną jo žingsnį...

– Žiūrėdamas iš paradinės namo pusės nė nepagalvotum, kad jis čia yra. – Stefanija stovėjo ant ilgo baseino krašto ir susižavėjusi žiūrėjo į jį supančias skulptūras ir žalumynus, kurie puošė žemą šildomą baseino patalpą, pristatytą prie Malberio dvaro užpakalinės dalies.

– Manau, kad toks ir buvo sumanymas, – Džordanas nesistengė paslėpti sarkazmo.

Ji nekantriai pažvelgė į jį, nusimetė švarką ir įsmuko į jaukią patalpą.

– Čia tikrai šilta ir vanduo labai vilioja; ar jūs tikrai nepersigalvosite paplaukioti?

Jis piktai suraukė kaktą.

– Gal ir persigalvočiau, jeigu jūs maudytumėtės nuoga.

– Nebandykite keisti temos, Džordanai. – Stefanija atsigręžė į jį. – Jūs turite puikias sąlygas lengvai pamankštinti skaudamą koją, bet atsisakote jomis pasinaudoti.

– Todėl, kad nenoriu mankštinti kojos... nei lengvai, nei kaip nors kitaip, – tvirtai pareiškė Džordanas.

– Kodėl nenorite?

– Ir jūs kaltinate mane, kad esu užsispyręs! – Jo akys žėrėjo ryškia aukso spalva.

– Nes toks ir esate!

– Nejaugi tikrai manote, kad įkyriai zyzdama priversite mane persigalvoti? – paklausė Džordanas.

– Aš nezyziu, – aiktelėjo Stefanija.

– O taip. Zyziate. Dar ir kaip. – Juodu dabar stovėjo beveik suglaudę nosis, nes Džordanas žiūrėjo žemyn į Stefaniją, o ji piktai atkišo smakrą. – Et, velniop visa tai!

Jis metė lazdą ant vieno iš gulimųjų krėslų, sustatytų aplink baseiną, ryžingai prisitraukė Stefaniją prie savęs ir palenkęs galvą pašėlusiai įsisiurbė į lūpas. Aistringas bučinys buvo toks netikėtas, kad ji net nespėjo pasipriešinti jo geidulingam prisilietimui, jos lūpos prasivėrė nuo Džordano bučinio, švarkas išslydo iš pirštų, kai stengdamasi išlaikyti pusiausvyrą kilstelėjo rankas norėdama įsikabinti į plačius ir raumeningus jo pečius.

Ji instinktyviai išlenkė nugarą, krūtimis prisispausdama prie jo tvirtos kaip akmuo krūtinės, artumas privertė ją pajusti, kaip išbrinko speneliai, kaip jie trokšta glamonių šių rankų, kurios dabar nenumaldomai slinko žemyn jai per nugarą.

Ūmai Stefanija labai aiškiai suprato, kaip nederamai pasielgė leisdama Džordanui ją pabučiuoti. Toks jos elgesys gali būti neteisingai suprastas, jeigu jis ką nors girdėjo apie Rozalindos Niuman užgaulius kaltinimus.

Ši mintis jai buvo tarsi šalto vandens kibiras ant galvos. Staiga nutraukusi bučinį ji žengtelėjo atgal ir iš baimės išplėtė akis – net tokio menko judesio pakako, Džordanas prarado pusiausvyrą ir tvirtai sugriebė ją už rankų, kad neįgriūtų į baseiną.

Penktas skyrius

– Ar jūs tai suplanavote? – apkaltino Džordanas išniręs iš vandens ir atmetęs šlapius plaukus, kurie užkrito jam ant akių.

Jo pyktis dar labiau sustiprėjo, kai suprato negalįs padaryti net tokio paprasto dalyko kaip pabučiuoti moterį visiškai neapsikvailinęs. Neparodęs, koks jis neveiksnus!

Išnirusi šalia jo Stefanija vos susilaikė nesijuokusi iš to, į kokią keblią padėtį jie papuolė, bet pakako pažvelgti į baisiai piktą Džordano veidą ir juokas įstrigo gerklėje, ji tik makalavo kojomis vandenį, kad išsilaikytų paviršiuje.

Tada ji tiksliai atkūrė atmintyje, ką jie darė prieš įkrisdami į vandenį...

Dieve brangus!

Kaip ji galėjo leisti, kad tai įvyktų? Kodėl ji leido, kad taip atsitiktų? Dabar jau vargiai bepavyks jai čia pasilikti. Tai beveik neįmanoma. Ji...

– Ką reiškia – ar aš planavau? – Stefanija piktai susiraukė, nes Džordano kaltinimas pagaliau pasiekė jos smegenis. – Nejaugi manote, kad aš... kad mes... kad aš tyčia leidau jums mane pabučiuoti, norėdama?..

– Įstumti mane į vandenį, – piktai užbaigė Džordanas ir be menkiausių pastangų nuplaukė prie baseino krašto. – Taip, Stefanija, kaip tik taip aš ir manau, – pasakė jis ir stipriomis rankomis pasikėlęs išlipo iš baseino.

Stefanija atplaukė paskui jį.

– Ar jūs tikrai taip galvojate, Džordanai?

– O taip, Stefanija, galvoju.

– Bet...

– Jūs norėjote, kad eičiau į baseiną, būtent čia aš ir atsidūriau. – Džordanas nuo įtampos sunkiai kvėpavo, palikdamas paskui save vandens pėdsakus jis nušlubčiojo prie spintos, kur buvo sudėti rankšluosčiai, ir pasiėmęs vieną pradėjo šluostytis varvančius plaukus. – Jei ne kiti dalykai, jūsų profesinį atsidavimą vertinčiau aukščiausiu balu. – Jis piktai numetė drėgną rankšluostį ant krėslo. – Pažadu, užsiminsiu Lukanui, kokia uoli specialistė esate, kai paskambinsiu jam pasakyti, kad išlėkėte iš šio dvaro gavusi spyrį į savo dailų užpakaliuką.

Stefanija jau stovėjo ant baseino krašto, ji buvo tokia pat įpykusi kaip ir Džordanas. Negi jis iš tikrųjų mano, kad įsijautusi į bučinį ji sugebėjo išlaikyti blaivų protą, sąmoningai išvedė jį iš pusiausvyros ir taip privertė įkristi į baseiną? Tokia savitvarda ji negalėjo pasigirti – tiesą sakant, jei kiek ilgiau pabūtų Džordano glėbyje jo bučiuojama, tikrai visiškai nesusivaldytų!

– Palaukite minutėlę...

– Aš manau, kad šiandien ir taip per jus iššvaisčiau daug laiko. – Džordanas piktai žiūrėjo į ją primerkęs akis, paskui paniuro, veido išraiška perteikė begalinį pasišlykštėjimą, tada jis nuleido akis į šaltus, šlapius marškinėlius, prilipusius jam prie kūno.

Stefanija negalėjo atitraukti akių nuo raumeningos idealių formų krūtinės, kuri aiškiai persišvietė per šlapią drabužį. Juto, kad jos veidas dega prisiminus, kaip prieš kelias minutes ji troško šią krūtinę paliesti. Ak, kaip ji norėjo paliesti ir glamonėti jį visą.

Ji nusigręžė norėdama paimti iš spintos rankšluostį ir nusišluostyti, o drauge ir paslėpti liepsnojančius skruostus, jos mintys it pašėlusios sukosi mėgindamos įvertinti visą rimtumą to, kas ką tik atsitiko. Pasaulinio garso aktorius Džordanas Simpsonas ką tik pabučiavo ją, Stefaniją Makinli.

O paskui apkaltino, kad ji tyčia skatino jį taip elgtis norėdama įstumti į baseiną! Ji tikrai nedarė to tyčia, bet gal paskatino pabučiuoti? Stefanija nemanė, kad skatino... nors abejojo, ar, pavyzdžiui, Rozalinda Niuman tuo patikėtų! Tai siaubinga. Jai įgriso būti laikomai kažkokia prostitute. Jei Džordanas įvykdytų grasinimus ir apskųstų ją savo broliui, šaltam ir arogantiškam Lukanui Sent Klerui, jos profesinei karjerai būtų galas.

Stefanija pasijuto blogai. Netgi šlykščiai. Iš skruostų ištekėjo visas kraujas. Užkliuvo už krėslo, keliai sulinko ir ji susmuko ant jo.

Ji sugebėtų atremti vieną kaltinimą, kad neapdairiai įsitraukė į nederamus santykius su pacientu, bet niekas nepatikėtų, jei nuskambėtų antras toks pat. Net jeigu Stefanijai pavyktų įrodyti, jog yra nekalta, ji, be abejo, įklimptų. Jos profesinė reputacija žlugtų...

– Stefanija, kas atsitiko? – Džordanas priėjo arčiau ir dabar stūksojo virš jos it bokštas.

Stefanija sumirkčiojo stengdamasi sulaikyti ašaras, kurios jau grasino pabirti iš akių, tada pasižiūrėjo į jį. O varge, kokie netvarkingi jie abu atrodė: plaukai šlapi ir susivėlę, šlapi drabužiai prilipę prie kūno. Nors gal turėtų džiaugtis, kad dabar, kai ji atsakė į Džordano bučinį, jie vis dar vilki bent tokiais drabužiais!

– To neturėjo įvykti... – apsvaigusi sumurmėjo ji purtydama galvą.

Tikrai neturėjo, su tuo Džordanas sutiko bjaurėdamasis savimi. Jis norėjo būti kuo toliau nuo šios moters, tikėjosi, kad elgdamasis su ja šiurkščiai, galiausiai privers ją išvykti. O bučiavo taip, tarsi norėdamas suryti visą, iki paskutinio nuostabaus jos kūno gabalėlio, tai kaip dabar pavadinti tokį savo elgesį?!

Apkaltinti Stefaniją dėl bučinio, aišku, buvo gerokai per daug, ar ne?

Žiūrėdamas į ašarų pritvinkusias žalias akis Džordanas susiraukė. Puikiai prisiminė, kad Stefanijos atsakas buvo toks švelnus, toks malonus... Toks, kad Džordanas vis dar jautė erekciją, kauburys buvo aiškiai matyti pro aptemptus džinsus.

Suprantama, netikėtos maudynės nebuvo tokios veiksmingos kaip šaltas dušas praėjusią naktį ir ne taip veiksmingai nuslopino šios moters sukeltą geismą.

Velnias!

Stefanija mirkčiojo akimis stengdamasi sulaikyti ašaras.

– Aš tikrai tyčia nestūmiau jūsų į baseiną, Džordanai.

Džordanas tai jau žinojo – taip pat žinojo, kad pyksta ant savęs, o ne ant Stefanijos.

– Man regis, būtų geriau, jeigu mes abu užmirštume šį įvykį, ar ne? – kimiai pasiūlė jis.

– Būtų geriau, – sutiko ji ir trūksmingai atsiduso.

Jis persibraukė ranka per šlapius plaukus.

– Siūlau grįžti į savo kambarius, nusimesti šlapius drabužius ir palįsti po dušu.

– Prieš man išvykstant?

– Manau, mudviem tai būtų pati geriausia išeitis, – įsitempęs patvirtino Džordanas.

– Gerai, kad vakar nespėjau visko išsipakuoti, – apatiškai sumurmėjo Stefanija ir atsistojo atskleisdama Džordanui kvapą gniaužiantį vaizdą: geltoni marškinėliai buvo prilipę prie jos nuogų krūtų, aiškiai išryškindami kietus, rausvus kaip uogos spenelius, kurių anksčiau jis niekaip neprisiruošė paliesti.

Džordanas nusigręžė, bet per lėtai, jį vėl užplūdo nauja geismo banga.

– Tai grįšite atgal į namą? – nekantriai paklausė jis

– Taip, grįšiu. – Stefanija pasiėmė švarką ir lėtai nusekė paskui jį į lauką.

Kol jie nejaukiai tylėdami sugrįžo į namą, ji patylom ir toliau kaltino save. Daugybę kartų mintyse perkratė šį įvykį ir suprato: paskatino ji Džordaną ar nepaskatino, jokiu būdu neturėjo leistis jo pabučiuojama. Ir nesvarbu, kad ji to nedarė tyčia. Nei kad ir dabar įkaista vien tai prisiminusi!

Karštis visiškai atslūgo, nes einant atgal pusę mylios į sargo namą pūtė šaltas vėjas, kuris košė kiaurai per šlapius drabužius, Stefanija tiesiog kaleno dantimis. Kai Džordanas atrakino užpakalines duris ir jai pirmai leido įeiti į šiltą malonių kvapų pilną virtuvę, jos veidas buvo pamėlęs nuo šalčio.

– Jums reikia užlipti laiptais, palįsti po dušu ir persirengti sausais drabužiais, – vėl prakalbo Džordanas, kai pamatė, kokia ji sušalusi.

– Aš... taip. Gerai. – Ji nusigręžė ir pakabino švarką ant kėdės atlošo. – Jums reikia padaryti tą patį.

– Aš žinau, ką man reikia daryti, Stefanija, – susiraukė Džordanas. – Kai sugrįšite, mudu sėsime valgyti sriubos, kurią jūs išvirėte.

Ji atsisuko išplėtusi akis.

– Maniau, jūs norite, kad išvažiuočiau.

Jis kietai suspaudė lūpas.

– Bet pirma pavalgysite šilto maisto. Aš visai nenoriu, kad grįžusi į Londoną papultumėte į ligoninę dėl plaučių uždegimo, – paaiškino Džordanas, kai ji susiraukė.

Stefanija nepatikliai pažvelgė į jį ir lėtai linktelėjo.

– Šiek tiek karštos sriubos nepakenktų.

– Puiku, – trumpai ir aiškiai tarė jis. – Ar viskas gerai? – paklausė po sekundės, nes ji nepajudėjo.

Stefanija sunkiai nurijo seiles.

– Aš... aš tik noriu, kad žinotumėte – tikrai nieko nedariau tyčia, nenorėjau, jog mes įkristume į baseiną, – dar kartą pasakė ji ir ėmė lipti laiptais į viršų.

Likęs vienas Džordanas giliai atsiduso, stovėjo prispaudęs rankas prie šonų, paniuręs, suprasdamas, kad dėl to nelaimingo atsitikimo jis ne tik liko luošas, bet akivaizdžiai prarado ir humoro jausmą. Anksčiau juk būtų tik pasijuokęs, kad juodu įkrito į baseiną.

Stefanija buvo pirmoji moteris, su kuria jis pamėgino pasimylėti praėjus šešiems mėnesiams po nelaimingo atsitikimo. Žodis mėgino tiksliai apibūdina, kuo viskas baigėsi!

Jausmingas putlias Stefanijos lūpas buvo nepaprastai malonu bučiuoti. Jos kūnas, prigludęs prie jo, buvo neapsakomai jautrus. Bučiuodamas ją Džordanas kaip reikiant susijaudino – taip susijaudino, kad iš tikrųjų viską užmiršo. Netgi sužalotą dešinįjį klubą ir koją...

Džordanas neabejojo, jog Stefanija niekuo dėta, kad juodu neteko pusiausvyros ir įkrito į baseiną. Labai gerai suprato, kodėl taip atsitiko, kaip tik todėl vėliau ir buvo toks piktas. Jis nepagalvojęs perkėlė svorį ant dešiniojo klubo, šis tiesiog neatlaikė svorio, todėl jie abu įkrito į baseiną.

Piršosi išvada, jog dėl savo kojos negalios jis jau net negali pabučiuoti moters, kad nesutriktų ir nepasijustų klaikiai pažemintas. To joks vyras nepajėgtų iškęsti!

– Aš vis dėlto nusprendžiau neišvykti, – po pusvalandžio nulipusi laiptais pareiškė Stefanija. Ji sustojo virtuvės tarpduryje tvirtai nusistačiusi nenusileisti ir Džordanas pašnairavo į ją, ant dujinės viryklės maišydamas sriubą.

Kol jos nebuvo, jis irgi nusiprausė po dušu, užsimovė sausus džinsus ir apsivilko ploną juodą kašmyro megztinį. Ilgoki tamsūs plaukai atrodė jau beveik sausi, lūpose įsirėžęs liūdesys, nors veido išraiška šalta – tačiau ji jos nepabūgs, kaip nepabūgo atsisakydama išvykti.

Užuot pasinaudojusi pasiūlymu nusiprausti po dušu, Stefanija prisileido vonią – nusprendė, kad jai reikia panirti į karštą vandenį ir sušildyti iki kaulų sustirusį kūną. Panardinusi pečius į karštą ir kvapnią sūkurinę vonią turėjo laiko pagalvoti.

Taip, jai nereikėjo leistis Džordano bučiuojamai. Taip pat nereikėjo atsakyti į tą bučinį. Reikėjo pripažinti, kad dėl šių dalykų pasilikti čia, švelniai tariant, būtų keblu. Bet keblu žmogišku požiūriu, o ne profesionaliu.

Ji neketino leisti Lukanui mokėti jai atlyginimo, jei Džordanas neleis jai dirbti kaip specialistei. Vadinasi, formaliai Džordanas net nėra jos pacientas. Ir netaps juo, kol ji iš tikrųjų nieko nepadarė dėl jo kaip profesionalė. Nuolatiniai įkalbinėjimai, kad jam reikia gydymo, iš tikrųjų nieko nereiškė. Nieko nereiškia net jam pietums išvirta maistinga sriuba.

Jei Stefanija išvyktų dabar, pripažintų, kad pralaimėjo kaip profesionalė. Asmeniškai ji nebuvo niekuo nusikaltusi, nebent tuo, kad neįtikėtinai gražus Džordanas Simpsonas jai tikrai atrodė neįtikėtinai gražus! O tai, be abejo, gali patvirtinti bet kuri moteris, turinti venose nors lašą karšto kraujo, argi ne?

Ji sutiko, kad kaip profesionalė nepajėgė įtikinti itin užsispyrusio aktoriaus leisti pasirūpinti jo sveikata – to nesugebėjo padaryti ir visi kiti fizioterapeutai, bandę dirbti su juo praėjusius šešis mėnesius. Anksčiau Stefanija nebūtų susitaikiusi su tokiu pralaimėjimu. Nesusitaikys ir dabar, ji nenusileis Džordanui.

Stefanija įėjo į virtuvę.

– Aš pasakiau...

– Girdėjau, ką pasakėte, – lėtai ištarė Džordanas, iš padilbų žiūrėdamas į ją. – Labai stebiuosi, kad jūs vis dar manote galinti nuspręsti, ką man daryti.

– Tiesą sakant, sprendžia jūsų brolis, – nerūpestingai pripažino Stefanija. – Kadangi pradėjau jam dirbti. Nors šiuo metu to nedarau, – saldžiu balseliu pridūrė ji.

Jo aukso spalvos akys šaltai sublizgėjo.

– Kaip manote, ar mėginimas paskandinti brolį Lukanui pasirodys rimta priežastis atsisakyti jūsų paslaugų?

– Mėginimas paskandinti?.. – netikėdama savo ausimis Stefanija papurtė galvą ir nepatikliai pažvelgė į Džordaną. – Ar jūs nemanote, kad šiek tiek perdedate?

– Galbūt. Bet jūs nežinojote, ar aš moku plaukti, ar ne, kai įstūmėte mane į vandenį. – Jis įžūliai išlenkė antakius.

– Aš neįstūmiau jūsų.

– Įrodykite.

Stefanija nuraudo iš pykčio.

– Aš negaliu to įrodyti, bet ir jūs negalite įrodyti, kad yra priešingai!

Džordanas gūžtelėjo pečiais.

– Net nesigilinant į visa tai, jūs ne blogiau už mane suprantate, kad likti čia mudviem kartu dabar yra dar mažiau galimybių nei anksčiau.

– Aš niekur nevažiuosiu, – atkakliai pakartojo ji.

Aklavietė, – visiškai nusivylęs pripažino Džordanas. Stefanija atsisako išvykti, o šis rytas aiškiausiai parodė, kad jis niekaip nesugebės jos priversti! Bent jau fiziškai...

Džordanas tyčia perėjo per virtuvę ir atsistojo per kelis colius nuo Stefanijos. Taip arti, kad jautė žalia palaidine ir mėlynais džinsais aptempto jos kūno šilumą.

– Jeigu pasiliksite čia, aš galvą guldau, kad tai, kas įvyko tarp mūsų šį rytą, vėl pasikartos, – kimiai perspėjo jis.

Jos skruostai paraudo, o žalios akys net išsiplėtė iš nerimo. Akivaizdu, jog ji nesugeba ramiai reaguoti į tai, kas įvyko anksčiau, nors ir nori parodyti priešingai, išdidžiai pagalvojo jis.

Stefanija papurtė galvą.

– Nepasikartos, jei aš to nenorėsiu.

– Bet jūs juk norite, Stefanija. – Džordanas ramiai atlaikė žvilgsnį ir delnu perbraukė per karščiu tvoskiantį jos skruostą. Patenkintas stebėjo, kaip jos smilkinyje tvinkčioja gyslelė. Žvilgsnis nuslydo žemyn – ji nervingai apsilaižė lūpas. Tada jis žvilgtelėjo dar žemiau ir pamatė per minkštą megztinio vilną išsišovusius spenelius. – Ar ne tiesą sakau? – supratingai sumurmėjo jis.

Dabar jos akyse šmėstelėjo baimė.

– Ne, aš...

– Taip, Stefanija, – švelniai pakartojo Džordanas nykščio pagalvėle lengvai vedžiodamas per minkštas sučiauptas lūpas, jis jautė, kaip jos virpa nuo jo glamonių. – Jūsų reakcija į mano prisilietimą tai tik patvirtina.

Ji sunkiai nugurkė seiles.

– Jūs vis dar stengiatės priversti mane išvykti.

– Ar tai veikia? – paerzino ją Džordanas. Jis velniškai gerai žinojo, kad veikia, dar nebuvo visiškai pamiršęs, kaip būna, kai moteris atsiliepia! – Kitą kartą aš ne tik bučiuosiu, Stefanija, – perspėjo. – Kitą kartą aš bučiuosiu ir glamonėsiu jus tol, kol užsigeisite manęs ir sudrėksite, o tada maldausite manęs jus pamylėti!

Jis kalbėjo taip įtikinamai, taip aistringai, kad Stefanija be jokio vargo įsivaizdavo juos abu nuogus lovoje, kaip oda trinasi į odą, jųdviejų nelygų alsavimą ir susipynusius kūnus, kai pabaigoje jie glamonėja ir bučiuoja vienas kitą.

Vien apie tai pagalvojusi Stefanija vėl susijaudino.

Ji apsisprendė čia pasilikti, kai buvo antrame aukšte, ganėtinai toli nuo jausmus trikdančio Džordano. Apsvarstė viską ramiai. Šaltakraujiškai. Bet dabar, atsidūrus šalia jo, užplūdo visiškai kitokios emocijos.

Stefanija ryžtingai pakėlė smakrą pasitikdama pašaipų jo žvilgsnį.

– Jei bulvarinių laikraščių antraštės dažnai rėžia akį, rėksmingai pranešdamos, jog geidžiamas ir itin patrauklus Džordanas Simpsonas kur nors pasirodė vėl su kita bukagalve, dar nereiškia, kad kiekviena moteris, su kuria susipažįstate, susižavėjusi tuoj pat kris jums po kojomis. Ar prie kurios nors kitos jūsų kūno dalies, – įgėlė ji.

Jis niūriai šyptelėjo.

– Nekris?

– Ne! – atšovė ji, išgirdusi jo balse atsargų iššūkį.

– Jaučiuosi pamalonintas, kad teikėtės perskaityti tuos bulvarinius laikraščius...

– Aš nesakau, kad juos skaičiau, tik mačiau antraštes, – su įkarščiu gynėsi Stefanija.

Jis supratingai pažiūrėjo į ją.

– Na, jei jau taip sakote, patikėsiu.

– Taip, sakau!

Džordanas truktelėjo pečiais.

– Stefanija, aš nesu atsakingas už tai, ką apie mane sugalvoja parašyti bulvariniai laikraščiai. Arba apie moteris, su kuriomis kadaise susitikinėjau.

– O kaip dėl dabartinių? – užsipuolė jį Stefanija. – Argi ne Krista Mur šįryt jums skambino?

Kristos vardas buvo per daug retas, kad galėtų priklausyti kam kitam. Vadinasi, Džordanas greičiausiai vis dar draugauja su gražiąja aktore...

O Stefanija pasielgė kaip paskutinė kvaiša leisdama save pabučiuoti!

– Na ir kas, jeigu ji skambino? – paklausė Džordanas.

Ji prisimerkė.

– Gal jums vienu metu reiktų apsiriboti viena bukagalve!

– Aš nepriskirčiau jūsų bukagalvių kategorijai, Stefanija, – toliau erzino jis.

– Mes nesusitikinėjame!

– Taip, kol kas mes vienas kitam esame niekas, – ramiai pripažino Džordanas. – Bet jeigu jums pavyks įgyvendinti savo užgaidą čia pasilikti, būtinai kuo nors tapsime.

Stefanijos skruostai užsiplieskė.

– Jūs negalite to žinoti.

– Gal norite, kad įrodyčiau?

– Jūs arogantiškas, valdingas, savi...

– Stefanija, jums nepavyks manęs įžeisti...

– Aš to nė nesiekiu, o sakau tiesą, – nenusileido ji. – Šįryt su savo bučiniu jūs užklupote mane šiek tiek netikėtai, bet tai daugiau nepasikartos.

– Nejaugi? – Džordanas priėjo arčiau jos.

– Taip! – tvirtai laikėsi Stefanija.

Jo akys linksmai žybtelėjo.

– Atrodote šiek tiek sutrikusi...

– Iš tikrųjų tai esu gerokai susierzinusi, – atšovė Stefanija.

Džordanas gudriai prisimerkė.

– Bet to negana, kad išvyktumėte?

– Ne!

– Puiku. – Džordanas tvirtai suspaudė lūpas ir pagaliau atsitraukė nuo jos, leisdamas Stefanijai lengviau atsikvėpti. – Darykite, kaip jums patinka. Tik nesakykite, kad aš jūsų neįspėjau.

Stefanijai jo žodžiai atrodė labiau panašūs į grasinimą, negu į perspėjimą.

Pavojingą grasinimą.

Šeštas skyrius

– Aš grįžtu į savo kabinetą dirbti. – Džordanas pasiėmė lazdą ir pakilo nuo stalo, prie kurio jie ką tik tylomis valgė karštą sriubą.

Tai buvo nejauki tyla. Tyla, pripildyta budrumo. Psichologinio. Emocinio. Bet labiausiai fizinio.

Džordanas niekaip nerado paaiškinimo, kodėl jį traukia ši ryžtinga ir sunkiai sukalbama fizioterapeutė. Anksčiau jis net nepastebėdavo rudaplaukių vidutinio ūgio ir vidutinio kūno sudėjimo žaliaakių. Jis tikrai nemanė, kad ginčytis mėgstančios moterys yra pačios patraukliausios.

Stefanija Makinli kaip tik tokį rinkinį ir turėjo – netgi dar daugiau.

O daugiau – tai jos asiliškas užsispyrimas nė už ką neišvykti iš Malberio dvaro!

Gerai, tegul neišvyksta, tačiau tai dar nereiškia, kad jis privalo pasilikti su ja tame pačiame kambaryje.

– Aš nenoriu, kad iki vakaro man trukdytumėte, bet kai bus paruošta vakarienė, galite ateiti ir pranešti, – valdingai pasakė jis, Stefanijai atsistojus nurinkti stalo.

– Klausau, milorde. – Ji atsisuko į jį ir pašaipiai tūptelėjo. – Būtinai, milorde.

Džordanas sunkiai atsiduso ir prisimerkęs įtariai pažvelgė į ją. Anksčiau jis manė, kad Stefanija nežino Sent Klerų šeimos istorijos. Jiedviem kalbantis anksčiau ji niekuo neišsidavė, kad Džordano šeimą sieja su Stauerbridžo hercogu, arba kad žino, jog jis iš tiesų yra lordas.

Iš žaismingos Stefanijos pozos jai darant reveransą ir dabar nepasakytum, kad ji ką nors apie tai nutuokia... jei ne pašaipa, blykstelėjusi žaliose akyse.

Džordanas šiek tiek atsipalaidavo.

– Jeigu aš iš tikrųjų būčiau lordas ir mes gyventume prieš kelis šimtus metų, už tokį įžūlumą turėčiau išmesti jus į gatvę, kur mirtumėte iš bado.

Stefanija liūdnai papurtė galvą.

– Tada man pasisekė, kad feodalų laikai seniai praėjo.

Ko gero, kas nors turėtų apie tai užsiminti vyresniajam Džordano broliui? Lukanas ne daugiau už Džordaną ir Gideoną buvo linkęs naudotis savo titulu, tačiau, be jokios abejonės, jis toks pat arogantiškas, kokie tikriausiai buvo aristokratiškieji hercogo protėviai!

– Taip, jums pasisekė, – ramiai pritarė Džordanas. – O dėl vakarienės... tikiuosi, sakėte tiesą, kad sveikas maistas man būtinas, jeigu noriu pagyti? – pasiteiravo jis.

Stefanija šyptelėjo.

– Ar gerai supratau, kad ketinate sutikti tik su tais gydymo metodais, kurie jums patinka?

– Žinoma. – Džordanas pažvelgė į ją nulenkęs savo puikią nosį.

Stefanija dar nebuvo sutikusi į Džordaną Sent Klerą panašaus vyro.

Dar niekada ji taip netroško trenkti per veidą vyrui, kurio bučinių aistrą patirti desperatiškai geidė!

Ji atsiduso.

– Bijau, kad iš to nieko neišeis.

– Jūs nieko nebijote, Stefanija, – kategoriškai paneigė Džordanas.

Jis nieko nesupranta.

– Ką jūs veiksite savo kabinete?

– Tai ne jūsų sumautas reikalas! – ramiai atšovė Džordanas.

Štai kas išeina, kai bandai pakeisti temą į mažiau ginčų keliančią!

Sunkiausia Stefanijai buvo tai, kad net tada, kai jie nebūdavo įsitraukę į kokį nemalonų pokalbį, ji vis tiek galvodavo apie Džordaną. Net sėdėti ir drauge su juo valgyti pietus buvo rimtas išbandymas.

Ji jautė, kad per dažnai žvilgčiojo į Džordano rankas jam valgant, prisiminė, kaip šios rankos neseniai glamonėjo jos nugarą. Ir įžiebė joje geismo ugnį...

O varge! – pagalvojo Stefanija ir beveik garsiai atsiduso. Gal vis dėlto jai reikia nešdintis iš čia? Susitaikyti su pralaimėjimu ir paprasčiausiai išvažiuoti. Kol dar nesusigundė padaryti ką nors, ko tikrai teks gailėtis.

Ne, ji negali išvykti.

Ta nelemta pora, Ričardas ir Rozalinda Niumanai, Stefanijos gyvenimą Londone pavertė tikru pragaru. Ji negalėjo nė pagalvoti, kad tai, ką jaučia Džordanui, gali priversti ją sugrįžti anksčiau, negu Džoja garantuos, kad tas košmaras baigėsi.

– Gal norėtumėte, kad ką nors perduočiau Lukanui, kai po pietų kalbėsiuosi su juo? – Stefanija įžūliai kilstelėjo antakius.

Džordanas piktai dėbtelėjo į ją.

– Labai abejoju, ar mano vyresnysis brolis tikisi, kad jūs kas valandą pranešite jam apie mano pažangą.

– Arba apie ką nors kita, – mestelėjo ji.

– Arba apie ką nors kita, – sutiko jis.

– Ne, tikriausiai nesitiki, – nerūpestingai pritarė Stefanija. – Bet jei jau neturiu ką veikti šią popietę...

Džordanas suprato, kad mažoji išdykėlė meta jam iššūkį. Stengiasi sutramdyti jį gąsdindama Lukano nepasitenkinimu. Bet Džordano tokie grasinimai neveikė.

– Nuo tos akimirkos, kai supratau, kad jam, kaip ir visiems kitiems, kartais reikia eiti į tualetą, aš lioviausi bijoti savo brolio.

Ji išsišiepė.

– Nuoširdžiai jums dėkoju, bet visai nenorėčiau to įsivaizduoti!

Džordanas gūžtelėjo pečiais.

– Patikėkite manimi, tai geras būdas nustoti ką nors per daug garbinti, kad ir kaip susiklostytų aplinkybės.

– Lukano atveju aš galiu ir be to apsieiti.

– Darykite, kaip jums patinka, – numojo ranka Džordanas. – Aš mėgstu vakarieniauti apie septintą.

– Tada, kai apskritai valgote.

Jis pašaipiai šyptelėjo.

– Kadangi labai norite čia pasilikti, tikiuosi, kad maitinsiuosi reguliariai ir dažnai.

Stefanija nebuvo visiškai tikra, apie ką Džordanas kalba, bet kažką nujautė...

Per praėjusius trejus metus ji dirbo su daugybe pacientų. Jaunų. Pagyvenusių. Buvo ir moterų, ir vyrų. Su kai kuriais buvo nepaprastai sunku dirbti, – tiesa, sunkūs pacientai buvo jos mėgstamiausi, – bet tarp jų nebuvo nė vieno tokio sunkaus, kaip vyras, dabar stovintis priešais ją.

Stefanija sugriežtėjo.

– Rizikuodama pasikartoti primenu, kad čia atvykau ne linksminti jus.

– Kartokite, ką tik norite, Stefanija, – pasakė Džordanas. – Nes šiuo metu jūs nieko daugiau negalite padaryti, tik mane pamaitinti arba pralinksminti. Aš leidžiu jums pačiai pasirinkti, kada ką daryti...

Kelias sekundes Stefanija įsiutusi žiūrėjo į jį.

– Ak, gal geriau eikite, – pagaliau sumurmėjo ji suirzusi. Niekada svajodama ar fantazuodama apie susitikimą su Džordanu Simpsonu Stefanija neįsivaizdavo, kad gali liepti jam išeiti!

– Tarkim, jums reikia laiko apgalvoti, ką paruošite man vakarienės, – pasakė Džordanas.

Stefanija susiraukusi metė į jį dar vieną žvilgsnį ir lengviau atsiduso, kai jis išėjo iš virtuvės. Girdėjo, kaip jis eina koridoriumi nemuzikaliai švilpaudamas po nosimi ir po kelių sekundžių užsidarė savo kabinete.

Stefanija nusprendė, kad turi rasti būdą, kaip įveikti Džordaną ir priversti jį priimti jos kaip specialistės pagalbą, dėl kurios Lukanas ją ir pasamdė. Bet kol kas nieko nepajėgė sugalvoti!

– Patogu? – sarkastiškai paklausė Džordanas, kai vakare įėjęs į svetainę rado Stefaniją patogiai susirangiusią viename iš fotelių; kambarį apšvietė tik švelni spragsinčio židinio, kurį ji buvo pakūrusi, šviesa.

– Labai patogu, dėkui, – atsakė ji ir atsisėdo lėtai nuleisdama ant grindų basas kojas – vilkėjo tą patį tamsiai žalią megztinį, mūvėjo aptemptus džinsus kaip anksčiau. – Dar nėra septynių, tiesa?

Džordano skruostų raumenys sujudėjo, jis užmerkė akis, norėdamas paslėpti jų išraišką, kai pamatė, kaip židinio šviesa išryškina kiekvieną nuostabų supintų Stefanijos plaukų atspalvį.

– Aš gerokai padirbėjau. Kaip praleidote popietę? – Sunkiai pasiremdamas lazda jis įėjo giliau į kambarį, ilgai sėdėjus skausmas klube ir kojoje tapo nepakenčiamas ir jo balsas nuskambėjo šiurkščiau, nei jis norėjo.

– Nuobodžiavau, – prisipažino Stefanija.

Džordanas suraukė tamsius antakius.

– Nuobodžiavote?

Ji truktelėjo pečiais.

– Aš tiesiog nepratusi visą dieną sėdėti nieko neveikdama.

Prieš atvykdamas čia Džordanas buvo daug laiko praleidęs Jungtinių Valstijų ligoninėje, todėl puikiai žinojo, kas yra nuobodulys.

– Čia yra daugybė knygų, galite skaityti. Arba vėl eiti pasivaikščioti. Arba dar kartą paplaukioti, – pridūrė abejingai.

Stefanija skausmingai krūptelėjo.

– Aš neisiu į baseiną, jeigu neisite ir jūs.

– Tada jums teks ilgai laukti, – tarė Džordanas gergždžiančiu balsu, kančios perkreiptu veidu nerangiai nušlubčiojo iki krėslo priešais Stefaniją ir susmukęs į jį su palengvėjimu atsiduso, kad nebereikia varginti klubo. Jis atsirėmė galva į atkaltę, pasisuko ir pažvelgė į ją. – Ar jūs kada nors nešiojate plaukus palaidus?

Stefanija nesąmoningai pakėlė ranką prie šiek tiek netvarkingos kasos.

– Atvirai kalbant, ne.

– Tai kam užsiauginote tokius ilgus?

– Aš... aš niekada apie tai nepagalvojau. – Ji susiraukė pasijutusi labai nejaukiai nuo tiriamo, skvarbaus, primerktų jo akių žvilgsnio.

Židinio šviesoje Džordanas atrodė panašus į grobuonį, jo akys blizgėjo, išryškėjo kiekvienas it išskaptuoto jo veido bruožas: ryškiai išsišovę skruostikauliai, ilga aristokratiška nosis, tvirta geidulingų lūpų linija ir griežtas smakras, patamsėjęs, jau apžėlęs šeriais.

Stefanija pajuto, kad jis nurimęs laukia. Įsitempęs kažko tikisi, panašiai kaip laukinis plėšrūnas, pasiruošęs šuoliui. O Stefanija – jo auka!

Ji staiga atsistojo, nes reikėjo bent kelioms minutėms pabėgti nuo šios valią paralyžiuojančios energijos.

– Gal prieš vakarienę norėtumėte taurės vyno?

Džordanas šyptelėjo.

– Jau maniau, kad niekada nepaklausite.

Stefanija stabtelėjo tarpduryje.

– Jums vėl skauda, tiesa? – Iš raukšlių, susimetusių aplink akis, burną, ir iš nuovargio nusvirusios galvos ji suprato, kad Džordanas labai stengiasi suvaldyti skausmą, nesileisti pačiam jo užvaldomam.

Jis niūriai dėbtelėjo į ją.

– Tai ar duosite man to prakeikto vyno?

Ji susilaikė piktai neatsikirtusi, iš grėsmingai blizgančių Džordano akių suvokė, kad dabar ne laikas ginčytis dėl jo kenčiamų skausmų. Nei dėl to, kad norėdamas jį numaldyti jis pasirinko netinkamą būdą.

– Norite raudonojo ar baltojo?

– Tai priklauso nuo to, ką paruošėte vakarienei.

Stefanija gūžtelėjo pečiais.

– Aš orkaitėje kepu bulves ir lazaniją, o salotos jau paruoštos ir padėtos į šaldytuvą.

– Tada raudonojo. Gal pajudėtumėte, Stefanija? – įžūliai paragino Džordanas, kai ji tarpduryje sudvejojo. – Kai grįšite, aš pažadu pasistengti iki vakarienės kalbėtis mandagiai. – Jo įsitempę veido bruožai šiek tiek sušvelnėjo.

Ji skeptiškai pažiūrėjo į jį.

– Apie ką?

– Iš kur, po velnių, aš galiu žinoti? – Jo ūmus nepakantumas visai nežadėjo mandagaus pokalbio. – Dariau tai taip seniai, jog tikriausiai praradau gebėjimą paprasčiausiai pasišnekučiuoti.

Stefanija smarkiai abejojo, kad jis apskritai kada nors tai sugebėjo!

Žavingas ir patrauklus Džordanas Simpsonas buvo žinomas kaip žmogus, itin nekenčiantis kvailių, be galo atsidavęs darbui ir negalintis pakęsti tų aktorių, kurie buvo linkę dirbti paviršutiniškai.

Kaip Džordanas Sent Kleras, jis vengė visuomenės dėmesio, net nesistengė patikti aplinkiniams, buvo sarkastiškas ir pašaipus. Stefanija greitai suprato, kad jo nuotaika priklauso nuo to, kokius skausmus jis tuo metu kenčia. Šią akimirką jam labai skaudėjo – tai buvo aišku.

– Aš taip pat pernelyg nesižaviu tuščiais plepalais, – prisipažino Stefanija.

– Ką gi, tada mums abiem tikriausiai teks pasistengti, ar ne? – Džordanas užsimerkė ir atrėmė galvą į krėslo atlošą, jo veidas buvo įsitempęs ir neperprantamas.

O gal jis tiesiog kentė skausmą...

Stefanija tik dar kartą įsitikino, kad šįvakar jam klubą ir koją skauda daug smarkiau nei įprastai. Ji matė, kaip iš skausmo po jo aukso spalvos akimis atsirado tamsūs šešėliai, kaip įsitempė oda ant aštrių skruostikaulių ir apžėlusio smakro. Be abejo, vynas kuriam laikui numalšins skausmą, bet visai jo neįveiks.

Nors ir nemanė, kad gerti vyną šiuo atveju geriausia išeitis, Stefanija suprato: daug geriau, kai Džordanas priima nors kokią pagalbą, kad sumažintų skausmą, nei visai jos atsisako. Todėl ji skubiai apsisuko ant kulno ir nuskuodė atnešti vyno.

– Štai, prašom, – tarė Stefanija po kelių minučių sugrįžusi iš virtuvės ir padavė Džordanui taurę raudonojo vyno; pastačiusi butelį ant stalo šalia jo nusinešė savąją per kambarį ir vėl įsitaisė prie kaitrios ugnies. – Tai apie ką mes kalbėsimės? – paklausė po kelių minučių nejaukios tylos.

Džordanas atsisėdo tiesiau ir vienu gurkšniu išgėrė pusę taurės Merlot, iš patirties žinodamas, kad prireiks kelių minučių, kol alkoholis pradės veikti organizmą ir klubo bei kojos skausmas šiek tiek atlėgs.

– Kodėl jums nepapasakojus man apie savo šeimą?

Laukdamas jos atsakymo jis vėl prisipildė taurę.

Stefanija nustebusi pakėlė antakius.

– Ką jūs norite apie ją sužinoti?

– Su jumis tikrai sunku, ar žinote tai? – suniurnėjo Džordanas.

– O su jumis ne?

– Jūs viską žinote apie mano šeimą, – priminė jis. – Turiu du brolius, jie abu vyresni už mane, vienas dviem metais, kitas – dviem minutėmis. Štai ir viskas.

– Kas jūsų tėvai? Ar jie abu dar gyvi? – Stefanija iš lėto gurkštelėjo vyno.

– Tik mama. Ji gyvena Škotijoje, – trumpai atsakė Džordanas.

Atrodė, kad Stefanija laukia, kol jis papasakos ką nors daugiau. Bet Džordanas neketino to daryti. Jis nesiruošė atskleisti jai, kad jo motina Stauerbridžo hercogienė beviltiškai laukia vyriausiojo sūnaus vedybų, nes nori perduoti savo titulą ir tapti tiesiog našlaujančia hercogiene. Kad ji nekantriai laukia bet kurio sūnaus vedybų, tikisi pagaliau sulaukti vaikaičių, labai jų trokšta. Kadangi nė vienas sūnus neturi net pastovios moters, jau nekalbant apie ketinimą vesti, jai tikrai teks dar labai ilgai laukti.

Vis dėlto Molė beprotiškai mylėjo tris savo sūnus. Jei tik galėtų, dabar ji būtų čia ir šokinėtų aplink Džordaną. Jis irgi labai mylėjo ir brangino savo motiną, bet šito negalėjo jai leisti!

– Jūsų eilė, – ramiai paragino jis Stefaniją. – Pradėkite nuo senelių ir tęskite toliau, – pasiūlė, kai ji sudvejojo.

Mergina vangiai truktelėjo pečiais.

– Paprastai aš neaptarinėju su pacientais savo asmeninio gyvenimo.

– Maniau, kad mudu susitarėme, jog aš nesu jūsų pacientas.

– Tai ką tada aš čia veikiu?

– Iš kur, po velnių, man žinoti? – savo balse Džordanas išgirdo pyktį ir to pasigailėjo, bet vynas ilgiau nei paprastai neslopino skausmo, o skaudėjo taip, kad jis garsiai sugriežė dantimis ir pats nustebo, jog iš viso gali kalbėti!

Stefanija priekaištingai susiraukė.

– Puiku. Visi keturi mano seneliai dar gyvi. Mano tėvai irgi. Aš...

– Juk neprašiau, kad išvardytumėte pagal eilę, – atsiduso Džordanas. – Paklausykite, Stefanija, padarykime štai kaip. Aš mandagiai užduodu klausimą, o jūs man maloniai atsakote. Su visomis smulkmenomis. Voilà – lengvas pokalbis.

Stefanija žinojo, kas yra lengvas pokalbis. Tačiau lengvam pokalbiui jai tiesiog neužteko kantrybės.

– Mano seneliai iš tėvo pusės atsikraustė į Sario grafystę prieš penkerius metus, kai senelis pardavė savo statybos verslą. Seneliai iš motinos pusės gyvena Oksforde – senelė yra universiteto profesorė, dabar jau pensininkė, ji tiesiog negali prisiversti išvykti iš miesto, kuriame ilgą laiką dirbo dėstytoja. Mano mama su tėčiu gyvena Kente, jie turi sodininkystės prekybos centrą.

– Dabar geriau, – Džordanas pritariamai linktelėjo.

– Aš turiu seserį dvynę Džoją. Ji...

– Tai Džoja yra moteris?

– Taip, tikras jos vardas Džozefina, – nusišypsojusi patikslino Stefanija ir pamačiusi, kad nuo skausmo įsitempęs Džordano veidas atsipalaiduoja, nusiramino. – Bet kiekvienas, sumanęs pavadinti ją šiuo vardu, turi būti pasiruošę gauti mėlynę po akimi arba dar blogiau!

– Blogiau?

– Mokykloje vienas berniukas išdrįso ją erzinti skanduodamas Džo–ze–fi–na! – ji užkišo jam už marškinių apykaklės varlę, – su malonumu prisiminė Stefanija.

– O kam kliuvo mėlynė paakyje?

– Ją užsidirbo vyrukas, su kuriuo ji kurį laiką susitikinėjo studijuodama universitete. – Stefanija patraukė pečiais. – Turbūt nereikia nė sakyti, kad po to jie išsiskyrė.

– Nemanau, kad galėjo būti kitaip. – Džordanas tyliai sukikeno, nuo vyno ir raminančios židinio šviesos jo raumenys pradėjo atsipalaiduoti. – Kiek Džojai metų ir ką ji veikia?

– Ji advokatė.

– Kiek jai metų?

– Baigia trečią dešimtį, – išsisukinėdama atsakė Stefanija ir gurkštelėjo vyno; kai Džordanas paprašė jos papasakoti apie šeimą, ji gerai suprato, prie ko tai prives!

– Vyresnė ar jaunesnė už jus?

– Šiek tiek jaunesnė.

Džordanas atidžiai pažvelgė į ją, pajuto, kad Stefanija kažko jam nesako.

– Kiek jaunesnė? – lėtai paklausė jis.

Jos akys židinio šviesoje sublizgėjo, kai ji metė į jį kreivą žvilgsnį.

– Maždaug penkiomis minutėmis!

– Nejaugi, Stefanija, – erzindamas sumurmėjo Džordanas, – jūs norite man pasakyti, kad judvi taip pat esate dvynės?

– Taip, – patvirtino ji ir tvirtai užsičiaupė lūpas.

– Identiškos dvynės?

– Taip.

Džordanas nepatikliai kilstelėjo antakius.

– Norite, kad patikėčiau, jog yra dvi merginos, turinčios tokios neįprastos cinamonų spalvos plaukus, tokias žibančias žalias akis, ryžtingai atkištą smakrą ir į neviltį varantį užsispyrėlišką būdą?

Jos žalios akys tučtuojau blykstelėjo.

– Aš nesu užsispyrėliško būdo.

– Ir žolė nėra žalia, o dangus mėlynas, – atkirto jis.

– Kartais nebūna! – triumfuodama patvirtino Stefanija.

– Esu tikras, kad retkarčiais pasitaiko, kai nebūnate tokia užsispyrusi, – pasišaipė Džordanas. Ir atidžiai pažiūrėjo į ją. – Leiskite spėti – Džoja savo cinamonų spalvos plaukus kerpasi trumpai, dažniausiai vilki tamsius klasikinius kostiumėlius ir šilkines palaidines?

Stefanija iš nuostabos išsižiojo.

– Iš kur jūs žinote?

Džordanas truktelėjo pečiais.

– Mano ir Gideono stilius visiškai kitoks, nors esame dvyniai, nė vienas nenorime būti kito atspindys.

– Bet judu su Gideonu nesate identiški dvyniai.

– Mūsų plaukai ne tokios pat spalvos, – pasakė Džordanas. – Bet abu esame vienodo ūgio, panašių veido bruožų. – Jis nusišypsojo. – Gal mums reikėtų supažindinti jūsų seserį dvynę su mano broliu dvyniu ir pažiūrėti, kas iš to išeis? Kadangi abu advokatai, tai turi šį tą bendro.

Stefanija tiksliai žinojo, kas atsitiktų, jeigu pašėlusi, nepriklausoma ir tiesmuka Džoja kada nors susitiktų su Džordano broliais – pasipiltų kibirkštys!

– Bet gal geriau nereikia, – tarsi perskaitęs jos mintis ramiai tarė Džordanas. – Kad ir kaip jie kartais suerzina mane, nesu tikras, kad to linkėčiau kuriam nors iš savo brolių.

– Ką norite tuo pasakyti? – pasišiaušė Stefanija.

– Noriu pasakyti, kad net vienos užsispyrėlės sesers Makinli yra per daug bet kuriam vyrui. – Jis dusliai nusijuokė.

Vynas aiškiai atpalaidavo Džordaną. Net per daug, nes jis vėl pradėjo ją erzinti. O Stefanija mažiau suko galvą dėl jo ūmaus būdo, labiau kreipė dėmesį į svaiginantį patrauklumą, kuris galėjo ją visiškai pakerėti.

Sunerimusi ji atsistojo ir apsilaižė išdžiūvusias lūpas.

– Gal geriau eisiu pažiūrėti, kaip vakarienė...

Stefanijai einant pro jo kėdę Džordanas sugriebė ją už rankos ir sulaikė, pirštais tarsi plieniniu žiedu apjuosdamas riešą.

– Juk orkaitėje nėra nieko gendančio, tiesa?

Ji nuoširdžiai tikėjosi, kad nuo Džordano prisilietimo staiga pagreitėjęs jos širdies plakimas neatsimuša aidu po jo pirštais pulso tvinksėjimu.

– Tikrai nėra. – Stefanija sunkiai nurijo gumulą gerklėje. – Aš tik pamaniau...

– Jūs per daug galvojate, Stefa. Gal dėl įvairumo turėtumėte leisti sau jausti? – švelniai padrąsino jis.

Stefanija dabar jautė gerokai per daug – tai kėlė rūpesčių!

Ji jautė, kaip stiprūs Džordano pirštai liečiasi prie jos odos, jautė tvirtas jo nykščio glamones ant jos vidinės riešo pusės, kur greitai tvinkčiojo pulsas, aistrą, sklindančią iš aukso spalvos akių, žvelgiančių į jos drėgnas pravertas lūpas ir nukrypstančių į besikilnojančias krūtis. Jis laikė ją sukaustęs. Ir traukė į gilų juos užliejusių jausmų verpetą.

– Man regis, sakiau, kad nevadintumėte manęs Stefa, – kone be garso sumurmėjo ji.

– Tavo lūpos kartais sako tokius dalykus, kurie nesutampa su kūno kalba, – padėjęs vyno taurę ant stalo tyliai tarė Džordanas. – Tu, aišku, gerai mane maitini, gal dabar jau pats laikas mane palinksminti, – švelniai pasiūlė jis ir ryžtingai truktelėjo ją už riešo.

Stefanija bandė pasipriešinti. Bet nepavyko. Užuot ištrūkusi, ji neteko pusiausvyros ir per kėdės ranktūrį griuvo Džordanui ant kelių, o jis patenkintas apglėbė ją.

– Džordanai, tai tikrai nėra geras sumanymas...

– Aš nebeturiu gerų sumanymų, Stefanija, – kimiai pasakė Džordanas. – Tai gal verčiau pasinaudokime prastu, hmm? – padrąsino jis lenkdamasis prie jos. – Paprastai jie būna daug malonesni.

Džordanas ketina ją pabučiuoti. Ir ne vien tik pabučiuoti, suprato Stefanija, akimirksniu pakerėta jo aistringo žvilgsnio.

– Gal šitaip sėdint mums geriau seksis, – šnopuodamas sumurmėjo jis, šiltas jo kvėpavimas glamonėjo pravertas jos lūpas.

Stefanija paskutinį kartą bandė apeliuoti į sveiką protą.

– Džordanai, mes tikrai negalime to daryti.

– Hmm, bet juk tikrai galime, – suniurnėjo jis ir pagaliau tvirtai prigludo prie jos lūpų.

Tai buvo lėtas ir ramus bučinys, Džordanas siurbčiojo ir kramsnojo Stefanijos lūpas, ragaudamas ją, gundydamas ją, drąsindamas atsakyti, o kai ji pagaliau apkabino jį per pečius ir prisitraukė prie savęs, kad galėtų atsakyti į jo bučinį, jis kimiai sudejavo.

Jos pirštai įsipynė į jo tamsius plaukus, bučinys pagilėjo, lūpos ragavo, dantys švelniai kandžiojo, liežuviai pynėsi ir Džordanas pajuto, kaip per nugarą nusirito šiurpuliai. Stefanija akivaizdžiai degė iš geismo, kuris atsikartojo pulsuojančiame kietame kauburyje Džordanui tarp šlaunų.

Jis šiek tiek pasisuko kėdėje, kad Stefanija galėtų atsilošti į krėslo ranktūrį, ir atsitraukęs nuo jos lūpų jausmingai nuslinko žemyn ilgu kaklu, liežuviu braukdamas per šilkinę odą. Ji buvo šilumos ir laimės skonio, lengvą jos kvepalų dvelksmą užgožė saldus geismo kvapas. Geismo, kuris sutapo su Džordano viduje kylančiu karštu troškimu vėl iš naujo išgirsti aistringus trumpus šūkčiojimus ir trūksmingas dejones, sklindančias iš patenkintos moters lūpų.

Toliau gardžiuodamasis jos aksominiu kaklu jis iš lėto pakišo ranką po minkštos vilnos megztiniu. Stefanijos oda buvo glotni kaip šilkas ir be galo gardi. Jis lietė ją. Apglėbė krūtį. Švelniai spustelėjo rausvą spenelį ir paglostė jo jautrią viršūnėlę. Tada užsmaukė megztinį, gėrėdamasis įdėmiai nužvelgė mažas tobulas krūtis, palenkė galvą ir vienas iš rausvųjų pumpurėlių atsidūrė karštoje jo burnoje.

– Džordanai! – apimta geismo aikčiojo Stefanija išlenkusi nugarą.

Jo burna nenoriai paleido grobį, aistringomis ir tamsiomis akimis jis žiūrėjo į putlų drėgną spenelį.

– Tu per daug nuostabi, kad liaučiausi, mieloji, – susižavėjęs sumurmėjo Džordanas, nykščiu švelniai glostydamas putlų spenelį, paskui nukreipė dėmesį į jo dvynį brolį. Jo liežuvis ritmiškai sukosi aplink rausvą gumbelį, paskui godžiai įtraukė jį giliai į burną.

Stefanija visiškai pasinėrė į pojūčius, ji glostė delnu Džordanui pakaušį, kol jis liežuviu meistriškai laižė jos išbrinkusius spenelius.

Nuo užplūdusio malonumo sudrėko tarp šlaunų, ji pajuto geidžianti, kad jis paliestų ją taip pat ir ten...

Kai Džordanas pakėlė galvą ir pažvelgė Stefanijai į veidą, jo akys spindėjo ryškia aukso spalva. Jis atsegė jos džinsus, lėtai atitraukė užtrauktuką ir apačioje aptiko nėriniuotas kelnaites.

Stefanija neturėjo jėgų nė pajudėti, negalėjo kvėpuoti, tik tyliai sudejavo, kai Džordanas palenkė galvą. Ji jautė jo švelnų liežuvį, besisukantį jai aplink bambą, paskui užplūdo karštis tarp šlaunų, kai jis nėrė į šį jautrų įdubimą, kai delnais perbraukė per krūtinę, apglėbė krūtis, dar kartą suėmė išbrinkusius spenelius ir sukdamas pirštais juos glamonėjo.

Ji įsiaudrino. Įkaito. Geidė. Sudrėko. Troško jo. O Dieve, kaip troško!..

Džordanas atsakė į jos troškimą, delnu nuslinko jos oda žemiau talijos, paskui nusileido dar žemiau, dar šiek tiek, lengvai įslydo po jos kelnaičių nėriniais ir apačioje surado minkštas it šilkas drėgnas garbanėles.

Stefanija šūktelėjo, kai jis pirštu perbraukė per išbrinkusią uogelę, slypinčią tarp garbanėlių. Jis vėl tai pakartojo. Vedžiojo pirštą apskritimu. Lietė. Spaudė. Šios ritmiškos glamonės sustiprino jos viduje kylančią įtampą.

Stefanijos šūksniai virto virpančiais atodūsiais, ji pajuto artėjantį orgazmą. Ji skaudžiai įsikabino nagais Džordanui į pečius, o jis lūpomis ir liežuviu vis jaudino jos krūtis, geismas jos viduje vis didėjo, verždamasis link kulminacijos. Bet jis, regis, tiksliai žinojo, kada nutraukti aistringas glamones, kad nuolatos laikytų ją, nepasiekusią pačios viršūnės.

– Džordanai, prašau... – galiausiai žioptelėjo Stefanija. Ji buvo kone pamišusi iš geismo. Didžiulė palaima buvo jau ranka pasiekiama.

Džordanas vėl įtraukė į burną jos spenelį ir tuo metu įkišo ilgą pirštą į jos karštą drėgną gelmę, paskui jį greitai įsmuko kitas, ištempdamas ir praplatindamas ją, ruošdamas sueičiai, tačiau minkšta nykščio pagalvėle jis nesiliovė glamonėjęs jos jautrų spurgelį.

Stefanija labai sudrėko, labai išbrinko, o ilgi Džordano pirštai ritmiškai slydo į ją vis dažniau, vis greičiau ir stipriau, kol nuo glamonių ją sukrėtė galingas ir ilgas orgazmas, nuo kurio jai visiškai užėmė žadą, ji sugebėjo tik purtoma ekstazės įsitverti į jį ir judinti klubus.

Orgazmui atslūgus Džordanas dar ilgai ją glamonėjo, o jo sužadintas vyriškumas tebepulsavo tuo pačiu ritmu, kuriuo ją vis dar purtė ekstazės virpuliai, jie grasino uždegti ir visą jo kūną.

Džordanas niekada nebuvo savanaudis meilužis, jam buvo malonu suteikti savo partnerei tiek pat pasitenkinimo, kiek patirdavo pats, todėl šiuo metu jis nekreipė dėmesio į savo pulsuojantį kūną, jis norėjo pratęsti glamones, troško... geidė atiduoti Stefanijai visus kūniškojo malonumo likučius.

Jam nelabai patiko sumaištis, staiga apniaukusi jos plačiai atvertas nuostabiai žalias akis, kai po kelių minučių susivokė, kur ji yra ir kas ką tik tarp jųdviejų nutiko.

– Viskas gerai, Stefanija, – ramino jis kimiu balsu.

– Ne, negerai! – droviai suaimanavo ji.

– Patikėk manimi, tikrai gerai, – ramino jis, lėtai ir atsargiai ištraukė pirštus iš jos virpančio kūno, tada užtraukė džinsų užtrauktuką ir nuleido megztinį. Bet prieš tai neatsispyrė pagundai ir švelniai pabučiavo jos šiek tiek paraudusias krūtis, nes seniai skusto smakro šeriais buvo subraižęs jų švelnią odą.

Turėtų skustis du kartus per dieną, jeigu sumanytų tai pakartoti – nenorėjo matyti nė menkiausios dėmelės ant puikios kreminės jos odos.

Džordanas visą laiką buvo užsimerkęs, o kai pagaliau atsimerkė, pamatė, kad jos veidas paraudęs, o akys kupinos abejonių.

– Stefanija, tu labai graži, – pasakė jis.

Žvelgdama į jį išplėstomis akimis ji rausvo liežuvio galiuku apsilaižė išdžiūvusias lūpas.

– Aš... Ką tu kalbi? Tu ne...

– Mes turime visą naktį, – pertraukė ją Džordanas ir paleidęs krūtis suėmė ją už klubų.

Stefanija skausmingai suraukė antakius.

– Mums iš tikrųjų nereikėtų...

– Mums iš tikrųjų reikia, – nenusileido Džordanas.

Nusukusi žvilgsnį į šalį ji papurtė galvą.

– Nesu tikra, kad po viso to galėsiu čia pasilikti.

Ji pamėgino atsistoti, bet Džordanas suspaudė ją glėbyje.

– Stefanija, pasilik. Labai prašau.

Ji droviai pažiūrėjo į jį.

– Bet...

– Jei būčiau žinojęs, kad nori pabūti vienas, Džordžai, užuot skridęs čia, būčiau paskambinęs – mudu galėjome pasikalbėti ir telefonu! – pasigirdo lėtas pašaipus balsas jiems už nugarų.

Džordanui nereikėjo atsisukti ir pažvelgti į kitą kambario galą, kad suprastų, jog šis balsas – jo dvynio brolio Gideono...

Septintas skyrius

– O Dieve, – suaimanavo priblokšta Stefanija ir žvilgtelėjusi per kambarį į neįtikėtinai gražų šviesiaplaukį tamsiaakį vyrą, kuris stovėjo tarpduryje ir begėdiškai į ją spoksojo, įsikniaubė Džordanui į krūtinę, slėpdama raudoniu plieskiančius skruostus.

– Na, ne visai jis, – pašaipiai pasakė vyras.

– Nė iš tolo nepanašus, Gideonai, – kandžiai atšovė Džordanas.

– Man regis, judu buvote per daug... užsiėmę ir neišgirdote prieš penkiolika minučių besileidžiančio sraigtasparnio? – atsikirto Gideonas.

– Man regis, taip ir buvo, – aštriai metė Džordanas. – Ar turiu suprasti, kad atvyko ir Lukanas? – jo balse pasigirdo rūsti gaidelė.

– Aš atskridau vienas.

– Ko nori?

Sekė trumpa iškalbinga tyla.

– Džordanai, aš mieliau pasikalbėčiau su tavimi akis į akį.

– Ne dabar, – niūriai pareiškė Džordanas, dar stipriau apglėbdamas drebančią Stefaniją. – Gideonai, gal paliktum mus kelias minutes vienus?

– Aišku, – sumurmėjo šis. – Norite, kad dar šiek tiek palaukčiau virtuvėje, ar?..

– Gal galėtum paskubėti, Gidai? – šiurkščiai išspaudė Džordanas, o Stefanija vėl skausmingai sudejavo ir dar stipriau prisispaudė jam prie krūtinės.

Iš gėdos Stefanija norėjo mirti! Ji dar niekada taip nesijautė – mielai būtų iššliaužusi į lauką, išsikasusi duobę ir pasilaidojusi. Per gyvenimą ji spėjo prikrėsti kvailysčių, bet tikrai ne tokių kvailų kaip ši.

Ne tik visiškai atsidavė Džordano bučiniams ir glamonėms, bet atsirado ir liudininkas, kaip nepateisinamai ji prarado savitvardą. Aišku, ne bet koks liudininkas, o Džordano brolis dvynys!

– Stefanija, viskas gerai, jis išėjo – dabar ir tu gali išeiti, – tikino ją Džordanas.

Gideonas Sent Kleras gal ir išėjo iš kambario, bet Džordanas tikrai neišėjo. Po to, kas čia nutiko, Stefanija visai netroško dar kartą pažvelgti ne tik į jo brolio, bet ir į jo veidą.

Kas ją apsėdo, kad pasielgė šitaip lengvabūdiškai?

Ir dar su Džordanu Simpsonu!

Dabar jai nieko kito neliko, nebeturi jokių argumentų pasielgti kitaip. Jai teks išvykti. Nedelsiant. Ji negali čia užtrukti nei minutės, nei sekundės...

– Stefanija, nurimk! – paliepė Džordanas, kai ji atsisėdo tiesiai ir pradėjo iš visų jėgų veržtis iš jo tvirto glėbio. – Juk mudu jau pilnamečiai ir... po velnių, Stefanija, mes nepadarėme nieko blogo.

Stefanija liovėsi blaškytis ir gana ilgai žvelgė į jį piktu žvilgsniu.

– Jūs gal ir nepadarėte, bet aš tikrai padariau! – Pasibjaurėjusi savimi Stefanija papurtė galvą, akys išblyškusiame veide atrodė milžiniškos. – Džordanai, man reikia tuojau pat išvykti.

– Kodėl? – Jis dar tvirčiau spustelėjo ją prie savęs. – Gideonas niekada ilgai neužsibūna.

– Na, man atrodo, kad jis čia jau gerokai per ilgai! – Ji įniršusi pažvelgė į jį, akys buvo panašios į blizgančius smaragdus. – Paleisk mane, – maldaujančiai paprašė, kai pabandžiusi atsistoti pajuto, kad Džordano rankos trukdo jai tai padaryti.

– Tik tada, kai nusiraminsi, – iškošė jis pro sukąstus dantis.

Stefanija buvo rami. Bent jau tokia rami, kokia gali būti visiškai apsikvailinusi moteris. Ne tik prieš Džordaną, bet ir prieš jo brolį...

Prisiminusi, kaip intymiai Džordanas ją lietė, Stefanija viduje susigūžė. Ji visiškai atsidavė jo glamonėms. Jos kūnas, jos krūtys dar buvo labai įjautrintos, ji jautė, kaip drabužiai liečiasi prie jos odos. Kaip karštis tarp šlaunų dar pulsuoja po tokio žemę drebinančio orgazmo!

Džordanas truktelėjo pečiais.

– Aš sutinku, buvo šiek tiek nemalonu, kad Gideonas įėjęs užtiko mus tokioje padėtyje, bet...

– Šiek tiek nemalonu? – Stefanija nelinksmai nusijuokė, pagaliau ištrūkusi iš Džordano rankų ji tvirtai pašoko ant kojų, susitvarkė ir užsisegė drabužius, paskui atsigręžė ir piktai pažvelgė į jį. – Kaip manai, ar ilgai tavo brolis buvo čia? Ar jis matė... ar girdėjo?.. – Stefanija nutilo ir sudejavo prisiminusi, kaip garsiai ji šaukė, kai galingos atsipalaidavimo bangos nuvilnijo jos kūnu.

Džordanas papurtė galvą.

– Net jeigu Gideonas tikrai ką nors matė ar girdėjo, patikėk – jis tikras džentelmenas ir niekada net neužsimins apie tai.

– Tu tik dar labiau blogini padėtį, Džordanai! – papriekaištavo Stefanija ir pakėlė rankas prie savo įkaitusių skruostų.

Džordanas suprato, kad Stefanijai kaip tik taip ir atrodo. Aišku, buvo šiek tiek nepatogu, kai Gideonas juos užklupo tokioje padėtyje, vis dėlto jis, priešingai nei Stefanija, nemanė, jog tai kone katastrofa.

– Paklausyk, paprasčiausiai nekreipk į tai dėmesio...

– Tau lengva kalbėti, ne tave jis aptiko tokioje kompromituojančioje padėtyje!

Džordanas stebėjo Stefaniją, kuri susijaudinusi pradėjo vaikščioti po kambarį – ji net nepajuto, kad jiems besimylint jos plaukai išsileido ir dabar ugningomis kaskadomis krito ant pečių, židinio šviesoje sruogos blyksėjo aukso ir cinamono atspalviais.

Ji atrodė graži. Pašėlusi ir veržli. Tarsi ką tik iki soties pamylėta moteris. Bet pamylėta ne taip, kaip jis norėtų!

– O, esu tikras, kad ir aš čia buvau, – pabrėžė jis, nes tvinkčiojantis vyriškumas skausmingai priminė, kad jis nepatyrė tokio atsipalaidavimo kaip ji.

Stefanija prisimerkė, jos akys virto žaliais lediniais plyšeliais.

– Džordanai, turiu tave įspėti, kad dabar esu prastai nusiteikusi ir negaliu suprasti tavo iškreipto humoro jausmo.

– Tada liaukis dariusi iš to tragediją, – paniuręs atšovė jis ir pasiėmęs lazdą nerangiai atsistojo. Taip buvo lengviau iškęsti pritvinkusio penio skausmą, jei jau nieko kito negalima padaryti!

– Po velnių, tai išties didžiulė tragedija! – susijaudinusi pareiškė Stefanija. – Aš paprastai nesielgiu kaip kokia pasileidėlė, juo labiau šitaip nesielgiu žiūrovų akivaizdoje.

– Aš kartoju: Gideonas apie tai net neužsimins, jeigu tu nenorėsi.

– Aš nenoriu apie tai net pagalvoti, jau nekalbant apie užuominas! – sušuko Stefanija.

Džordanas tvirtai sučiaupė lūpas ir staiga pasidarė labai ramus.

– O kodėl? – jo balsas buvo švelnus kaip šilkas. Ir duslus.

– Kodėl? – nepatikliai pakartojo ji.

– Taip – kodėl?

– Maniau, ir taip aišku...

Džordano skruoste tvinkčiojo nervas.

– Tu norėjai to. Aš irgi norėjau. Sakyčiau, mes abu esame jau suaugę žmonės, tai kas čia negerai? – suniurnėjo jis.

– Mane Lukanas pasamdė kaip fizioterapeautę, o ne tam, kad miegočiau su tavimi, – įsiaudrinusi pareiškė Stefanija.

– Man nereikia fizioterapeutės...

– Dar ir kaip reikia...

– Be to, mes net nepriartėjome prie lovos, – ramiai tęsė Džordanas.

Jis to paprasčiausiai nesupranta, nekantraudama pagalvojo Stefanija. O kodėl turėtų suprasti? Gideonas jo brolis ir jeigu jie tokie artimi kaip ji su savo seserimi dvyne Džoja, Džordanas nepasijuto nepatogiai – ne taip kaip Stefanija, kai jo brolis įsibrovė čia jiedviem besimylint. Kita vertus, juk ne jis buvo visiškai praradęs savitvardą. Ne jis šaukė apimtas ekstazės, kai pasiekė orgazmą...

O Dieve, Džordanas glamonėjo visą jos kūną! Buvo jos kūno viduje!

Stefanija staigiai atsisėdo į krėslą ir delnais užsidengė įkaitusį veidą, pajuto kaip susikaupusios ašaros pradeda nesuvaldomai riedėti skruostais.

Džordanas suglumęs žiūrėjo į nulenktą Stefanijos galvą, klausėsi jos tylaus kūkčiojimo ir neturėjo nė menkiausio supratimo, ką daryti ar sakyti. Iš patirties žinojo, kad pasimylėjusios su juo moterys paprastai neverkia!

Jos niekada neverkdavo pasimylėjusios su pasaulinio garso aktoriumi Džordanu Simpsonu, niūriai priminė jis sau. O luošas, nieko nesugebantis Džordanas Sent Kleras akivaizdžiai visai kas kita. Jis kažkoks kitoks!

Dieve, koks pragaras, kai jautiesi velniškai bejėgis. Visai nepanašus į save. Tai lyg...

– Aš pamaniau...

Išgirdęs brolio balsą Džordanas piktai atsigręžė.

– Nešdinkis iš čia, Gideonai!

– Nes kur du, trečias nereikalingas, – lėtai užbaigė jo mintį brolis ir nukreipė žvilgsnį į prislėgtą Stefaniją. – Galiu šiąnakt pernakvoti kaimo viešbutyje, o ryt iš ryto sugrįžti.

– Ne! – atsistojusi ir skubiai šluostydamasi ašarotus skruostus užprotestavo Stefanija. – Savaime aišku, kad jūs neprivalote iš čia išeiti, pone Sent Klerai...

– Gideonas, – ramiai prisistatė jis. – Pavadintas ponu Sent Kleru iškart prisimenu vyresnįjį brolį.

– Kad ir kaip būtų, – pasijutusi nejaukiai tęsė Stefanija, – jūs turite tokią pat teisę pasilikti čia kaip ir Džordanas. Tai aš privalau išvykti.

– O, abejoju, ar mano mažasis broliukas tuo apsidžiaugtų, – metęs žvilgsnį į Džordaną pareiškė Gideonas.

Du broliai buvo tarsi negatyvas ir pozityvas, netikėtai suprato Stefanija. Džordano plaukai – ilgi ir tamsūs, o jo brolio gelsvi ir nukirpti labai trumpai. Džordano akys tokios pat aukso spalvos kaip brolio plaukai, o Gideono – tamsios ir niūrios, beveik juodos. Ypač jie skyrėsi apranga. Džordano drabužiai buvo paprasti – Gideonas Sent Kleras mūvėjo dizainerių siūtas juodas kelnes, o ant pilkų pakaklėje prasegtų marškinių vilkėjo juodą kašmyro megztinį, juodi odiniai batai akivaizdžiai buvo rankų darbo.

Vis dėlto abu vyrai buvo nepaprasto grožio, tokių Stefanijai dar neteko matyti!

– Tu teisus. Jam tai nepatiktų, – atrėžė Džordanas broliui. – Baikime ceremonijas ir skirstykimės, gerai? – pasiūlė jis. – Stefanija, susipažink su mano broliu Gideonu Sent Kleru. Gideonai, čia Stefanija Makinli.

Stefanija vis tiek nežinojo, kaip elgtis, nes ją pristatydamas Džordanas nepaaiškino, ką ji čia veikia. Ji pati taip pat nebuvo linkusi aiškintis pasipūtusiam Gideonui Sent Klerui, nes jis pasirodė praėjus vos kelioms minutėms po intymios scenos!

– Labai malonu, pone Sent Klerai, – šaltai linktelėjo ji.

– Ir man malonu, panele Makinli, – sumurmėjo jis, jo veido bruožai buvo tokie pat griežti ir ryškūs kaip ir brolio dvynio.

Stefanija neabejojo, kad šis ciniškas ir griežtas vyras yra neįveikiamas advokatas. Reikėtų paklausti Džojos, ar ji buvo kada nors susitikusi su juo teisme...

– Makinli?.. – lėtai pakartojo Gideonas Sent Kleras, primerkęs tamsias akis jis įdėmiai ją nužvelgė. – Rudi plaukai. Žalios akys. Hmm. – Jis patylėjo. – Ar jūs kartais nesate Džozefinos Makinli giminaitė? – paklausė jis.

O Viešpatie! Džoja ir šis vyras buvo susitikę. Bet kada? Ir kur? Brangiausias Dieve, maldauju, neleisk, kad tai būtų kaip nors susiję su nebaigta Niumanų skyrybų byla!

Vien tik pagalvojus, kaip Džordanas sureaguotų sužinojęs, kad ji, nors ir neteisingai, yra įvardyta skyrybų byloje kaip kita moteris, Stefanijai pasidarė bloga – juk apie savo tėvo neištikimybę jis kalbėjo su tokiu pasibjaurėjimu.

– Tai jos sesuo dvynė, – trumpai atsakė Džordanas broliui. – Be to, ji nemėgsta būti vadinama Džozefina, – pridūrė.

– Pone Sent Klerai, ar jūs pažįstate mano seserį? – Stefanija nepatikliai pažvelgė į Gideoną.

– Asmeniškai nepažįstu, – atsakė šis. – Tačiau esu apie ją girdėjęs, – pridūrė.

Matyt, nieko gero, jeigu atšiaurus šių skvarbių tamsių akių blizgesys ir niekinamai patemptos tobulos lūpos ką nors reiškia!

Stefanija žinojo, kad per pastaruosius trejus metus Džoja teismuose pelnė negailestingos, nenuolaidžios advokatės reputaciją, ir dauguma jos kolegų mano, jog ji kaip liūtė gina savo klientus. Toptelėjo, kad toks vyras kaip Gideonas Sent Kleras, akivaizdžiai pasižymintis tokiais pat būdo bruožais, turėtų tai vertinti.

– Gideonai, ką tu čia darai? – griežtai paklausė Džordanas ir, laimei, išgelbėjo Stefaniją nuo būtinybės ką nors atsakyti į jo brolio paslaptingą užuominą apie jos seserį!

Užuot jam atsakęs, Gideonas ramiai nukreipė tamsių akių žvilgsnį į Stefaniją.

– Kai buvau virtuvėje, man pasirodė, kad užuodžiu kažką svylant...

– Lazanija! – sudejavo Stefanija prisiminusi, kad pašovė į orkaitę vakarienę. Tai buvo dar prieš Džordanui sumanius ją pamylėti, o paskui ji viską užmiršo! – Atsiprašau. – Apdovanojusi abu vyrus linksma bereikšme šypsena ji išskuodė iš kambario.

Buvo visiškai akivaizdu, kad Gideonas nori pasikalbėti su Džordanu akis į akį, o Stefanija apsidžiaugė gavusi progą ištrūkti iš emocijų verpeto, kilusio atsidūrus arogantiškoje ir triuškinančioje dviejų brolių Sent Klerų draugijoje.

– Taip, tau iš tikrųjų pavyko išprašyti Stefaniją iš kambario, todėl dabar gali man pasakyti, ką čia veiki, – paragino Džordanas, kai jie svetainėje liko vieni.

Gideonas įbedė į jį įdėmų, ciniškai mąslų žvilgsnį, tokį būdingą jam. Nors reikėtų sąžiningai pripažinti – tokį būdingą visiems trims broliams Sent Klerams, liūdnai konstatavo Džordanas; tėvą irgi būtų galima apkaltinti ne vien tuo, kad įskaudino jų motiną.

Gideonas liūdnai papurtė galvą.

– O aš įsivaizdavau, kad jautiesi vienišas Glosteršyro grafystės užkampyje.

Džordanas išsišiepė.

– Aš žinau, kad tavo sarkazmas paprastai padeda įvaryti Dievo baimės daugumai žmonių, Gidai, bet patikėk, aš nesu vienas iš jų. – Pavargęs jis vėl įkrito į krėslą, iš kurio neseniai buvo pakilęs.

– Tu velniškai prastai atrodai! – pareiškė brolis žvelgdamas į jį priekaištingu žvilgsniu.

– O tu, kaip visada, negaili pagyrų, – sumurmėjo Džordanas ir nuvargęs atlošė galvą į krėslą.

Kol jie su Stefanija glamonėjosi, jis buvo pamiršęs klubo ir kojos skausmą, kaip ji vakarienę, bet dabar, adrenalino antplūdžiui atslūgus, vėl pajuto varginantį ir nepaliaujamą dešiniojo klubo ir kojos sopulį.

Gal jam tikrai reikėtų grįžti į Jungtines Valstijas ir pasirodyti specialistams, kaip patarė Stefanija?

Po velnių, ne! Geriau jau gyvens kęsdamas skausmą, nei leisis kamuojamas gydytojų, nes iš tų medicininių tyrimų vis tiek jokios naudos!

– Ar Glosteršyro grafystėje stoka skustuvų? – Gideonas klausiamai kilstelėjo antakius.

– Gideonai, pasakyk man, ką tu čia veiki, – dar kartą irzliai pakartojo Džordanas stebėdamasis, kas čia per velniava, kad staiga visiems parūpo jo išvaizda. Argi tai svarbu, jei vis tiek niekas jo nemato? Tiksliau, nematė... iki vakar, kai čia atvyko Stefanija. O dabar ir Gideonas. – Na? – Jis pervėrė brolį žvilgsniu.

– Aš tikrai neketinau sutrukdyti tavo slapto pasimatymo su Makinli, – atsikirto brolis ir nuleido savo liauną kūną į krėslą priešais Džordaną.

– Tai visai nėra slaptas pasimatymas, – vangiai paneigė Džordanas.

– Nejaugi?

– Paklausyk, Gideonai. – Džordanas sunkiai atsiduso. – Aš esu tik šešėlis anksčiau buvusio vyro.

– Atrodo, kad Stefanijai tai nesvarbu, – priminė jam brolis.

Džordanas įspėjamai prisimerkė.

– Gal geriau nevelkime į tai Stefanijos.

Gideonas žvilgtelėjo į virtuvę.

– Ji nepanaši į moteris, kurios tau paprastai patikdavo...

– Kaip jau sakiau, aš pats nebesu toks pat! – atkirto Džordanas.

– Ar tu nepervargai mėgaudamasis savigaila? – paklausė Gideonas.

Ši replika labai priminė tą, kurią vakar jis išgirdo iš Stefanijos, todėl velniškai įsiutino Džordaną. Tiesą sakant, jeigu vietoj Gideono būtų koks nors kitas pažįstamas, jis būtų neatsispyręs pagundai atsistoti ir trenkti jam į arogantišką nosį! Tačiau Džordanas suprato, kad šiuo metu Gideonas daug stipresnis ir nugalėtų jį bet kokioje kovoje – žodinėje ar

fizinėje.

Džordanas nė akimirką nepatikėjo tariamai griežtu ir negailestingu Gideono elgesiu – kaip brolis dvynys jis jautė, kad Gideonas skaudžiai išgyvena dėl jam nutikusios nelaimės. Žinojo jis ir tai, kad brolis – stiprių jausmų žmogus, tik yra linkęs juos slėpti po ciniškumo kauke.

– Nesistenk manęs supykdyti, geriau susitaikyk su tuo, Gidai, – pasakė jis.

Laimei, kai Stefanija ištraukė iš orkaitės lazaniją, ši dar nebuvo visiškai sudegusi. Šiek tiek apipjausčiusi palei kraštus ji išmetė labiausiai apdegusius makaronus, bulvės irgi dar buvo valgomos.

Kai du Sent Klerų šeimos vyrai po dešimties minučių atėjo į virtuvę, jie rado stalą padengtą trims asmenims, o ji buvo pasiruošusi patiekti maistą. Ar Stefanija tikrai sugebės atsisėsti kartu ir ką nors suvalgyti, buvo visai kitas klausimas!

Dešimties minučių atokvėpis nuo nerimą keliančios Džordano ir jo nedraugiškai nusiteikusio brolio draugijos bent jau suteikė Stefanijai galimybę šiek tiek susitvardyti, nors vien pagalvojusi apie tai, kaip mylėjosi su Džordanu, ji pasijusdavo tragiškai.

Tiksliau sakant, apie tai, kad Džordanas ją patenkino.

Ji nebuvo visiška neišmanėlė, meilės žaidimus buvo išbandžiusi – universitete trumpą laiką susitikinėjo su vienu vaikinu, bet nepaprastai nusivylė. Taip nusivylė, kad nuo tada gailėjo laiko santykiams su vyrais ir didžiąją dalį laiko skyrė karjerai. Tačiau jos kūno reakcija į Džordaną nenuvylė, tiesą sakant, jos atsakas buvo ir ugningas, ir staigus. Stefanija niekada nesvajojo, net beprotiškiausiose fantazijose neįsivaizdavo, kad Džordano glamonėjama pajus šitokį malonumą.

Tai jau savaime labai skaudino net ir be šio nežaboto fizinio kontakto liudytojo, atšiauraus ir ciniško jo brolio dvynio, apie kurį Džordanas pasakė, kad Stefanija nežinanti, kas yra arogancija, kol su juo nesusitiko.

Kai Gideonas įėjo paskui Džordaną į virtuvę, iš jo abejingos išraiškos jokiu būdu negalėjai suprasti, jog jis ką nors žino.

– Dar kartą atsiprašau, kad sukėliau jums nepatogumų, Stefanija, – mandagiai pasakė jis, pamatęs trims asmenims padengtą stalą.

– Nėra už ką, – maloniai paprieštaravo ji. – Galų gale, juk šis dvaras priklauso jūsų šeimai. Be to, maisto yra daugiau negu reikia, pakaks mums trims... Ar gerai jautiesi, Džordanai? – sunerimusi paklausė ji, nes pastebėjo, koks jis išblyškęs. Net ne išblyškęs. Iš tikrųjų tai Džordano skruostai buvo kažkokio pilko atspalvio. Ar jai tik pasirodė, ar jis iš tikrųjų daug labiau nei paprastai remiasi lazda?

Ar tai dėl to, kad juodu glamonėjosi?

Džordanas būtų kandus ir pašaipus, o dabar akivaizdu, kad jam kažkas negerai, sveikata pablogėjo ne dėl ko kito, tik dėl fizinio nuovargio. Tokias glamones neabejotinai galima priskirti prie pernelyg įtemptos fizinės veiklos, juolab kad ji sėdėjo įsitaisiusi jam ant kelių!

Stefanija greitai priėjo prie jo.

– Gal tau reikėtų atsisėsti...

– Gal liautumeisi šokinėti apie mane kaip kokia višta perekšlė? – Įsiutęs Džordanas atsigręžė į ją, akys įspėjamai blizgėjo ryškia aukso spalva.

Išgirdusi jo toną Stefanija staigiai atsitraukė.

– Atsiprašau. – Ji susiraukė. – Tik pamaniau...

– Ar aš nesakiau, kad tu velniškai daug galvoji? – Jis piktai dėbtelėjo į ją.

– Tikiuosi, Stefanija, kad atleisite mano broliui už šiurkštumą? – ramiai įsiterpė Gideonas. – Atrodo, sunkūs sužalojimai taip jį paveikė, kad vargšelis prarado geras manieras.

– Kai norėsiu, kad tu atsiprašytum už mane, Gidai, paprašysiu! – įtūžęs metė Džordanas.

– Kai norėsiu, kad pasakytum man, ką ir kada daryti, Džordžai, tada paklausiu, – atkirto jam brolis su liūdnu sarkazmu.

Kada nors kitu metu Stefanijai būtų smagu klausytis, kaip ginčijasi du akivaizdžiai vienas kito verti priešininkai. Bet su vienu iš jų ji visai neseniai beveik pasimylėjo, o kitas kone užklupo juos tai darant, tad Stefanija šiuo metu buvo nelabai nusiteikusi linksmai žiūrėti į bet kokį jų poelgį.

Juo labiau kad Džordanas atrodė vos bepastovintis ant kojų ir tuoj galėjo apalpti...

– Džordanai, aš tikrai manau, kad tau reikia atsisėsti, –

griežtai pareiškė Stefanija ir ryžtingai atitraukusi virtuvinę kėdę laukiamai pažvelgė į jį.

Džordanas rūsčiai dėbtelėjo į ją prisimerkęs, šalia raumeningo ir sveiko brolio jis geriau nei kada nors anksčiau jautė, koks yra silpnas. Pro akis neprasprūdo ir tai, kaip Gideonas iš padilbų nužvelgė Stefaniją...

Tada Džordanas lėtai susmuko ant medinės kėdės.

– Kai pavakarieniausime, susikrauk savo daiktus, Stefanija, – trumpai pasakė jis ir pasisuko, kad būtų patogiau sau už nugaros į sieną atremti lazdą. – Gideonas ketina rytoj anksti ryte nuskraidinti mus sraigtasparniu į Londoną.

– Aš... Ką?.. – Išgirdusi tokią netikėtą žinią Stefanija net nesistengė paslėpti sumišimo.

– Mes visi grįšime į Londoną. Ryt iš ryto, – nekantriai pakartojo Džordanas.

– O kaip mano automobilis?

– Aš susitarsiu, kad kas nors atvyktų jo paimti, – pažadėjo jis.

– Bet... kodėl?..

– Argi tai svarbu? – atšovė Džordanas.

– Na... ne, aš manau, kad nesvarbu... – šiek tiek apsvaigusi Stefanija papurtė galvą.

Visa bėda, kad ji nenorėjo grįžti į Londoną, nes sutiko dirbti Glosteršyro grafystėje su Džordanu Sent Kleru dėl tos pačios priežasties, dėl kurios nusprendė sprukti iš Londono ir nesirodyti jame, kol bus išspręstas reikalas dėl jos priverstinio įvėlimo į Niumanų skyrybų bylą!

Aštuntas skyrius

– Stefanija, kas atsitiko?

Ji sutrikusi stovėjo tarpduryje į kabinetą, kuriame prie įspūdingo rašomojo stalo vėl sėdėjo Džordanas ir mįslingai žvelgė į ją. Vienintelė šviesa kambaryje sklido nuo stalinės lempos, apšviečiančios dokumentus, su kuriais jis dirbo.

Kaip Stefanija ir tikėjosi, sėdėdama ir vakarieniaudama su broliais Sent Klerais ji jautėsi nepatogiai. Ir neturėjo nė menkiausio supratimo, ką apie tai mano tuodu vyrai. Tiesą sakant, jie nesikalbėjo, abu valgė slegiančioje tyloje, aiškiai paskendę mintyse. Baigus vakarieniauti Gideonas mandagiai padėkojo ir pagyrė Stefaniją už maistą, tada atsiprašė ir užlipo laiptais miegoti.

Stefanija nujautė, kad taip anksti jis pasišalino greičiausiai pasijutęs trečias nereikalingas, nuėjo gulti visai ne todėl, jog jautėsi pavargęs. Turbūt jis taip anksti atsisveikino pagalvojęs, kad Džordanui ir Stefanijai reikia pabūti vieniems – bent jau aptarti rytdienos kelionę.

Jei tai tiesa, Gideonas tiesiog saugojo save nuo nepatogumų. Tačiau broliui išėjus, maždaug po minutės Džordanas ūmai taip pat atsisveikino ir nėrė į savo kabinetą. Taigi Stefanija turėjo į valias laiko prisiminti, kas visai neseniai nutiko, ir nuo tokio savo elgesio troško prasmegti skradžiai žemės...

Dabar ji tik nerūpestingai truktelėjo pečiais.

– Kadangi iš pat ryto ruošiesi išvykti su Gideonu, turbūt bus geriau, jeigu iškart atsisveikinsime.

Džordanas atsitiesė ir prisimerkęs mąsliai pažvelgė į ją.

– Man regis, aiškiai pasakiau: norėčiau, kad lydėtum mus į Londoną.

– Taip, sakei. – Stefanija įėjo į kabinetą. – Bet nuo pirmos akimirkos man čia atvykus ne kartą labai aiškiai leidai suprasti, jog tau nereikia fizioterapeuto pagalbos. Jeigu taip, man būtų ideali proga...

– Stefanija, tu ir vėl galvoji? – nepiktai pasišaipė Džordanas atsilošęs odiniame krėsle.

– Džordanai, liaukis! – priėjusi prie stalo ji atsargiai stebėjo jį. – Aišku, man reikės susisiekti su Lukanu ir jam pranešti, kad iš tikrųjų aš net nepradėjau dirbti su tavimi, todėl nereikalausiu jokio užmokesčio...

– Esu įsitikinęs, kad tu labai sąžininga, – pertraukė ją Džordanas. – Vis dėlto, kiek man žinoma, Lukanas dar nepranešė atsisakąs tavo paslaugų.

– Nepranešė, – sutiko Stefanija ir atsiduso. – Bet aš net nepradėjau dirbti, todėl manau...

– Turint reikalų su Sent Klerų šeima neverta daryti prielaidų. – Džordanas papurtė galvą ir suspaudė lūpas. – Stefanija, kai aš sakiau, kad rytoj mes visi grįžtame į Londoną, kaip tik tai ir turėjau galvoje.

Ji susiraukė.

– Aš nematau prasmės judu ten lydėti, kadangi tu neleidi man tau padėti.

– Gal aš persigalvojau?

Stefanija pervėrė jį skvarbiu žvilgsniu, tačiau nieko negalėjo suprasti iš neįskaitomos Džordano veido išraiškos ir mįslingų, jo minčių neišduodančių aukso spalvos akių.

– Džordanai...

– Stefanija, Gideonas atskrido norėdamas man pranešti, kad į Londoną atvyko mūsų motina, – kategoriškai pareiškė jis.

– O?

– Taip, – kirste nukirto jis. – Kadangi ji labai retai išvyksta iš Edinburgo, šis įvykis jau savaime svarbus. Toks svarbus, kad Lukanas nusprendė pamėginti išsiaiškinti jos vizito Londone tikslą. Jam pavyko sužinoti, jog poryt mama susitinka su vėžio ligų specialistu. – Džordanas kalbėjo vangiai, jam vis dar buvo sunku susitaikyti, kad būtent dėl šios priežasties Gideonas ir atskrido asmeniškai pakalbėti su juo.

Kai tėvai išsiskyrė ir pradėjo gyventi atskirai, trijų brolių santykiai su tėvu geriausiu atveju pasidarė atsitiktiniai, nė vienas iš jų neabejojo, kuris kaltas dėl santuokos žlugimo. Bet motina... ji visada sūnums rūpėjo. Molė mylėjo nereikalaudama atsako, neteisdama. Ji niekada jų nespaudė. Ji kalbėjosi su jais. Užuot per prievartą brukusi savo nuomonę, mama skatino sūnus savarankiškai rinktis ir priimti sprendimus. O jeigu jie suklysdavo, ji visada atsirasdavo šalia, kad galėtų padėti. Visada.

Dabar atėjo laikas sūnums palaikyti ją...

– Man labai gaila, – tarė Stefanija ir priėjusi atsisėdo ant kėdės priešais Džordaną.

– Kol kas dar niekas neaišku, – pasakė jis. – Tai preliminarūs tyrimai, gali pasirodyti, kad viskas gerai.

– Bet...

– Visai teisingai. Bet... – Džordanas niūriai linktelėjo. – Keista, – susimąstęs tarė jis, – kad žinia, jog tavo mylimas žmogus galbūt rimtai serga, gali ištraukti tave iš būsenos, kurią Gideonas pavadino savigaila! Beje, tu sakei tą patį.

Stefanijos skruostai smarkiai paraudo.

– Aš taip sakiau, kadangi...

– Kadangi tai tiesa, – atvirai pareiškė Džordanas ir atsistojęs ėmė vaikščioti po kambarį pasiremdamas lazda. – Mano mama buvo pirmoji iš šeimos narių, atvykusių į Los Andželą, kai įvyko tas nelaimingas atsitikimas. Ji visą laiką slaugė mane ligoninėje, o vėliau ištisas savaites rūpinosi manimi namie. Nuolat drąsino. Nuolat kėlė pasitikėjimą savimi. O prakeiktas auglys visą tą laiką ją graužė.

– Juk sakei, kad dar niekas neaišku, – stebėdama, kaip jis vaikšto, tyliai priminė Stefanija.

– Pakanka, kad taip gali būti. – Džordanas dar labiau paniuro. – Mes rytoj grįžtame į Londoną, Stefanija, ir kai tiksliai sužinosime, kas atsitiko mano motinai, tu galėsi padėti man visiškai pasveikti.

Stefanijos tikriausiai niekas negalėjo dar labiau pradžiuginti, kaip žinia, jog Džordanas pagaliau sutinka toliau gydyti savo koją ir klubą, nors gal ir būtų norėjusi, kad aplinkybės priimant sprendimą būtų kitokios – tačiau dabar ji jau nebesijautė tokia tikra, jog būtent ji ir yra tam tinkamiausias žmogus.

Ji leido sau susisaistyti su Džordanu intymiais santykiais. Ir ne vien tik kūniškai. Nenorėjo net galvoti apie tai, ką jam jaučia!

Bet jau suprato, kad kažką jaučia...

Vėliau, Stefanija, – griežtai sudraudė ji save. Kai atsisveikins su Džordanu, turės marias laiko išanalizuoti savo jausmus jam.

– Tai puiku, Džordanai, – pritariamai tarė ji. – Aš mielai rekomenduosiu tau kitą fizioterapeutą.

– Prakeikimas, aš nenoriu kito fizioterapeuto! – priėjęs arčiau ir atsistojęs priešais ją suriaumojo Džordanas. – Stefanija? – Jis šiek tiek pasilenkė, pakišo pirštą jai po smakru ir kilstelėjo veidą į save. – Žiūrėk į mane! – paliepė, kai ji nukreipė žvilgsnį.

Stefanija pasižiūrėjo, bet ir vėl iškart nusuko akis supratusi, kad nepajėgs atlaikyti kiaurai veriančio auksaspalvio jo žvilgsnio. Ji papurtė galvą.

– Tu privalai suprasti... juk visiškai aišku, kad dabar aš nebegaliu dirbti su tavimi, Džordanai. – Vien tik jo piršto prisilietimo prie smakro pakako iš naujo sužadinti geismą. Ji troško, kad jis ranka paliestų ne tik smakrą...

– Ar tu manęs prašai pažadėti, kad tai, kas atsitiko, daugiau nebepasikartotų? – paklausė jis dusliu balsu. Ir papurtė galvą. – Aš negaliu to padaryti. Ar tu gali?

Stefanija apsilaižė išdžiūvusias lūpas.

– Ne. Čia ir yra visa bėda, – tarė ji, kol Džordanas neįsiterpė. – Aš tikriausiai negalėčiau dirbti su vyru, su kuriuo turėjau... su vyru, kuris... – Stefanija sudejavo. Ji nepajėgė net to žodžio ištarti. – Aš negaliu užmegzti intymių santykių su savo pacientais, Džordanai.

Jis pažvelgė į ją suraukęs antakius, net nesistengdamas paslėpti nusivylimo dėl tokio jos užsispyrimo.

Pagaliau nutaręs liautis aimanuoti ir iš tikrųjų pasirūpinti koja, jis visiškai nenorėjo, kad Stefanija rekomenduotų jam ką nors kitą, o pati jį paliktų.

Lukanas bet kokiam darbui visada samdo tinkamiausią specialistą, vadinasi, Stefanija Makinli turėtų būti pati geriausia fizioterapeutė, kokią tik galima nusipirkti už Sent Klerų milijonus. O jeigu Džordanas nori atsistoti ant abiejų kojų, tai jam geriausio specialisto

ir reikia.

Kaip tik to jam šiuo metu ir reikėjo iš Stefanijos...

Jis staiga paleido jos smakrą ir atsitraukė.

– Aš nemanau, kad mes užmezgėme kokius nors santykius.

Ji sumirksėjo.

– Bet anksčiau...

– Užmiršk, kas buvo anksčiau, – ramiai patarė Džordanas. – Daugiau tai nepasikartos. Aš tik žaidžiau su tavimi, – pridūrė jis. – Nuo šiol mes susikaupsime ir užsiimsime tik tuo, dėl ko tu iš tikrųjų čia atvykai.

Užmiršk, kas buvo anksčiau. Daugiau tai nepasikartos. Aš tik žaidžiau su tavimi...

Pastarieji žodžiai Stefaniją įskaudino labiausiai. Ar dėl to, jog ji žinojo, kad tai tiesa? O gal todėl, kad buvo per vėlu – ji jau atidavė jam savo širdį?

Jau geriau būtų kitaip!

Šiuo metu Džordanas Sent Kleras su visu savo žavesiu ir tuo gyvenimu, kurį gyveno prieš nelaimingą atsitikimą, tapo jai nepasiekiamas. Pasaulinio garso aktorius Džordanas Simpsonas antrą kartą nesiteiktų net pažvelgti į Stefaniją Makinli. Tiesą sakant, jis tikriausiai nebūtų teikęsis pažvelgti ir vieną kartą! O kai vėl atsistos ant abiejų sveikų kojų...

– Ar tu ketini man padėti, Stefanija?

Jis daugiau nė nežvilgtelės į ją, sąžiningai pripažino Stefanija skaudama širdimi.

Ji sutiko dirbti, nes visiškai neabejojo dėl savo profesinių gebėjimų padėti Lukano Sent Klero broliui. Tai, kad jo brolis pasirodė esąs Džordanas Simpsonas, iš pat pradžių sukomplikavo reikalus. Negana to, potraukis, kurį Stefanija jam jautė, sudarė sąlygas jųdviejų santykiams susiklostyti neteisingai, o tai buvo jau gerokai daugiau nei komplikacija.

Tai ar ji dabar leis, kad emocijos sutrukdytų jai suteikti Džordanui taip reikalingą pagalbą? Nejaugi atsisakys padėti, kai pagaliau jis pats to paprašė?

Stefanija suprato: ji negali to padaryti. Jos atsidavimas savo profesijai tiesiog to neleistų.

– Taip, Džordanai, esu tikra, jog galiu tau padėti, – tarė ji atsistojusi ir linktelėjo. Labai vylėsi, kad tai tiesa. Taip pat vylėsi, kad pavyks nekreipti dėmesio į savo jausmus ir padėti šiam vyrui visiškai atgauti sveikatą. – Bet abejoju dėl skrydžio į Londoną sraigtasparniu, – pridūrė susiraukusi. Ji kraustydavosi iš proto, kai tekdavo skristi net ir normaliu lėktuvu, vienas Dievas žino, kaip jausis atsidūrusi nestabiliame sraigtasparnyje.

Džordanas tyliai sukikeno.

– Su Gideonu galime skristi visiškai nesibaimindami... jis sraigtasparnį pilotuoja taip, kaip daro ir visa kita. Su šaltakraujišku atsargumu, – paaiškino jis, kai Stefanija įbedė į jį smalsų žvilgsnį.

– Aš maniau, jis toks šaltas todėl, kad pasmerkė mane. – Galų gale Gideonas turėjo rimtą pagrindą ją pasmerkti, ypač prisiminus sceną, kurią pamatė įėjęs į svetainę.

– Ne todėl. – Džordanas liūdnai šyptelėjo. – Tu nesi išimtis iš taisyklės, Stefanija, Gideonas įtariai žiūri į kiekvieną jam nepažįstamą žmogų.

Trys broliai Sent Klerai buvo visiškai nepanašūs į kitus vyrus, kuriuos ji per gyvenimą sutiko, po kelių minučių mąstė Stefanija, kai užlipusi laiptais atsigulė į lovą. Lukanas buvo šaltas ir arogantiškas. Gideonas šaltai santūrus. O Džordanas...

Bet gal jai geriau negalvoti, koks žmogus yra Džordanas!

O ypač reikia negalvoti apie tą prisipažinimą, kad jis su ja tik žaidė...

Kai jie pakilo, Džordanas sėdėjo sraigtasparnio priekyje šalia Gideono. Jis nejučia atsigręžė į Stefaniją ir pamatė, kad ji laikosi tvirtai įsikabinusi į sėdynės ranktūrius, trumpus nagus suleidusi į odą.

– Ar viskas gerai? – susirūpinęs paklausė jis.

Ji net nepažvelgė į jį, o išplėtusi akis spoksojo tiesiai prieš save, veidas buvo visiškai praradęs spalvą, žandikauliai kietai suspausti.

– Puikiai, – galiausiai iškošė pro dantis.

– Ne, taip nėra, – kategoriškai paneigė Džordanas ir atsisegė saugos diržą. – Skrisk lygiai, Gideonai, – įspėjo lipdamas į sraigtasparnio galą.

– Ką tu čia darai?! – Stefanija puolė į paniką, kai Džordanui judant persiskirstė svoris ir sraigtasparnis šiek tiek susvyravo.

– Atėjau atsisėsti šalia tavęs, – kantriai paaiškino jis, kai įsitaisęs sėdynėje prisisegė saugos diržu. Tada atplėšė jos pirštus nuo arčiausiai esančio ranktūrio ir suėmė į saują. – Tu nemėgsti skraidyti lėktuvais, – išklojo akivaizdžią tiesą.

– Nekenčiu! – sumurmėjo ji, tvirtai įsikirtusi jam į ranką. – Aš neketinu peikti jūsų gebėjimų, Gideonai, – netvirtai pridūrė.

– Būkite rami, jums nieko bloga nenutiks, – pasitikinčiu balsu nutęsė šis iš sraigtasparnio priekio.

Džordanas numojo ranka į brolio lengvabūdiškumą ir sutelkė dėmesį į Stefaniją.

– Po velnių, kodėl nesakei, kad bijai skristi?

Ji rūsčiai blykstelėjo į jį žaliomis akimis ir tuoj vėl įsispoksojo į sraigtasparnio priekį.

– Juk vakar vakare sakiau, kad abejoju dėl skrydžio sraigtasparniu!

– Abejoti ir bijoti – du visiškai skirtingi dalykai!

– Kas būtų pasikeitę, jeigu būčiau atkakliau tam pasipriešinusi? – atžariai paklausė ji.

– Mes būtume išleidę Gideoną skristi vieną, o patys išvažiavę automobiliu.

Stefanija papurtė galvą ir, regis, tuoj to pasigailėjo, nes jos lūpos pabalo.

– Tau reikia kuo greičiau nuvykti į Londoną. – Ji vėl kietai sukando dantis.

Džordanas metė į ją piktą žvilgsnį.

– Jeigu būtų taip skubu, mes būtume išskridę vakar vakare. Tu...

– Džordanai, palik merginą ramybėje, – burbtelėjo Gideonas iš sraigtasparnio priekio. – Ar nematai, kad ji blogai jaučiasi?

Džordanas matė tai net per daug gerai. Jis širdo ant savęs, jog nesuprato, kaip smarkiai Stefanija nervinasi dėl skrydžio... turėjo susigaudyti prieš sraigtasparniui pakylant!

Jis tvirčiau suspaudė jos pirštus.

– Tu tikra kvaiša, kad man nepasakei.

– Labai ačiū tau už šiuos žodžius, Džordanai, – atšovė Stefanija. – Dabar, kabėdama šimtus pėdų virš žemės sraigtasparnyje, kurį, atrodo, net menkas vėjo gūsis gali nupūsti nuo dangaus, aš be galo trokštu išgirsti, kaip tu komentuoji mano psichinę būklę!

Gideonas piloto sėdynėje negarsiai sukikeno.

– Nereikia taip jaudintis, Stefanija. Patikėkite manimi, šio tipo sraigtasparnių avaringumas yra pats mažiausias.

– Gal ir mažiausias, – išspaudė ji pro dantis. – Bet juk visko pasitaiko.

– Siūlau pasilaikyti sau tokią naudingą informaciją, Gidai, – suurzgė Džordanas.

– Aš bet kada galiu pasukti atgal...

– Ne! – Stefanija sudrebėjo vien nuo minties, kad Gideonas apsuka sraigtasparnį, jau nekalbant apie nusileidimą kilimo ir leidimosi aikštelėje už Malberio dvaro rūmų.

– Bet jeigu tau iš tikrųjų taip bloga, Stefanija?.. – aiškiai nepatenkintas susiraukė Džordanas.

– Šiuo metu mes jau esame ore, – sudirgusi pareiškė ji ir taip stipriai įsikabino Džordanui į ranką, kad beveik neabejojo sustabdžiusi kraujo tekėjimą jam į pirštus. – Tačiau pati sau prisiekiu: daugiau niekada nė kojos nekelsiu į sraigtasparnį!

Stefanija buvo dėkinga Džordanui, kad paslaugiai pakišo ranką, už kurios ji laikėsi iki pat skrydžio pabaigos, bet nusileidus privačiame aerodrome už kelių mylių nuo Londono, kur, matyt, paprastai būdavo laikomas Sent Klerų sraigtasparnis, nuo įtampos, kausčiusios skrydžio metu, jai vis tiek skaudėjo visą kūną. Net dantis gėlė, kai apsidžiaugusi išsvirduliavo ant degutbetonio dangos ir griūte įgriuvo į jų laukiantį limuziną.

– Ar dabar jau gerai? – švelniai pasiteiravo Džordanas įsitaisęs šalia jos ant užpakalinės automobilio sėdynės, o Gideonas atsisėdo priekyje šalia vairuotojo ir pakėlė stiklinę pertvarą, taip suteikdamas jiems privatumo.

Stefanija atlošė galvą į sėdynės atramą – laimei, jos skruostai jau pradėjo atgauti spalvą – ir prieš atsakydama atsiduso.

– Man tai buvo pats baisiausias išmėginimas gyvenime.

Džordanas pašaipiai išsiviepė.

– Tau dar teks pagyventi tame pačiame name su visa Sent Klerų gimine.

Stefanija kelias pastarąsias dienas gyveno tame pačiame name su Džordanu ir tai buvo ganėtinai skausminga!

Nors dabar jis buvo visai nepanašus į tą netvarkingą vyrą, su kuriuo ji praleido dvi dienas. Kai šįryt pasirodė virtuvėje, ilgi plaukai buvo ištrinkti ir sušukuoti aukštyn nuo veido šilkinėmis tamsiomis bangomis, smakras neseniai nuskustas, per vidurį buvo matyti žavi – ir seksuali – duobutė! Ant kreminės spalvos marškinių jis vilkėjo šviesiai rudą kašmyro megztinį, mūvėjo pagal užsakymą siūtas rudas kelnes, avėjo rudais batais.

Šiandien jis buvo tas pats kerintis aktorius Džordanas Simpsonas – tikriausiai to jis iš visų jėgų ir siekė, nes ruošėsi aplankyti motiną, kurią, aišku, trys Sent Klerų vyrai nepaprastai mylėjo.

Stefanija gražuolių brolių dvynių draugijoje jautėsi visiškai netinkamai apsirengusi – mūvėjo įprastais džinsais, po trumpu juodu švarkeliu buvo pasivilkusi baltus marškinėlius. Po Malberio dvaro rūmų prabangos ir skrydžio privačiu sraigtasparniu, Sent Klerų namai Meiferyje tik patvirtino vis stiprėjantį įspūdį, kad ji visiškai nieko nežino apie šią šeimą. Miesto namas buvo didžiulis – keturių aukštų, fasadas nudažytas kremine spalva.

Itin oficialiai atrodantis vyresnysis liokajus atidarė duris ir įleido juos į erdvų vestibiulį.

– Ponas Sent Kleras savo kabinete, o jos... o ponia Sent Kler ilsisi viršuje, savo kambaryje, – mandagiai atsakė žilaplaukis vyras į Džordano klausimą.

– Aš nueisiu aplankyti mamos, paliksiu judu su Lukanu, – Džordanas pranešė Gideonui ir stipriai spustelėjo Stefanijai ranką.

– Dėkui, – ramiai sutiko jo brolis dvynys. – Be abejo, vėliau mes pasimatysime, Stefanija. – Jis juokingai suraukė šviesius antakius.

– Be abejo, – suglumusi atsakė ji.

– Parkeri, malonėkite nunešti į viršų panelei Makinli padėklą su arbata, – paliepė Džordanas vyresniajam liokajui, tada paėmė Stefaniją už parankės, palydėjo per vestibiulį iki dvigubų išdrožinėtų ąžuolinių durų ir atidaręs jas parodė liftą. – Mano senelę kamavo artritas, todėl liftą ji įsitaisė prieš penkiasdešimt metų, kad galėtų pakilti į viršų, – paaiškino jis, kai jie įlipo į erdvią veidrodžių pilną kabiną.

Žinoma, kad įsitaisė, liūdnai pagalvojo Stefanija. Sent Klerų šeima tokia turtinga, kad gali turėti viską, ko tik užsigeidžia.

Džordanas iš jos veido išraiškos iškart suprato, apie ką ji mąsto, nes stovėjo priešingoje lifto pusėje.

– Neleisk, kad Malberio dvaro ir šio namo prabanga tave apgautų – dažniausiai mes nė vienas nė kojos nekeliame į šiuos namus.

– Kodėl, dėl Dievo meilės? – Stefanija nepritariamai dėbtelėjo į jį.

Bet jos smalsumo Džordanas neketino patenkinti.

Sent Klerų namai, kaip ir Malberio dvaras, priklausė hercogui Stauerbridžui ir jie visi čia susirinko tik dėl to, kad motina, vis dar Stauerbridžo hercogienė, nors ir išsiskyrusi, retkarčiais atvykusi į Londoną visada apsistodavo Sent Klerų namuose.

– Mes esame per daug užsiėmę, dirbame savo darbus, – išsisukinėdamas atsakė Džordanas, žengdamas storu kilimu išklotu trečio aukšto koridoriumi. – Aš patogiai įkurdinsiu tave savo apartamentuose, o tada eisiu aplankyti motinos.

– Savo... apartamentuose? – dvejodama pakartojo Stefanija.

– Visi šeimos nariai čia turi nuosavus apartamentus. – Džordanas šyptelėjo, kai ji neryžtingai sudvejojo. – Parkeris atneš tau arbatos į mano asmeninę svetainę. Tikiuosi, kad greta esantis miegamasis paruoštas. Ar bus gerai?

Ji nežinojo, ar bus gerai. Pamanė, kad pernelyg intymu gyventi taip arti vienas kito. Tikrai per daug arti jo, kad jaustųsi rami!

– Aš būčiau visai patenkinta gavusi ne tokį... prabangų kambarį. – Pasijutusi nepatogiai Stefanija susiraukė.

– Čia nėra ne tokių prabangių kambarių, – atidaręs duris koridoriaus kairėje pranešė jai Džordanas. – Eikš, Stefanija, – nekantriai paragino jis. – Noriu, kad įsikurtum prieš man einant aplankyti motinos.

Stefanija suprato, kad taip nenoriai sekdama paskui jį atrodo kvailai. Vis dėlto labai keistai jautėsi būdama su Džordanu ir jo šeima šiame didžiuliame name, kuriame jie retai lankydavosi, bet kurį, aišku, prižiūrėjo visa armija tarnų.

Kas šiais laikais šitaip gyvena?

Tik labai turtingi didikai. Nors nedaugelis didikų šeimų dabar sugeba gyventi tokioje prabangoje, nes visagalis laikas ir nežmoniški paveldėjimo mokesčiai negailestingai išretino jų gretas ir sumažino turtus.

Svetainė buvo dekoruota švelniais rudais ir kreminiais atspalviais, apstatyta sunkiais tamsiais baldais, kurie labai derėjo prie viso likusio namo prabangos.

– Jei norėsi paskaityti, ten rasi knygų. – Džordanas parodė į kitame kambario gale stovinčias lentynas. – Mano vonia ir miegamasis yra ten. – Jis mostelėjo į duris dešinėje. – O tavo miegamasis ten. – Parodė į kitas duris kairėje.

Tikrai gerokai per arti, kad būtų ramu, nusprendė ji skausmingai krūptelėjusi.

– Nusiramink, Stefanija, – vangiai ištarė Džordanas, pamatęs jos veido išraišką. – Galų gale juk mes čia būsime tik kelias dienas.

Dienas?

Ji nerimavo dėl naktų!

Kaip ji miegos čia žinodama, kad jo miegamasis tik už kelių žingsnių? Žinodama, kad juodu jaukiai įsitaisę visiškai atskirame kambarių komplekse?

– Nesijaudink taip smarkiai. – Džordanas atrėmė lazdą į prabangią rudą sofą ir lėtai perėjęs kambarį sustojo tik per colį nuo jos. Iš lėto suėmė ranka už smakro ir pakėlė jos veidą į save. – Aš pasistengsiu, kad mes čia būtume kuo trumpiau.

Bet Stefanijai jau dabar buvo per ilgai.

Džordanas išsišiepė.

– Hmm, palinkėsi man sėkmės? Turiu suvaidinti svarbiausią spektaklį savo gyvenime, – liūdnai paaiškino jis.

Nuo įdėmaus žvilgsnio į viliūgišką, gražų veidą, nuo artimo, kuris vėl atėmė pasitikėjimą savimi, Stefanija trumpam neteko amo.

– Tu nori, kad motina patikėtų, jog esi visiškai sveikas... – pamažu suprato ji.

– Aš ketinu pabandyti ją įtikinti, kad taip yra. – Džordanas truktelėjo pečiais. – Noriu, jog bent dėl to jai nereikėtų jaudintis.

– Juk nedarysi nieko, kas galėtų sutrukdyti greitai pasveikti, tiesa?

Džordanas atsiduso.

– Tu visada būni fizioterapeutė, Stefanija?

– Tikriausiai todėl, kad tikrai esu fizioterapeutė! – įsikarščiavo ji.

Vis dėlto jos išdavikiškas kūnas turėjo kitų sumanymų. Kiekviena jo dalis – kiekvienas raumuo, sausgyslė ir nervų galūnėlė jautė Džordaną kaip vyrą, o ne kaip pacientą. Jautė jo ranką, laikančią už smakro. Jautė Džordano kūno, esančio taip arti, šilumą. Jautė geismą jo šiltame gintaro spalvos akių žvilgsnyje, kai iš lėto braukė per šiek tiek praviras jos lūpas. Jautė, kaip jo kvėpavimas lengvai glamonėja jos skruostus, kai palenkė galvą prie jos...

Supratusi, kad Džordanas ketina ją pabučiuoti, Stefanija atsitraukė.

– Tai visai netikęs sumanymas, – griežtai pareiškė ji.

Kaip tik pačiu laiku anapus durų pasigirdo silpnas beldimas, kuris pranešė, kad atėjo vyresnysis liokajus su Džordano užsakytu padėklu arbatos.

– Aš turbūt pietausiu su mama, bet esu tikras, kad Parkeris ant šio padėklo jums ką nors atneš... – Džordanas viltingai pažiūrėjo į vyresnįjį liokajų, kai šis atsitiesė padėjęs sidabrinį padėklą ant žemo stalelio prie sofos.

– Man bus malonu jums patarnauti, panele Makinli, – pareiškė vyresnysis liokajus, Stefanija net nespėjo jam paprieštarauti.

Ji pažvelgė į Džordaną.

– Tai nebūtina...

– Žiūrėk į viską paprasčiau, Stefanija, – išsiblaškęs pasakė Džordanas ir išėjo iš kambario, matyt, jau galvodamas apie motiną.

Jos mintys visiškai pakriko, nes Parkeris ir toliau elgėsi su ja tarsi su viešnia, o ne kita darbuotoja – pranešė, kad lagaminas saugiai nuneštas į greta esantį miegamąjį.

Šiame turto ir privilegijų pasaulyje Stefanija jautėsi it svetimkūnis, o štai Džordanas ir jo broliai visa tai laikė savaime suprantamu dalyku. Prisiminusi, kad turi paskambinti Džojai ir pasakyti, jog sugrįžo į Londoną, jeigu seseriai reikėtų pasikalbėti su ja apie skyrybų bylą, ji pasijuto dar nelaimingesnė...

Devintas skyrius

Išgėrusi puodelį Earl Grey arbatos ir suvalgiusi porą sausainių Stefanija pasijuto geriau – skrydžio sraigtasparniu išerzintas skrandis aprimo. Iš tikrųjų jautėsi daug geriau, valandėlę snūstelėjo, nes atsibudo tik tada, kai Parkeris atnešė ant padėklo pietus.

Tačiau suvalgius nepaprastai skanų patiekalą iš makaronų ir dubenėlį šviežių vaisių vėl užplūdo šleikštulys, šįkart dar stipresnis, tada Stefanija išdrįso nueiti į greta esantį miegamąjį, kuris, pasak Džordano, buvo skirtas jai visam viešnagės laikui. Šiame kambaryje akį patraukė didžiulė lova su baldakimu iš tokios pat auksinės spalvos brokato kaip krėslų apdangalai ir užuolaidos, kabančios ant didžiulių langų, pro kuriuos buvo matyti kruopščiai prižiūrimas sodas kitapus namo.

Kambarys buvo tikrai puikus. Aukso spalvos kilimas – storas ir prabangus, sienos apmuštos kreminės spalvos šilku, šviesūs mediniai Regentystės stiliaus baldai – be abejonės, kaip ir Malberio dvare, visi originalūs. Toks pat prabangus en–suite vonios kambarys^4, išklotas kreminės ir aukso spalvos marmuru, su auksaspalve įranga ir keliais storais rankšluosčiais, pakabintais ant kabyklos šalia šiek tiek į grindis įleistos vonios.

Viskas be galo gražu, tačiau visiškai nepritiko žmogui, kuris galų gale juk tik samdytas darbuotojas.

Stefanija paliko savo neiškrautą lagaminą ant brokatu išmušto krėslo ir skubiai nėrė iš prašmatnaus miegamojo. Kai Džordanas sugrįš aplankęs motiną, ji pasakys jam negalinti čia pasilikti. Jeigu jam tikrai reikia jos profesinės pagalbos, ji norėtų grįžti į savo butą ir lankyti jį čia kiekvieną dieną.

O kol kas verta pasikalbėti su Džoja – tai atrodė itin puikus būdas padėti sau nusileisti ant žemės...

– Ar Džordanas Simpsonas jau mėgino įsivilioti tave į lovą? – smalsiai paklausė Džoja, kai Stefanija paskambino jai į kontorą.

Ne, į lovą nemėgino...

– Nebūk juokinga, Džoja, – spėriai atmetė ji tokią prielaidą.

– O aš dėjau dideles viltis!

– Ko tu tikėjaisi? – pasiteiravo Stefanija.

– Kad tu nebegyvensi kaip vienuolė!

– Pasak Rozalindos Niuman, aš taip negyvenu.

– Ji tik kerštinga moteris! – Džojos balsas buvo piktas.

Stefanija atsiduso.

– Kaip klojasi reikalai skyrybų byloje?

– Gaila, bet nieko naujo, – dalykiškai, kaip ir buvo įpratusi, pranešė sesuo. – Rozalinda Niuman vis dar atkakliai tvirtina, kad tu turėjai romaną su jos vyru, o Ričardas Niumanas nė nesistengia išgelbėti padėties. Bijau, iš šio reikalo kai kas gali priskaldyti malkų, – su gailesčiu pridūrė ji.

Kaip tik to Stefanija ir bandė išvengti.

– Gal mums visiems reikėtų susitikti ir pasikalbėti?

– Prastas sumanymas, – atmetė Džoja. – Net jei susitiktų tik visi trys advokatai, atstovaujantys savo klientams, vis tiek tikėtina, kad viskas baigtųsi apsižodžiavimu.

Stefanija tai žinojo. Tik nežinojo, ką daryti, kaip įtikinti Rozalindą Niuman, kad ji klysta, jog Stefanija buvo užmezgusi intymius santykius su jos vyru. Stefanija buvo įsitikinusi, kad Ričardas Niumanas negina jos, nes yra įsivėlęs į romaną su kita moterimi, tad verčiau jau apjuodins Stefanijos, negu tikrosios meilužės gerą vardą.

– Pasistenk apginti mano reputaciją, Džoja, – liūdnai tarė ji.

– O tu pasistenk, kad paskambinusi man kitą kartą turėtum įdomesnių naujienų, – paerzino drąsindama sesuo.

– Turbūt sakydama įdomesnių turi omenyje seksą? – atkirto Stefanija.

– Tu esi su Džordanu Simpsonu, sese, – nekantriai priminė jai Džoja. – Su vyru, kurio daugybę metų geidei!

Su vyru, kurio vis dar geidžia. Stefanija atsiduso.

– Jis visai ne toks, kokį aš įsivaizdavau. – Džordanas pasirodė esąs daug geresnis, nei ji tikėjosi, jis iš paskutiniųjų stengėsi atsilaikyti blogiausiu savo gyvenimo tarpsniu, kai išgyveno žiauriausią agoniją, Stefanija tai puikiai matė.

– O koks? – smalsiai paklausė Džoja. – Tu tikriausiai jam nepriekaištauji, kad elgiasi ne kaip kino žvaigždė, o kaip vyras, prieš šešis mėnesius nukritęs nuo stogo? Nes jei priekaištauji, tai net ir nenorėdama turiu tau priminti, Stefa: jis tikrai prieš šešis mėnesius nukrito nuo stogo!

– Ne, aš jam nepriekaištauju. – Stefanija pašaipiai sukikeno – Džoja visada sugebėdavo ją prajuokinti. – Džoja... – ji tyčia pritildė balsą. – Tu juk pameni tuos interviu, kur jis užsimena apie tėvų skyrybas ir nurodo jas kaip priežastį, kodėl niekada neves?

– Taip...

– Na, jis tai sako visiškai rimtai. – Stefanija sunkiai atsiduso. – Vadinasi...

– Vadinasi, nelabai apsidžiaugtų sužinojęs, kad fizioterapeutė, kurią jam pasamdė brolis, iki ausų įklimpusi ir yra kaltinama dėl savo paciento skyrybų, – įprastai stačiokiškai užbaigė Džoja.

Ypač turint omenyje, ką juodu su Džordanu vakar vakare veikė jo kabinete! Stefanijai pasidarė silpna.

– Gal man dar kartą mėginti pasikalbėti su Ričardu?

– Nereikia, aš jau bandžiau, – pareiškė sesuo. – Tas vyras tikrai kažką slepia... tiksliau, dangsto kažkokį žmogų. Jis atrodo labai patenkintas, kad visa ugnis nukreipta į tave.

Stefanija irgi taip manė. Jeigu Ričardas nebūtų toks bjaurybė, gal joms ir pavyktų jį įkalbėti, kad atskleistų tiesą. Pasakytų kaip viskas buvo...

– Vis dėlto paskambink Ričardui ir paklausk, ar jis pasikalbės su manimi, – neatlyžo Stefanija.

– Paklausiu, – pažadėjo sesuo ir kaip paprastai staigiai padėjo ragelį.

– Gal malonėsi paaiškinti, kas yra Ričardas?

Stefanija garsiai įkvėpė oro, nes atsigręžusi pamatė, kad Džordanas, tyliai įėjęs į svetainę, sustojo prie durų ir varsto ją šaltu primerktų akių žvilgsniu. Ji lėtai atsistojo ir nusišluostė sudrėkusius delnus į džinsais aptemptas šlaunis.

– Ar nežinai, kad nemandagu klausytis, kaip kiti žmonės kalbasi telefonu?

– Jeigu ir žinojau, tai tikriausiai pamiršau, – nė neatsiprašęs pareiškė Džordanas ir įėjo giliau į kambarį.

Norėdamas įtikinti motiną, kad jam puikiai sekasi gydytis, Džordanas, kaip ir tikėjosi, turėjo gerokai pasistengti. Tad praleidęs su ja kelias valandas jautėsi išsekęs. Jis sugrįžo į savo apartamentus nusprendęs pailsėti prieš pietus, kai vėl reikės pakartoti spektaklį. Ir tikrai visai neapsidžiaugė atsitiktinai nugirdęs Stefanijos pokalbio telefonu pabaigą, kai buvo minimas kažkoks vyras vardu Ričardas, su kuriuo ji beviltiškai stengėsi susisiekti!

Jis šaltai pažvelgė į Stefaniją.

– Na?

– Nemanau, jog jis turėtų tau rūpėti...

– Tu man sakei, kad su niekuo nesusitikinėji, – šiurkščiai priminė Džordanas.

– Aš sakiau, kad nesu nei ištekėjusi, nei susižadėjusi, – patikslino ji. – Ir tai tiesa.

– Bet visiškai aišku, jog su kažkuo draugauji. Arba draugavai!

– Aš… Džordanai, ar gerai jautiesi?! – pamačiusi, koks jis išblyškęs, sušuko Stefanija.

– Ar gerai atrodau? – kandžiai paklausė jis šiek tiek susvirduliavęs.

– Negerai... – Stefanija aiškiai matė, kokia papilkėjusi jo oda, kokie pajuodę paakiai, o aplink burną įsirėžusios gilios raukšlės. – Tau reikia išgerti skausmą malšinančių vaistų ir pagulėti, kol jie suveiks. Aš padėsiu tau nueiti į miegamąjį...

– Man nereikia pagalbos! – Jis pervėrė ją piktu žvilgsniu.

Ji krūptelėjo išgirdusi, kiek aistros jo balse.

– Tau tikrai reikia atsigulti...

– Ar tu mane kvieti, Stefanija? – pertraukė ją Džordanas. – Jeigu kvieti, turiu tave įspėti, kad šiuo metu tikrai nesu nei pasiruošęs, nei nusiteikęs su tavimi mylėtis. – Tai išgirdusi Stefanija įžeista aiktelėjo, o jis su šaltu pasitenkinimu žvelgė į ją auksaspalvėmis akimis.

– Pakaks, Džordanai!

Staigiai atsisukusi Stefanija pamatė tarpduryje stovintį Lukaną Sent Klerą. Jis įdėmiai nužvelgė savo jaunėlį brolį ir griežtą, gražų jo veidą išvagojo nepritarimo raukšlės.

Kritiškas žvilgsnis buvo skirtas ne jai, bet tai nereiškė, kad jis visai nereikšmingas Stefanijai – užgaulūs Džordano žodžiai akivaizdžiai patvirtino, kad vakar jie mylėjosi!

Iš širdgėlos Stefanijos akys pritvinko ašarų.

– Atsiprašau jūsų abiejų, – beviltiškai išspaudė ji ir nuskubėjo į savo miegamąjį, dėl kurio iki šiol neturėjo progos pasikalbėti su Džordanu ir pasakyti jam, kad negali čia miegoti nei šiąnakt, nei kitomis naktimis.

– Taip, toks tavo elgesys pernelyg bjaurus ir netgi tau nedovanotinas, – nepritariamai pareiškė Lukanas, kai uždaręs paskui save duris įėjo į kambarį.

– Neprisimenu, kad būčiau klausęs tavo nuomonės dėl savo elgesio, Lukanai, – išvargęs sumurmėjo Džordanas.

Brolis susiraukė.

– Kalbėjai taip garsiai, kad skambėjo per visą koridorių.

Džordanas pašaipiai šyptelėjo.

– Kaip baisu!

Lukanas pakėlė tamsius antakius.

– Kokie iš tikrųjų yra tavo santykiai su Stefanija Makinli?

– Tu pats ją pasamdei. – Džordanas staiga nusigręžė ir sunkiai nuklibikščiavo link miegamojo.

– Ne to klausiau.

– Deja, tik tiek galiu tau pasakyti! – atkirto Džordanas, nes kiekvienas žingsnis kėlė jam nepakeliamą skausmą.

– Ar miegojai su ja?

Džordanas staiga sustingo skausminga poza, paskui iš lėto atsigręžė į vyriausiąjį brolį.

– Nesikišk į svetimus reikalus, – lėtai ir aiškiai atkirto jis.

– Regis, turiu tai suprasti kaip patvirtinimą, ar ne? – dvejodamas sumurmėjo Lukanas.

Džordanas piktai dėbtelėjo į jį.

– Gali suprasti, kaip tau patinka.

– O, patikėk, aš taip ir darysiu, – pasakė Lukanas.

– Net neabejoju, – pasipiktinęs sumurmėjo Džordanas.

Brolis arogantiškai pažvelgė į jį.

– Be to, man regis, turėtum panelės Makinli atsiprašyti...

– Nė velnio!

– Tu tyčia stengeisi ją įžeisti, – Lukanas metė į jį pasipūtėlišką žvilgsnį.

Džordanas tiksliai žinojo, ką padarė. Tik pats nelabai suprato kodėl... Koks jam skirtumas, ar Stefanija vis dar dūsauja dėl kažkokio vyro vardu Ričardas, su kuriuo ji susitikinėjo prieš jiems susipažįstant.

Jis prisimerkė.

– Pasakyk man, Lukanai... kai nusprendei pasamdyti Stefaniją, ar bent kiek ja pasidomėjai, kaip esi įpratęs?

Atrodė, brolio nepaveikė užgaulus Džordano tonas.

– Stefanija Makinli yra baigusi patį geriausią...

– Aš turiu omenyje ją kaip žmogų, – nekantriai nutraukė jį Džordanas.

– Nemanau, kad man turėtų rūpėti jos asmeninis gyvenimas. Tau taip pat, – ramiai pridūrė Lukanas, – jeigu tavo abejingumas jai yra nuoširdus.

Taip, turėtų nerūpėti, nenoriai pripažino Džordanas. Tik vakarykštis vakaras viską pakeitė...

Prakeikimas, jis galvojo, kad Stefanija kitokia. Tikėjosi, kad kitokia. O ji, netgi būdama jo glėbyje, geidė kažkokio vyro vardu Ričardas.

– Tu tikriausiai nepastebėjai, tačiau išbėgdama iš šio kambario Stefanija Makinli verkė. – Lukanas priekaištingai suspaudė lūpas.

– Pastebėjau, – prisipažino Džordanas. – Bet mes turime pasirūpinti daug svarbesniais reikalais, negu užgauti Stefanijos jausmai. O gal jau pamiršai?

– Hmm... geriau vienu metu spręsti vieną problemą, – nenusileido Lukanas. – Pirmiausia tu turi atsiprašyti panelės Makinli...

– Kad pasakiau tiesą?

Jo brolis atrodė nepermaldaujamas.

– Aš negirdėjau, kad ji būtų tave pavadinusi žiauriu, beširdžiu parazitu, nors šiuo metu, regis, tai irgi yra tiesa.

Džordano lūpos virto siaura linija.

– Matyt, Stefanija yra daug labiau susivaldanti nei aš. O dabar, jeigu tu neprieštarauji, Lukanai, – pabrėžtinai ištarė jis, – kol dar nenugriuvau, eisiu prigulti.

Nesulaukęs brolio atsakymo Džordanas nušlubavo likusį kelią iki miegamojo, trenkęs durimis krito ant lovos ir su didžiausiu palengvėjimu nuoširdžiai atsiduso.

Spektaklis, suvaidintas prieš motiną, pareikalavo iš Džordano daug daugiau jėgų, negu jis tikėjosi. Pokalbis su Stefanija prieš kelias minutes – dar daugiau.

Ar jis tikrai turi jos atsiprašyti?

Stefanijos asmeninis gyvenimas – jos pačios reikalas. Keli bučiniai... na gerai, buvo daugiau nei keli bučiniai... bet tai vis tiek nesuteikia Džordanui teisės reikalauti, kad ji papasakotų apie kiekvieną vyrą, su kuriuo miegojo.

Prakeikimas, Lukanas teisus; jis tikrai turi atsiprašyti Stefanijos!

– Atsiprašau.

Stefanija staiga pasuko galvą ant pagalvės ir pažvelgė per kambarį ten, kur miegamojo tarpduryje nejudėdamas stovėjo Džordanas. Iš tikrųjų tai, ką jis darė, tiksliau nusakytų frazė: vos laikėsi ant kojų. Jis viena ranka sunkiai rėmėsi į lazdą, o kita buvo įsitvėręs durų staktos...

Ji atsisėdo ir suraukė antakius.

– Tu turi gulėti lovoje...

– Atvirai prisipažįstu: nemanau, kad man pakaks jėgų sugrįžti į savo miegamąjį, – liūdnai prisipažino Džordanas, kai atsvirduliavęs per kambarį su dėkingumu susmuko ant jos lovos krašto. – Nesu tikras, kad turėsiu pakankamai jėgų atsigulti, jau nekalbant apie ėjimą.

Stefanija nuoširdžiai patikėjo, kad taip ir yra – Džordano skruostai buvo įdubę, akys patamsėjusios nuo skausmo, o lūpos suspaustos ir virtusios nuožmia ryžtinga linija. Šio ryžto genamas jis sugebėjo pasiekti jos miegamąjį, bet ne daugiau...

Ji greitai atsistojo ir priėjo prie Džordano iš kitos lovos pusės.

– Ar šįkart leisi tau padėti? – Stefanija nesiryžo net prisiliesti prie jo, kad jis nesureaguotų taip kaip anksčiau.

Jis susiraukė iš skausmo.

– Jeigu nepadėsi, prieš nualpdamas aš turbūt nuslysiu ant grindų.

Paėmusi jo lazdą ir nuavusi batus Stefanija papurtė galvą, tada padėjo Džordanui atsigulti ant pagalvių ir atsargiai užkėlė jo kojas ant brokatu užklotos lovos.

– Tau nereikėjo vargintis ir čia eiti.

Džordanas žvilgtelėjo į ją.

– Regis, Lukanas mano, kad turiu tavęs atsiprašyti.

Stefanija sustingo.

– O tu ar manai turįs manęs atsiprašyti?

– Anksčiau aš elgiausi netinkamai, – sumurmėjo jis pamatęs, kad Stefanija vengia jo žvilgsnio.

– Taip, – sutiko Stefanija. – Bet aš vis tiek neketinu aiškinti, kas yra Ričardas, todėl manau, jog visiems būtų geriau, jeigu grįžčiau į savo butą gyventi savo gyvenimo, o tau rekomenduočiau kokį kitą gerą specialistą.

– Lukanas garantavo, kad tu esi pati geriausia, – pareiškė Džordanas.

– Bet vis tiek...

– Be to, jis mano, kad tavo asmeninis gyvenimas mūsų neliečia. – Jis primerkė auksaspalves akis.

– Tavo brolis apie daug ką turi... savo nuomonę, – ramiai tarė ji.

– Bet dažniausiai jis būna teisus, – pabrėžė Džordanas.

– Galbūt. – Stefanija linktelėjo abejodama, pajuto palengvėjimą ar nusivylimą, kai suprato, kad Džordanas galvoja taip pat kaip ir Lukanas. Jeigu Džordanas nesiliautų klausinėjęs jos apie Ričardą, tai gal būtų galima galvoti, jog jis pats ja domisi. O dabar, regis, nusprendė pritarti broliui, kad jos asmeninis gyvenimas jo neliečia.

Reikėjo keisti pokalbio temą.

– Kaip laikosi tavo mama?

– Tokia pat protinga ir pasitikinti savimi kaip paprastai. – Džordanas sunkiai atsiduso. – Galiu pasakyti: mes abu vaidinome – mama apsimeta, kad atvyko apsipirkti, o aš apsimetu, kad man puikiai sekasi sveikti.

Stefanija dar nebuvo susitikusi su Mole Sent Kler, bet jau neabejojo, kad ta moteris jai patiks; ji turėjo būti nepaprasta, jeigu trys sunkaus būdo vyrai Sent Klerai šitaip ją garbina. Tačiau netikėjo, kad Molę Sent Kler, kuri buvo tokia artima savo sūnums, Džordanas galėtų apgauti, jeigu motinai nepavyko apgauti sūnaus...

– Tau nereikėjo stengtis apsieiti be lazdos, – vėl subambėjo Stefanija, kai mėgindamas patogiai pasidėti koją Džordanas tyliai sudejavo iš skausmo.

– Anksčiau dar niekada taip neskaudėjo, – sugriežė dantimis Džordanas, jo skruoste tvinkčiojo nervas. – Atrodo, smarkiai pertempiau kojos raumenis.

Stefanija ilgiau nedvejojo, atsisėdo ant lovos krašto, delnais švelniai perbraukė per dešinę Džordano koją ir pajuto, kokie įsitempę raumenys. Ji žvilgtelėjo į griežtą, suakmenėjusį jo veidą.

– Galbūt skausmą malšinantys vaistai šiek tiek atpalaiduotų raumenis...

– Ne, – niūriai tarė jis.

Stefanija prikando apatinę lūpą.

– Tikriausiai galėčiau šiek tiek sumažinti tempimą paprasčiausiai masažuodama raumenis. Bet tada skaudės, – užjaučiamai perspėjo ji.

– Blogiau jau negali būti, – sumurmėjo Džordanas pro sukąstus dantis ir iš abiejų pusių pirštais įsikabino į brokato užklotą.

– Bus daugiau naudos, jeigu numausime kelnes...

– Ar ketini išrengti mane nuogai, Stefanija? – paerzino jis, nors iš visų jėgų stengėsi įveikti skausmą.

– Man regis, pasakiau kelnes, bet ne drabužius! – Stefanijos skruostai nusidažė ryškiai raudona spalva.

– Tęsk, – paprašė Džordanas ir sustiręs įsispoksojo į baldakimą virš galvos, žinodamas, kad dėl smarkaus skausmo kaltas jis pats, nes kelias valandas bandė apsieiti be lazdos. – Aš tikrai ne tokios būklės, kad pajėgčiau tave sulaikyti, – su kartėliu pridūrė.

Stefanija labai stengėsi atrodyti kaip tikra profesionalė – atsegė sagą ir atitraukė Džordano kelnių užtrauktuką, paskui per šlaunis nutraukė žemyn ir jis liko su aptemtomis juodomis trumpikėmis, kurias mūvėjo po kelnėmis. Tačiau viduje viskas apsivertė, kai ji pirštais lengvai perbraukė jam per raumeningą pilvą, paskui visai numovė kelnes ir galiausiai prisivertė pažiūrėti žemyn į jo kojas.

Kairė koja buvo liesa ir raumeninga, apžėlusi tankiais juodais plaukeliais ir šiek tiek įdegusi, ant dešinės pūpsojo blyškūs randai, likę po operacijų, kurias jis patyrė per šešis pastaruosius mėnesius, o šlaunų raumenys po standžiai įsitempusia oda buvo susimetę kietais gumbais.

Stefanija širdyje krūptelėjo pagalvojusi, kokį skausmą Džordanas patirs, kai ji pamėgins masažuoti šiuos įsitempusius raumenis be skausmą malšinančių vaistų.

– Gal pirma turėtum išgerti porą taurių vyno...

– Geriau imkis darbo, Stefanija, – šiurkščiai paragino jis, matyt, supratęs jos neryžtingumo priežastį.

Ji susitvardė ir giliai atsidususi priminė sau, jog yra profesionalė. Privalo užmiršti, kad glamonėjosi su šiuo vyru, ir atlikti darbą, kuriam ją pasamdė Lukanas Sent Kleras.

Džordanas užsimerkė ir pajutęs Stefanijos pirštų prisilietimą prie sustingusių šlaunies raumenų sukando dantis. Taip ir gulėjo užsimerkęs, stipriai sukandęs dantis ir susikaupęs mąstė, kad tik nesuriktų, o ji pradėjo masažuoti, stengdamasi atpalaiduoti jo įsitempusius raumenis. Dirbo nesustodama. Kol Džordanas pagaliau pradėjo jausti, kaip įtampa slopsta, kūnas taip pat pradėjo atsipalaiduoti, o skausmas slūgti.

– Nuostabu, – po kelių minučių sumurmėjo jis, kai pagaliau galėjo atpalaiduoti nugarą atsigulęs ant lovatiesės.

– Reikia nuolat mankštintis, – kategoriškai pareiškė Stefanija.

Dabar, kai skausmas šiek tiek atlėgo, Džordanas gavo progą pažvelgti į Stefaniją, masažuojančią jam šlaunį. Atkreipė dėmesį, kaip nuo pastangų įraudo jos skruostai. Kaip susikaupusi prikando liežuvio galiuką. Kaip kelios cinamonų spalvos plaukų sruogos išsipešė iš kasos ir nepastebėtos nukrito ant įkaitusių skruostų.

– Manau, kad jau gana.

Stefanija sunerimusi pažvelgė į Džordaną, ji taip susikaupusi malšino skausmą, kad net nepastebėjo, jog skausmas akivaizdžiai atlėgo ir Džordanas nukreipė dėmesį į ją...

Staiga ji nustojo masažuoti jam šlaunį ir atsitiesė.

– Dabar turėtum užmigti.

– Tą ir ketinu padaryti, – pasakė Džordanas. – Ar prigulsi prie manęs? – Kviesdamas jis ištiesė ranką.

Šio kvietimo Stefanija nesiruošė priimti. Ji nepatikliai žiūrėjo į jį.

Džordanas suprato, kad anksčiau elgėsi su ja visiškai netinkamai. Nesutarimų dažnai iškildavo tarp jų ir būnant Malberio dvare, todėl jie neturėjo progos pasikalbėti apie buvusius ar esamus savitarpio santykius.

Galbūt Stefanija ir turi reikalų su kažkokiu iš anksčiau pažįstamu vaikinu, bet tai nesulaiko jos nuo atsako į jo glamones.

– Prašau, – pakvietė jis dusliu balsu.

Stefanija nežinojo, apie ką Džordanas tylomis galvojo kelias pastarąsias minutes, bet po ankstesnio jųdviejų pokalbio jai nereikėjo ypatingų pastangų, kad atspėtų, apie ką jis galėtų galvoti!

Arba kad suprastų, jog Džordanas visiškai klaidingai įsivaizduoja jos santykius su Ričardu Niumanu. Stefanijai kilo noras jam viską papasakoti, bet žinojo: tiesa jam bus dar nemalonesnė.

– Pažadu būti geras, – stengėsi įsiteikti jai Džordanas.

Stefanija nusijuokė.

– Ar mažo sutrikusio berniuko vaidmuo padeda?

– Bendraujant su mylinčiomis mamomis ir pasiaukojančiomis fizioterapeutėmis? Tikiuosi, kad padės!

Stefanija liūdnai papurtė galvą.

– Tu nepakenčiamas.

– Bet žavus? – Jis vėl ištiesė jai ranką.

Kiek padvejojusi Stefanija padavė jam ranką ir leidosi pargriaunama šalia jo ant lovos, tada jis apglėbė ją ir prisitraukė prie šono.

Kelios minutės rojuje nepakenks, ar ne? – pamanė Stefanija.

Tik kelios minutės.

4 Vonios kambarys šalia miegamojo.

Dešimtas skyrius

Jau buvo pradėję temti, kai Džordanas pabudo iš miego, – taip gerai pailsėjęs jau seniai nesijautė, o glėbyje stipriai laikė vis dar miegančią Stefaniją.

Jos plaukai vėl buvo išsipynę ir dabar it šilkinė užuolaida, nuausta iš ugnies ir aukso, dengė jo krūtinę ir pečius. Blakstienos, ilgos ir tamsios, ilsėjosi nuleistos ant kreminės spalvos skruostų, o kelios strazdanėlės ant viršunosės atrodė labai žaismingai. Stefanija ramiai kvėpavo truputį prasižiojusi.

Džordanas jautė jam ant krūtinės gulinčios jos rankos šilumą, jautė karštį, sklindantį nuo jos kojos, kurią ji buvo ant jo užmetusi. Tas karštis skverbėsi gilyn į Džordano kūną, nuo Stefanijos artumo jis pajuto kylant geismą.

Stengdamasis jos nepažadinti jis atsargiai pasivertė ant šono – suprato: jei Stefanija pabus, ji neleis jam jokių švelnybių.

Pavyzdžiui, neleis perbraukti ranka jai per nugarą, neleis jo rankai nuslysti jos liemeniu ir klubu nei apglėbti jos užpakaliuko ir prispausti prie savęs visu kūnu. Ji jokiu būdu neleis priglausti lūpų jai prie kaktos ir prie smilkinio, o paskui nuslysti lūpomis per švelnų šiltą skruostą link lūpų, kurių jis taip troško...

Pabudusi prieblandoje ir aptikusi, jog guli prigludusi prie tvirto vyro kūno, Stefanija nė akimirką nesuabejojo, kad vis dar sapnuoja. Ji jautė šiltas nerimstančias rankas, tiriamai ją glostančias, karštas lūpas, glamonėjančias jos kaktą, smilkinį, skruostą ir...

Kai Džordanas prigludo prie jos lūpų, Stefanija suprato – tai ne sapnas. Ji iš tikrųjų guli lovoje su pusnuogiu Džordanu Sent Kleru!

Ji atsitraukė nuo jo lūpų ir stengėsi atstumti jo tvirtą krūtinę, stipriai prisispaudusią prie jos krūtų.

– Džordanai, ne!

– O taip, Stefanija, – neaiškiai sumurmėjo jis glausdamas ją prie savęs, delnais suėmęs už užpakaliuko, lūpomis slinkdamas žemyn per kaklą.

Ji iš pat pradžių žinojo, kad miegoti su Džordanu – blogas sumanymas. Todėl taip atkakliai priešinosi. Nes negalėjo atsispirti šiam vyrui. Tai, ką jautė jam, sunaikino visą jos gynybą ir paliko tik atvirą, vaikišką aistrą.

– Dieve, kokia tu skani! – sudejavo Džordanas ir vėl įsisiurbė jai į lūpas.

Jo skonis buvo neapsakomas. Žemės, prieskonių ir neatremiamos aistros.

Pajutęs, kaip Stefanija išsilenkė spausdamasi prie jo, kaip rankomis nuslydo per krūtinę ir panėrė pirštus jam į plaukus, jis apžiojo jos lūpas.

Jie bučiavosi aistringai, godžiai. Lūpos, dantys ir liežuviai tyrinėjo, kramsnojo, mėgavosi, juodu godžiai troško vienas kito, tas geismas beprotiškai augo ir galiausiai tapo visiškai nekontroliuojamas.

Bet to nepakako. Džordanas troško daugiau.

– Aš noriu žiūrėti į tave, paliesti tave!

Jis greitai numovė jai džinsus ir kelnaites, paskui nutraukė marškinėlius apnuogindamas nuostabias krūtis ir ėmė žvilgsniu ryti jos grakštų nuogumą. Tada palenkė galvą, karščiu alsuojančia burna apžiojo vieną išbrinkusį spenelį ir ėmė glamonėti jį liežuviu, o ranka glostė kelią žemyn link šilkinių garbanėlių tarp šlaunų.

Stefanija apie nieką negalvojo – apie nieką daugiau, tik apie tobulas Džordano glamones. Ji išlenkė nugarą, krūtimis spaudėsi prie jo įkaitusios burnos, o šlaunys ritmiškai judėjo atsiliepdamos į pirštų glamones.

To nepakako. Stefanija troško daugiau.

Ji atsitraukė, atsisėdo, užsmaukusi į viršų Džordano marškinėlius nutraukė juos jam per galvą apnuogindama krūtinę, ir ėmė glamonėti godžiomis lūpomis ir liežuviu.

Bučiuodama jo įkaitusį kūną, laižydama jį Stefanija slinko žemyn nuo krūtinės iki bambos, užtruko ten kyštelėdama liežuvį į tą seklų šulinį, o kai išgirdo, kaip Džordanas iš malonumo sudejavo, pajuto tarp savo šlaunų karštį.

Ji atsiklaupė šalia jo, matė ilgą jo penį, nekantriai keliantį trumpikes, ir pirštais suėmusi už juosmenėlio nusmaukė jas per šlaunis ir galiausiai visai numovė. Taip ji išlaisvino kietą, susijaudinusį jo įnagį savo aistringam žvilgsniui.

Jis buvo nuostabus, ilgas ir storas – Stefanija neišlaikė, atsiklaupė tarp pražergtų Džordano kojų ir pirštais apglėbė tą tvinkčiojantį aksominį, švelnų daikčiuką, o kita ranka suėmė iš apačios.

– Brangiausias Dieve! – Džordano nugara išlinko nuo pirmojo karšto mažo jos liežuvio lyžtelėjimo per kraujo pritvinkusį jo vyriškumą, o kai ji liežuvio galiuku lėtai perbraukė per visą penio ilgį, nuo apačios iki viršaus, gašliai apsukdama liežuviu aplink galvutę ir nenustodama jo glamonėti rankomis, jis abiem rankomis įsitvėrė į paklodę.

Stefanija nesiliovė, vis glamonėjo, laižė ir sukiojo liežuviu, sukeldama Džordano viduje nepakeliamą įtampą. Bet ne tokią nepakeliamą, kad trokštų, jog ji liautųsi!

– Stefanija... – skausmingai sudejavo jis, kai ji pagaliau apžiojo jį savo karšta burna, privesdama iki beprotybės ribos. Jeigu ir toliau taip bus, jis visiškai pames galvą!

Stefanija atrodė šiek tiek apstulbusi, kai Džordanas atsisėdęs suėmė ją už pečių ir švelniai atstūmė nuo savęs.

– Nežiūrėk taip į mane, – sumurmėjo jis ir užsikėlė ją ant savęs taip, kad ji apžergė jį. Džordanas gulėjo aukštielninkas, o jo penis rėmėsi į drėgną įkaitusį jos moteriškumo centrą. – Aš trokštu atsidurti tavyje, Stefanija, – dusliai suaimanavo jis maldaujamu balsu. – Giliai tavyje. – Žiūrėdamas į akis jis įėjo į ją, judėjo labai lėtai ir švelniai.

Stefanija aiktelėjo pajutusi, kaip ji įsitempė prisitaikydama prie jo dydžio. Jos kūnas virpėjo, įsikibusi rankomis jam į pečius ji bandė išlaikyti pusiausvyrą, paskui nusileido ant jo storo ilgo penio ir priėmė jį visą iki pat galo.

– Kaip gera... – Džordano akys tamsoje spindėjo auksu, jis suėmė delnais ją už klubų. – Deja, man regis, tau teks atlikti visą sunkiausią darbą, Stefanija.

Jos skruostai liepsnojo, kvėpavimas trūkčiojo – pradėjo judėti iš pradžių lėtai, o paskui vis energingiau ir greičiau. Džordanas delnais apglėbė jos krūtis, nykščiu ir smiliumi glamonėjo spenelius. Jis sukinėjo ir spaudė juos sustiprindamas malonumą, pulsuojantį giliai jai tarp šlaunų ir vedantį prie beprotybės ribos.

Ji judėjo vis stipriau ir greičiau, kol pajuto, kaip Džordano varpa viduje dar labiau sustandėjo, jis priartėjo prie orgazmo. Sulaikiusi kvapą ji aiktelėjo, kai jis ištiesė ranką ir tarp garbanėlių pirštais suradęs išbrinkusį pumpurėlį paglostė jį, užsviesdamas ją ant aukštos malonumo bangos. Tuo pat metu ji išgirdo jį sušunkant, bet apsižergusi judėjo toliau, kol jo įkaitęs, tvinkčiojantis penis išliejo sėklą paskandindamas juos abu malonumo jūroje.

Galiausiai Stefanija nuvargusi susmuko Džordanui ant krūtinės, jos pulsas tvinkčiojo it paklaikęs, o kvėpavimas trūkčiojo. Džordanas apkabino ją ir ji pajuto, kaip švelniai jis suglostė jai už nugaros išsiplaiksčiusias ugniaspalves garbanas.

– Dėkoju.

Pakėlusi galvą Stefanija pašaipiai pažvelgė į jį.

– Argi ne aš turėčiau tau padėkoti?

Džordanas nusišypsojo.

– Tikriausiai mudu abu patyrėme malonumą?

Malonumą... O Dieve, malonumą! Stefanija dar niekada to nebuvo patyrusi. Tų kelių atsitiktinių bandymų universitete, kai ji bandė pažinti fizinę sekso pusę, neverta net mėginti lyginti su tuo, ką ji jautė mylėdamasi su Džordanu. Su stebuklu, kad vis dar jautė jį savyje.

Bėda ta, jog tai niekada neturėjo įvykti.

Ji buvo fizioterapeutė, Lukanas Sent Kleras pasamdė ją tikėdamasis, kad ji padės Džordanui iki galo pagydyti sužalotą koją; jis tikrai nesamdė jos permiegoti su jo broliu!

Vis dėlto ji pergulėjo su juo. Miegojo su juo. Mylėjosi su juo.

– Liaukis! – griežtai paliepė Džordanas supratęs, kodėl Stefanija staiga nuliūdo.

– Aš negaliu, – sudejavo ji.

– Stefanija...

– Man reikia į vonią. – Ji nusuko žvilgsnį ir atsargiai pasikėlė į viršų paleisdama jį, tada persirito į kitą lovos pusę, atsistojo ir susirinko nuo grindų drabužius. Laikė juos prieš save tarsi skydą. – Man regis, kad būtų geriau... mums abiem būtų geriau, jei išeitum į savo miegamąjį, kol aš grįšiu.

Ji net nenumanė, kaip gražiai atrodo stovėdama nuoga ir laikydama prieš save kelias drapanas, kad prisidengtų nuogumą. Jos plaukai – tarsi raudono aukso raizginys krito ant grakščių pečių, jos akys vis dar geidulingos nuo ką tik patirto orgazmo, o lūpos vis dar pabrinkusios nuo jųdviejų aistringų bučinių.

Tačiau iš Stefanijos elgesio Džordanas suprato, kad ji gailisi to, kas tarp jų įvyko. Gal dėl to vyruko Ričardo?

Jis atsisėdo ant lovos krašto ir iškart koją pervėrė aštrus, tiesiog bjaurus skausmas.

– Stefanija, mums reikia apie tai pasikalbėti...

– Nėra apie ką kalbėti! – Jos žalios akys blykstelėjo. – To neturėjo nutikti, Džordanai. – Ji dar stipriau prispaudė prie savęs drabužius.

Jis pašaipiai nusišypsojo.

– Ko gero, tuoj pasakysi: Tai buvo klaida.

– Tai buvo klaida! – Įniršusi ji pervėrė jį piktu žvilgsniu.

Džordanas atsiduso.

– Paklausyk, aš suprantu, kad tu susierzinusi...

– Susierzinusi? – pakartojo Stefanija. – Aš jaučiuosi priblokšta!

– Mes galime apie tai pasikalbėti...

– Ne, negalime, – atšovė ji. – Aš negaliu čia pasilikti. Turiu dingti iš čia. Man labai gaila, bet po to, kas tarp mūsų nutiko, negalėsiu tau padėti...

– Tu jau padėjai man, Stefanija, – šiurkštokai pertraukė ją Džordanas. – Nė pati įsivaizduoji, kaip padėjai.

Ji ūmai sustingo.

– Atsigulusi su tavimi?

Jis susiraukė.

– Kartais ir taip galima padėti.

Atsitraukusi atgal Stefanija atidžiai nužvelgė jį. Netikėtas blizgesys, pasirodęs jos ryškiai žaliose akyse, bylojo, kad jai nepatiko tai, ką pamatė!

– Po nelaimingo atsitikimo tu pradėjai abejoti, ar dar sugebėsi pasimylėti su moterimi, – abejodama ištarė ji.

Džordanas susiraukė.

– Aš taip nesakyčiau...

– O aš sakau! – Stefanija sugriežė dantimis. – Gerai, tikriausiai man baisiai pasisekė, ar ne? Aš net nesapnavau, kad legendiniam meilužiui Džordanui Simpsonui padėsiu atgauti seksualinį pasitikėjimą!

– Po šimts velnių, aš neturėjau noro, o ne seksualinio pasitikėjimo!

Aišku, jis nemanė, kad tuojau pat po nelaimingo atsitikimo užsigeis mylėtis su kokia nors moterimi; tuo metu jį kankino bjaurūs skausmai, nieko kito jis nepajėgė jausti. Bet kai jau ganėtinai pasveiko, buvo išleistas iš ligoninės ir draugai galėjo aplankyti jį namuose Malibu, Džordanas pagalvojo, kad gal vertėtų atnaujinti santykius su Krista. Tačiau praleidęs su ja vos kelias minutes suprato daugiau jos nebenorįs. Nei savo gyvenime, nei lovoje.

Visai netrukus Džordanas susigriebė, kad negeidžia jokios gražios moters, modelio ar bičiulės aktorės, kurios atvykdavo pas jį į namus ir aiškiai leisdavo suprasti, jog būtų laimingos gavusios progą užimti Kristos vietą.

Jis netroško nė vienos iš jų.

Iki Stefanijos.

Stefanija Makinli įsiveržė į jo gyvenimą kaip gaivus vėjelis. Nes ji jam nenusileido, atsikalbinėjo. Metė jam iššūkį. Jaudino jį...

Ir dabar ji nekantriai papurtė galvą.

– Gerai, esu tikra, kad apsidžiaugsi sužinojęs, jog nė trupučio nepraradai formos! O dabar norėčiau atsiprašyti…

– Ne, jokių atsiprašymų! – Džordanas pašoko ant kojų, čiupo ją už rankos ir per prievartą atgręžė į save. – Tu sąmoningai stengiesi išvengti pokalbio, nes palaikai santykius su kažkokiu Ričardu...

– Aš nepalaikau santykių su jokiu Ričardu!

– Nebepalaikai, – sutiko Džordanas. – Man regis, čia ir yra šuo pakastas. Bet argi tu nesupranti, kad atsiduodama man įrodei, jog tavo jausmai tam vaikinui ne tokie stiprūs, kaip tu manei? Jei tikrai mylėtum kitą, nebūtum sugebėjusi atsiduoti man taip, kaip ką tik atsidavei.

Stefanija atrodė sutrikusi.

– Aš daugiau nebenoriu apie tai kalbėti, Džordanai.

Džordanas prisimerkęs piktai nužvelgė ją. Jis labai norėjo ją dar kartą pabučiuoti, kita vertus, mielai būtų įkrėtęs šiai užsispyrėlei į užpakaliuką. Kad ir kaip jis nuspręstų pasielgti, Stefanija tik dar labiau supyktų, turint omenyje dabartinę jos nuotaiką.

– Gal mes galėtume pasikalbėti, kai nusiraminsi? – iškošė jis pro sukąstus dantis.

Piktai sužaibavusi žaliomis akimis ji išsiveržė iš jo gniaužtų.

– Aš labai abejoju, kad artimiausiu metu nusiraminsiu, – kandžiai metė ji. – O dabar prašau išeiti!

Stefanija nužingsniavo į šalia miegamojo esančią vonią ir garsiai užtrenkė duris. Apdovanojusi Džordaną erzinančiu nuogo tobulos formos užpakaliuko švystelėjimu!

Ne pačios geriausios jo gyvenimo minutės, skausmingai pripažino Džordanas išgirdęs bėgant dušą – tarsi taip Stefanija būtų jam sakiusi, kad neketina išeiti iš vonios, jei jis neišsinešdins.

Džordanas lėtai apsivilko drabužius, paskui atsistojo ir pasirėmęs lazda rūsčiai dėbtelėjo į vonios kambario duris. Stefanija nenori su juo kalbėti, bet privalės išklausyti, ką jis nori jai pasakyti. Ir taip bus netrukus!

Įėjęs į šalimais esančią svetainę jis staiga sustojo pamatęs Gideoną – įsitaisęs ant sofos brolis tingiai sklaidė žurnalą.

– Ar seniai tu jau čia? – Džordanas įtariai prisimerkė.

Gideonas pašaipiai nužvelgė jį, padėjo žurnalą ir atsistojo.

– Legendinis meilužis? – abejodamas lėtai ištarė jis.

– Eik po velnių, Gidai! – Džordanas nušlubčiojo per kambarį į miegamąjį ir užtrenkė paskui save duris taip pat garsiai, kaip prieš kelias minutes Stefanija trinktelėjo vonios durimis.

Ir su tokiu pat ryžtu...

Stefanijai prireikė maždaug dešimt minučių nusiprausti ir apsirengti vonioje, tada ji grįžo į miegamąjį pasiimti švarko ir lagamino – tyčia nežiūrėjo į sujauktą patalynę ant lovos su baldakimu.

Ji taip skubiai išskuodė iš miegamojo, tarsi būtų vijęsis pats velnias. O gal tai buvo erotiniai prisiminimai, kaip juodu su Džordanu nuogi mylėjosi toje lovoje!

– Taip greitai paliekate mus, Stefanija?..

Uždariusi miegamojo duris ji staigiai atsigręžė ir už Džordano kambario durų pamatė Gideoną, atsainiai atsirėmusį į sieną.

Pastebėjusi nepatiklų jo žvilgsnį Stefanija lėtai pakėlė smakrą.

– Akivaizdu, kol jūsų motina čia, jūs visi kelias artimiausias dienas būsite smarkiai užsiėmę, todėl pamaniau irgi galinti grįžti į savo butą.

Jis pažvelgė jai tiesiai į akis.

– Aš visiškai jums pritariu. Džordanas – tikras asilas.

Stefanija vėl pajuto, kaip nuraudo jos skruostai ir prakeikta blyški oda.

– Nepamenu, kad būčiau minėjusi Džordaną...

– Bet taip galvojate, – atsitiesęs pranašiškai ištarė jis. – Mūsų mama norėtų susitikti su jumis.

Pagalvojus, kad tuoj gali būti pristatyta Sent Klerų šeimos motinai, o juk ką tik mylėjosi su jos jauniausiuoju sūnumi, iš panikos Stefanijai suspaudė krūtinę.

– Nemanau, kad tai geras sumanymas.

– Kodėl?

– Na... todėl... – Stefanija atsilošė ir įbedė į jį akis. – Po to, kas šiandien nutiko, aš nebegrįšiu čia, Gideonai.

Jis kilstelėjo šviesius antakius.

– Ar tai trukdo jums susipažinti su mūsų motina?

– Tai gali sukelti... nereikalingų problemų. – Stefanija pažvelgė į jį tyliai maldaudama suprasti, ką ji nori pasakyti.

Gideonas liūdnai šyptelėjo.

– Ar gali judviejų su Džordanu santykiai dar labiau komplikuotis?

Stefanija pajuto, kad raudonis iš skruostų atslūgo taip pat ūmai, kaip neseniai užplūdo. Šis vyras tiksliai žinojo, kas ką tik atsitiko jos miegamajame.

– Ko gero, negali. – Ji nebepajėgė atlaikyti jo protingų tamsių akių žvilgsnio.

– Vadinasi, tiesiog nusprendėte pabėgti? Ar ne? – paklausė Gideonas.

Stefanija tvirtai suspaudė lūpas.

– Lukanas mane pasamdė Džordanui kaip fizioterapeutę. Akivaizdu, kad dabar jau negalėsiu dirbti savo darbo. Todėl nebeturiu čia ką veikti, – ryžtingai pareiškė ji Gideonui, kuris žiūrėjo į ją pro primerktas blakstienas.

– Jūs jau dabar Džordanui padėjote labiau nei kas nors kitas po to nelaimingo atsitikimo.

– Tai aš supratau, – droviai prisipažino Stefanija.

Gideonas liūdnai nusišypsojo.

– Tiesą sakant, aš neturėjau omenyje jokių artimų santykių, kurie judu sieja, o gal ir nesieja.

– Kad ir ką jūs manote ar įsivaizduojate, manęs su jūsų broliu nesieja jokie artimi santykiai, – kategoriškai pareiškė Stefanija. – O dabar man iš tikrųjų reikia eiti... – Ji ištraukė ranką, nes Gideonas pamėgino ją švelniai sulaikyti.

– Iki jums atvykstant į Glosteršyro grafystės rūmus Džordanas nutraukė ryšius su visais. Tapo atsiskyrėliu. Atsiribojo nuo pasaulio. – Jis paleido Stefaniją ir niūriai papurtė galvą. – Tai truko taip ilgai, kad mes pradėjome galvoti, jog jis jau nebeatsikratys tokios būsenos. Džordanas pasikeitė, kai jūs nuvykote ten, Stefanija. – Jo veido išraiška sušvelnėjo. – Kai vakar vakare nuskridau į Malberio dvarą, iškart pamačiau, koks jis pasikeitęs.

– Aš nieko nepadariau...

– Jums nereikia nieko daryti, tik būti savimi... – patikino ją Gideonas. – Stebėdamas judu aš supratau, kad tokiu savo charakteriu jūs jį kurstote. Metate jam iššūkį.

– Nesu tikra, kad man patinka jūsų tvirtinimas, jog nervindama Džordaną aš verčiu jį keistis...

– Jūs tyčia apsimetate nesuprantanti, – įžvalgiai pasakė Gideonas.

– Ne, Gideonai. – Stefanija atsiduso ir paėmusi jį už rankos atsiprašomai spustelėjo – suprato, kad rūpinimasis broliu dvyniu yra nuoširdus. – Man malonu, jei manote, jog aš taip suerzinau Džordaną, kad pagaliau ištraukiau jį iš vienatvės, bet apsisprendimas išvykti paremtas tik mano poreikiais, o ne jo. Aš tiesiog nebegaliu čia ilgiau pasilikti po... na, paprasčiausiai negaliu, – jausmingai pasakė ji.

– Manote, kad Džordanas taip lengvai leis jums pasišalinti?

Stefanija išpūtė akis.

– O jūs taip nemanote?

Jis šelmiškai nusišypsojo – tikras Džordano brolis dvynys.

– Pažįstu Džordaną, todėl tuo abejoju.

Stefanija suspaudė staiga pradėjusius linkti kelius.

– Esu įsitikinusi, kad jūs klystate.

Ji bent jau tikėjosi, kad jis klysta.

Stefanija buvo įsitikinusi, jog jos ir Džordano santykiai neturi ateities. Net jeigu ir įtikintų jį, kad jos ir Ričardo Niumano niekas nesiejo, Džordanas vis tiek yra pasaulinio garso aktorius, o ji – tik fizioterapeutė. Džordanas gyveno ir dirbo Amerikoje – ji gyvena ir dirba Anglijoje. Šis namas, nuosavas sraigtasparnis, prabangus Malberio dvaras – visi šie turtai skyrė juodu it praraja ir socialiniu, ir finansiniu požiūriu.

O blogiausia, kad Stefanija žinojo, jog ji Džordanui – tik pramogai. Jo įžeistai savimeilei paglostyti. Kai tik jis visiškai pasveiks, sugrįš į Los Andželą ir užmirš, jog Stefanija Makinli išvis egzistavo!

Vienuoliktas skyrius

– Ką tu čia veiki, Džordanai?

Džordanas susiraukė, nes Stefanija, tyčia laikydama vos pravertas buto duris, aiškiai parodė neketinanti įsileisti jo į vidų.

– Net neabejoju, kad pati supranti, kodėl aš čia, – atkirto jis sunkiai remdamasis lazda.

Visą rytą Džordanas praleido poliklinikoje su motina, todėl dabar jam skaudėjo klubą ir koją; žinoma, prireikė nemažai jėgų, kol atsidangino iki Stefanijos daugiabučio, jau nekalbant apie tai, kad paaiškėjo, jog čia nėra lifto ir jam teko iki jos buto antrame aukšte lipti laiptais.

– Nesuprantu. – Stefanija papurtė galvą.

Šiandien ji buvo susirišusi plaukus į arklio uodegą, vilkėjo aptemptus marškinėlius ir mūvėjo išblukusius džinsus pažemintu liemeniu. Bet jos beveik negrimuotas veidas atrodė toks išblyškęs, kad strazdanos ant nosies ryškiai švietė.

– Patarčiau pakviesti mane į vidų, Stefanija, kitaip gali tekti tampytis su vyru, apalpusiu ant tavo namų slenksčio, – ūmai perspėjo ją Džordanas.

Laikydama duris kiek pravertas Stefanija akylai žvelgė į Džordaną – pastebėjo įtampą aplink akis ir burną, jo įdegę skruostai buvo šiek tiek pablyškę.

– Kaip praėjo tavo motinos susitikimas su specialistu? – Stefanijai rūpėjo ta moteris, nors ir žinojo daugiau neturėsianti jokių reikalų nė su vienu Sent Klerų šeimos nariu.

Džordanas vakar kuo aiškiausiai parodė, kad tai, kas įvyko tarp jųdviejų, jam reiškia vien tik fizinį geismo patenkinimą.

O jai tai reiškė viską.

Stefanija pernelyg ilgai buvo netekusi galvos dėl Džordano Simpsono. Ji geidė jo ilgesingai spoksodama į kino ir televizijos ekraną. Bet per kelias pastarąsias dienas galutinai įsimylėjo Džordaną Sent Klerą. Stefanija pati nenutuokė, kaip tai nutiko, nes jis buvo šiurkštus ir nederamai familiarus nuo pat pirmo jųdviejų susitikimo. Ji tik žinojo, kad myli vyrą, su kuriuo vakar pasimylėjo. Įsimylėjo galutinai. Negrįžtamai.

Deja, turtingas ir privilegijuotas Džordanas Sent Kleras vargu ar įsimylėtų tokią kaip ji, nes Džordanas Simpsonas...

– Džordanai... – Susinervinusi ji staiga nutraukė pokalbį, nes bute suskambėjo telefonas.

Nerimą keliantys skambučiai, kai skambinęs asmuo numesdavo ragelį netaręs nė žodžio, buvo viena iš priežasčių, dėl kurių Stefanija ryžosi išvykti iš Londono, o šįryt viskas vėl prasidėjo iš naujo. Skambino jau keturis kartus. Stefanija pirmus du kartus atsiliepė, bet tuoj išgirsdavo trumpus signalus.

Nebuvo sunku sužinoti kas skambina, todėl ji kreipėsi į Džoją, paprašė, kad ji kaip teisininkė pasinaudotų savo įtaka ir iš telefonų kompanijos kuo greičiau gautų jai naują numerį.

Per vėlu, – suprato Stefanija, nes jai paskambino belaukiant naujo numerio!

Džordanas kilstelėjo antakius.

– Ar neketini atsiliepti?

Įsitempusi Stefanija patraukė pečiais.

– Jei kas nors svarbaus, paskambins dar kartą.

– Jeigu tu mane įsileisi ir atsiliepsi, jiems nereikės skambinti dar kartą, – ramiai paaiškino jai Džordanas.

Stefanija susierzinusi susiraukė.

– Mes neturime ką pasakyti vienas kitam, Džordanai...

– Gal tu ir neturi ką man pasakyti, – liūdnai pripažino jis, – bet aš tikrai turiu pasakyti tau kelis dalykus. – Užuot laukęs, kol Stefanija plačiau atvers duris, jis pastūmė jas lazda ir įėjo į butą, o jai beliko uždaryti.

Bent jau telefonas liovėsi skambėti, kol ji paskui Džordaną įėjo į svetainę.

– Na? – atsargiai paragino Stefanija, kai jis nuvargęs klestelėjo į fotelį.

Jo plaukai, kaip paprastai, buvo susivėlę ir sutaršyti vėjo, bet bent jau nusiskutęs, ant baltų marškinių vilkėjo dizainerio siūtą juodą švarką, mūvėjo išblukusius džinsus.

Užuot iš karto atsakęs, Džordanas žvalgėsi po svetainę. Jam patiko paprastos kreminės spalvos sienos, papuoštos keliomis Ternerio graviūromis su Venecijos vaizdais. Ant nušlifuotų medinių grindų buvo patiesti trys spalvingi kilimėliai, stovėjo keli baldai – plačiaekranis televizorius, žemas šviesiai rudas stalelis, patogi rausvai rudos spalvos sofa ir du foteliai, gausiai apkrauti pagalvėlėmis. Nors ir paprastai apstatytas, kambarys Džordanui pasirodė toks pat šiltas ir viliojantis kaip Stefanija.

Tiesa, Džordanui teko pripažinti, kad šiuo metu, akylai stebėdama jį, Stefanija neatrodė labai svetinga!

Jis ramiai atsakė į anksčiau pateiktą klausimą:

– Tyrimai parodė, kad mamos auglys nepiktybinis.

– Jums visiems turėjo labai palengvėti! – pirmą kartą nuo tos akimirkos, kai atidariusi duris aptiko už jų stovintį Džordaną, Stefanija prabilo nuoširdžiai.

– Taip, tikrai palengvėjo. – Jis linktelėjo primerkęs akis. – Stefanija, kodėl tu išėjai neatsisveikinusi?

Ji tvirtai sugniaužė rankas, kad Džordanas nepamatytų, kaip jos dreba.

– Aš padariau taip, kaip maniau esant geriausia.

– Kam?

– Žinoma, kad sau, – nuoširdžiai prisipažino ji. – Savaime aišku, jums taip pat. Visiems būtų buvę nesmagu, jeigu būčiau pasilikusi Sent Klerų namuose po to, kas vakar tarp mudviejų įvyko.

Džordanas pakėlė tamsius antakius.

– Mane ne taip lengva sutrikdyti.

– Tau gerai, – pasakė Stefanija. – Kai nulipau į apačią, Lukanas išėjo iš kabineto ir pranešė, kad iš Glosteršyro pristatytas mano automobilis. Tada aš jam paaiškinau, jog nemanau galinti tau kaip nors padėti. Jis atrodė patenkintas, kad nusprendžiau išvykti, – tvirtai pareiškė ji.

– Aš nesu patenkintas dėl tokio tavo sprendimo! – sušuko Džordanas.

Ji kilstelėjo smakrą pasiruošusi gintis.

– Nesi? Ką gi... Tikriausiai dabar tu tik šiek tiek... pyksti ant manęs. Bet tai greitai praeis.

– Aš nusiminęs, Stefanija, o ne supykęs! – patikslino Džordanas. – Mums reikėjo pasikalbėti, bet tu išvykai net nesuteikusi progos tai padaryti. – Jis ir toliau sėdėjo įsitempęs.

– Bet aš daugiau neturiu ką tau pasakyti... – Stefanija nutilo, nes vėl suskambėjo telefonas. Jai būtinai reikėjo nukelti ragelį. Būtų taip ir padariusi, jeigu neturėtų laukti skambučio iš telefonų kompanijos, kuri privalėjo pranešti naują numerį. Gal kaip tik dėl to dabar ir skambina. Bet prie Džordano Stefanija neturėjo noro atsakyti į skambutį ir sužinoti, kad tai ir vėl įkyrioji Rozalinda Niuman.

Stefanija tikrai užjautė tą moterį, bet dėl to nepasidarė lengviau būti nepagrįsto jos pavydo auka.

Džordanas nekantriai žiūrėjo į ją nesuprasdamas, kodėl ji nekelia ragelio.

– Jeigu tu nenori atsiliepti, aš atsiliepsiu! – Jis pakėlė ragelį.

– Ne... – Stefanija mėgino jam sutrukdyti, bet Džordanas pridėjo ragelį prie ausies.

– Stefanijos Makinli butas, – maloniai pasakė jis į ragelį, pašaipiai žiūrėdamas į Stefaniją. – Alio? – Jis susiraukė. – Alio! – piktai pakartojo ir gili raukšlė išvagojo kaktą. – Kas, po velnių?.. – Jis atitraukė ragelį nuo ausies, paskui padėjo jį ant svirtelės ir atsigręžė į Stefaniją klausiamai pakėlęs antakius.

Ji apsilaižė išdžiūvusias lūpas, iš Džordano veido išraiškos supratusi, kad ir penktas skambutis tikriausiai baigėsi taip pat kaip ir keturi ankstesni – tyla.

– Aš... man atrodo, kad šiuo metu skambinėja kažkoks pamišėlis, – atsakė ji vengdama Džordano žvilgsnio. – Telefonų kompanija informuota, ji turi suteikti man kitą numerį.

– O kodėl ne policija? Ir kiek jau tęsiasi tas šiuo metu? – lėtai paklausė Džordanas.

– Policija per daug užsiėmusi, kad vargintųsi dėl kažkokio idioto, be jokio reikalo skambinančio telefonu, – paskubomis pasakė Stefanija. – Tai trunka jau kelias savaites. Ypač įkyrėjo šįryt. – Gal todėl, kad tris pastarąsias dienas ji nekėlė ragelio.

– Sakai, kelias savaites ar panašiai? – atsistojęs įtariai pasitikslino Džordanas. – Kažkoks pakvaišėlis vargina tave ištisas savaites, o tu tik dabar nusprendei ką nors daryti? Tavo sesuo advokatė, kodėl tu anksčiau nieko nedarei?

Tiesą sakant, Stefanija iš pradžių net neužsiminė Džojai apie skambučius, nors buvo kvaila tikėtis, kad Rozalinda liausis savo noru, neįsikišus teismui ar policijai!

– Ji dabar rūpinasi šiuo reikalu.

– Nepakankamai rezultatyviai, sprendžiant iš tavo nervinės būsenos!

Sunerimusi Stefanija atsitraukė.

– Tai tik skambučiai, tas asmuo niekada nieko nesako, Džordanai. Ji... jie galiausiai pavargs ir liausis.

– Ji? – Džordanui tai neprasprūdo pro ausis.

– Jis. Ji... – Stefanija susiraukė susierzinusi dėl tokio jo įžvalgumo. – Argi svarbu, kokios lyties žmonės man skambina?

– Nesvarbu, – sutiko Džordanas. – Nebent tu žinai, kas skambina.

– O kodėl tu manai, kad aš galiu žinoti?

– Pati ir paaiškink, – pasakė Džordanas.

Vakar vakare jis baisiai įsiuto sužinojęs, kad Stefanija, jo net neperspėjusi, išvyko iš Sent Klerų namų. Taip įsiuto, jog nusprendė geriau atidėti vizitą ir aplankyti ją rytoj – tikėjosi, kad per naktį pyktis atslūgs. Tačiau pabendravęs su ja kelias minutes Džordanas suprato: dvylikos valandų delsimas buvo beprasmis laiko švaistymas!

– Stefanija! – griežtai paragino jis.

Piktai dėbtelėjusi į jį Stefanija dar stipriau sugniaužė rankas.

– Tai ne tavo reikalas, Džordanai.

– Dabar jau mano reikalas, – nė nemanė nusileisti jis.

Stefanija papurtė galvą.

– Tu neturi teisės ateiti čia ir klausinėti apie mano asmeninį gyvenimą.

– Atsiduodama man tu suteikei tokią teisę, – tiesiai šviesiai pareiškė jis.

Stefanija aiktelėjo, jos skruostai nuraudo.

– Tavo pastaba visiškai nepateisinama, Džordanai!

Džordanas numetė lazdą ant sofos ir palinkęs sugriebė ją už rankų.

– Tavo išvykimas vakar neatsisveikinus su manimi taip pat buvo visiškai nepateisinamas! – Jis piktai žvelgė į ją. – Kaip tu manai aš jaučiausi, Stefanija? – Jo balsas sušvelnėjo. – Aš suprantu, vakar vakare tu jauteisi sutrikusi, bet tai vis tiek ne pasiteisinimas, kad išėjai nieko daugiau man nepaaiškinusi.

– Pats faktas, jog išvykau, turėjo būti gana iškalbingas, – supykusi atšovė ji.

Džordanas išblyško, paleidęs ją susvirduliavo ir žengtelėjo atatupstas.

– Ar tokiu būdu leidai man suprasti, kad mūsų santykiai nesitęs?

– Tarp mūsų nėra jokių santykių, Džordanai, – jausmingai pareiškė Stefanija. – Tu iš pat pradžių pasakei, kad tik žaidi su manimi...

– Kodėl ieškai visokių pasiteisinimų? – susierzinęs paklausė jis. – Ar dėl to vaikino Ričardo?

– Juk jau sakiau, kad ne dėl jo! – atkakliai tvirtino ji.

– Tai dėl ko tada?

– Tu esi Džordanas Simpsonas! – atkirto Stefanija.

Jis įtariai nužvelgė ją.

– Na ir kas?

– Ogi tas, kad aš daugybę metų ėjau dėl tavęs iš proto!

– Ėjai iš proto? – tyliai perklausė Džordanas.

– Taip, – susidrovėjusi patvirtino Stefanija. – Džordanai, pažiūrėk į mano vaizdajuosčių kolekciją. – Ji mostelėjo į spintelę šalia plačiaekranio televizoriaus. – Aš turiu įrašus visų filmų, kuriuose tu vaidinai. Bet pirmiausia tempdavau savo seserį į kino teatrą, norėdavau kuo greičiau juos pamatyti. Jei norėdavau maloniai praleisti vakarą namie, pasileisdavau kurią nors vaizdajuostę su filmu, kuriame tu vaidinai, ir porą valandų alpėdavau dėl tavęs!

Džordanas stipriai sukando dantis, jo įsitempusiame skruoste tvinkčiojo nervas.

– Tai tu ėjai iš proto tik dėl Džordano Simpsono?

Na, iš tikrųjų viskas ne visai taip! Gal Stefanija ir buvo netekusi galvos dėl Simpsono. Bet įsimylėjo ji tikrai Džordaną Sent Klerą. Vyrą, tokį nepanašų į lipšnų, žavingą ir rafinuotą Džordano Simpsono filmų herojų...

Tačiau to Stefanija niekam neketino prisipažinti, ypač pačiam Džordanui!

– Taip, – kategoriškai pareiškė ji. – Man labai gaila, Džordanai. – Ji suvirpėjo pamačiusi, kaip paniuro jo veidas. – Aš tiesiog... aš stengiausi neįsivelti į artimus santykius su tavimi. Juk sakiau, kad tai prasta mintis. Kaip matai, aš jau seniai svajojau apie tave, o kai vakar atsidūriau su tavimi lovoje...

– Daugiau gali nieko nesakyti, – susierzinęs šiurkščiai nutraukė Džordanas, jo auksaspalvės akys buvo panašios į kietą metalą. Atrodė įpykęs. – Kažkodėl man nė į galvą neatėjo, kad esi kino žvaigždžių garbintoja...

– Aš nenuėjau taip toli, – pasipiktino Stefanija.

– Būtum nuėjusi, – šaltai atkirto Džordanas. – Gailiuosi, kad mes susitikome tokiomis aplinkybėmis, kai aš atrodau ir jaučiuosi ne per geriausiai, – pašaipiai pridūrė ir pasilenkęs paėmė lazdą. – Akivaizdu, jog visai neatitinku tavo susikurto herojaus paveikslo!

Stefanijai buvo sunku tęsti pokalbį. Tiesiog neįmanoma.

Ji mylėjo šį vyrą. Ne Džordaną Simpsoną. Net ne Džordaną Sent Klerą. O vyrą, šiuo metu stovintį priešais ją. Vyrą, kuris Malberio dvaro namelyje sugebėjo ją erzinti, nors nuolat kentė nepakeliamus skausmus. Vyrą, kuris vakar ją pamylėjo, ir pamylėjo taip aistringai, kad ji niekada nepajėgs to užmiršti. Niekada nenorės to užmiršti. Kaip niekada nenorės užmiršti Džordano...

Ji troško, kad viskas būtų kitaip. Kad ji galėtų Džordanui paaiškinti apie Ričardą Niumaną, pasakyti jam tiesą ir išgirsti iš jo, jog jis ja tiki. Ir taip pat ją myli. Tačiau Džordanas jos nemyli ir niekada nemylės. Galų gale juk jis pasimylėjo su ja tik norėdamas įsitikinti dar tebegeidžiąs moters.

Taigi Stefanijai neliko nieko kito, kaip sukaupti visas jėgas ir pasistengti išsaugoti savigarbos likučius.

– Aš neturiu tau jokių priekaištų. – Ji truktelėjo pečiais.

Džordanas kietai suspaudė lūpas, paskui įžūliai pareiškė:

– Aš tau taip pat neturiu.

Stefanija pajuto, kaip įkaito skruostai.

– Tada... – supykusi pradėjo ji, bet tuoj nutilo, nes suskambėjo durų skambutis. – Gal čia kas nors iš telefonų kompanijos.

– Nemanau, kad jie atvyksta į namus, kai reikia pakeisti numerį, – suabejojo Džordanas.

Stefanija manė taip pat. Todėl visai nenorėjo atidaryti durų...

Džordanas susivokė, kad šiuo metu yra įpykęs netgi daug labiau nei vakar vakare! Niršo ir buvo labai nusivylęs, kad Stefanija, kaip ir dauguma kitų moterų, su kuriomis jis susitikinėjo, žavisi juo kaip aktoriumi, o ne kaip vyru, nors jis to tetroško.

Nuo tada, kai būdamas vienuolikos metų suvaidino mokyklos spektaklyje, Džordanas svajojo tapti profesionaliu aktoriumi. Todėl nusprendė mokytis vaidybos studijoje, o ne universitete. Kelerius metus vaidino teatre Anglijoje, o prieš dešimt metų sulaukė pasiūlymo iš Jungtinių Valstijų sukurti vaidmenį kine.

Jis mėgavosi savo sėkminga karjera. Mėgavosi savo gyvenimo būdu. Garsenybės šlove. Bet tokia jo padėtis turėjo vieną trūkumą – moterys susižavėdavo Džordanu Simpsonu, o ne Džordanu Sent Kleru, deja, ir Stefanija nebuvo išimtis...

Džordanas sunkiai atsiduso.

– Man metas eiti... – Jis susiraukė, nes vėl suskambėjo durų skambutis, šį kartą ilgiau ir šiek tiek atkakliau. – Ar neisi pažiūrėti, kas atėjo? – paklausė jis, kai Stefanija nekreipė dėmesio į nepaliaujamą skambinimą.

– Maniau, kad tau svarbu užbaigti mūsų pokalbį?

Džordanas prisimerkęs žiūrėjo į ją, dar kartą atkreipė dėmesį į jos išblyškusius skruostus ir nepatiklų žvilgsnį.

– Kaip suprantu, mes jau baigėme.

Ji gyvai nusišypsojo nieko nereiškiančia šypsena.

– Šįryt aš nenusiteikusi priimti daugiau svečių.

Džordanas piktai dėbtelėjo į ją – suprato, kad ji specialiai nenori atidaryti durų.

– Stefanija, kas, po velnių, čia dedasi?

– Nieko, – skubiai atsakė ji.

Jis dar labiau supyko.

– Aš netikiu tavimi.

Stefanija išpūtė akis.

– Aš neprivalau tau nieko aiškinti...

– Tu teisi, neprivalai, – sutiko Džordanas, apsigręžė ir nušlubčiojo prie durų. – Gal tavo svečias bus šiek tiek atviresnis?

– Nereikia, Džordanai...

Anksčiau, nei Stefanija suvokė, ką jis ketina daryti, Džordanas pravėrė duris ir niūriai įsispoksojo į moterį, stovinčią koridoriuje.

Stefanija taip atkakliai išsisukinėjo, kad jis tikėjosi, jog jos svečias bus vyras. Galbūt Ričardas, su kuriuo jis labai troško susipažinti...

Tačiau koridoriuje stovėjo aukšta, šviesiaplaukė, maždaug keturiasdešimties metų moteris. Piktai blykčiodama mėlynomis akimis ji pažvelgė pro Džordaną į Stefaniją – buvo aiškiai matyti, jog ji nelabai draugiškai nusiteikusi Stefanijos atžvilgiu!

Moteris su panieka nužvelgė Džordaną, jos žvilgsnis užkliuvo už lazdos.

– Dar vienas, Stefanija? – užgauliai paklausė moteris.

– Aš...

– Koks dar vienas? – pareikalavo paaiškinti Džordanas.

– Gal jūs dar nežinote, bet Stefanija įpratusi užmegzti meilės romanus su savo pacientais, – pasakė moteris. – Pirma buvo mano vyras, o dabar jūs!

Stefanijai tai buvo blogiausias košmaras!

Tai, kad Rozalinda Niuman stovi prie durų, gana blogai, bet išgirsti ją sakančią šiuos baisius kaltinimus prie Džordano – dar blogiau.

Stefanija žengė į priekį.

– Rozalinda, jūs nesveika...

– Ačiū, esu visiškai sveika! – paniekinamai atšovė vyresnė moteris.

Paskutiniai keli emocinio sąmyšio mėnesiai, kuriuos išgyveno irstant santuokai, Rozalindai buvo ne į naudą, ji atrodė gerokai sulysusi, veidas pavargęs, susenęs, palyginti su tuo, kaip atrodė prieš tris mėnesius, kai Stefanija sutiko ją pirmą kartą.

– Bent jau tokia sveika, kokia galiu būti, kai tu pavogei iš manęs vyrą! – piktai iškošė Rozalinda. – Ar Ričardas žino apie jį? – Ji dėbtelėjo į Džordaną.

Stefanija nedrįso net pažvelgti į Džordaną, nenorėjo pamatyti, kokias išvadas jis padarė iš šio pokalbio. Todėl apėjo aplink jį ir atsistojo priešais Rozalindą. Nors Džordanui vargiai ar liko kokių nors abejonių, kuo ši moteris ją kaltina!

– Nėra ką žinoti, Rozalinda, – raminamai tarė Stefanija. – O jeigu ir būtų, tai tikrai ne Ričardo reikalas. Paskutinį kartą sakau: aš neturiu ir niekada neturėjau meilės romano su tavo vyru. Taip, jis buvo mano pacientas, bet tik tokie ir buvo mūsų santykiai.

Viešnia piktai primerkė mėlynas akis.

– Aš netikiu tavim.

– Aš žinau, kad netiki. – Stefanija sunkiai atsiduso. – Ir tikrai labai dėl to apgailestauju. Bet tai tikra tiesa.

Rozalinda pakėlė rankas ir užlenkė pirštus, tarsi rengtųsi kirsti nagais.

– Tu esi niekas, apgailėtina santuokų griovėja...

– Aš taip nemanau! – Džordanas pakėlė lazdą ir atrėmė ataką, nes Rozalinda bandė nagais perdrėksti Stefanijai veidą. – Išeikite, – griežtai paliepė jis ir gindamas atsistojo priešais smarkiai sukrėstą Stefaniją.

– Aš dar nebaigiau...

– O ne, jau baigėte, – pareiškė Džordanas. – Jeigu tikrai norite sužinoti, kas sugriovė jūsų santuoką, siūlau pasižiūrėti į veidrodį, – tiesmukai pasiūlė jis.

– Kaip jūs drįstate?.. – pratrūko Rozalinda, bet staiga nutilo ir pažvelgė į jį tarsi tik dabar pamačiusi. – Ar aš jus pažįstu?

– Ačiū Dievui, ne! – karštai atrėžė jis.

– Jūs man atrodote labai pažįstamas...

Džordano lūpos persikreipė.

– Man taip dažnai sako.

Moteris apstulbusi sumirksėjo.

– Ar judu... pora?

Džordanas net nedvejojo.

– Taip.

– Tada aš... aš nieko nesuprantu... – Rozalinda atrodė jau daug mažiau pasitikinti savimi. – O kaip Ričardas? – Ji suraukė antakius ir pažiūrėjo į Stefaniją.

– Stefanija jums jau sakė, kad neturi ir niekada neturėjo meilės romano su jūsų vyru, – pakartojo Džordanas.

– Aš... Bet aš dėl jos su juo skiriuosi!

– Apgailestauju, – susiraukė Džordanas. – Man regis, jūs apsirikote manydama, kad Stefanija jam ką nors jaučia. O dabar, jeigu neprieštarautumėte?.. – Jis atsargiai stūmė lazda neprašytą viešnią atbulą, kol ji vėl atsidūrė koridoriuje. – Patariu jums daugiau čia nesirodyti ir netrukdyti Stefanijai, – pasakė jis.

Atrodė, pyktis užleido vietą sumišimui, Rozalinda jau nebebuvo tikra, kaip čia atsidūrė.

– Aš manau, kad jums reikia specialisto pagalbos, kol dar ko nors nesužeidėte, – ramiai pridūrė Džordanas.

– Aš... Taip. – Ji nusigręžė.

– Rozalinda...

– Tegul ji eina, Stefanija! – greitai paliepė Džordanas, kai ji pajudėjo, tarsi norėdama sekti paskui Rozalindą. – Po galais, leisk jai išeiti išlaikius bent kruopelę savigarbos.

Stefanija staiga sustojo, pažvelgė į Džordaną ir pamačiusi gražių auksaspalvių jo akių išraišką neteko žado.

Nors jis ką tik ją apgynė, žodžiais ir veiksmais, buvo aišku: Džordanas abejoja, ar ji tikrai nekalta dėl žlungančios Rozalindos santuokos...

Dvyliktas skyrius

– Ar tai ji skambinėja?

Stefanija svirduliuodama sugrįžo į butą, nuėjo į virtuvę ir automatiškais judesiais išsivirė kavos. Aišku, kai prieš kelias sekundes išgirdo trinktelint savo buto duris, ji nesuabejojo, kad Džordanas pasinaudojo proga ir išėjo. Vis dėlto ji buvo neteisi...

Atsigręžusi ji pažvelgė į jį, stovintį raudonais ir baltais tonais dekoruotos jos virtuvės tarpduryje, sunkiai pasirėmusį lazda, o jo auksaspalvių akių išraišką slėpė nuleisti vokai.

– Taip, – nuvargusi patvirtino ji.

Džordanas linktelėjo.

– Kadangi į paskutinį skambutį atsiliepė vyriškis, tai buvo rimta priežastis apsispręsti ir atsilyginti tau asmeniškai apsilankius?

– Tikriausiai, nes Niumanų namas yra maždaug už pusės mylios. – Stefanija atsiduso. – Bent jau Rozalinda gyvena maždaug už pusės mylios, – pridūrė ji. – Man regis, Ričardas prieš kelias savaites nusipirko butą ir persikėlė į jį.

– Bet nesi tuo tikra?

Stefanija nusivylusi sugriežė dantimis, kad apsunkino padėtį, kuri jau ir prieš pasirodant Rozalindai buvo ganėtinai kebli.

– Paklausyk, Džordanai, aš suprantu, kaip negražiai visa tai atrodo... ypač po to, kas prieš kelias dienas įvyko tarp mūsų, bet...

– Nemanau, kad sunkumai, kuriuos tu šiuo metu patiri dėl Rozalindos Niuman, turi ką nors bendra su tuo, kas įvyko tarp mūsų, – pareiškė Džordanas.

Stefanija įtariai pažvelgė į jį.

– Nemanai?

Džordanas gūžtelėjo pečiais.

– Tu jau įtikinai mane, kad mūsų tarpusavio santykiai nuėjo taip toli dėl tavo ilgalaikės aistros Džordanui Simpsonui, – šaltai priminė jis. – Iš to galima daryti išvadą, jog abu šie atvejai visiškai nepanašūs.

– Tu taip pat buvai mano pacientas...

– Ko gero, abu galime pripažinti, kad tu taip ir neužmezgei su manimi darbo santykių, – lėtai nutęsė Džordanas.

– Bet aš vis tiek neturėjau romano su Ričardu Niumanu.

Jis išlenkė tamsius antakius.

– Ar aš sakiau, kad turėjai?

– Tu nesakei, tačiau sakė Rozalinda! – Stefanijai užkaito skruostai, kai pagalvojo apie kaltinimus, kuriuos Džordano akivaizdoje pateikė ta moteris.

Jis gūžtelėjo pečiais ir nuėjęs į virtuvę atsisėdo ant kėdės prie virtuvės baro.

– Man regis, galima tvirtinti, kad ši vargšė moteris dėl savo irstančios santuokos jaučiasi emociškai šiek tiek išmušta iš vėžių. – Džordanas sučiaupė lūpas ir patylėjo. – Todėl ir ieško, ką galėtų apkaltinti dėl savo nesėkmių.

Stefanija dvejodama žvelgė į jį.

– Ar tu iš tikrųjų patikėjai, kai pasakiau, kad neturėjau romano su Ričardu Niumanu?

– O turėjau netikėti?

Na, žinoma, Džordanas turėjo patikėti, nes tai tiesa! Tik Stefanija to nesitikėjo...

– Aš tikrai manau, kad Rozalinda teisi galvodama, jog Ričardas su kažkuo yra užmezgęs romaną.

– Tik ne su tavimi?

Stefanija išsiviepė.

– Ne.

Ankstesnis Džordano pyktis išsisklaidė jam susidūrus su Stefaniją slegiančiomis rimtesnėmis problemomis. Buvo gaila ir Rozalindos Niuman, nes tos moters elgesys rodė, jog ji jau beveik palūžusi emociškai. Ir nedaug trūksta, kad neatlaikytų.

– Hmm... kodėl tau neįpylus mums abiem kavos? – švelniai paragino Džordanas. – O tada galėsi atvirai papasakoti, kodėl manai, kad Niumanas turi romaną, bet be jokio sąžinės graužimo leidžia savo žmonai išlieti pyktį ant nekalto žmogaus galvos.

– Esu įsitikinusi, kad tau neverta jaudintis dėl mano problemų...

– Tikriausiai dėl to, jog turiu į valias savų? – pertraukė ją Džordanas.

– Aš ne tai turėjau omenyje!

– Stefanija, geriau įpilk kavos ir leisk man pačiam nuspręsti, dėl ko man jaudintis, o dėl ko ne, – tiesiai išrėžė jis ir patogiau įsitaisė ant kėdės prie baro.

Atrodė, kad Stefanija vis dar dvejoja, bet vis tiek įpylė du puodelius kavos, pastatė juos ant stalviršio, padėjo pieno ir cukraus, tada atsisėdo priešais Džordaną.

– Ką nori sužinoti?

– Viską.

Kaip Džordanas suprato, viskas prasidėjo gana nekaltai. Ričardas Niumanas papuolė į automobilio avariją, o kai išėjo iš ligoninės, jam prireikė fizioterapeuto, galinčio kasdien atvažiuoti pas jį į namus, pagalbos. Kai jis atgavo jėgas ir jau daug geriau galėjo judėti, sugrįžo į darbą Sityje, o procedūrų skaičių sumažino iki trijų per savaitę – dabar jau pats atvažiuodavo į mažą privatų Stefanijos gydymo kabinetą.

– Nesunku atspėti, – mestelėjo Džordanas. – Tada prasidėjo nemalonumai, tiesa?

Stefanija sunkiai atsiduso.

– Atrodo, Rozalinda ir Ričardo viršininkas manė, kad jam atliekamos procedūros penkis kartus per savaitę antroje dienos pusėje.

– Vadinasi, kitas dvi dienas jis su kažkuo susitikinėjo?

– Aš tik įtariu, kad jis taip darė, – droviai linktelėjo Stefanija. – Bet susitikinėjo tikrai ne su manimi.

– Aš jau sakiau, kad tikiu tavimi, Stefanija, – priminė Džordanas.

Ji suraukė antakius.

– Bet kodėl?

Įdomus klausimas, liūdnai pripažino Džordanas. Įdomus, bet visiškai nereikalingas, nes Stefanija jį tikino, kad jis domino ją tik kaip aktorius!

– Stefanija, gal tu ir turi trūkumų, bet nemanau, kad esi nesąžininga, – pasakė jis ir paėmęs lazdą staiga atsistojo. – Tikiuosi, kad tai, kas čia ką tik įvyko, išeis tau į naudą.

Ji atrodė sunerimusi.

– Tu išeini?

Džordanas priverstinai nusišypsojo.

– Nebent manai, kad mudu turime ką pasakyti vienas kitam...

Ne, Stefanija buvo beveik tikra, jog jie neturi ką pasakyti vienas kitam, kad sumažintų tarp jų esančią ir nuolat platėjančią prarają. Ji tikrai niekaip negali įtikinti jo pasilikti. Jeigu jis būtų ją įsimylėjęs taip, kaip ji myli jį...

– Neturime, – ryžtingai pasakė ji.

– Aš taip ir maniau.

Taip bus geriau, tikino save Stefanija lydėdama jį iki durų. Žinoma, ne mažiau skausminga, vis dėlto ji bent jau galėjo dar kartą, nors ir trumpai, pamatyti Džordaną.

– Dėkoju, kad išklausei mane, – liūdnai pasakė ji atidariusi duris. – Man palengvėjo.

Džordanas atsigręžė į ją.

– Užsisakiau bilietą rytdienos skrydžiui į Jungtines Valstijas.

Stefanija išpūtė akis, pajuto, kaip jai suspaudė širdį.

– Užsisakei?

Džordanas ironiškai nusišypsojo.

– Nusprendžiau paklausyti tavo patarimo ir Los Andžele susitikti su savo gydytoju.

– Labai džiaugiuosi! – Ji šiltai nusišypsojo.

Džordanas liūdnai šyptelėjo.

– Galėjai bent pabandyti neatrodyti tokia patenkinta, kai sužinojai apie mano išvykimą.

Kaip moteris, beprotiškai jį įsimylėjusi, Stefanija, žinoma, visai neapsidžiaugė sužinojusi, jog jis rytoj išvyksta iš Anglijos. Grįžta į Los Andželą, į ankstesnį savo gyvenimą, kur vėl susitikinės su tokiomis moterimis kaip gražuolė Krista Mur.

Bet kaip fizioterapeutė ji negalėjo nesidžiaugti dėl Džordano apsisprendimo grįžti į Ameriką ir kreiptis pagalbos į specialistą – Stefanija buvo įsitikinusi, kad jam to reikia, nors Džordanas kategoriškai atsisakė priimti tokią pagalbą iš jos ar kokio kito žmogaus.

– Aš džiaugiuosi, nes suprantu: toks tavo sprendimas yra teisingas žingsnis, – išsisukinėdama atsakė ji.

– Tikiuosi, kad esi teisi, – mįslingai pasakė jis, tada dar pažvelgė skvarbiu žvilgsniu ir apsigręžęs išėjo.

Stefanija žinojo: profesiniu požiūriu ji yra teisi.

Tačiau ji buvo dar ir moteris, todėl jautė: jai iš lėto plyšta širdis matant, kaip Džordanas palieka ją visiems laikams...

– Vyno! Man žūtbūt reikia vyno! – sunkiai išspaudė Džoja, iš nuovargio susmukusi ant Stefanijos sofos ir susikėlusi apautas kojas ant šviesiai rudo stalviršio.

Prieš eidama į virtuvę paimti butelio raudonojo vyno ir dviejų taurių, Stefanija susierzinusi pažvelgė į savo seserį dvynę. Jiedvi buvo įpratusios vieną vakarą per savaitę praleisti kartu, tada pasakodavo viena kitai apie savo gyvenimą. Nepasakytum, kad Stefanija būtų galėjusi daug papasakoti Džojai. Dvi pastarąsias savaites ji dirbo, dirbo ir tik dirbo. Griebdavosi bet kokio darbo, beprasmiškai stengdamasi išstumti Džordaną iš minčių.

– Sunki diena? – pasidomėjo ji, atsisėdusi į krėslą priešais Džoją.

Sesuo neatsakė, pirma išgėrė pusę taurės vyno. Kaip visada, ji vilkėjo vieną iš savo klasikinių kostiumėlių, šį kartą rudos spalvos – taip visada rengdavosi eidama į darbą, po švarku buvo matyti kreminės spalvos šilko palaidinė, veidas nepriekaištingai padažytas, o trumpi cinamonų spalvos plaukai glotniai sušukuoti.

– Tik popietė. Prakeiktas vyras! – jausmingai sumurmėjo Džoja.

– Koks vyras? – Stefanija nesusilaikė ir nusikvatojo matydama susierzinusį sesers veidą.

– Gideonas Sent Kleras, – piktai dėbtelėjo į ją Džoja. – Tikriausiai nėra labiau už jį pasipūtusio, arogantiško...

– Mano Gideonas Sent Kleras? – įsitempusi ir palinkusi į priekį staigiai perklausė Stefanija.

Džoja suprunkštė.

– Na, aš nedrįsčiau to tvirtinti, sese.

– Tu tikrai žinai, ką aš turiu omenyje! – Stefanija net drebėjo iš nekantrumo. – Aš nemaniau, kad šiais laikais tokie kaip Gideonas apskritai dirba teismo salėje.

– Ačiū Dievui, jis nedirbo. – Džoja krūptelėjo vien pagalvojusi, kad taip galėjo atsitikti. – Jis paskambino, pasiprašė priimamas ir atvyko pas mane į kontorą. Turiu pasakyti, Stefa, kad tu turi labai įtakingų draugų. – Ji nurijo dar vieną gurkšnį taip trokštamo vyno. – Gideonas Sent Kleras tikrai gali įvaryti baimės. Atrodo toks velniškai šaltas, kad net keista, kaip ant jo dar nekabo varvekliai! Tačiau jam pasisekė tai, kas man nepavyko, – nenorom pridūrė ji. – Todėl manau, kad jis negali būti toks jau blogas...

– Džoja, grįžkime prie to, ką tu visai neseniai pasakei, gerai? – Stefanija pagaliau atsikvošėjo nuo šoko, kad Džoja buvo susitikusi su Gideonu. – Pirmiausia, vargu ar aš galėčiau Gideoną Sent Klerą pavadinti savo draugu...

– Tai gal jis tiesiog tavęs geidžia? – lengvabūdiškai pertraukė ją sesuo. – Šiaip ar taip, tas vyras užbaigė darbą, ir tik tai iš tikrųjų...

– Džoja, liaukis! – įsakmiai nutildė seserį Stefanija, nes žinojo – jeigu leistum, Džoja galėtų taip tęsti valandų valandas, pasiremdama tik prielaida, kad žmogus, su kuriuo ji kalba, turėtų tiksliai suvokti, apie ką ji kalba. Tačiau Stefanija nesuprato. – Pradėk iš pat pradžių ir galų gale man paaiškink, dėl ko Gideonas paskambino tau, atvyko pas tave į kontorą ir ko jam iš tavęs reikėjo.

Džoja nukėlė kojas nuo stalo, pasilenkė ir vėl prisipylė taurę raudonojo vyno.

– Tai nuostabu – žmogus ėmėsi bylos vos prieš kelias dienas ir sugebėjo viską išspręsti, mums net neprireikė eiti į teismą. Reikia pripažinti, kad darbas atliktas puikiai, – nenoromis žavėdamasi pridūrė ji.

– Džoja, aš vis tiek nesuprantu, ką tu čia tauški! – susierzinusi suaimanavo Stefanija.

– Viskas baigta, Stefa, – kantriai paaiškino sesuo. – Padedant privačiam sekliui Gideonui Sent Klerui pavyko nustatyti, kad Ričardas Niumanas iš tikrųjų buvo užmezgęs romaną su savo boso žmona. Aišku, tai nėra gera žinia Rozalindai... nei Ričardui Niumanui, nes jis neteks darbo, o ir jo santuoka sužlugs, bet dabar jau visiškai aišku, kad tu neturi su juo nieko bendra, – karštai pareiškė Džoja. – Ir už viską reikia dėkoti arogantiškajam Gideonui Sent Klerui.

Stefanijai apsvaigo galva. Ji negalėjo patikėti.

– Bet kodėl jis taip padarė? – pagaliau pajėgė išspausti.

– Dėl to, kad paprašė jo žavusis ir seksualusis brolis, dėl ko daugiau, – linksmai pranešė Džoja.

– Džordanas?

– Ar jis turi ir daugiau žavingų ir seksualių brolių?

– Turi, – nedrąsiai patvirtino Stefanija, pagalvojusi apie šaltą gražuolį Lukaną Sent Klerą.

– Oho. – Jos sesuo kelias sekundes atrodė sumišusi. Bet Džoją ne taip lengva sutrikdyti, ji greitai atsitokėjo. – Na, šį kartą jo paprašė Džordanas Simpsonas.

Stefanija tebebuvo visiškai priblokšta.

– Ar tau Gideonas pasakė?

– Taip, ir dar daugiau, – nekantriai linktelėjo Džoja. –

Džordanas prieš dvi savaites leidosi paguldomas į privačią kliniką Los Andžele, jam atlikta dar viena operacija.

– Ar pavyko? – Stefanija negalėjo paslėpti nerimo balse.

– Kuo puikiausiai. – Džoja dar gurkštelėjo vyno. – Pasak Gideono, klubo sąnarys šiek tiek pasislinko... esu tikra, kad tu geriau už mane supranti, ką tai reiškia, – pridūrė ji. – Šiaip ar taip, galutinis rezultatas toks: Džordanas Simpsonas vėl stovi ant abiejų nepriekaištingo grožio kojų. Viskas einasi kaip per sviestą, jis jau sustiprėjo ir yra pasirengęs atlikti pagrindinį vaidmenį kino filme, kurio scenarijų parašė per pastaruosius šešis mėnesius.

Tai buvo pačios geriausios naujienos, geresnių Stefanija negalėjo nei norėti, nei tikėtis. Be to, paaiškėjo, ką Džordanas veikdavo Malberio dvare, užsidaręs savo kabinete...

Tačiau vis tiek liko neaišku, kodėl Džordanas paprašė savo brolio dvynio tarpininkauti ir padėti Stefanijai, netyčia įsipainiojusiai į bjaurias Niumanų skyrybas, nei kodėl Gideonas Sent Kleras elgiasi taip, kaip jam nebūdinga, ir su Džoja atvirai aptarinėjo savo brolio reikalus!

Ji atsistojo.

– Aš nesuprantu...

– Nejaugi? – Džoja supratingai pažvelgė į ją. – Stefanija, ar labai judu su Džordanu suartėjote per tas kelias dienas Malberio dvare?

Kelias pastarąsias savaites Stefanija atkakliai neleido sau net galvoti apie Džordaną, jau nekalbant apie kančias, kurioms save pasmerktų prisiminusi, kaip juodu mylėjosi. Ir kaip karštai ji myli jį. Bet Džordano prašymas, kad Gideonas įsikištų į Niumanų skyrybų bylą ir padėtų Stefanijai išsipainioti iš tų pinklių, buvo toks netikėtas, kad ji nežinojo, ką ir galvoti.

Nei ką jausti.

Jai reikėjo pasikalbėti su Džordanu. Jai reikėjo sužinoti, kodėl jis taip stengėsi ir paprašė brolio jai padėti, kai jam pačiam buvo ne pyragai. Ji privalėjo sužinoti, ar Džordanas paprasčiausiai stengėsi būti jai malonus, ar kažkokios kitos paskatos vertė jį taip pasielgti. O gal?..

Suskambėjo durų skambutis ir Stefanija susiraukė.

– Lauki svečių? – smalsiai paklausė Džoja.

– Ne, – atsakė Stefanija. – Tačiau bent jau žinau, kad tai ne Rozalinda Niuman atėjo manęs užgaulioti.

– Gal ji atėjo atsiprašyti? – liūdnai spėjo Džoja.

– Vargšė moteris. – Stefanija užjaučiamai palingavo galvą ir nuėjo atidaryti durų.

Tačiau kai atidariusi duris pamatė koridoriuje stovintį Džordaną, neteko žado. Po to, ką jai pasakė Džoja, šito jau buvo per daug... krūtinėje ir taip siautėjo jausmai, o tai buvo paskutinis lašas. Stefanija neatlaikė ir netikėtai pratrūko raudoti – garsiai, pasikūkčiodama!

Džordanas suraukęs antakius pagalvojo, kad visai ne tokios reakcijos tikėjosi, ir žengęs į priekį apkabino kūkčiojančią Stefaniją.

Jis net neįsivaizdavo, kaip bus sutiktas, kai jie daugiau negu dvi savaites nebuvo susitikę ir nesikalbėjo, bet šito neturėjo būti!

– Kas yra, Stefa? Ką jūs jai padarėte? – suraukusi antakius piktai paklausė mergina cinamonų spalvos plaukais, kai pasirodžiusi svetainės tarpduryje pamatė Džordano glėbyje kūkčiojančią Stefaniją. – Ar ką nors bloga sužinojai? – Ji nuskuodė prie Stefanijos. – Kas atsitiko? – žiūrėdama į Džordaną griežtai paklausė. – O Dieve! – atpažinusi jį ji išpūtė žalias akis.

Džordanas liūdnai nusišypsojo.

– Jūs tikriausiai Džoja. – Iš veido ji buvo labai panaši į Stefaniją, tik plaukai trumpai nukirpti, o ir apsirengusi oficialų kostiumėlį.

Šiek tiek apstulbusi ji linktelėjo galvą, bet akių nuo jo neatitraukė.

– Gal norėtumėte pabūti vieni?

– Ne!

– Taip! Taip, Stefanija, – tvirtai pareiškė Džordanas, stipriai spausdamas ją prie savęs, tarsi ji bandytų atsitraukti. – Malonu su jumis susipažinti, – draugiškai tarė jis Džojai žvilgtelėjęs Stefanijai virš galvos.

– Ir man malonu, – tyliai sumurmėjo Džoja. – Paskambink man, Stefa.

Atrodė, ji negali liautis spoksojusi į Džordaną, nenuleido nuo jo akių net atsainiai bučiuodama seseriai į skruostą, o tada neskubėdama išėjo.

Likusi su Džordanu viena Stefanija jautėsi gerokai apsikvailinusi, kad taip sureagavo jį pamačiusi. Ką, po galais, jis pagalvojo apie ją? Kad pratrūko ašaromis dėl to, jog aptiko jį stovintį ant savo namų slenksčio?

Stefanija paskubomis nusišluostė nuo skruostų ašaras ir atsitiesė.

– Džordanai, ką tu čia veiki? – atsitraukusi nuo jo paklausė. – Abejoju, ar tau iš viso reikėjo skristi į Angliją, juk neseniai buvai operuotas, – nerimaudama pridūrė.

Stefanija pirmą kartą įdėmiai pažvelgė į jį ir jai užgniaužė kvapą. Džordano plaukai dabar buvo trumpesni, nei ji prisiminė, paprastai, bet stilingai apkirpti, o tai galėjo padaryti tik brangiai kainuojantis profesionalas. Jo veidas nebebuvo paniuręs ir įsitempęs. Atrodė, kad paakiuose ir aplink burną sumažėjo raukšlių, smakras neseniai nuskustas, jo viduryje matyti žavi duobutė. Auksaspalvės akys buvo giedros ir skvarbios, jis atlaidžiai atlaikė jos žvilgsnį. Atrodė stiprus ir sveikas su dizainerių siūtu tamsiai pilkos spalvos švarku ant juodų marškinių ir juodomis kelnėmis. Ir nebeturėjo lazdos...

– Operacija pavyko, – apsidžiaugė Stefanija.

Džordanas plačiai nusišypsojo.

– Taip, pavyko. Ir dėl to turiu dėkoti tau, – dusliu balsu pridūrė jis.

Stefanija susiraukė.

– Aš nieko nepadariau.

– Tu nuolat man sakei, kad esu verksnys ir tikras pusgalvis, raginai iš naujo išsitirti koją, – tyliai priminė Džordanas. – Ar neketini pakviesti manęs vidun, Stefanija? O gal aš pasidariau tau toks nemalonus, kad laikysi koridoriuje?

– Aš... ne, žinoma, kad ne. – Stefanija pasitraukė leisdama jam įeitį į jos butą ir jos širdis suplasnojo, kai pamatė, kad Džordanas eina tik šiek tiek šlubčiodamas dešine koja, – buvo tikra, jog intensyviai judant tai praeis po kelių savaičių.

Vis dėlto ji dar nenumanė, ko jis čia atvyko!

Stefanija nusekė paskui jį į svetainę ir kai jų akys susitiko, ji pajuto, kaip sudrėko delnai.

– Tu sakei, kad taip tave pavadino Gideonas, – atšovė ji.

Džordanas tyliai sukikeno.

– Kažkodėl tavo žodžiai mane paveikė labiau.

Stefanija pašaipiai pažvelgė į jį.

– Negaliu suprasti kodėl.

Jo išraiška tapo paslaptinga.

– Negali?

– Ne. – Stefanija bejėgiškai pripažino, kad atrodo jis puikiai. Nepaprastai gražus, žavus...

– Mes tuojau tai išsiaiškinsime, – žvaliai pasakė jis. – Aš ketinau atvykti anksčiau, nei Gideonas susitiks su tavo seserimi... norėjau viską paaiškinti, kol jis dar nespėjo pasikalbėti su Džoja – deja, mano skrydis buvo atidėtas.

– Tai kas gi čia vyksta? – paklausė susiraukusi Stefanija. – Nesuprask manęs klaidingai... tu labai malonus, kad paprašei Gideono padėti man ištrūkti iš painiavos, susijusios su Niumanų skyrybomis. Tik niekaip nesuprantu, kam tau to reikėjo.

Džordanas susikišo rankas į kišenes – jam vis dar buvo neįprasta, kad jau gali padaryti tokį paprastą veiksmą negriūdamas veidu ant žemės! – ir prisimerkęs pažvelgė į Stefaniją.

– Tu padėjai man. Todėl ir aš norėjau padėti tau.

Visos Stefanijos viltys dėl galimų Džordano motyvų iš karto sudužo. Štai taip. O ko ji tikėjosi? Kad Džordanas padėjo jai dėl to, kad ji jam patinka? Kad jis myli ją? Tu gyveni pasakų pasaulyje, Stefanija, – ironiškai įspėjo ji save.

– Nuoširdžiai dėkoju, bet iš tikrųjų nereikėjo dėl manęs vargintis.

– Po galais, aišku, kad reikėjo! – nekantriai tarė jis gergždžiančiu balsu. – Rozalinda Niuman jau darėsi pavojinga. Ne tik sau, bet ir kitiems žmonėms. Gideonas kalbėjosi su jos advokatu, patarė kreiptis į medikus, kol laikas ir ji dar nieko nesužalojo.

– Patarė? – perklausė Stefanija; ji negalėjo įsivaizduoti, jog šaltas ir arogantiškas Gideonas Sent Kleras nusižemina tiek, kad kam nors duotų patarimą.

Džordanas liūdnai šyptelėjo.

– Gerai, jis iškėlė sąlygą – tu nepateiksi kaltinimų, jeigu ji kreipsis pagalbos į medikus.

Stefanija aiktelėjo.

– Bet aš neketinau...

– Stefanija, gal galėtum pasiūlyti man kavos ar dar ko nors? – greitai nutraukė ją Džordanas. – Aš ilgai skridau ir atvykau čia tiesiai iš oro uosto.

– Aš... žinoma. – Ir ką ji sau galvoja šitaip kamantinėdama Džordaną, juk jo poelgis buvo išties malonus? Argi svarbu, kokiu būdu tai pasiekta, jei virš Stefanijos galvos nebekabo kaltė dėl Niumanų skyrybų? – Aš esu išvirusi kavos, be to, Džoja neišgėrė viso vyno, gal labiau jo norėtum? – paklausė ji žiūrėdama į puspilnį butelį ant stalo. – Bijau, kad Gideono apsilankymas mano sesers kontoroje gerokai sutrikdė ją.

– Gideonas taip veikia daugumą žmonių. – Džordanas atjaučiančiai sukikeno. – Mielai išgersiu kavos, – pridūrė jis, nusekė paskui Stefaniją į virtuvę ir prisimerkęs stebėjo, kaip ji pripila du puodelius stipraus gėrimo.

Ji atrodė šiek tiek liesesnė, negu Džordanas prisiminė. Skruostai truputį įdubę, paakiai po gražiomis žaliomis akimis pajuodę, o atkaklus jos smakras atrodė dar ryškesnis. Puikūs raudonojo aukso spalvos plaukai kaip paprastai buvo supinti į kasą ant nugaros, juodi marškinėliai ir aptempti džinsai žemu juosmeniu išryškino grakščias moteriškas jos formas.

– Kaip tu gyveni, Stefanija? – kimiu balsu paklausė jis, kai juodu susėdo prie virtuvinio baro.

– Gerai, – linktelėjo ji, žiūrėdama į kavą puodelyje, o ne į Džordaną. – Šiuo metu turiu daug darbo, todėl esu labai užsiėmusi. Girdėjau, tu taip pat ketini netrukus grįžti į darbą, ar ne? – linksmai paklausė ji.

Džordanas norėjo, kad Stefanija pasižiūrėtų į jį. Kad leistų jam bent kartelį pažvelgti į jos sielos gelmes ir jis bent jau galėtų suprasti, ką ji jaučia, kai jis šalia.

– Taip, po dviejų mėnesių, – patvirtino jis. – Stefanija, aš atvykau čia ne apie tavo arba savo darbą pasikalbėti.

Jos blakstienos staigiai pakilo, Stefanija metė žvilgsnį į Džordaną, bet greitai nusuko akis į šalį.

– Aš dėkinga, kad suradai laiko mane apsilankyti, nes greičiausiai atvykai dėl svarbių šeimos reikalų...

– Aš atvykau į Angliją specialiai pasimatyti su tavimi, Stefanija, – pertraukė ją Džordanas. – Aš... – jis staiga nutilo ir pamatęs jos išsigandusį žvilgsnį suirzęs papurtė galvą.

Prakeikimas, pasirodo, lengviau sėdėti savo namuose Malibu ir įsivaizduoti, kad matai Stefaniją, kalbiesi su ja. Nes dabar, kai tikrai buvo su ja ir galėjo ją paliesti, Džordanas nežinojo, nuo ko pradėti!

Jis atsistojo ir neramiai perėjo per virtuvę, stengdamasis žodžiais išreikšti tai, ką norėjo pasakyti.

– Stefanija, jeigu tu aklai žaviesi manimi kaip Džordanu Simpsonu, tai aš ir vėl esu Džordanas Simpsonas ir sutinku su tuo.

Stefanija atsigręžė ir sumišusi įsispoksojo į jį.

– Atsiprašau?

Džordano veido raumenys įsitempė.

– Tu buvai ganėtinai atvira ir prisipažinai, kad vienintelė priežastis, dėl kurios buvai su manimi ir man atsidavei Sent Klerų namuose, yra ta, jog tu seniai žaviesi Džordanu Simpsonu, – priminė jis ir kietai sukando dantis, skruosto nervas ėmė neramiai tvinkčioti. – Aš atvažiavau norėdamas pasakyti, kad noriu pratęsti santykius su tavimi tokiomis sąlygomis.

Stefanijos veidas labai išblyško.

– Tu nori, kad aš užmegzčiau su tavimi romaną?

Džordanas piktai susiraukė.

– Po velnių, ne! Aš mažiausiai noriu turėti su tavimi romaną!

Dėl tokios audringos jo reakcijos Stefanija sumirksėjo.

– Bet juk ką tik sakei...

– Aš ką tik sakiau, kad sutinku su tuo, jei tik tiek tegali pasiūlyti, – patikslino Džordanas.

Stefani stengėsi suprasti, ką pasakė Džordanas. Jis ir nori užmegzti su ja romaną, ir nenori. Ką tai reiškia?

– Nieko nesuprantu, – pagaliau pareiškė ji ir sutrikusi papurtė galvą.

Džordanas pažvelgė į ją nusivylęs.

– Iš tikrųjų viskas gana paprasta, Stefanija. Jeigu negaliu turėti tavęs, tai kitos man nereikia.

Ji atrodė apstulbusi.

– Aš... Bet tu sakei...

– Aš daug ko prikalbėjau. Tu taip pat. – Džordanas atsiduso. – O vienas dalykas, kurį tu man pasakei – grynas nesusipratimas. Netiesa, kad tu iš naujo pažadinai mano seksualinį potraukį, tu esi vienintelė moteris, su kuria aš noriu mylėtis. Iki amžiaus galo.

Stefanija išpūtė akis.

– O kaip Krista Mur? Kaip visos tos ilgakojės šviesiaplaukės gražuolės, su kuriomis tu paprastai susitikinėdavai?

Jis perkreipė lūpas.

– Tų dviejų savaičių Los Andžele visų šių ilgakojų šviesiaplaukių gražuolių apsuptyje man buvo per akis, kad suprasčiau, jog nė viena iš jų manęs daugiau netraukia. Vienintelė mane apžavėjusi moteris yra užsispyrėlė rudaplaukė, kuri didžiąją laiko dalį mėgsta su manimi ginčytis.

Stefanija atrodė pritrenkta.

– Tu kalbi apie mane?

– Žinoma, kad apie tave, Stefanija. – Džordanas giliai atsikvėpė. – Po paraliais, aš tave myliu!

– Ką?! – Ji nepatikliai žvelgė į jį.

– Žinai, aš dar niekada to nesakiau jokiai kitai moteriai. – Džordanas liūdnai nusišypsojo. – Kažkodėl tikėjausi, jog kai ištarsiu šiuos žodžius, jie bus priimti su didesniu entuziazmu! Aš. Myliu. Tave. Stefanija Makinli, – lėtai pakartojo jis, kad daugiau nebūtų jokių nesusipratimų. – Aš tave myliu. Džordanas Sent Kleras myli tave. Džordanas Simpsonas myli tave. Mes abu tave mylime. Ar dabar tau aišku?

Stefanija pajuto, kad svaigsta galva.

– Aš... Bet tu negali manęs mylėti!

Džordanas tikėjosi visai ne tokios reakcijos.

– Kodėl negaliu?

– Na, todėl... todėl, kad aš esu visai paprasta mergina. O tu... tu...

– Džordanas Simpsonas. Aš tai žinau, – pailsęs pripažino jis. – Iš tikrųjų reikalai dar blogesni. Bet tai mudu aptarsime po kelių minučių, – abejodamas pasakė jis. – Stefanija, aš tave myliu ir man labai svarbu žinoti, ką tu manai apie ilgalaikius mudviejų santykius. Tikrai ilgalaikius, – ryžtingai pridūrė.

Stefanija sunkiai atsiduso ir pagalvojo, kas gali būti dar blogiau už tai, kad jis – Džordanas Simpsonas, bet šiuo metu jautėsi per daug apsvaigusi, kad pasidomėtų.

– Tu ryžaisi operuotis dėl to, ką aš pasakiau apie Džordaną Simpsoną? – aiktelėjo Stefanija, kai tokia mintis netikėtai šovė jai į galvą. – Manei, kad aš nenoriu tavęs tokio, koks buvai?

– Ne visai taip. – Džordanas išsišiepė. – Aš, aišku, negalėjau likti toks, koks buvau. Bet neneigiu, noras dėl tavęs sustiprėti ir visiškai pasveikti, man padėjo apsispręsti.

Stefanija papurtė galvą.

– Džordanai, kai aš išvykau iš Sent Klerų namų... kai tu atėjai čia... aš bandžiau... jaučiausi suglumusi dėl to, kas tarp mūsų įvyko. – Ji susijaudinusi žvelgė į jį. – Aš prikalbėjau tau visokių dalykų, nes maniau, kad tu paprasčiausiai pasinaudojai manimi... ir bandžiau išgelbėti bent dalelę savigarbos.

Džordanas pažvelgė į ją su ūmai atgijusia viltimi.

– Ar tai reiškia, kad nesi įsimylėjusi Džordano Simpsono?

– Argi ne visos moterys jį įsimylėjusios? – su šypsena paklausė atsistojusi Stefanija.

– Ne, tikrai ne visos, – atšovė Džordanas. – Be to, manęs visai nedomina, ką kitos moterys apie mane galvoja. – Jis sugriebė ją už rankų. – Tu nesi visai paprasta mergina, Stefanija. Tu nepaprasta. Graži. Protinga. Išprususi. Tiesa, pernelyg tiesmuka, tačiau tau tai nekenkia. – Jis meiliai jai nusišypsojo, bet tuoj surimtėjo. Susikaupęs įdėmiai pažvelgė į ją. – Laiko, kurį praleidome Malberio dvare ir Sent Klerų namuose, man pakako suprasti, kad kaip tik tokios moters kaip tu aš geidžiu. Tokios man reikia ir visada reikės, – tvirtai pridūrė jis ir stipriau suspaudė jai rankas. – Stefanija, man nesvarbu, kad esi įsimylėjusi Džordaną Simpsoną. Tik tu pasakyk ir aš būsiu tas, kurio tu nori, ir toks, kokio tu nori... O Dieve, tu vėl verki! – suaimanavo Džordanas, kai jos skruostais pradėjo riedėti ašaros.

– Dabar aš verkiu dėl to, kad esu laiminga! – jausmingai patikino jį Stefanija, iš apačios žvelgdama į jį spindinčiomis akimis. – Daugiau aš nebesu įsimylėjusi Džordano Simpsono. Jis buvo nuostabus visų slaptų mano svajonių objektas. Tačiau per kelias pastarąsias savaites Džordanas Sent Kleras visiškai užvaldė mano fantazijas. Aš įsimylėjau Džordaną Sent Klerą. Ir su Džordanu Sent Kleru mylėjausi jo namuose.

– Tu myli mane? – Jis atrodė priblokštas. – Juk aš taip ilgai buvau grubus, irzlus ir elgiausi klaikiai nepadoriai. Ypač tada, kai pasakei, jog alpsti dėl Džordano Simpsono, – niūriai pridūrė.

– Aš myliu tave, Džordanai. Kad ir koks būtum, – aistringai patikino jį Stefanija. – Šiurkštus ir irzlus ar patrauklus ir seksualus. Myliu tokį, koks esi. Visokį! – Ji puolė jam į glėbį.

Džordanui neberūpėjo, kurią jo asmenybės pusę myli Stefanija, nes ji bučiavo jį taip, tarsi nenorėtų liautis niekada. Dvi pastarąsias savaites praleidęs Los Andžele be Stefanijos jis suprato, kad nenori likusio gyvenimo nugyventi be jos. Be savo gyvenimo meilės!

– Stefanija, ar tekėsi už manęs? – dusliai paklausė jis daug vėliau, kai juodu gulėjo apsikabinę nuogi ir pasisotinę.

Stefanija švytėdama pažvelgė į vyrą, kurį mylėjo.

– Su didžiausiu malonumu, Džordanai.

Jis tyliai sukikeno.

– Mūsų gyvenimas kartu tikrai nebus nuobodus, ar ne?

Stefanija tikėjosi, kad jųdviejų gyvenimas kartu bus ilgas, kupinas didelės meilės ir vaikų.

– Ar ketini man paaiškinti, ką turėjai omenyje sakydamas, kad reikalai dar blogesni? – paerzino jį Stefanija.

Epilogas

– Nori pasakyti, kad nuo šiol aš turiu kreiptis į tave ledi Sent Kler? – nusišaipė Džoja, kai Džordanas ir Stefanija pozavo prieš kameras pjaudami savo vestuvių tortą.

– Stefanija visada buvo ledi, – savininkiškai apkabinęs žmoną per liemenį lėtai ištarė Džordanas.

Šiuo metu Stefanija jautėsi esanti iš laimės apsvaigusi ledi!

Pastarosios šešios savaitės buvo beprotiškos, vestuvėms jie ruošėsi tarp skrydžių į Los Andželą ir atgal, nes Stefanija nutraukė savo kaip fizioterapeautės veiklą Londone ir ketino ją vėl pradėti Los Andžele, kai praėjus kelioms savaitėms jie sugrįš po medaus mėnesio.

Be visų šių nerealių dalykų Stefanijai paaiškėjo Džordano dar blogesni reikalai – juodu su Gideonu iš tikrųjų buvo lordai, Lukanas – Stauerbridžo hercogas, o Malberio dvaras – jo rezidencija.

Po šiandien įvykusių vestuvių ji oficialiai tapo ledi Stefanija Sent Kler.

Bet širdyje vis dar buvo tiesiog Stefanija. Kaip ir Džordanas buvo Džordanas. Visi jie. Džordanas Simpsonas. Džordanas Sent Kleras. Lordas Džordanas Sent Kleras. Stefanija beprotiškai mylėjo juos visus!

– Ne, tau aš esu tiesiog Stefa, – liūdnai patikino ji Džoją, tada sesuo pasitraukė, akivaizdžiai norėdama paerzinti Gideoną, kuris sustojo pasikalbėti su jųdviejų tėvais ir Mole Sent Kler.

Stefanija šypsodamasi apsižvalgė po sausakimšą Sent Klerų namų banketų salę, kurioje jos ir Džordano šeimos nariai smagiai bendravo tarpusavyje.

Ji atsigręžė į savo vyrą.

– Aš labai myliu tave, Džordanai, – tyliai pasakė jam.

Jis apkabino ją.

– Stefanija, aš mylėsiu tave amžinai, – karštai prisiekė.

Ji pasistiebė ant pirštų galų ir erzindama sušnibždėtų jam į ausį:

– Gal norėtumėte pasprukti ir asmeniškai apžiūrėti mano balto šilko nėriniuotus apatinius, lorde Sent Klerai?

Džordanas nusišypsojo.

– Jau maniau, kad niekada nepaprašysi, ledi Sent Kler!

Taip, ji amžinai bus su Džordanu – Stefanijai neįsivaizdavo, kad kas nors gali būti dar geriau...

Content

Мортимер Кэрол Prisimink, kas esi