Мортимер Кэрол

Sent Klero sutramdymas

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Carole Mortimer

Sent Klero sutramdymas

Romanas

Vilnius, 2013

Versta iš Carole Mortimer,

Taming the Last St Claire, 2011

© Carole Mortimer, 2011

Šis leidinys publikuojamas pagal sutartį su

„Harlequin Enterprises II B.V. / s. à. r. l.“

Visos teisės į šį kūrinį saugomos, įskaitant teisę atkurti

visą arba iš dalies bet kokia forma.

Visi šios knygos personažai yra išgalvoti.

Bet koks panašumas į tikrus asmenis, gyvus ar

mirusius, yra visiškai atsitiktinis.

© Filomena Vaitkutė,

vertimas iš anglų kalbos, 2012

© Rima Milaševičienė, dizainas, 2010

© iStockphoto.com, viršelio nuotrauka

© „Svajonių knygos“, 2012

ISBN 978-609-406-509-5

Pirmas skyrius

– Klausykite, ar šitaip ir stovėsite visą rytą žiūrėdamas į mane iš aukšto, užrietęs tą savo didingą nosį, ar vis tik imsitės kokio naudingo darbo ir padėsite man nunešti šias dėžes iki lifto?

Gideonas užsimerkė. Suskaičiavo iki dešimties. Neskubėdamas. Įkvėpė. Paskui iškvėpė. Dar lėčiau. Ir tik tada pagaliau atsimerkė.

Deja, Džoja Makinli vis dar buvo čia. Stovėjo šalia savo automobilio, kurį buvo pasistačiusi toje pačioje privačioje požeminėje aikštelėje per dvi vietas nuo Gideono automobilio, tik jau ne pasilenkusi virš bagažinės, bet atsitiesusi ir įsakmiai mušdama trijų colių aukštakulnio batelio padu į cementines grindis. Jis suprato, kad jei dabar nepaklus, ši moteris pasistengs, kad keturias ateinančias savaites jo gyvenimas virstų tikru pragaru.

Džoja Makinli. Jai dvidešimt aštuoneri, ūgis – vos metras šešiasdešimt, raudoni trumpai kirpti šilkiniai plaukai styro į visas puses, sruogomis užkritę ant gražaus širdelės formos veido ir dėl to dar labiau pabrėžiantys žalsvas nefrito spalvos akis ir lygią baltą veido odą. Jos mažytė nosis nusėta smulkiomis strazdanomis, o lūpos putlios ir jausmingos. Su juodu griežto kirpimo kostiumėliu ir šilkine tos pačios kaip ir jos akys žalsvos spalvos palaidine ji atrodė ir liauna, ir labai stipri.

– Nagi? – Jį suėmė pyktis, nes mergina, vis dar taukšėdama bateliu į cementines grindis, išlenkė tamsiai rudos spalvos antakius ir erzinamai nužvelgė jį savo žaliomis akimis.

Gideonas dar kartą valdydamasis giliai įkvėpė mintyse svarstydamas, kaip galėtų įskaudinti savo vyresnįjį brolį Lukaną, pirmiausia už tai, kad įstūmė jį į tokią apgailėtiną padėtį. Žinoma, nenorėtų jo galutinai pribaigti. Gal tik šiek tiek... Dėl to Gideonas nejautė jokių sąžinės priekaištų. Juk Lukanas irgi negalvojo apie Gideono savijautą ir nė nemirktelėjęs užkorė jam ant kaklo šią moterį.

Tiesą sakant, ši mintis persekiojo Gideoną jau pusantros paros. Nuo tada, kai Lukanas šeštadienio vakarą, per savo vestuvių šventę, pranešė, kad tuo metu, kai juodu su Lekse bus išvykę į medaus mėnesio kelionę, Sent Klerų įmonei vadovautų Gideonas, o į jo vietą jis atsiųs Džoją Makinli, kuri dirbs teisine įmonės atstove.

Gideono tikinimai, kad jis vienas gali susidoroti su abiem užduotimis, jo vyresniajam broliui nepadarė jokio įspūdžio. Jis taip pat nepaisė brolio, šiam pareiškus, kad negalės dirbti kartu su Džoja Makinli.

Gideonas pripažino, kad ši moteris yra gera teisininkė, nes iš kitų kolegų buvo girdėjęs apie jos pergales teismo salėse, bet visais kitais atžvilgiais ji beprotiškai jį siutino.

Raudoni plaukai švytėjo tarsi deglas ir atkreipdavo visų, buvusių kartu su ja patalpoje, dėmesį, o jei imdavo juoktis kimiu krūtininiu juoku, visų netoliese stovinčių vyrų galvos iškart nukrypdavo jos pusėn. Vilkinčią suknelę jis buvo ją matęs du kartus: pirmąjį kartą – su siaura sodriai žalios spalvos suknele iki pat kulkšnių, kurią vilkėjo kaip vyriausioji pamergė prieš du mėnesius vykusiose savo sesers Stefanijos ir jo brolio Džordano vestuvėse, ir su raudona kelius vos dengiančia suknele Lukano ir Leksės vestuvėse praeitą šeštadienį. Pastaroji, regis visiškai nederanti prie jos ryškių vario spalvos plaukų kupetos, tik dar labiau pabrėžė natūralų jos auksinių ir cinamono spalvos sruogų blizgesį.

Su juodu kostiumėliu, kuriuo vilkėjo šiandien, ji turėjo atrodyti šalta ir dalykiška, bet kažkodėl... neatrodė. Trumpas švarkelis buvo stipriai prigludęs prie liemens, o trys žalios šilkinės palaidinės viršutinės sagutės buvo prasegtos ir atidengė iškilių baltų krūtų kauburėlius. Sijonas siekė kelius ir atidengė dailias kojas.

Žodžiu, Džoja Makinli...

– Garbės žodis, rasa greičiau akis išės, nei apsispręsite! – riktelėjo ji.

...persmeigė jį kiaurai lyg smaigas!

Jis dar kartą giliai įkvėpė, kad sumažėtų įtampa.

– Ar jūs visada tokia kandi?

Kvailas klausimas. Gideonas žinojo, kad ji visada sako tai, kas pirmiausia šauna į galvą. Tai mažų mažiausiai jį trikdė, nes jis buvo iš tų, kurie, prieš ką nors sakydami, pasveria kiekvieną žodį.

Kita jos pastaba buvo puikus merginos stačiokiškumo pavyzdys.

– Nieko gal ir nebūčiau sakiusi, jei nustotumėt rietęs nosį ir elgtumėtės kaip visi mirtingieji.

Gideonas suvirpėjo. Jie buvo susitikę gal vos keturis kartus. Paskutinį kartą prieš dvi dienas, Lukano ir Leksės vestuvėse, o pirmą kartą – prieš devynias savaites, kai jis pamatė ją Pikardo ir Raito kontoroje, į kurią nuėjo pranešti, jog jam pavyko išspręsti painią jos dvynės sesers Stefanijos bylą. Po dviejų savaičių jie dar kartą susitiko jo brolio dvynio Džordano ir Stefanijos vestuvių repeticijoje, o dar po savaitės – tikrose vestuvėse.

Gideonas susiraukė prisiminęs nuostabą, kuri jį apėmė per brolio vestuvių ceremoniją. Ir pradžių viskas vyko labai sklandžiai, nes Gideonas, pirmasis pabrolys, pasirūpino, kad juodu su Džordanu anksti atvyktų į bažnyčią. Ne tik broliui dvyniui, bet ir Gideonui iš susijaudinimo net užspaudė gerklę, kai abu, atsisukę į prie altoriaus einančią Stefaniją, pamatė, kokia ji graži. Bet prieš tai Gideonas dar spėjo pamatyti, kaip pašaipiai šyptelėjo iš paskos savo dvynei seseriai žengianti Džoja.

Tai nebuvo netikėta. Jie nejautė vienas kitam simpatijos nuo pat pirmojo susitikimo. Bet Gideonas nustebo vėliau, kai visi jau buvo susėdę, o Džordanas su Stefanija ir dviem liudininkais pasirašę registracijos knygoje, ir kai jis išgirdo giedant angelą.

Tas vienišas be akompanimento dainuojantis balsas kėlė į aukštybę, pripildydamas visą bažnyčios erdvę savo skaidriu ir maloniu skambesiu lyg tobula varpo melodija.

Tokio gražaus balso jis dar nebuvo girdėjęs – jis buvo toks skaidrus ir graudus, kad suvirpino širdį. Gideonas jautėsi apsvaigęs, visiškai užvaldytas to skaidraus ir nepakartojamo grožio balso, ir tik po kelių minučių atsitokėjo pamatęs, kad visi svečių žvilgsniai nukreipti į dešiniąją bažnyčios navą. Tada jis suprato, kad to angelo balsas priklauso ne kam kitam, o Džojai Makinli!

Džoja ir pati nesuprato, kodėl Gideonas Sent Kleras verčia atskleisti savo blogiausias savybes, – ji tiesiog mėgavosi galimybe paerzinti jį dėl, jos manymu, arogantiško pasipūtimo. Matyt, ją labiausiai tai ir erzino. O gal tai, kad iš prigimties būdamas santūrus, jis niekados nerodydavo jausmų. Gideonas visur laikėsi saiko, pradedant nuostabiais aukso spalvos plaukais, kuriuos visada kirpdavosi trumpai, ir nepriekaištingai siūtais tamsios spalvos kostiumais, – po jais visuomet balti marškiniai ir švelnių spalvų šilkinis kaklaraištis, – ir baigiant brangiu, bet neišvaizdžios pilkos plieno spalvos automobiliu. Jei Džoja būtų buvusi tokia turtinga, kokia, kaip šnekama, buvo Sent Klerų šeima, ji tikrai važinėtų bent jau raudonu sportiniu ferariu!

Tačiau jos nepasitenkinimas galėjo kilti dar tada, kai prieš kelis mėnesius vieną dieną, apsiavęs savo nepriekaištingai nublizgintais vienuolikto dydžio rankų darbo odiniais batais, įžygiavo Gideonas Sent Kleras ir padėjo išspręsti keblų juridinį jos sesers reikalą, kurį Džoja nesėkmingai bandė išnarplioti ištisas savaites.

Žinoma, tai neturėjo nieko bendro su tuo, kad, nepaisant ledinio santūrumo, tas gražuolis vertas nuodėmės, tačiau Džojai susidarė įspūdis, kad jis nežiūri į ją kaip į moterį, o juk ji visai nieko sau!

Jo aukso spalvos plaukai – jai nepatiko, kad nukirpti per trumpai – buvo tankūs. Akys tamsios, ryškiai rudos spalvos, veido bruožai šiurkštūs, bet vyriškai dailūs ir, lyg to būtų negana, gamtos dar apdovanoti iškiliais skruostikauliais, jausmingomis lūpomis ir išraiškingu smakru.

Kai per antrąjį susitikimą atidžiai, nors ir nuleidusi blakstienas, jį apžiūrėjo, – susitikusi su juo pirmą kartą savo biure ji buvo pernelyg priblokšta jo, kaip teisininko, reputacijos, ir arogantiškos laikysenos, – Džoja padarė išvadą, kad, sprendžiant iš to, jog vaikšto lyg grobio tykantis žvėris, jo kūnas, kurį dangsto tais nepriekaištingai siūtais tamsiais kostiumais, turėtų būti liaunas ir raumeningas.

Auksinės kviečių spalvos plaukai, šokoladinės akys, šiurpiai jausmingi veido bruožai, kurių mirtinai galėjo pavydėti bet kuris modelis, iš pažiūros raumeningas kūnas, – visa tai rodė, kad Gideonas Sent Kleras turėtų būti aistringas, ir netgi labai. Bet toks apibūdinimas, jei būtų jį išgirdęs, būtų neabejotinai įžeidęs visus giliai slepiamus jo jausmus.

Įžvelgusi jo užslėptą jausmingumą Džoja nustebo, kad abiejų brolių vestuvėse jis dalyvavo vienas, be poros. Prie šio fakto pridėjusi dar ir tai, kad Gideonas nesusidomėjo ja, Džoja galų gale savo sesers pasiteiravo, ar tik nebus taip, kad Gideonas mieliau bendrauja su vyrukais. Nors sesuo puolė isteriškai juoktis ir kvatojo net penkias minutes, ji vis dėlto nusprendė, kad Stefanijos atsakymas yra ne.

Vadinasi, Ponui Jausmingajam Pasipūtėliui patinka moterys, tik ne ji, Džoja!

Ką gi, taip dar geriau. Nors Gideonas Sent Kleras buvo pats patraukliausias iš visų Džojos sutiktų vyrų, jis nerodė jokio susidomėjimo, o tai kurstė užimti gynybines pozicijas ir tyčia jį šokiruoti savo elgesiu. – Gal jums laringitas, o gal rytais būnate mieguistas? – linksmai paklausė aiškiai parodydama, kad jai negresia nei viena, nei kita.

– Kaip galiu jums atsakyti, jei jūs nesustodama tarškate? – Jo balsas atžarus, ir vis dėlto tas tylus gergždžiantis tenoras skamba seksualiai, – pagalvojo Džoja ir mintyse atsiduso. Jis net nepajudėjo iš vietos ir toliau stovėjo prie savo automobilio. – Panele Makinli...

– Džoja.

Jo nosies šnervės niekinamai virptelėjo.

– Neprieštarausite, jei vadinsiu jus Džozefina?

– Nė kiek, jei sutiksite gauti tai, ko užsitarnavo paskutinysis, šitaip mane pavadinęs, – linksmai atšovė ji. – Grįžo su mėlyne po akimi, – pridūrė šyptelėjusi, pamačiusi, kad Gideonas klausiamai pakėlė savo šviesius antakius.

Vienas antakis taip ir liko pakeltas.

– Jums nepatinka šis vardas?

– Tikrai ne.

Šitaip nieko nebus, – liūdnai pagalvojo Gideonas. Šeštadienį, pasikalbėjęs su Lukanu, jis ilgai mąstė ir priėjo prie išvados, kad jam reikėtų pasikalbėti su Džoja ir ramiai jai paaiškinti, kodėl, jo manymu, jie negalės dirbi kartu, tada draugiškai išsiskirti ir pačiam imtis laikinojo Sent Klerų įmonės direktoriaus pareigų. Dėl Dievo meilės, juk ji irgi turėtų suprasti, kokie skirtingi yra jųdviejų požiūriai į... Taip, į viską!

Protingas ir gerai apgalvotas planas, – bent taip manė tuo metu. Bet tik tol, kol asmeniškai susidūrė su šia aštrialiežuve. Pakako pasikalbėti su ja vos kelias minutes, ir jis suprato, kad išvada buvo neteisinga. Be to, Gideonas greitai suvokė, kad bet kuris jo pasiūlymas gerai pagalvoti, prieš sutinkant dirbti kartu, tikriausiai paskatintų Džoją Makinli elgtis priešingai.

Iki šiol mokėjęs puikiai tvarkyti savo gyvenimą, Gideonas pirmą kartą nebežinojo, nei kaip elgtis, nei ką sakyti, kad pasiektų savo tikslą. Žinojo tik viena – jis tikrai išprotės, jei keturias savaites teks dirbti su šia stačiokiška mergina!

Nesvarbu, kad ji dainuoja lyg angelas...

Tai, kad po savo vestuvių Lukanas nusprendė nedirbti visą mėnesį ir leido jam skambinti tik neatidėliotinais atvejais, buvo gana keista.

Tiesą sakant, Gideonas nenustebo, – kai susipažino ir netrukus įsimylėję vedė tas moteris, abu broliai pradėjo elgtis nenuspėjamai. Jam patiko abi – ir Stefanija, ir Leksė. Bet pasikeitęs jo brolių elgesys kėlė... nerimą.

Džordanas, puikus aktorius, ištisą dešimtmetį turėjęs daugybę meilės nuotykių su gražuolėmis aktorėmis ir supermodeliais, netikėtai prieš du mėnesius įsimylėjo savo gydytoją ir nuo to laiko, kai ją vedė, vis dar buvo apkvaišęs nuo meilės. Atsisakydavo net filmuotis tomis dienomis, kai Stefanija dirbdavo savo klinikoje, kurią atidarė, jiems persikėlus į Los Andželą.

Lukanas, kol dar nebuvo sutikęs ir įsimylėjęs Leksės, niekados ilgiau nei dviem dienoms nepalikdavo įmonės, kurią pats įkūrė ir ilgainiui pavertė sėkmingiausia įmone su daugybe filialų. Tiesą sakant, pasirodžius Leksei, kuri įžengė į jo gyvenimą vos prieš dvi savaites, jo vyresnysis brolis tiesiog pakvaišo – tinkamesnio žodžio jo elgesiui apibūdinti Gideonas nerado.

Tas pats žodis tiko visiems trims broliams Sent Klerams, kol jie sulaukė pilnametystės ir įgijo pasirinktas profesijas: Gideonas tapo teisininku, Džordanas – aktoriumi, o Lukanas – verslininku.

Tačiau per du pastaruosius mėnesius viskas pasikeitė ir Gideonas, kuriam patiko tvarka ir tęstinumas, stengėsi su tuo susitaikyti. Tačiau neketino to daryti su aikštingąja Džoja Makinli, kuri grasino persekioti jį kiekvieną darbo akimirką!

– Ką gi, puiku. Vadinsiu jus Džoja. – Jis vos girdimai atsiduso. – Tikriausiai Pikardo ir Raito bendrovei, o ypač Džeisonui Pikardui buvo sunku jus išleisti.

– Kur išleisti?

Gideonas suirzęs dėbtelėjo. Visi, su kuriais teko kalbėtis, jam tvirtino, kad ji yra išmintinga moteris.

– Pas mus, žinoma.

Džoja atrodė nustebusi.

– Atleiskite, bet norėčiau, kad patikslintumėte, ką turite galvoje. Ypač savo pastabą dėl Džeisono Pikardo, – pridūrė ji lediniu balsu.

Gideonui visiškai nepatiko, kad šis pokalbis vyksta automobilių stovėjimo aikštelėje, kur bet kurią akimirką gali atvykti kuris nors darbuotojas. Tiesą sakant, buvo vos kelios minutės po aštuntos, o dauguma darbuotojų į Sent Klerų įmonę neatvykdavo anksčiau nei devintą, tačiau jei kuris, sumanęs atvykti anksčiau, pamatytų savo viršininką, besivaidijantį su nepažįstama moterimi automobilių stovėjimo aikštelėje, palaikytų tai profesinės etikos pažeidimu.

Gideonas, skubiai žengęs tris didelius žingsnius, skiriančius jį nuo Džojos, atsidūrė šalia ir iškart užuodė svaiginantį, nors ir švelnų, jos kvepalų aromatą. Tai nustebino. Gideonas buvo įsitikinęs, kad, būdama stipri asmenybė, ji mėgsta aštrius, kitų dėmesį patraukiančius kvepalus. Tokius, kurie iškart, vos užuodus, apsvaigintų. Tačiau aromatas buvo švelnus, subtiliai jaudinantis, ir Gideonas negalėjo, nors ir ketino, nuslėpti, kad juos užuodžia.

Jis tvirtai sučiaupė lūpas.

– Aš tik norėjau pasakyti, kad man labai gaila, jog Lukanas įkalbėjo jus palikti Pikardą, kad padirbėtumėte pas mus vos keturias savaites.

Džoja suglumo, nes tą akimirką visą dėmesį buvo sutelkusi į Gideoną, kuris artinosi prie jos it liauna grakšti pantera.

Ji ir vėl pagalvojo, kad šis šiaip jau žavus vyriškis veltui gaišta laiką, nes visos jo nepriekaištingai baltų marškinių sagos buvo kruopščiai susagstytos iki apykaklės viršaus. Jei Gideonas būtų bent šiek tiek pasistengęs – ir nežiūrėjęs šitaip piktai! – šis arogantiškas, bet dailus vyriškis galėtų suvirpinti bet kurios moters širdį ir jausmus.

Ir plaukus galėtų šiek tiek atsiauginti, tada atrodytų dar jaunesnis ir neabejotinai seksualesnis. Galėtų nebevilkėti tų senamadiškų kostiumų. Jei apsitemptų išblukusiais džinsais ir aptemptais juodos spalvos marškinėliais, kurie išryškintų jo krūtinės ir rankų raumenis, vien jį pamačiusi iš malonumo apsaltų bet kuri moteris, jei tik jos venomis teka nors lašelis kraujo!

Džoja piktdžiugiškai nusišypsojo pati sau įsivaizduodama, koks siaubas jį apimtų ir kaip persikreiptų jo išdidus, bet dailus veidelis, jei jis bent numanytų, kokios nedoros mintys šiuo metu sklando jos galvoje.

– Ar pasakiau ką nors juokinga?

Iš tikrųjų jai buvo smagu įsivaizduoti šiek tiek atsipalaidavusį, netgi seksualų Gideoną, besistengiantį atsikratyti dėl jo dūsaujančių moterų! Bet Džoja taip pat suprato, koks pavojingas galėtų tapti šio vyriškio žavesys, jei jis bent šiek tiek įsiaudrintų...

Pažiūrėjusi į paniurusį Gideono veidą, ji mintyse nusipurtė. Šis vyras – tikrai ne jos skonio. Jai patinka vyrai, drąsiai ir energingai neriantys į nežinomus vandenis. Pažvelgus į Gideoną jai susidarė įspūdis, kad paskutinė jo išbandyta naujovė buvo juodos kojinės, kurias jis nutarė apsiauti vietoj įprastų pilkų!

Džoja giliai įkvėpė.

– Bet juk aš nepalikau Pikardo. Lukanui paprašius jam padėti, Pikardo ir Raito bendradarbiai mielai suteikė man mėnesį atostogų.

Bet tam suorganizuoti, – suirzęs pagalvojo Gideonas, – prireikė šiek tiek laiko.

– Kada tiksliai Lukanas dėl visko susitarė?

– Prieš tris savaites... – iškart atsakė Džoja ir prisimerkusi vertinamai pažvelgė į jį. – O kada Lukanas pranešė šią blogą žinią jums?

Gideonas įsitempė.

– Neatmenu, kad būčiau sakęs, jog ši žinia man buvo nemaloni.

– Bet pagalvojote, – nukirto ji. – Taigi, kada?

Jis sukando dantis.

– Nesuprantu, kodėl...

– Jis apie tai jums pasakė tik šeštadienį, per vestuves, tiesa? – lėtai paklausė ji.

Gideonas ir pats nesuprato, kodėl šalia šios moters jis nuolat praranda savitvardą. Kai dalyvaudavo teismuose, į jį visados buvo žiūrima kaip į grėsmingą varžovą. Atstovaudamas didžiulių visame pasaulyje įsteigtų Lukano bendrovių teisiniams reikalams jis buvo ne mažiau nuožmus, nei jo vyresnysis brolis. Bet vos tik pradeda kalbėtis su šia nenuspėjama Džoja Makinli, iškart susierzina. Tiesą sakant, labai...

– Tik šeštadienį, tiesa? – su pasitenkinimu pakartojo Džoja, atvirai šaipydamasi savo žaliomis akimis. – Ir taip, matyt, sugadino jums visą savaitgalį?

Gideonas stipriau sugniaužė savo juodo portfelio rankeną.

– Savaitgalį praleidau puikiai, ačiū, – šaltai atsakė jis. – Tiesą sakant, vakar pietavome kartu su Stefanija ir Džordanu, nes šiandien anksti ryte jie išskrido į Los Andželą.

– O aš kartu su jais šiandien pusryčiavau, paskui nuvežiau į oro uostą, bet nė vienas nepasakė, kad būtumėte jų prašęs mano telefono numerio. Jei būtumėte tai padaręs, būtume galėję viską išsiaiškinti daug anksčiau. – Džoja Makinli priekaištingai palingavo galvą.

Gideonui tikrai buvo šovusi mintis paprašyti Stefanijos jos sesers telefono numerio, bet šiek tiek pasvarstęs nusprendė netraukti nė vieno šeimos nario į tokius, jo manymu, asmeninius dviejų žmonių nesutarimus.

– Bet gal jūs bijojote, kad jie padarys kokią skubotą išvadą?

Jis piktai ją nužvelgė.

– Ką turite galvoje?

– Jeigu būtumėte prašęs mano namų telefono numerio. Esu tikra, kad nenorėjote, jog Stefanija su Džordanu imtų manyti, kad aš jums parūpau asmeniškai, – atšovė ji šaipydamasi.

Gideonas vėl giliai įkvėpė stengdamasis susitvardyti. Tuščios pastangos, – kandžiai pagalvojo jis. Neatminė, kada buvo toks sutrikęs.

– Manau, kad tai neįmanoma.

– Tikrai?

Ar jam pasivaideno, ar Džoja iš tikrųjų stovi arčiau, nei prieš kelias sekundes? Taip arti, kad Gideonas pastebėjo, kokios putlios jos krūtys, matė nėriniais puoštos liemenėlės kaušelio kraštelį ir ritmingai tvinkčiojantį pulsą jos kaklo duobutėje.

Viešpatie mieliausias...

Jo žvilgsnis tapo ledinis.

– Iš šio mūsų pokalbio tikriausiai jau supratote, kad dirbti kartu negalėsime?

Ji staiga atsitiesė ir iškart perėjo prie reikalo.

– Tariausi su Lukanu, ne su jumis, Gideonai. Paprastai nenuviliu žmonių, kuriems esu pasižadėjusi dirbti. Juk ir jūs vadovaujatės tokia pat taisykle, tiesa?

Pasirodo, Džoja perprato Gideoną taip pat gerai, kaip ir jis – ją!

– Man atrodo, kad jūsų profesinių paslaugų Pikardo ir Raito bendrovei reikia labiau negu man, – jau ramiau tarė jis.

– Priešingai, jie tikrai apsidžiaugė, gavę progą pasitarnauti Lukanui.

Kurgi ne. Pikardo ir Raito bendrovei buvo didelė garbė išleisti vieną iš savo darbuotojų mėnesį padirbėti Sent Klerų įmonėje. Verslo pasaulyje gerai žinomo Lukano Sent Klero asmeniškas pakvietimas Džojos Makinli karjerai taip pat nepakenks.

– Taigi, Gideonai, Lukanas šiuo susitarimu yra patenkintas, Pikardo ir Raito bendrovei jis taip pat priimtinas, aš juo taip pat patenkinta. Regis, kad jūs vienintelis, kuriam jis nepatinka. – Ji žiūrėjo tiesiai jam į akis – jos žvilgsnis buvo įžūlus.

Gideonas šaltai jį atrėmė.

– Bet aš nesakiau, kad man jis nepatinka.

– Ne?

– Ne.

– Jei taip, manau, kad šį mažą nesusipratimą mums pavyko išspręsti, – nerūpestingai tarė ji.

Nė velnio! Gideonas tikrai nenorėjo, kad ištisas keturias savaites Džoja painiotųsi jam po kojomis Sent Klerų įmonės pastate.

Ir šiaip nelinksmas jo mintis sudrumstė dar viena, tokia pat nemiela jos replika.

– O dabar gal malonėtumėte man paaiškinti, ką turėjote galvoje sakydamas, kad manęs ypač nenorėjo išleisti Džeisonas Pikardas?

Gideonas suprato, kad šį kartą ji to klausė ne tam, kad paerzintų. Ji nebeatrodė susijaudinusi. Nors merginos balsas skambėjo linksmai ir ji atrodė rami, iš tikrųjų degė pykčiu. Tai buvo matyti iš jos žibančių žalių akių ir nuraudusių skruostų. Kodėl ji pyko, Gideonas nesuprato. Visa glaudžiai susijusi teisininkų bendruomenė žinojo, kad jau pusmetį ji draugauja su jaunuoju Pikardu.

Jis gūžtelėjo plačiais pečiais.

– Visi žino, kad jūs draugaujate.

– Taip ir yra – mes tik draugai, – ramiai tarė ji. – Nei daugiau, nei mažiau.

– Atleiskite, jei užgavau jūsų jausmus.

– Jau sakiau, kad neužgavote.

Gideonas suspaudė lūpas.

– Neketinu ginčytis su jumis dėl tos nekaltai mano ištartos pastabos, už kurią jau atsiprašiau.

– Ar kas apskritai drįsta su jumis ginčytis, Gideonai? – Džoja Makinli buvo akivaizdžiai suirzusi.

– Matyt, drįsta, – nutęsė jis nenuleisdamas nuo jos akių.

– Bet šiuo atveju tai ne ginčas, tai – dialogas, – atkirto ji.

Jis papurtė galvą.

– Neturiu tam laiko, be to, man tai nesvarbu...

– Bet man svarbu.

Ji neleido jam baigti ir priėjo dar arčiau. Atsistojo taip arti, kad jis skruostu jautė šiltą jos burnos kvapą, o jos viršugalvis, stovint ant trijų colių aukštakulnių, atsidūrė tiesiai prieš akis.

Gideonas jau gailėjosi, pradėjęs šią šneką. Jam norėjosi paimti vieną dėžę iš nediduko skaisčiai raudono moters automobilio bagažinės ir pakilus iki Lukano kabineto užsidaryti jame visai dienai.

Gideonui buvo trisdešimt ketveri, jo karjera buvo sėkminga, o trumpi dalykiniai verslo reikalai, kuriais retkarčiais užsiimdavo, nekėlė jam pernelyg didelių rūpesčių. Jis mylėjo du savo brolius ir motiną, tačiau su kitais žmonėmis nemėgo nei bendrauti, nei rodyti jiems savo jausmų.

Tai, būnant su valdingąja Džoja Makinli, buvo nelengva. Ypač dabar, kai ji visą laiką bus šalia, ir jam norom nenorom teks uosti citrininio jos plaukų šampūno aromatą ir stebėti jos žvilgančius raudonus plaukus, kuriuose žėrėjo kaštoninio, auksinio ir cinamono atspalvių sruogos. Neįprastos spalvos buvo natūralios, ne dažytos, Gideonas tai žinojo, nes ir jos sesers plaukai buvo tokie pat.

Kažin, kaip jaustųsi, jei tuos plaukus paliestų? Ar jie būtų tokie pat, kokie atrodo, – švelnūs lyg šilkas? O gal šiurkštūs ir pasišiaušę, kaip ir ji pati...

Suvokęs, kad šitaip elgtis nedera, ir stengdamasis atsikratyti tokių minčių, Gideonas staiga pasitraukė atatupstas ir pažiūrėjo į ją iš aukšto.

– Džoja, aš suprantu, kad mano broliui vedus jūsų seserį, mudu tapome beveik giminės. – Žodis beveik čia labai tiko! – Bet žinokite, kad jūsų intymus gyvenimas manęs visiškai nedomina.

Džojos akys išsiplėtė išgirdus, kaip ūmiai Gideonas tai pasakė. Ji neabejojo, kad jos sesuo jam patinka, kad jis gerbia ją ir pritaria jos santuokai su jo broliu. Tad kodėl, vos pamatęs ją, Džoją, pajuto tokią antipatiją?

Gal jis nemėgsta jos jau seniai, dar iki pirmojo jų susitikimo, sužinojęs, kad ji draugauja su Džeisonu Pikardu? Ji žinojo apie gandus, kurie pastaruosius šešis mėnesius sklandė Pikardo ir Raito bendrovėje. Tiesą sakant, tie gandai buvo nepagrįsti.

Taip, Džeisonas – neįtikėtinai dailus vyras, jie abu bent kartą per savaitę drauge eidavo papietauti. Džoja džiaugėsi tomis popietėmis, nes Džeisonas buvo puikus pašnekovas. Bet jie buvo tik draugai, nejautė vienas kitam nei potraukio, nei meilės.

Tiesą sakant, jų draugystė buvo gera priedanga Džeisonui, kuris iš tikrųjų mylėjo vieną vyriškį, su kuriuo susipažino dar studijų universitete laikais ir jau dešimt metų gyveno drauge. Deja, senasis Pikardas ir jo žmona Glorija net nenutuokė, kad jų sūnaus santykiai su tuo kitu vyru yra daugiau nei draugystė, nes antraip būtų ryžtingai tam pasipriešinę.

Džojai buvo malonu, kai Džeisonas jai pirmą kartą pasiūlė susitikti, – galų gale jis buvo antrasis iš dviejų Pikardų toje bendrovėje. Bet ji veikiai suvokė, kad Džeisonas ja kaip moterimi visiškai nesidomi. Būdama tiesaus būdo, ji uždavė jam kelis atvirus klausimus ir netrukus gavo tokius pat atvirus atsakymus. Paaiškėjus tikrajai Džeisono seksualinei orientacijai, Džojos elgesys nepasikeitė. Ji nenustojo su juo draugauti ir susitikinėti. Niekada neatsisakydavo su juo papietauti – kodėl gi ne, juk tuo metu jos gyvenime nieko ypatingo nevyko! Taip pamažu užgimė gandas apie jų draugystę, ir tuo gandu patikėjo net ir abejingasis atsiskyrėlis Gideonas Sent Kleras...

Džoja šaltai jam šyptelėjo.

– Jei taip, kodėl pradėjote kalbą apie intymų mano gyvenimą?

– Jūs... – iškošė Gideonas, nesugebėjęs susitvardyti. – Gal jau laikas nunešti jūsų daiktus aukštyn ir pradėti dirbti? – Jis nuėjo prie jos automobilio bagažinės, paėmė vieną dėžę ir ryžtingai žengė prie asmeninio lifto.

Džoja paėmė kitą dėžę, uždarė bagažinę, užrakino automobilį ir nusekė paskui jį, šypsodama iš pasitenkinimo.

Ji turėjo ištisas keturias savaites, per kurias tikėjosi ištraukti Gideoną Sent Klerą iš jo abejingumo ir pasitenkinimo savimi liūno. Turėtų būti smagu. Žinoma, tik ne jam...

Antras skyrius

– Kur einate? – griežtai paklausė Gideonas pamatęs, kad Džoja, užuot sekusi paskui jį, stabtelėjo prie kabineto, skirto asmeninei Lukano sekretorei. Šiuo metu jis buvo tuščias, nes Leksė, prieš tris savaites tapusi Lukano sekretore, kartu su juo dabar buvo išvykusi į nuosavą Karibų salą, kurioje abu ketino praleisti medaus mėnesį.

Džoja pašaipiai žybtelėjo žaliomis akimis.

– Manau, kad Lukanas yra geras diplomatas, nes pats pasiūlė man įsikurti Leksės, o ne jūsų kabinete.

Po stulbinamos naujienos, kuria Lukanas pritrenkė Gideoną per savo vestuves šeštadienio vakarą, apie savo vyresniojo brolio diplomatiją jis nebuvo itin geros nuomonės!

– Iš kur žinote, kad šis kabinetas priklauso Leksei?

– Ant durų kabo lentelė su jos pavarde, bet jūs tikriausiai norite sužinoti daugiau?

Gideonas niūriai dėbtelėjo, nes Džoja akivaizdžiai iš jo šaipėsi.

– Taip, norėčiau sužinoti daugiau, – iškošė jis.

Ji gūžtelėjo savo liaunais petukais.

– Buvau čia atėjusi ketvirtadienį po pietų, nes Lukanas norėjo man paaiškinti, ką turėsiu daryti, kol juodu su Lekse bus išvykę.

Ketvirtadienio popietė buvo vienintelė popietė per savaitę, kai Gideonas dirbdavo ne Sent Klerų įmonės pastate, bet eidavo į nedidelę nuosavą įstaigą kitame miesto gale tvarkyti susikaupusių teisinių reikalų. Apie tai Lukanas tikrai turėjo žinoti, kad jį kur velniai...

Gideonas nusprendė, kad nebus kilniaširdis, ir savo brolį, kai šis grįš, nubaus kaip reikiant!

– Ir ką, jo nuomone, jūs turėtumėte daryti, kol jis su Lekse bus išvykęs? – Be to, kad visą laiką maišysis jam po kojų, po velnių!

Džoja gūžtelėjo pečiais.

– Na, Lukano manymu, jūs tikriausiai nenorėsite perleisti man visų teisinių reikalų. – Ji supratingai žybtelėjo tomis savo žaliomis akimis. – Bet pasitenkinsiu ir tuo trupučiu, kurį man patikėsite. Be to, Leksė išvyko, ir jūs likote be sekretorės.

– Mano sekretorė...

– Nuo šiol ji bus ir mano sekretorė, – linksmai užbaigė ji.

Velniava, padėtis prastėja – blogiausia tai, kad šiuo metu Lukanas su Lekse sėdi sau privačioje Karibų saloje ir, kaip jam atrodė, gardžiai iš jo juokiasi. Kai įsimylėjo, pasikeitė ne tik brolio elgesys, kuris tapo nenuspėjamas, bet kažkas atsitiko ir su jo humoro jausmu!

– Jei norite, galiu dirbti ne čia, bet jūsų kabinete, – tarė Džoja ir nekantriai vėl treptelėjo aukštakulniu. – Gal galėtume apsispręsti greičiau, Gideonai, ši dėžė labai sunki!

Jis suirzęs sučiaupė lūpas. Iki šiol manė, kad tas kabinetas koridoriaus gale – jo medinės sienos, lentynos nuo grindų iki lubų, prikrautos knygų apie Anglijos ir užsienio teisę, tvarkingai surikiuotų abėcėlės tvarka, – priklauso tik jam. Kasdien baigęs darbą jis pats sutvarkydavo savo raudonmedžio stalą, kad ant jo neliktų jokių asmeninių daiktų, kuriuos kai kurie žmonės mėgdavo turėti priešais akis dirbdami.

Jie atsinešė dvi dėžes, Džoja jas iškraustys ir net keturias savaites džiaugsis savo daiktais. Ne, jam visiškai nepatiko mintis, kad jo kabinete įsikurs ši moteris. Net jei ši nenuorama, Džoja Makinli, įsikurtų šalia esančiame kabinete, jam tai būtų nepakenčiama...

– Daugiau nebegaliu, – ryžtingai tarė Džoja ir, alkūne atsidariusi duris, įsmuko į Leksės kabinetą. – O čia labai gražu, – dar pasigirdo murmesys iš už durų.

Gideonas nenoromis nusekė paskui ją į kabinetą, kurį Lukanas, Leksei tapus asmenine jo sekretore, buvo iš naujo įrengęs prieš tris savaites, žiūrėdamas, kad šviesus pušinis stalas, kremo spalvos sienos ir aukso spalvų kilimas derėtų prie ilgų juodų Leksės plaukų.

Nors jam tai ir nepatiko, Gideonas pastebėjo, kad visa tai tiko ir prie ryškiai raudonų su auksiniu cinamono atspalviu Džojos plaukų ir jos žalsvų akių...

– Kas, po galais, šiose dėžėse, – akmenys? – piktai sumurmėjo Gideonas eidamas per kambarį ir statydamas dėžę ant stalo šalia Džojos atneštos dėžės.

Vargšas kiškutis, – pagalvojo ji žiūrėdama į jo piktą veidą. Ne, tiesą sakant, jis ne kiškutis.

Kai Gideonas, nenustygdamas vietoje ėmė vaikščioti po kabinetą, jis Džojai ir vėl priminė grobuonį, su kuriuo jį buvo palyginusi anksčiau...

– Ne, ne akmenys, – atsakė ji ir atidariusi vieną dėžę ėmė iš jos traukti daiktus ir vynioti nuo jų laikraščius.

Įprastas šlamštas, – pagalvojo Gideonas. Jos teisės diplomas. Kelios įrėmintos nuotraukos. Vienoje – jos tėvai, kitoje – vestuvinė Stefanijos ir Džordano nuotrauka. Daikčiukas popieriams prislėgti su nuostabia geltonos rožės inkrustacija. Geltonas drakonas.

Geltonas drakonas, – bet kam jis?

– Kažką sakėte? – Džoja pasisuko į jį, stipriai gniauždama delne tą mažą auksinę puošmeną.

Gideonas suprato, kad jis tai pasakė garsiai. Bet, po galais, tai tikrai drakonas! Romantiška šio gyvio išvaizda – žvynų galai buvo paauksuoti, sparnai pakelti tarsi skrydžiui, akių vietoje žibėjo du maži geltoni safyrai – visiškai netiko prie dygaus jo įsivaizduojamo šios moters įvaizdžio.

Juo labiau prie angeliško jos balso.

Džoja žvilgtelėjo į jį ir susiraukė. Galėjai pamanyti, kad ji rankose laiko pusiau automatinį ginklą, kurį ketina pasikabinti ant sienos!

– Gavau jį dovanų iš Stefanijos, kai apsigyniau teisės diplomą.

Jos dvynė sesuo žinojo apie Džojos meilę drakonams. Auksinis drakonas dažnai aplankydavo Džoją sapnuose nuo tada, kai jai sukako septyneri. Jei atsitikdavo kokia bėda, – kildavo sunkumų mokykloje ar su draugais, – Džoja visados susapnuodavo auksinį drakoną ir žinodavo, kad viskas baigsis laimingai, kaip ir tada, kai jos su Stefanija, būdamos dešimties, pateko į automobilio avariją, po kurios jos dvynė sesuo nevaikščiojo net dvejus metus.

Todėl šį drakoną ji visados nešiojosi su savimi.

Ji pastatė jį tuščio stalo viduryje.

– Jis man labai brangus.

– Taip ir turi būti, juk tai Stefanijos dovana, – švelniai tarė Gideonas.

Džoja nustebusi pažiūrėjo į jį – paprastai šis vyras, kalbėdamasis su ja, būdavo santūrus. Dabar jis pasirodė jai netgi artimas...

– Ar pasiilgstate Džordano?

Toks klausimas nustebino Gideoną.

– Betgi tam nebuvo laiko, juk jis išvyko tik vakar.

– Turėjau omeny, apskritai, – nekantriai tarė Džoja. – Juk jis jau seniai gyvena Los Andžele?

Jis suraukė kaktą.

– Dešimt metų.

Stefanija atskirai gyveno jau du mėnesius, ir nuo tada Džojos gyvenime, išsiskyrus su savo dvyne seserimi, atsivėrė tuštuma.

– Ar ilgėjotės jo, jam išvykus pirmą kartą?

– Nejaugi vis dar ilgitės Stefanijos?

– O tai kelia jums nuostabą?

Gideonas iš tiesų stebėjosi, bet suprato, kad be reikalo atskleidė savo jausmus. Džoja džiaugėsi kiekviena galimybe iš jo pasišaipyti, nors jis iš karto suvokė, kad ją su dvyne seserimi sieja tokie pat gilūs jausmai, kaip ir jį su Džordanu.

– Taip, aš tikrai labai ilgėjausi Džordano, kai jis pirmą kartą išvyko į Los Andželą, – kimiu balsu prisipažino jis. – Ir tas ilgesys vis stiprėja.

Stovėdami skirtingose kambario pusėse jie ilgai žiūrėjo vienas į kitą suvokę, kad turi kažką bendro, ko nebuvo pastebėję anksčiau. Švelnumą. Silpnąsias vietas. Pažeidžiamumą...

Džojai atskleidus tikruosius savo jausmus, Gideonas šiek tiek sutriko, bet dar labiau sutriko dėl to, kad ir pats buvo toks pat; jis niekada nemanė, kad gali būti pažeidžiamas.

– Tas drakonas labai gražus, – tarė jis, pakeisdamas pokalbio temą. – Bet aš linkęs tikėti tik tikrais dalykais, tokiais, kuriuos galima paliesti.

– Tai jūsų trūkumas, – pasakė Džoja ir nusisukusi toliau pakavo daiktus.

Gideonas sukando dantis.

– Nežinojau, kad turiu kokių nors trūkumų.

Pakėlusi rudus antakius Džoja prisėdo ant stalo krašto, prieš tai aukštyn truktelėjusi trumpą sijonėlį, dar labiau atidengdama savo dailias kojas.

– To, kad visiškai neturite vaizduotės, nelaikote trūkumu?

Gideonas stengėsi nepastebėti jos kojyčių ir žiūrėti tik į jos gražų širdelės formos veidą.

– Darydamas kokius nors sprendimus visada renkuosi galimybę remtis griežtais, bet patikimais faktais.

– Nemanote, kad toks pasirinkimas nuobodus ir pernelyg paprastas?

– Manau, kad gerai save pažįstu ir žinau, ko iš tikrųjų noriu, Džoja. – Jis pažvelgė į ją iš aukšto.

Džoja apgailestavo, kad prasidėjus pokalbiui ji išsitarė, jog vis dar ilgisi Stefanijos. Tačiau nustebo, kad Gideonas irgi prisipažino, jog taip pat ilgisi savo brolio dvynio.

Iš pažiūros atrodė, kad jis sugeba tvardytis. Kad yra šaltas ir nejautraus. Dėl ilgesio savo dvyniui broliui jis atrodė žmogiškesnis.

Tačiau gal jis tą patį jaučia ir jai? Staiga šovusi mintis pasirodė pernelyg intymi.

– Nėra jokio reikalo viešai skalbti savo apatinius, Gideonai, – sumurmėjo ji, stengdamasi nuslėpti savo sumišimą.

– Savo apatinius? – Gideonas pasišlykštėjęs išpūtė šnerves.

– Visiems žinoma, kad dėvėti apatinius yra įprasta, – piktai tęsė Džoja. – Nemanau, kad jūs galėtumėte įsakyti...

– Nenorėčiau, kad imtume aptarinėti mano apatinius – dėviu juos ar ne, mano reikalas, tad, jums leidus, baikime šį pokalbį. – Jis nutraukė ją vidury sakinio, nustebęs linguodamas galva. – Jūs mane erzinate, kaip nė viena moteris iki šiol.

– Tikrai? – Džoja patenkinta šyptelėjo.

Gideonas supykęs pažvelgė į ją.

– Tai – ne komplimentas!

– Nė kiek tuo neabejoju, – ramiai atsakė ji. – Būtų miela jį išgirsti, bet, matyt, nesu verta, kad šaltasis ir abejingasis Gideonas Sent Kleras pakeltų į mane savo aristokratišką rudų akių žvilgsnį ar bent pasakytų, ką apie mane mano.

Gideonas suprato, kad nejaukiai šalia šios moters jaučiasi todėl, kad ji elgiasi impulsyviai. Niekada negalėjai nuspėti, ką ji pasakys ar padarys kitą minutę. Tai pripažinti žmogui, kuris niekada neparodydavo savo jausmų, buvo nelengva. Labai nelengva...

Jis stipriai sučiaupė lūpas.

– Norite mane įžeisti?

– Ar aš? Juk jūsų akys iš tikrųjų yra rudos. Ir tikrai esate aristokratas. Tiksliau, lordas Gideonas Sent Kleras.

Nei jis, nei kiti du jo broliai niekada nesinaudojo šiuo titulu. Tiesą sakant, nedaug kas žinojo, kad Lukanas yra Stauerbridžo hercogas arba kad abu jo jaunyliai broliai dvyniai yra lordai. Bet Džoja tai žinojo.

Užuot jai atsakęs, Gideonas pažiūrėjo į savo auksinį laikrodį ant riešo.

– Daugiau nebeturiu laiko su jumis plepėti. Devintą valandą man susitikimas.

Nė kiek nesumišusi ji šyptelėjo.

– Vadinasi, sveikinimo žodis – na, žinote, malonu jus matyti, jei ko prireiks, kreipkitės nesivaržydama ir taip toliau ir panašiai, – jau baigtas?

Gideonas giliai įkvėpė. Abu žinojo, kad jokios sveikinimo kalbos ir nebuvo – nė vieno, nors ir trumpo, nenuoširdaus žodžio.

– Manau, dabar jau tikrai supratote, kad būtų geriau, jei čia iš viso nedirbtumėte, – atvirai pasakė jis.

– Gyvenimas kartais būna žiaurus, tiesa? – atkirto Džoja net neslėpdama šypsenos.

Gideonas, metęs į ją paskutinį žvilgsnį, susiraukė ir apsisukęs išėjo iš kabineto trinktelėdamas durimis.

Likusi viena buvusiame Leksės darbo kambaryje, Džoja lengviau atsikvėpė. Jos paskutiniai žodžiai apie Gideono apatinius, kaip ir ankstesnis prisipažinimas, jog labai ilgisi Stefanijos, be jokios abejonės, tik patvirtino nuomonę, kurią buvo apie ją susidaręs.

Džoja puikiai žinojo, ką apie ją kaip teisininkę mano žmonės, – kad yra agresyvi, valdinga ir pernelyg tiesi. Gindama savo klientą teismo salėje ji elgdavosi tarsi ryklys, persekiojantis grobį, – sąmoningai neprieštaraudavo šiai apie ją kuriamai reputacijai.

Tik nedaugeliui ji leisdavo patirti, kad po apgaulinga profesinio atšiaurumo skraiste slypi visiškai kitokia Džoja, kurią turėjo įžvelgti ir Gideonas. Juk pasipasakojo, kaip ilgisi savo dvynės sesers...

Prieš kelerius metus, prieš tai ilgai kentusi nepagarbą, Džoja sąmoningai apsimetė esanti kieta profesionalė, nes buvo pasirinkusi siekti karjeros srityje, kurioje dominavo vyrai. Daugybė vyrų, jos nuomone, turinčių daug menkesnius sugebėjimus, gaudavo darbą ne dėl to, kad buvo gabūs, o todėl, kad buvo vyrai. Kai trečias Džojos bandymas buvo nesėkmingas dėl tos pačios priežasties, ji nusprendė nebe kovoti, o sudaryti sąjungą ir juos nugalėti jų pačių ginklu.

Todėl prieš dvejus metus, eidama į pokalbį dėl darbo su Pikardo ir Raito darbdaviais, Džoja įsigijo begalę, jos manymu, įspūdingų kostiumėlių, trumpai, nemoteriškai nusikirpo plaukus ir stengėsi atrodyti įžūli bei agresyvi profesionalė. Pokyčiai nebuvo bevaisiai, ir jai pavyko gauti darbą prestižinėje advokatų kontoroje.

Įsidarbinusi Džoja šiek tiek sušvelnino ir elgesį, ir savo išvaizdą nusprendusi, kad moteriškumas – pavyzdžiui, tarpelis tarp krūtų, dėvint drabužį gilesne iškirpte, ir aukštakulniai – kartais gali būti ne mažiau veiksmingi nei įžūlus elgesys.

Tačiau kalbėdamasi su Gideonu Sent Kleru ji juto, kad aukštai vertinama jos profesinė asmenybė ima svyruoti, ir dėl to jai buvo neramu.

– Noriu padaryti pertrauką, – ketinu nubėgti į netoli esančią kavinukę ir išgerti karšto šokolado. Gal ir jums ko nors nupirkti?

Gideonas suirzęs atitraukė akis nuo skaičių, kuriuos tuo metu analizavo savo kompiuteryje, ir piktai susiraukęs pažvelgė į Džoją, stovinčią tarp jų kabinetus jungiančių durų. Jas atidarė net nepasibeldusi, net iš mandagumo.

– Argi Leksės kabinete nėra kavos aparato?

– Aš negeriu kavos.

– Kiekviename aukšte yra gėrimų aparatai, o aštuntajame – dar ir įmonės restoranas. – Gideonas turėjo numanyti, kad tariama ramybė, kuri tęsėsi pusantros valandos, esant Džojai Makinli, greitai baigsis! – Ten tikrai turėtų būti ir karšto šokolado.

– Bet kertu lažybų, kad ant jo nebus plaktos grietinėlės ir kad jo man nepatieks dvidešimtmetis eržilas šviesiais iki pečių krintančiais plaukias.

Gideonas pagalvojo apie tris apkūnokas vidutinio amžiaus moteriškes, kurios dirbo dviem aukštais žemiau esančiame restorane, ir dar labiau susiraukė.

– Na... Ne...

– Taip ir maniau.

– Gal į kavinę einate tik dėl to eržilo, kurį laikote vyriškumo simboliu?

– O taip. – Ji nusišypsojo. – Taigi, ar ko nors norėsite? Gėrimo? Bandelės? Sausainių?

– Ne, dėkui, nenoriu, – atsakė jis, slopindamas vidinį virpulį.

– Nenorite tik gėrimo ar nenorite nieko?

Toks atkaklumas privertė Gideoną sugriežti dantimis.

– Nieko.

– Jie kepa dideles citrinines bandeles...

– Juk jau sakiau – nieko nenoriu! – Gideonas irzo vis labiau.

Jei užsimanydavo kavos, jos visada būdavo kavos aparate, ir gerdavo ją iš savo puodelio, o jei norėdavo užkąsti, pasiųsdavo savo sekretorę – Lukano sekretorę, kurios pareigas dabar buvo perėmusi Džoja Makinli, – į restoraną ko nors nupirkti.

Džoja nesitraukė nuo durų, visiškai nesijaudindama dėl to, kad jis širsta.

– Sakykite, Gideonai, ar kada esate buvęs kavinukėje?

– Ne, – burbtelėjo jis.

– O ten, kur galima gauti mėsainių?

– Ne, greitojo maisto restoranuose nesilankau, jei to norėjote paklausti. Taip pat nesu važinėjęs riedučiais, neskraidžiau skraidykle ir nenardžiau su akvalangu, – tai manęs nė kiek netraukia, kaip ir ta kavinukė už kampo!

– Brrr... nardyti su akvalangu – juk niekad nežinai, ką aptiksi paniręs į gelmes, – pasakė Džoja apsimesdama, kad ją ima šiurpulys. – Bet riedučiais važinėjau ir skraidykle skraidžiau, ir man patiko. O dėl greitojo maisto užkandinių ir kavinukių, – net nežinote, ką prarandate!

– Matyt, turite galvoje kavinukėje dirbantį dvidešimtmetį šviesiais iki pečių krintančiais plaukais. – Jis šyptelėjo. – Tokie vyrai man tikrai nepatinka. Bet ar jis jums ne per jaunas? – pašaipiai pridūrė.

– Jaunesni vyrai dabar madingi. – Džoja nesumišo ir žiūrėdama į jį reikšmingai kilstelėjo savo rusvus antakius. – Gal dėl to, kad lovoje jie būna ištvermingesni už vyresnius.

Gideonas apmirė. Kas, po galais, gali drįsti kalbėtis tokiomis temomis? Žinoma, tik Džoja Makinli. Jis niekada su niekuo nėra aptarinėjęs savo trumpalaikių fizinių ryšių ir tikrai nenorėjo nieko žinoti apie privatų Džojos gyvenimą. Ypač po jos niekinamos pastabos apie vyresnio amžiaus vyrus. Jis svarstė – ir tuo pat metu pyko ant savęs, – ar ji turėjo omenyje jo amžiaus vyrus?

Atsilošęs kėdėje jis pažiūrėjo į ją prisimerkęs.

– Mano nuomone, patirtis vertingesnė už ištvermę.

Džoja vos susilaikė nesušukusi Taip!, nes jai pagaliau pavyko atsiskyrėlį Gideoną Sent Klerą įtraukti į rizikingą pokalbį. Jis elgėsi taip, tarsi gyventų saloje, ir tai ją erzino lyg raudona skraistė jautį, o siaubingus dalykus ji sakė jam vien tam, kad jis liautųsi taip elgtis!

Gideono plaukai, nušviesti silpnos vasario saulės pro didžiulį langą, spindėjo lyg auksas. Paliesti jie turėtų būti minkšti ir švelnūs. Tamsios ir paslaptingos akys buvo primerktos, juslingos lūpos šiek tiek šypsojosi – jis, regis, netikėtai sau pačiam mėgaujasi šiuo pokalbiu.

Pajutusi nenugalimą norą prieiti prie jo ir įsitikinti, ar jo plaukai iš tikrųjų minkšti ir švelnūs, Džoja prispaudė delnus sau prie šonų. Juk jis – Gideonas Sent Kleras. O ji buvo tikra, – bet tik iki šio ryto, – kad tai vyras, kuris yra atsparus bet kokiems jausmams.

– Ištvermė yra geras dalykas, – tarė ji it kokia gašlūnė.

Juslingosios lūpos kaipmat susičiaupė.

– Ir jūs žinoma, esate ja apdovanota.

Tiesą sakant, ne...

Ak, Džoja žinojo, ką apie ją kalba kiti, – kad ji yra tikra vyrų, kad ir kokio jie būtų amžiaus, ėdikė, o yra netekėjusi ir viena gyvena tik todėl, kad jai tai patinka. Bet iš tikrųjų ji buvo labai užsiėmusi, nes, kol buvo jauna, kryptingai siekė įgyti teisės diplomą ir turėjo per mažai laiko ilgesniems santykiams užmegzti. Tiesą sakant, ji neturėjo laiko jokioms draugystėms. Žinoma, į pasimatymus eidavo, – paskutinį kartą buvo prieš pusmetį su Džeisonu Pikardu. Galėjo džiaugtis, kad viskas gerai baigėsi! Tačiau ji neturėjo vaikino, su kuriuo būtų ilgai draugavusi ir kurį būtų mylėjusi, nors to visada troško. Laiminga tėvų santuoka tęsėsi jau daugiau kaip trisdešimt metų, ir Džoja buvo nusprendusi, kad sieks tokios pat.

Deja, savo neigiamu, kaip šiurkščios ir nemielos moters, įvaizdžiu, kurį sąmoningai puoselėjo, silpnus vyrus ji priblokšdavo, o stipriuosius įbaugindavo. Todėl, būdama dvidešimt aštuonerių, įžūli ir valdinga Džoja Makinli vis dar neturėjo vyro, kurį būtų mylėjusi ir pati būtų jo mylima.

Dėl tos pačios priežasties tebebuvo skaisti...

O tuo toks cinikas kaip Gideonas Sent Kleras, jos nuomone, tikrai nepatikėtų...

– Dar nežinau... Bet kai sužinosiu, būtinai jums pranešiu, – provokuojamai tarė ji.

Gideonas krūptelėjo ir pasilenkęs stipriai prispaudė alkūnes prie stalo.

– Vadinasi, kažkoks seksualinis ryšys tarp plaktos grietinėlės ir to dvidešimtmečio eržilo vis dėlto yra?

Žalios akys išsiplėtė, ir Gideonas būtų galėjęs prisiekti, kad vieną akimirką skaistūs jos skruostai nuraudo. Tarsi įžūlioji Džoja Makinli iš tikrųjų būtų sumišusi dėl jo pastabos. Jam pasidarė įdomu...

– Fu! Išraudau, vien apie tai pagalvojusi! – Ji ėmė vėduotis veidą ranka.

Gideonas atsiduso.

– Savo plepėjimu jūs sumaišėte visus mano rytinius planus, bet, tikiuosi, baigėte, nes po kelių minučių prasidės posėdis, kuriame svarstysime verslo reikalus, o per pietus manęs laukia dar vienas susitikimas, – tarė jis.

Įžūli šypsenėlė kaipmat dingo, ir jos veide pasirodė profesinis susidomėjimas.

– Ar norite, kad dalyvaučiau ir aš?

Ar jis nori dar kurį laiką šiandien praleisti su šia erzinančia, pernelyg tiesmuka ir itin trikdančia moterimi?

– Ne, – tvirtai tarė jis. – Posėdis bus trumpas, o susitikimas per pietus yra asmeninio pobūdžio.

– Šit kaaaip... – Ji klausiamai pažvelgė į jį.

– Bet tai – ne jūsų reikalas.

– Puiku. – Džoja abejingai gūžtelėjo pečiais. – Ką gi, jei manęs prireiks, žinote, kur ieškoti.

– Arba čia pat, kitame kabinete, arba kavinukėje už kampo, kur tikriausiai sėdėsite svajodama apie plaktą grietinėlę ir jaunus žavius vyriškius, – sumurmėjo Gideonas lediniu balsu, pašaipiai nutęsdamas žodžius.

– O jums, regis, pagaliau pradeda patikti mano humoro jausmas! – patenkinta šūktelėjo Džoja.

– Gink Dieve, tikrai ne.

Ji kimiai nusijuokė, apsisuko ir grįžo į savo kabinetą, švelniai uždarydama duris.

Gideonas giliai įkvėpė. Trys savaitės, keturios dienos, šešios su puse valandos, – o tada – į buhalteriją.

Ir Džojos Makinli nebeliks. Iš pradžių – Sent Klerų įmonės pastate.

Paskui – greta esančiame kabinete.

Ir jo gyvenime...

Trečias skyrius

Džoja ilgai negalėjo atsitokėti po Gideono pastabos apie plaktą grietinėlę – jis gudriai atsilygino jai tuo pačiu, ir ji net pamiršo paklausti, ar jam patinka karštas šokoladas. Taip pat nepastebėjo, kad šiandien aptarnauja mergina, o ne auksaplaukis dievaitis!

Gal Gideonas nėra toks bejausmis, kaip ji manė, jei laido tokias pastabas su seksualine potekste? Galų gale Stefanija juk niekaip negalėjo liautis juoktis Džojai pasiteiravus, ar Gideonas nėra gėjus. Vien todėl, kad ji niekados nematė jo su moterimi, dar nereiškia, kad Gideono gyvenime tokios nėra. Bet jis kažkodėl neatsivedė jos į vestuves.

Įsivaizdavus, kad ji nuoga guli lovoje tarp baltų šilkinių paklodžių, o Gideonas savo karštu liežuviu laižo plaktą grietinėlę nuo nuogų krūtų, Džoja pasijuto nepatogiai – krūtų speneliai po liemenėle sustandėjo.

Be galo kvaila mintis...

– Ar norėsite dar ko nors?..

Džoja abejingai pažvelgė į merginą už prekystalio ir nuraudo – buvo taip užsisvajojusi apie Gideoną, laižantį nuo jos karštą šokoladą, kad nepastebėjo už jos išsirikiavusių žmonių, taip pat norinčių būti aptarnauti, eilės.

– Ne. Pakaks. Dėkui, – sumišusi sumurmėjo ji ir pasisuko taip greitai, kad atsitrenkė į barzdotą už jos stovintį vyrą. – Atleiskite. – Ji nedrąsiai šyptelėjo.

– Nieko tokio, – atsakė jis.

Džoja greitai išėjo iš kavinukės, bijodama padaryti dar ką nors, dėl ko jai vėl tektų raudonuoti, ir, jau stovėdama ant šaligatvio, giliai atsikvėpė, džiaugdamasi žvarboku vasario vėju, apmalšinusiu jos nuraudusius skruostus. Šiek tiek virpėjo rankos, nes pirštais buvo tvirtai suėmusi karšto šokolado puodelį.

Ar ji, po galais, padarė ką nors netinkama? Ką gi... Žinojo, kad taip ir buvo, – stovėdama kavinukėje atsidavė seksualinėms svajonėms apie Gideoną Sent Klerą ir plaktą grietinėlę! O juk jis buvo paskutinis žmogus, su kuriuo būtų norėjusi patekti į tokią padėtį – ypač dėl to, kad su juo teks dirbti dar ištisas keturias savaites.

Gideonui ji netgi nepatiko, jis tiesiog negalėjo jos pakęsti, tad kurių velnių?..

– Ar gerai jaučiatės?

Džoja pakėlė galvą – šalia jos stovėjo tas pats barzdotas vyras iš kavinukės ir laikė nusipirktą maistą. Ar ji gerai jaučiasi? Ir pati nežinojo – buvo išpilta karščio, sutrikusi ir susijaudinusi! Taip jau seniai jautėsi, o gal išvis niekada.

– Regis, jūs šiek tiek karščiuojate, – tęsė vyras. – Gal peršalote? Darosi vis šalčiau. Žinoma, tai dėl oro. Vieną dieną šalta, o kitą, žiūrėk, jau šviečia saulė.

– Taip, tikriausiai, – sumišusi tarė Džoja ir pažvelgė į vyriškį, tarsi matytų jį pirmą kartą.

Iš pažiūros jis galėjo būti bebaigiąs trečiąją dešimtį ir jai pasirodė dailus, nors ir su didžiule tamsia barzda, kuria buvo užželdinta beveik visa apatinė jo veido dalis. Jo mėlynos akys buvo gilios ir malonios. Džojai pasirodė, kad yra jį kažkur mačiusi...

– Ar mes pažįstami? – mandagiai paklausė ji.

– Jei būtume susitikę anksčiau, iš karto būčiau jus pažinęs. – Jis maloniai nusišypsojo.

Komplimentas Džojai patiko.

– Atleiskite, kad dėl manęs teko šiek tiek palaukti. Buvau užsisvajojusi. – Apie lovą su šilkiniais patalais ir Gideoną... Ne! Ji privalo nustoti apie tai galvojusi!

– Jau sakiau – nieko tokio, – nuramino ją vyras. – Ar dirbate kur nors netoliese?

Džoja susiraukė. Nebuvo sunku šio vyriškio atsiprašyti, bet apie tai, kur dirba, šiam nepažįstamajam ji tikrai nepasakos. Nors jo nepažinojo, vyrukas buvo jai kažkur matytas, nors jis tai neigė...

– Taip. Man jau metas grįžti. – Ji dar kartą šyptelėjo, kad jis neįsižeistų, jai neatsakius į klausimą, ir pasisukusi nuėjo savo keliu.

– Skanaus šokolado! – dar išgirdo jo palinkėjimą.

– Dėkui!

Džoja šiek tiek susinervino, nes jei tas žmogus pastebėjo, kad ji užsisakė karšto šokolado, vadinasi, jis įdėmiai ją stebėjo. Ir dabar, eidama tolyn gatve, ji jautė, kad jis seka ją akimis.

Tai paranoja.

Ji susirgo paranoja. Dėl Dievo meilės, juk tas mandagus vyriškis tik norėjo pasakyti, kad neįsižeidė, jog jam teko palaukti. Ji, paveikta savo pačios fantazijų, tikriausiai į viską reaguoja pernelyg jautriai.

Tikriausiai? Ji tikrai pasidarė labai jautri. Ir dar visiškai tam netinkamose vietose.

– Kaip priešpiečiai?

Gideonas, ką tik grįžęs į kontorą, atsisuko ir giliai įkvėpė – Džoja ir vėl stovėjo jų kabinetus jungiančių durų tarpduryje.

– Mums reikėtų susitarti dėl kelių pagrindinių taisyklių, Džoja, – griežtai tarė jis sėsdamasis už įspūdingai didelio Lukano darbo stalo, prieš tai nusivilkęs ir į spintą pakabinęs savo švarką. – Pirmiausia man patiktų, kad, prieš įeidama į mano kabinetą, pasibelstumėte.

– Kodėl?

Jis sukando dantis.

– Todėl, kad man patiktų, – ramiai pakartojo jis.

Jos akys linksmai blykstelėjo.

– Kad galėtumėte užsiimti kokiais nors... slaptais reikaliukais, ir jūsų neužklupčiau?

Trys savaitės, šešios dienos, dvi valandos – ir į buhalteriją!

Gideonas jautė, kaip trūkčioja jo žandikaulis.

– Nenoriu, kad pasirodytumėte čia netikėtai.

Gideono nebuvo tris valandas, ir per tą laiką Džoja nusprendė, kad savo ankstesnių fantazijų nusikratys tik tokiu atveju, jei elgsis drąsiai. Jei drąsiai žiūrės jam į akis.

Tačiau dabar, pažvelgusi į jį, sėdintį už Lukano darbo stalo, nuo vėjo dar šiek tiek susitaršiusiais auksiniais plaukais, be švarko, tik su baltais šilkiniais marškiniais, išryškinančiais plačius jo pečius ir raumeningą krūtinę, ji nebebuvo tokia tikra...

Nagi valdykis, Džoja, – subarė save. – Leidai sau šiek tiek pasvajoti apie seksą su vyriškiu? Na ir kas? Taip, Gideonas – nuodėmės vertas gražuolis, bet priešpiečius, kurie tęsėsi mažiausiai dvi valandas, jis valgė su kita moterimi. Ir ta moteris, be jokių abejonių, buvo pasiryžusi padaryti viską, kad tik patenkintų jo seksualines svajones, kad ir kokios jos būtų...

– Beje, mano motina siunčia jums linkėjimų.

Džoja sumirksėjo.

– Jūsų motina?

Gideonas pašaipiai šyptelėjo – tarsi būtų atspėjęs jos mintis.

– Pietavau su ja, paskui įsodinau į traukinį, ir ji išvyko atgal į Edinburgą.

Gracingoji ir iki šiol žavinga Molė Sent Kler. Dabar – tik kilminga buvusio Stauerbridžo hercogo našlė, nes šeštadienį Lukanas vedė Leksę. Su ta moterimi Gideonas tikriausiai ir pietavo ištisas dvi valandas...

Ar Džojai palengvėjo? Galbūt, bet visa tai beprasmiška. Netgi juokinga. Juk jis aiškiai leido suprasti, kad visiškai nesižavi tokiomis moterimis kaip ji.

Bet gal ji žavisi juo?

Kodėl ne – juk yra karšta ir aistringa moteris, tiesa?

Gal ji... Ne, ji ne kvaiša, nors jos krūtinėje ir plaka karšta širdis! Susižavėti Gideonu būtų didžiausia kvailystė; juk tai vyras, kuris visiškai ja nesidomi, kuris apskritai nesugeba nieko mylėti, tik savo šeimą.

Ji galėjo, kaip įprastai, pašiaušti dyglius, bet iš tikrųjų Džoja buvo švelni, tokia pat jausminga ir pažeidžiama, kaip ir jos švelnioji dvynė sesuo Stefanija. Savo širdies ji nedaužys ir to beširdžio niekam neprieinamo Gideono Sent Klero tikrai neįsimylės.

– O jūs, pasirodo, esate rūpestingas ir atidus sūnus, – tarė ji.

Gideonas sukluso.

– Gal jūs ir nežinote, bet tos šeštadienį vykusios vestuvės mano motinai atsiėjo daug jėgų.

Džoja pasijuto kalta, kad Lukano ir Leksės vestuvės tapo tikra kančia Molei Sent Kler. Leksė buvo Sianos Tomas vaikaitė – dėl šios moters Molės vyras, Aleksandras Sent Kleras, ankstesnysis Stauerbridžo hercogas, prieš dvidešimt metų paliko Molę.

Tarp šių dviejų pagyvenusių moterų dar iki Lukano ir Leksės šeštadienį vykusių vestuvių buvo sudarytos šiokios tokios paliaubos, bet Gideono motinai vis vien buvo sunku.

– Žinau. – Džoja kaltai šyptelėjo. – Atleiskite.

Gideonas dar kelias sekundes nenuleido nuo jos akių ir pagaliau nežymiai linktelėjo galva.

– O dabar eikime prie reikalo, gerai? Norėjote man ką nors pasakyti?

Ji ką nors norėjo pasakyti Gideonui, bet ką? Ak, taip.

– Kol jūsų nebuvo, skambino Džordanas. Juodu su Stefanija jau Los Andžele.

Gideonas vėl linktelėjo galva.

– Paliko jums žinutę balso pašte.

Jam vis dar buvo keista, kad jį ir šią moterį sieja vedybinis jo dvynio brolio ir jos dvynės sesers ryšys. Nors ir dvyniai, juodu su Džordanu nebuvo identiški. Bet Džoja su Stefanija buvo labai panašios, nors kažkuo ir skirtingos. Gideonui visados atrodė, kad Stefanija yra švelni ir maloni, o jos sesers charakteris – dygliuotas. Tačiau toks jo įsitikinimas susvyravo tą vakarą, kai Džoja prisipažino, jog ilgisi savo sesutės, ir jis jos balse išgirdo skausmingą vienatvės aidą...

Per pietus su motina, valgant desertą, Gideonas ėmė galvoti apie Džoją. Tiesą sakant, dėl to, kad jis ėmė apie ją galvoti, buvo kalti motinos pagaminti saldumynai – šviežios braškės su plakta grietinėle. Jis pasijuto siaubingai ir nepatogiai, nes prieš akis staiga iškilo Džojos vaizdinys: ji guli tarp raudono šilko paklodžių – būtinai raudonų; jau žinojo, kaip gražiai prie raudonos spalvos dera jos neįprastos spalvos plaukai – o jis aistringai laižo grietinėlę nuo jos nuogo kūno.

Tas vaizdas buvo toks tikroviškas, kad Gideonui sukilo geismas, jo lytis sustandėjo, ėmė degti ir tapo skausminga, o juk jis vis dar sėdėjo už stalo su motina! Atsargiai pridengė šlaunis servetėle, kad niekas nepastebėtų, kaip išsipūtė jo kelnės.

– O kaip jums sekėsi kavinukėje? – Jo balsas vis dar buvo prikimęs nuo apmąstymų apie nuogą Džojos kūną.

Ji irgi nuraudo, nes skruostai ėmė kaisti prisiminus, į kokias svajones dar ne taip seniai buvo panirusi. Krūtys išbrinko, speneliai sustandėjo ir skaudžiai įsirėžė į liemenėlės nėrinius.

Ji apsilaižė išdžiūvusias lūpas.

– Gerai... dėkui.

Jis šyptelėjo.

– O kaip su jaunu eržilu, ar pasisekė?

Kažin, ar Džoja būtų jį pastebėjusi, net jei jis iš tiesų būtų stovėjęs už prekystalio. Tada visos jos mintys sukosi vien apie Gideoną.

Tie vaizdiniai apie juodu, gulinčius lovoje, vėl netikėtai taip vaizdžiai sukilo, kad dabar, atsakydama jam, neprisivertė pažvelgti į akis.

– Dar ne, bet tikiuosi.

Džoja apsisuko ir norėjo išeiti iš kabineto, bet Gideonas atsistojo ir pasivijo ją, žengdamas ilgais, ryžtingais žingsniais. Ji stabtelėjo, nes jis norėjo kažką pasakyti.

– Dėkui už žinutę, Džordanas su Stefanija tikrai sėkmingai sugrįžo į Los Andželą. – Jo balsas, nors ir prikimęs, dabar buvo švelnus.

– Ne tokia ir reikšminga ta žinutė.

– Bet jūs to nežinojote. Beje, nepaisant visko, ką pasakiau, noriu jums padėkoti, kad apie tai pranešėte nedelsiant, vos man sugrįžus po pietų.

Džoja nusišypsojo.

– Nežiūrint to, kad netikėtai įsiveržiau į jūsų kabinetą?

– Taip, – liūdnai pripažino Gideonas, nes tik dabar, atsidūręs taip arti, pamatė, kokia ji mažutė; ji visada kalbėdavo pašaipiai, atrodė labai savarankiška ir, jo nuomone, turėjo būti... daug didesnė.

Kai ji prisipažino, kad ilgisi Stefanijos, Gideonas ėmė į ją žiūrėti kitaip, – vadinasi, ji tik apsimetė, kad yra savarankiška, iš tikrųjų jos prigimtis visiškai kitokia. Šitaip ji stengėsi apsisaugoti, nes iš tikrųjų buvo pažeidžiama, bet slėpė tai po tariamai karinga išore – argi, būdama kitokia, būtų galėjusi giedoti tokiu gražiu ir jausmingu balsu per Džordano ir Stefanijos vestuves?

Džoja buvo žemesnė, nei Gideonas tikėjosi. Viršugalviu vos siekė jam smakrą, – ne, to negali būti. Jis puikiai atminė, kad dar šįryt, jiems kalbantis toje požeminėje automobilių stovėjimo aikštelėje, jos akys buvo ties jo lūpomis.

Gideonas šiek tiek atsitraukė ir pažiūrėjo į jos kojas.

– Bet juk jūs be batų...

Džojos pėdos taip pat buvo gražios – dailios kulkšnys, gracingų laibų pirštukų nagai nulakuoti perlamutriniu šviesiai rausvu laku.

– Vos atsisėdusi turiu įprotį iš jų išsispirti, – prisipažino Džoja.

– Bet darbe šitaip niekas nesielgia, tai šiek tiek... neatitinka normų. – Gideonas susiraukė, nes padėtis darėsi vis intymesnė, o to jis visiškai nenorėjo.

Ji atmetė galvą.

– Ar iki šiol nepastebėjote? Aš neatitinku jokių normų!

Praleidęs su šia moterimi visą dieną, Gideonas pastebėjo viską! Švelnius jos plaukus. Baltą odą. Iškilias krūtis, pūpsančias po šilkine palaidinuke. Apvalainas šlaunis ir tokį pat apvalainą užpakaliuką. Sodrias jausmingas lūpas, kurios imdavo išdavikiškai virpėti, vos tik ši aštrialiežuvė nutildavo...

Džoja iškart pajuto, kad tarp jos ir Gideono atsirado įtampa. Stovėdama šalia jo taip pat pastebėjo, kad jo krūtinė – plati ir raumeninga, kokią ir įsivaizdavo, – ją jaudino taip pat, kaip ir jo kūno šiluma bei kvapas: nuo jo sklido vos juntamas skutimosi losjono aromatas, sumišęs su aštriu tik vyrams būdingu kvapu.

Ji bijojo net kvėptelėti ir vos atsispyrė pagundai prieiti arčiau, apsivyti rankomis jo liemenį ir delnais pajusti, kaip po marškiniais virpa raumenys. Net neabejojo, kad jai patiktų. Patiktų, kad jie tokie tvirti ir karšti. Lyg plienas, aptrauktas aksomu.

Ši mintis buvo pavojinga, ypač po tokių erotiškų vaizdinių, neseniai aplankiusių Džoją. Tačiau ji neatsitraukė. Mėgavosi svaiginančiu ir geidulingu nuo jo sklindančiu karščiu. Negalėjo atplėšti akių nuo griežtų vyriškų veido bruožų. Tik jie dabar atrodė švelnesni. Džoja pirmą kartą pamatė, kokios švelnios Gideono lūpos – jos buvo šiek tiek pravertos, švelnus kvapas iš jo burnos maloniai kuteno jai smilkinį. O jo akys... O Dieve, tos akys...

Jo rudų, juodąjį šokoladą primenančių akių lėliukės apvestos auksiniu ruoželiu. Ir kai jo žvilgsnis nuo jos akių nuslydo prie lūpų, tas auksinis ruoželis dar labiau išsiplėtė ir sužėrėjo.

Staiga į duris kažkas tyliai pabeldė, ir netrukus jos atsidarė.

– Gideonai, aš... Ak!

Lukano sekretorė Mėja Rendel, kuri buvo bežengianti į kabinetą, pamačiusi juos stovinčius taip arti vienas kito, staiga sustojo tarpduryje.

– Aš... užsuksiu vėliau! – Jos skruostus nutvilkė raudonis, ji apsisuko ir išėjo, uždarydama paskui save duris.

Netikėtas Mėjos pasirodymas paveikė Gideoną tarsi šaltas dušas – privertė atsitokėti ir suvokti, kas netrukus galėjo įvykti.

Po velnių, juk jis ketino pabučiuoti Džoją Makinli. Džoją Makinli, dėl Dievo meilės!

Ji buvo iš tų moterų, kokios Gideonui nepatinka.

Moterys, kurias trumpam malonumui rinkdavosi Gideonas, turėjo tas pačias savybes kaip jo mėgstamas baltasis vynas – šaltas ir gaivus, neįkyriai žadinantis geismus. O Džoja buvo tarsi sodrus ir tirštas raudonasis vynas, kurio vaisių skonis savo saldumu nutvilko gomurį, ir ne pamažu, o iškart įplieskia geismą.

Slapčia žvilgtelėjusi į Gideoną Džoja suprato, kad jis jau gailisi, jog tarp jų tvyranti įtampa buvo šiek tiek sumažėjusi. Dabar jis buvo įsitempęs, giliai kvėpavo pro nosį, akys buvo niūrios, o rankos stipriai prispaustos prie šonų.

Ji, atvirkščiai, buvo apimta nesuvaldomos aistros, palietusios visą jos esybę ir privertusios greičiau plakti širdį, ir lyg pakerėta žvelgė į tas auksu žaižaruojančias akis, iš kurių gelmės veržėsi galingas jausmas.

Tos akys, jų spalva, Džojai netikėtai priminė ant stalo stovintį jos mylimą drakoną...

Ketvirtas skyrius

– Ir kaip, jūsų manymu, paaiškinsime Mėjai tą jausmingą sceną? – paklausė Gideonas.

Jo balsas buvo ledinis. Kimus. Priešiškas. Kaip visada!

Šiluma, kurią tarėsi įžvelgusi auksu spindinčių Gideono akių gelmėje, buvo tik iliuzija, nes dabar tos tamsiai rudos akys buvo piktos.

– Ką turėtume aiškinti? – lengvabūdiškai paklausė ji. – Mes tik kalbėjomės.

– Bet stovėjome per arti, šitaip stovint apie verslo reikalus nekalbama.

Gideonas su kartėliu pagalvojo, kad su Džoja dirba dar tik vieną dieną, o jis jau praranda šaltą protą. Argi įmanoma kitaip paaiškinti jo mintis, kurios sukosi vien apie tai, kaip ją pabučiuoti? Mintis? Žiūrint į tas švelnias šiek tiek praviras drėgnas lūpas, jo galvoje apskritai nebuvo jokių minčių!

– Manau, kad būtų geriausia visa tai išvis pamiršti, – tarė Džoja gūžtelėdama pečiais. – Iš patirties žinau, kad išankstinės žmonių nuomonės nepakeisi, kad ir ką jiems aiškintum, taigi bus geriausia, jei net nebandysime.

Gideonas suraukė kaktą, nes Džojos balse pasigirdo ciniška gaidelė. Ar tai dėl to, kad žmonės, taip pat ir jis, buvo linkę ją smerkti, nes šiai merginai, regis, nusispjaut, ką apie ją mano kiti? Gideonas suvokė, kad jį prie jos patraukė kaip tik tokia nuomonė, nors šį rytą visa tai virto nesusipratimu. Vis dėlto jis ir toliau nutarė laikytis tos nuomonės, nes tai buvo vienintelis ginklas, galėsiantis apsaugoti jį nuo potraukio, kurį netikėtai pajuto, – o gal jautė visada?

– Gal jums ir nesvarbu, ką apie jus mano kiti, bet man svarbu, – atkirto jis lediniu balsu. – Ypač tie žmonės, su kuriais darbe tenka susitikti kasdien.

Iki šiol išbalę jos skruostai iš pykčio užsiliepsnojo.

– Su manimi, Gideonai, jūs taip pat susitinkate kasdien, tad gal jums bus įdomu išgristi, ką aš manau apie jus?

Ne, jis tikrai nenorėjo išgirsti, ką apie jį mano Džoja!

Jos nuomonę jis išgirdo per pirmąjį jų susitikimą jos kontoroje prieš du mėnesius, kai ji pareiškė, jog jai nepatinka atsaini jo laikysena, o gal ir jis pats, – ir kad ji, tiesą sakant, gailisi, jog būtent jam teko imtis Stefanijos bylos, kurioje ji buvo įvardyta kaip kita moteris ir nekaltai apkaltinta išardžiusi Ričardo Niumano, jos buvusio kliento, šeimą. Šį kaltinimą pats Niumanas kažkodėl buvo linkęs palaikyti.

Gideonas šios bylos ėmėsi tik paragintas Lukano, šiam susirūpinus dėl psichinės Ričardo Niumano žmonos Rozalindos būklės. Toji moteris, apimta nevilties dėl skyrybų, ėmė grasinti fiziškai susidoroti su Stefanija. Matyt, Gideonui derėjo būti taktiškesniam, ieškant kelių iš susidariusios padėties. Gal jam reikėjo pasitarti su Džoja, kuri tuo metu buvo Stefanijos advokatė, ir tik paskui duoti nurodymus privačiam detektyvui sekti Ričardą Niumaną ir išsiaiškinti, su kuo šis yra užmezgęs romaną. Tai, kad jis buvo susidėjęs su savo viršininko žmona, paaiškino nenorą pripažinti Stefanijos nekaltumą!

Gideonas, pasinaudojęs šia informacija, iš karto išbraukė Stefaniją iš kaltinamųjų sąrašo ir nesijautė kaltas, kai Ričardas Niumanas pelnytai neteko darbo, savo žmonos ir šeimos.

Taip, Gideonas pripažino, kad jam derėjo elgtis taktiškiau ir tęsti darbą su Džoja, bet Stefanija jam patiko, jis gerbė ją, žinojo, kaip ją myli Džordanas, ir tuo metu net nepagalvojo, kaip jo veiksmus įvertins Džoja. Tuo metu jis galvojo vien apie tai, kaip ištraukti jos seserį iš pavojingai besiklostančios situacijos.

Tik dabar Gideonas suvokė, kad Džoja – nors ir jausdama palengvėjimą, kad seserį pavyko ištraukti iš to painaus voratinklio, – negalėjo nepasipiktinti tokiu netikėtu ir beatodairišku jo kišimusi į bylą. Ir nuo to laiko neslėpė savo pasipiktinimo, kaskart jiems susitikus...

Jis turėtų šios moters atsiprašyti. Bet apie tai, kad tai galėtų padaryti dabar, vos prieš kelias minutes abiem patyrus tokį nenusakomą jausmų antplūdį, negalėjo būti nė kalbos.

– Aš taip pat norėčiau jums pasakyti, ką apie jus manau, – tarė jis.

Neverta, – pagalvojo Džoja. Ji stengėsi neprisiminti fantazijų apie save, atsidūrusią Gideono glėbyje, nes jie nejaučia vienas kitam nė lašelio simpatijos.

– Pripažįstu, šis mano sumanymas buvo netikęs, – sumurmėjo ji nuvargusiu balsu.

– Tokiu atveju imkimės darbo, gerai?

Taip, jie tikrai vienas kito nemėgsta!

– Klausau, pone! – Ji juokais išsitempė atiduodama pagarbą ir pasisuko, ketindama grįžti į savo kabinetą.

– Džoja?

Ji per petį atsisuko sunerimusi.

– Ką?

– Gal vis tik galite apsiauti? Savo kareiviams rodote blogą pavyzdį.

Džoja netikėtai nusijuokė ir liūdnai palingavo galva.

– Saugokitės, Gideonai... Antraip toks humoras jums ims patikti!

Jis kreivai šyptelėjo.

– Abejoju, juk aš vaikštau amžinai užrietęs nosį.

Ji susigėdo.

– Be reikalo jums tai pasakiau.

Gideonas truktelėjo pečiais.

– Kodėl? Juk taip ir galvojate.

Džoja nebežinojo, ką iš tikrųjų apie jį galvoja. Galbūt savo jausmų Gideonas nerodo ne be priežasties? Bet ji turėjo pripažinti, jog toks jos įsitikinimas gerokai susvyravo, kai jis prisipažino, kad savo dvynio brolio ilgisi taip pat, kaip Džoja – savo sesers.

Tėvų skyrybos, kurios vyko, kai Gideonui buvo vos dešimt, tikrai buvo nemaloni patirtis. Stefanija Džojai prisipažino, jog tai, kad Aleksandras Sent Kleras paliko žmoną ir tris savo sūnus prieš dvidešimt penkerius metus, skaudžiai paveikė Džordaną ir suformavo savitą požiūrį į ilgalaikius ryšius. Gal tas pat ištiko ir Gideoną? Gal dėl to jis...

Dėl Dievo... Bet ji juk nekalta dėl to, kad šis vyras yra toks abejingas, ar ne?

– O dabar eikite, Džoja, ir leiskite man dirbti, gerai? – burbtelėjo jis ir, ryžtingai grįžęs prie stalo, atsisėdo.

Ji nekalta. Ir Gideono tikrai neteisins: jis abejingas ir arogantiškas, manosi esąs viršesnis už kitus, – Džoja būtų galėjusi išvadinti jį ne tik tokiais, bet ir kitokiais žodžiais, ir ne tik jam girdint!

Vogčiomis Gideonas stebėjo iš jo kabineto išeinančią Džoją ir tik tada, kai ši uždarė duris, atsilošė į kėdės atkaltę ir sunkiai atsiduso.

Jis puikiai žinojo, kas privertė jį atsisėsti už Lukano stalo – jam ir vėl užėjo pašėlęs noras aistringai pabučiuoti Džoją Makinli, ir ne tik pabučiuoti, velniai griebtų!

Trys savaitės, šešios dienos ir pusantros valandos – tiek laiko jam dar teks kankintis...

– Ar jums padėti?

Džoja užsimerkė, nes tikrai nesitikėjo būti užklupta Gideono, klūpanti ant kelių, kai mėgino pakeisti savo automobilio, dar ryte palikto požeminėje Sent Klerų įmonei priklausančioje automobilių stovėjimo aikštelėje, nuleistą padangą.

Ji išėjo iš kontoros šiek tiek prieš šešias nusprendusi, kad Gideono jau nėra, nes jo kabinete buvo tylu, tačiau kai nusileido į požeminę aikštelę, pamatė, kad joje likę tik du automobiliai – jos ir jo. Džoja vylėsi, kad spės išvažiuoti, Gideonui nespėjus nusileisti liftu.

Tačiau jos viltis žlugo, kai priėjusi arčiau pamatė, kad priekinė padanga vairuotojo pusėje yra visiškai subliūškusi. Džoja pabandė ją pripūsti, bet nesėkmingai, todėl pasitiesė ant cementinių grindų kilimėlį, atsiklaupė ir pabandė ją pakeisti. Tada išgirdo leidžiantis liftą ir netrukus pamatė iš jo išeinantį Gideoną.

– Susitvarkysiu pati, aš moku, – užtikrino ji Gideoną, sukdama paskutinį varžtą.

– Gal norite, kad aš?..

– Ne!

Toks greitas Džojos atkirtis Gideoną prajuokino, nes jis suprato, kad ji, kaip ir jis, nemėgsta atsidurti sau nepalankioje padėtyje.

– Bet gal galėčiau?..

– Gal galėtumėte lipti į tą savo prakeiktą mašiną ir kuo greičiau išvažiuoti, o aš čia kaip nors susitvarkysiu! – Ji sugriežė dantimis ir atsisukusi pažiūrėjo į jį.

Gal jis ir būtų taip padaręs, bet suabejojo, ar jai pavyks iš pradžių nuimti vieną, o paskui uždėti kitą ratą. O gal ir ne dėl to: Molė Sent Kler visiems trims sūnums buvo įkalusi į galvą, kad tikras vyras turi visada padėti nelaimės ištiktai moteriai. Šiaip ar taip, Džoja iš tikrųjų buvo patekusi į bėdą.

Be to, jis nenorėjo išvažiuoti, palikęs moterį vieną tuščioje automobilių stovėjimo aikštelėje tamsų žiemos vakarą, nes jau buvo beveik pusė septynių.

– Leiskite man, – griežtai tarė jis, atsiklaupė šalia jos ant kilimėlio ir ištiesė ranką, norėdamas paimti iš jos veržliaraktį. Bet jam nepavyko, nes ji tvirtai įsikibo į jį, neketindama atiduoti. – Džoja, nesielkite vaikiškai, po velnių, tučtuojau paleiskite tą gelžgalį! – Gideonas veriamai pažiūrėjo į ją iš aukšto.

Žalios akys buvo įžūliai įsmeigtos į jį.

– Aš ne vaikas. Mane siutina, kai tokie kaip jūs stiprūs vyrai laiko mane bejėge moteriške!

Gideonas suurzgė.

– Gal jums bus lengviau, jei pasakysiu, kad jūs tokia pat bejėgė kaip Šermano tankas?

Džoja kreivai šyptelėjo, prisiminusi neseniai jo pasakytą pastabą apie kariuomenę.

– Man regis, Gideonai, mes nekariaujame.

– Argi?

– Ne.

– Jei taip, nevaidinkite savarankiškos ir duokite šen tą veržliaraktį. – Jis drąsiai pažiūrėjo jai į akis.

Džoja pamažu atgniaužė pirštus, atiduodama jam įrankį, ir pritūpusi ant kulnų stebėjo, kaip jis be jokio vargo atsuko paskutinę jai nepaklususią veržlę ir nuėmė ratą. Jis atsistojo, nunešė ratą į bagažinę ir netrukus į jo vietą atrideno atsarginį.

– Pikčiausia, kad tokiu atveju nieko negali padaryti, – nepatenkinta sumurmėjo ji ir atsistojo.

Gideonas šyptelėjo, nes ji tikrai buvo suirzusi.

– Jums nepasisekė tik dėl to, kad tas paskutinis varžtas buvo surūdijęs.

Gal taip ir buvo, bet Džojai nepatiko, kai jai nesisekdavo.

– Ryte net minties nebuvo, kad su ta padanga kažkas negerai... – Nuėjusi prie bagažinės ji apžiūrėjo ratą, bet neaptiko jokios skylės. – Tiek to. Nauju ratu pasirūpinsiu rytoj, per pietus. – Ji atsisuko į Gideoną, kuris jau buvo uždėjęs atsarginį ratą, sudėjęs įrankius į dėžę ir dabar lankstė jos kilimėlį.

Kaip visada, jo kostiumas ir akinamo baltumo marškiniai buvo nepriekaištingi, bet rankos nešvarios, o kairysis lūpų kamputis šiek tiek suteptas alyva.

– Štai ir viskas. – Jis įkėlė įrankių dėžę į bagažinę, o sulankstytą kilimėlį padėjo šalia kiauros padangos.

Džoja nurijo seiles.

– Aš... dėkui už pagalbą.

– Nėra už ką.

– Šiaip ar taip, labai man padėjote.

Jis karčiai šyptelėjo.

– Bet kažkodėl mano pasiūlymą padėti iš pradžių atmetėte...

Džoja suraukė kaktą.

– Neatmenu, kad būtumėte ką nors siūlęs. Kaip paprastai, ėmėtės reikalo iš karto.

– Taip buvo ir prieš keletą mėnesių, kai perėmiau iš jūsų Niumano bylą, tiesa?

Gideono klausimas nuskambėjo taip švelniai ir kartu netikėtai, kad Džoja nustebo.

– Taip, – pagaliau atsakė ji. – Kaip tik taip tada perėmėte Niumano bylą.

– Norėčiau dėl to jūsų atsiprašyti ir kai ką paaiškinti.

Džojai to visiškai nereikėjo. Kai prieš du mėnesius Gideonas arogantiškai įsikišo į tą bylą, ją apėmė pyktis, kuris sukildavo kaskart, su juo susitikus. Jei jis dabar ims aiškintis ir atsiprašys, ji taps visiškai bejėgė prieš vyrą, kuris vis labiau ją traukė, o pats, geriausiu atveju, ją vos pakentė...

– Džoja?..

Ji krūptelėjo ir pamačiusi, kad jis žiūri į ją nenuleisdamas akių, nuraudo.

– Matyt, tada turėjote savų priežasčių taip elgtis.

Jis linktelėjo galva.

– Stefanija man iš karto patiko, o Džordanas paprašė manęs jai padėti. Bet dabar suprantu, kad, prieš imantis veiksmų, man derėjo paprašyti jūsų sutikimo.

Džojai buvo malonu, kad jos dvynė sesuo taip patiko Gideonui, jog šis nutarė jai padėti, bet priimti jo atsiprašymo kol kas nebuvo pasiruošusi. Ir be jo visą dieną dėjosi keisti dalykai. Kad ir tas vis stiprėjantis potraukis Gideonui, sukėlęs baisią sumaištį, nors iki šiol ji paprastai mokėdavo tvardytis.

– Jums prie lūpos užtiško alyvos, – tarė ji tyčia keisdama pokalbio temą.

– Tikrai? – Gideonas iškart kilstelėjo ranką ir perbraukė ja per skruostą, bet ne per tą.

Kažin, kodėl taip daro visi? – liūdnai pagalvojo Džoja.

– Ne ant to skruosto.

Vienas jo antakis pakilo aukštyn.

– Gal galite nuvalyti?

Džoja krūptelėjo pagalvojusi, kad teks jį paliesti, nes jau žinojo, ką tai reiškia. Geriau būtų išvis neužsiminusi apie tą alyvos lašą!

– Rankinėje turiu servetėlę. – Ji greitai atidarė automobilio dureles ir pasilenkė prie rankinės, kurią buvo pasidėjusi ant keleiviams skirtos sėdynės dar tada, kai nebuvo pastebėjusi nuleistos padangos, tikėdamasi, kad per tą laiką, kol atsities, raudonis bus nuslūgęs.

– Štai ji. – Ji ištiesė jam servetėlę.

– Man būtų paprasčiau, jei jūs ir nuvalytumėte, – nenusileido jis.

Bet kur tau Džoja sutiks!

– Jūs nebe vaikas, Gideonai, ir savo veidą galite nusivalyti pats, – irzliai burbtelėjo ji, nes nervai ir taip buvo įtempti, ir galimybė dar kartą prie jo prisiliesti visiškai neviliojo. – Galite pasinaudoti vienu iš mano automobilių šoninių veidrodėlių, – pasiūlė ji pamačiusi, kad jis nesijudina iš vietos.

Džoja, stovėdama jam už nugaros ir veidrodėlyje matydama Gideono atvaizdą, suprato, kad kalbėtis apie Niumano bylą nenori, juolab klausytis jo atsiprašinėjimų.

Taip pat nenorėjo su juo kartu dirbti dar keturias savaites...

Gideonas stipriai sučiaupė lūpas ir pridėjo prie jų drėgną servetėlę.

– Paklausykite, Džoja, mudviem nederėtų šitaip elgtis... – pradėjo jis.

– Viskas prasidėjo prieš du mėnesius.

– Bet aš ketinau dėl to jūsų atsiprašyti, – švelniai priminė jis. – Gal mums reikėtų nueiti kur nors pasėdėti ir viską aptarti prie taurės vyno?

Jis buvo įsitikinęs, kad tuo metu kitaip elgtis negalėjo, tačiau, ja dėtas, irgi supyktų.

Su Gideonu Sent Kleru Džoja nenorėjo nei kur nors eiti, nei apskritai ko nors veikti! Ir ne vien todėl, kad būtų jo vengusi dėl fizinio potraukio, kurį pajuto abu, ir kuris nuo ryto buvo netgi gerokai sustiprėjęs.

Ji suvokė, kad kažkas pasikeitė, – jie ėmė žiūrėti vienas į kitą kitomis akimis. Ir ta permaina Džojai visiškai nepatiko. Pasivaidyti su Gideonu buvo viena, tačiau visai kas kita, jei imi kažką jausti žmogui, vengiančiam patirti kokius nors švelnesnius jausmus.

Be to, ji nebuvo visiškai tikra, kad jis pateikė savo pasiūlymą ne iš užuojautos, nes anksčiau jam buvo prisipažinusi, jog ilgisi Stefanijos.

– Taurę vyno galiu išgerti ir su draugais, Gideonai, jų man tikrai netrūksta. Tiesą sakant... – Ji reikšmingai žvilgtelėjo į savo laikrodėlį. – Šį vakarą einu į pasimatymą, taigi, turiu paskubėti, jei nenoriu pavėluoti.

Gideonas stipriai sučiaupė lūpas.

– Su Džeisonu Pikardu?

– Taip, atspėjote. Ar jus tai jaudina? – Jo žvilgsnis pritemo, bet ji žiūrėjo tiesiai jam į akis.

– Nė kiek, – burbtelėjo Gideonas, jau gailėdamasis dėl savo pasiūlymo. – Tikiuosi, judu smagiai praleisite laiką.

– O taip, turėtų būti smagu. – Džoja kandžiai šyptelėjo. – Su Džeisonu būna linksma.

Jei tik jis nebus susijaudinęs po dar vieno barnio su Trevoru dėl to, kad Džeisonas iki šiol savo tėvams nieko apie juodu nepasakojo!

– Įsivaizduoju, – nutęsė Gideonas apsimesdamas, kad jam neįdomu. – Suprasiu, jei ryt į darbą ateisite vėliau, nes padangą tikriausiai norėsite susitaisyti iki pietų.

– Kas tai – pasiūlymas ar įsakymas? – Džoja pašaipiai pakėlė antakius.

Jo akys apniuko.

– Noriu pasakyti, kad suprasiu, jei rytoj pavėluosite keletą minučių. Tikriausiai reikės palaukti, kol atidarys dirbtuves, ir jūs galėsite susitvarkyti padangą.

Keista, bet tas suprasiu nuskambėjo veikiau kaip įsakymas...

Bet gal Džoja pernelyg jautriai reaguoja į viską, ką tas vyras daro ar sako? Jei tokį pasiūlymą būtų išgirdusi iš kieno kito lūpų, nebūtų abejojusi jo nuoširdumu. Bet nuoširdumas ir ledinis Gideono Sent Klero abejingumas Džojai atrodė du nesuderinami dalykai.

Tačiau jis vis dėlto neneigė, kad jam patiko Stefanija ir kad Niumano bylos, nors ir ne itin tinkamu būdu, jis ėmėsi tik iš meilės Džordanui. Be to, šiandien, šiaip ar taip, dar atsiskleidė ir jo humoro jausmas. O ir akys, kurios ne taip seniai iš tamsiai rudų staiga virto auksaspalvėmis, rodė visai kitokius jausmus. Tiesa, Džoja dar nežinojo kokius...

– Ką gi, pasinaudosiu jūsų pasiūlymu. Ačiū, – kandžiai atšovė ji.

– Nėra už ką, – tarė Gideonas supratęs, kad išspausti tą ačiū jai nebuvo lengva.

Gal dėl to Džoja atsisakė ir jo pasiūlymo; vakaras, per kurį tektų kivirčytis, stengiantis paaiškinti tikrąją jo kišimosi į tą bylą priežastį, visiškai neviliojo ir neatrodė pats linksmiausias būdas praleisti laisvalaikį, kurio jis beveik neturėjo ir dėl to labai brangino.

Ką iš tikrųjų veiks vakare, jis neturėjo jokio supratimo. Būtų galėjęs praleisti visą savaitgalį su šeima, ypač su dvyniu broliu, nes visi jau buvo sugrįžę, bet nenorėjo.

Gal likti savo bute ir ramiai pavakaroti? Galėtų paskambinti Valerijai Templ. Šioji, regis, nudžiugo, kai jis pakvietė ją pietų, kai prieš porą savaičių buvo susitikę parodoje.

Kad ir kokie planai sukosi Gideono galvoje, jis nesiliovė galvojęs apie tai, kad Džoja atmetė jo pakvietimą ir eis į pasimatymą su žmogumi, kurio, jos žodžiais, nebuvo įsimylėjusi, ir jį siutino tai, kad jam tai rūpi.

– Gero vakaro, – burbtelėjo jis ir nusisuko.

– Ir jums, – suglumusi sumurmėjo Džoja, nulydėdama akimis prie savo automobilio einantį Gideoną.

Ar ji pasijuto nusivylusi, kad jis primygtinai nepaprašė skirti jam šiek tiek laiko, ir nepuolė tikinti, kad prieš pasimatymą su Džeisonu ji tikrai suspės išgerti su juo taurę vyno?

Bet to negali būti!

O gal?..

Penktas skyrius

– Ar žinote, kad kažkas išleido orą iš dviejų mano automobilio padangų?

Džoja nustebusi pažiūrėjo į Gideoną, kuris, be jokio perspėjimo įsiveržęs į jos kabinetą trečiadienį po pietų, išrėkė šį klausimą, nutaisęs šaltą ir kaltinamą išraišką.

Dirbant Sent Klerų įmonėje praslinko dar dvi dienos, kurios niekuo nesiskyrė nuo pirmosios. Tiesa, rytais Džoja nebesutikdavo Gideono požeminėje automobilių stovėjimo aikštelėje. Daugiau nebuvo ir jokių kalbų apie jaunąjį eržilą iš kavinukės. Nebebuvo ir jokių kivirčų. Ir, ak, jokių pasiūlymų išgerti su juo taurę vyno po darbo, nes jis, matote, norėtų pasiaiškinti ir atsiprašyti dėl savo elgesio prieš du mėnesius...

Bet šiaip antradienis ir trečiadienis niekuo nesiskyrė nuo pirmadienio!

Tiesą sakant, per tas dvi paras Džoja Gideono beveik nematė. Iš ryto rasdavo jo automobilį jau pastatytą toje pačioje vietoje požeminėje aikštelėje, o darbą, kurį turėjo atlikti jo pavedimu, kažkas slapčia jau būdavo padėjęs ant jos darbo stalo arba jį vėliau jai atnešdavo Mėja Rendel.

Durys tarp jų kabinetų taip ir liko uždarytos. Gideonas akivaizdžiai nepageidavo su ja bendrauti, o Džoja, priešingai savo įpročiams, irgi nerodė jokio noro veltis su juo į kivirčus.

Ir še tau, kad nori...

– Nejaugi? – nustebusi paklausė.

– Nevaidinkite naivuolės, Džoja. – Gideonas nervingai ėmė žingsniuoti po kambarį. – Iš to, kad dvi dienas buvo gana ramu, turėjau suprasti, kad tai tyla prieš audrą. Jūs tik laukėte geros progos, tiesa? – Jis neleido Džojai net prasižioti ir varė toliau: – Užliūliavote mane, kad prarasčiau budrumą, ir tada kirtote!

– Nesuprantu, apie ką kalbate, Gideonai, – tarė Džoja, pabrėždama kiekvieną žodį, ir lėtai atsistojo. Taika ir ramybė baigėsi! – Iš kur ištraukėte, kad tai aš išleidau orą iš jūsų automobilio padangų?

– Iš kur, po velnių, galiu žinoti, kas verda jūsų galvelėje? – paklausė jis, kilstelėdamas abi rankas. – Gal dėl to, kad iš pat pradžių nerodžiau didelio noro leisti jums čia dirbti...

– Tačiau vienas dalykas buvo visiškai aiškus, Gideonai, – jūs man nesudarėte jokių sąlygų dirbti, – ryžtingai pertraukė jį Džoja, piktai žaibuodama akimis. – Kaip sakiau, atėjau pakviesta Lukano, o ne jūsų. Jūsų požiūris į visa tai man visiškai nerūpi, – niekinamai pridūrė ji.

– Norėčiau, kad rūpėtų, – pratarė jis lediniu balsu.

– Man tas pats, – atkirto Džoja.

– O ne, jums ne tas pats. Jums rūpi, ir tai akivaizdu.

Džoja sumirkčiojo, slėpdama savo jausmus ir svarstydama, ar kaip nors neišsidavė, kad šis vyras ją traukia fiziškai. Bet kur ir kaip tai galėjo įvykti, ji neturėjo jokio supratimo, nes Gideono nematė net dvi dienas!

– Man jūs rūpite? Kokia kvailystė! – niekinamai tarė ji.

– Žinoma, aš nerūpiu jums asmeniškai, – nekantriai nutraukė Gideonas, ir ji lengviau atsiduso. – Bet po to, kai jūs pirmadienį atmetėte mano pasiūlymą, supratau, kad, prieš imantis Niumano bylos, man derėjo pasitarti su jumis. Juk jūs irgi manote, kad aš, sužinojęs tikruosius Niumano kėslus, turėjau apie juos pranešti jums ir nesikišti į bylą.

Džoja pritarė energingai mostelėdama galva.

– Žinoma, kad man tai rūpi. Šiaip ar taip, ir viena, ir kita galėjote padaryti bent jau iš mandagumo!

– Pirmadienį ketinau viską paaiškinti ir atsiprašyti...

– Po dviejų mėnesių! – Ji pakėlė balsą. Tačiau iš tikrųjų dėl tokio atžaraus tono buvo kalta seksualinė įtampa, susikaupusi per tas dvi dienas. – Jums buvo nusispjaut, kaip tada jaučiausi, nes jūs, pats būdamas beširdis, nesugebate suprasti, kaip gali jaustis kitas žmogus.

– Ką konkrečiai turite omenyje? – jo balsas buvo pavojingai ramus.

– Liaukitės, Gideonai. – Džoja nusijuokė. – Juk abu žinome, kad jūs šaltas kaip ledas, netgi dar šaltesnis!

Gideonas žiūrėjo į Džoją prisimerkęs ir matė, kokie švelnūs tie raudoni jos plaukai. Šiandien ji vilkėjo raudonos spalvos palaidinuke, ir tos kelios šviesios cinamono spalvos sruogos atrodė dar ryškesnės, o krūtys po šilkiniu audiniu kankinamai apvalios ir prisirpusios. Ką jau kalbėti apie juodą kelius vos siekiantį sijoną, aptempiantį jos šlaunis ir užpakaliuką... Įdomu, ką ji sakytų apie šaltą jo prigimtį, jei žinotų, kad per tas dvi dienas, vien pagalvojus apie ją, jo kūnas įsitempdavo ir imdavo skausmingai pulsuoti?

Ir dabar jis taip jautėsi...

Prisimerkęs taip, kad akys virto tik dviem siaurais brūkšneliais, Gideonas ėmė artėti.

– Ar tikrai šitaip manote? Manote, kad nesugebu jausti?

Džoja žengė kelis žingsnius atgal, nes Gideonas ir vėl tapo panašus į plėšrūną, o ji – į auką. Ji suvokė – deja, per vėlai, – kad jis atrodė šaltas ne dėl to, kad buvo bejausmis, bet todėl, kad nuolat tramdėsi. Bet dabar, nutaręs jausmams duoti valią, visą savo pyktį ir aistrą jis nukreipė į ją.

Atsirėmusi į langą Džoja staiga sustojo, nes nebebuvo kur trauktis. Pasijuto įkalinta tarp lango, nuo kurio sklido šaltis, ir šilto, per kelis sprindžius nuo jos sustojusio Gideono.

Džoja nervingai apsilaižė lūpas.

– Galbūt tokią griežtą išvadą padariau pernelyg skubotai...

– Galbūt? – nutęsdamas ramiai pakartojo jis ir neatitraukdamas nuo jos savo grobuoniško žvilgsnio žengė dar vieną žingsnį, visiškai ją užguldamas.

O Dieve!

Kai raumeninga karščiu alsuojanti Gideono krūtinė įsirėmė jai į krūtis, jai užėmė kvapą, o degantys speneliai ėmė skausmingai tvinkčioti. Ji išplėtė akis, nes lygiai taip pat ėmė tvinkčioti ir tarp šlaunų, kai jis tyčia ėmė trintis savo pulsuojančia lytimi.

– Vis dar manote, kad esu bejausmis? – paklausė Gideonas kimiu balsu, mėgaudamasis kylančia aistra ir stebėdamas besiplečiančias jos akis.

Viena ranka sugriebęs abi jos rankas, užlaužė jas už galvos ir prispaudė prie lango. Kita ranka ėmė segioti jos palaidinę.

– Aš... Ką jūs darote? – Džoja keikė save už tai, kad jos balsas labiau panėšėjo į pelės cypsėjimą, bet džiaugėsi, kad apskritai išleido bent jau tokį garsą. Gideonas, po vieną atsegęs visas jos palaidinės sagas, ją praskleidė ir pamatė juodais nėriniais pridengtas krūtis.

– Pati matote. – Gideonas tyliai nusijuokė ir, pažvelgęs į išsigandusias Džojos akis, nuleido žvilgsnį į krūtis, kurios buvo pabrinkusios, o pro plonus liemenėlės nėrinius aiškiai matyti sustandėję speneliai.

– Aš... Na... Taip... Bet...

– Jokių bet, Džoja, – kimiai sumurmėjo jis ir palenkęs galvą lūpomis perbraukė baltą jos kaklą, lyžtelėdamas tą vietą, kur oda pulsavo dėl pakilusio kraujospūdžio.

Gideonui ją taip smarkiai užgulus savo kūnu, Džoja prarado net menkiausią sugebėjimą mąstyti, nes standus jo pasididžiavimas buvo įremtas tiesiai į tvinkčiojantį jos tarpukojį.

Ji sudejavo, nes lūpos slinko vis žemiau, link išbrinkusių krūtų. Savo šiltą ranką įkišęs po atsagstyta jos palaidine ir uždėjęs ant nuogos Džojos nugaros, Gideonas truktelėjo ją dar arčiau. Perbraukęs liežuviu per juodus liemenėlės nėrinius, staiga įsiurbė jautrų spenelį.

Gideonui ritmiškai čiulpiant, Džojai pakirto kojas, o kūną užliejo maloni šiluma. Ir kai savo drėgnu liežuviu jis ėmė braukyti per jos skausmingą spenelį, jos tarpkojis ėmė dilgčioti tuo pačiu ritmu.

Kad tas skausmas bent kiek apmalštų, Džoja praskėtė kojas ir pati ėmė spaustis prie it plienas kieto Gideono vyriškumo. Ji ėmė sunkiai alsuoti jausdama, kad netrukus pratrūks ir išsilies iš nenumaldomai augančio malonumo.

Gideonas tenorėjo Džojai įrodyti, kad ji klysta, kad jis nėra toks bejausmis. Tačiau netrukus pajuto, kad nebesivaldo, kad jį užlieja kažkokia ypatinga laukinė jėga, ir suprato, kad nori šį malonumą pratęsti. Būtinai pratęsti, kad Džoja patirtų nežemišką malonumą.

O kas toliau? Jo galvoje sucypė silpnas proto balselis. Kas bus tada, kai Džoja patirs malonumą? Kas bus, kai išrengęs nuogai iš pradžių ją, paskui išsirengs ir pats, pasiguldys ant stalo ir įsiskverbs?

Kad ir kaip to troško, Gideonas žinojo, kad to nedarys. Ir taip nuėjo toliau nei ketino. Jį buvo užvaldžiusi aistra, jo sujaudintas kūnas net degė nuo troškimo išsilieti, ir tai įvyko ne mylintis, o tik bučiuojant ir glamonėjant Džoją. Kažkaip ji sugebėjo pralaužti jo ledą, jis tapo pažeidžiamas, koks niekada iki šiol nebuvo.

Bet jis nenorėjo, kad Džoja Makinli jį tokį matytų!

Kai Gideonas netikėtai atšlijo, Džoja sutriko, nes visas jos kūnas vis dar degė. Tačiau pamažu aistra apmalšo ir ji pasijuto pažeminta, kai Gideonas, trumpai žvilgtelėjęs į ją savo tamsiomis paslaptingomis akimis, staiga apsisuko ir nuėjo į kitą kambario galą.

Juk tai Leksės Sent Kler kabinetas, – pagalvojo ji ir sumišo supratusi, ką sau leido. Kas dar būtų čia įvykę, jei Gideonas nebūtų atsitraukęs per patį įkarštį?..

Ji vis dar buvo pusnuogė, tad greitai čiupo už abiejų palaidinės kraštų ir degančiais iš pažeminimo skruostais ėmė sagstytis sagas, bet jos pirštai drebėjo, tad sekėsi labai sunkiai.

Džoja suprato, kodėl Gideonas taip pasielgė: jis norėjo ją pamokyti už tai, kad įžeidė jo jausmus. Bet kaip ji galėjo taip toli nueiti? Kodėl taip elgėsi? Ir su kuo – su Gideonu Sent Kleru!

– Na kaip, įtikinau?

Džoja piktai pažiūrėjo į jį ir apsidžiaugė, kad spėjo užsisagstyti palaidinę, nes jis, ir vėl atsisukęs, niūriai ir pašaipiai ją nužvelgė. Pagalvojo, kad ji to ir nusipelnė, nes elgėsi tiesiog nepadoriai. Prieš atsakydama, Džoja nurijo sukilusį kartumą.

– Abu įsitikinome, kad jūsų kūnas dar sugeba fiziškai reaguoti, – ar tai turėjote omeny? – Ji tyliai save pagyrė už tai, kad sugebėjo atlaikyti niūrų jo žvilgsnį.

Gideonas negalėjo nesižavėti tuo, kaip greitai Džoja atsigavo po tokio pavojingo nuotykio. Jis tikrai toks buvo, nes dailus jos veidelis vis dar buvo paraudęs, o ir jis savo burnoje tebejuto jos skonį.

Jis tvirtai sučiaupė lūpas, vydamas šalin šiuos prisiminimus.

– Jūsų, regis, taip pat.

Džojos skruostai dar labiau paraudo.

– Mano jausmus palikite ramybėje!

– Gerai jau, gerai, – burbtelėjo Gideonas ir pagalvojo, kad jam derėtų laikytis nuo jos atokiau, nors suprato, kad pasielgė netinkamai. – Deja, man vis tiek neaišku, kodėl abi mano automobilio padangos prakiuro vienu metu.

Tamsiai žalios jos akys vėl blykstelėjo pykčiu.

– Jau sakiau, nieko apie tai nežinau.

Ką gi, Gideonas ja patikėjo. Po velnių, tikėjo ir tada, kai ji tai paneigė pirmą kartą, ir stebėjosi, kad jam kilo mintis apkaltinti Džoją.

Bendraujant su ja visą dieną įprastas sugebėjimas blaiviai mąstyti kažkur išgaruodavo. Net ir tada, kai vengdavo su ja susitikti, – tą jis darė dvi paskutines dienas, – jis nesiliovė apie ją galvoti. Todėl kai po darbo nusileido į automobilių stovėjimo aikštelę ir pamatė, kad nuleistos dvi jo automobilio padangos, iškart sumetė, kad tai Džojos darbas. Ta mintis jam šovė netikėtai. Buvo visiškai nelogiška. Gideonui toks elgesys nebuvo būdingas, ir jis tai žinojo. Jam būtina susiimti!

Jis linktelėjo galva.

– Žinoma, aš jumis tikiu...

– Malonu, – kandžiai atšovė ji.

Gideonas nekreipė dėmesio.

– Man tik įdomu, – tęsė jis, – ar šis įvykis nėra susijęs su jūsų automobilio padanga, kuri buvo nuleista pirmadienį?

Džoja įsitempė. Ji jau buvo spėjusi apsiraminti, nes pokalbis nuo intymių smulkmenų nukrypo į kitus dalykus, tačiau jam priminus jos bėdas su automobiliu, ji sukluso.

– Ką norite pasakyti?

Gideonas gūžtelėjo pečiais.

– Pažadėkite, kad to, ką jums pasakysiu, nelaikysite dar vienu mano būdo trūkumu. Aš netikiu atsitiktinumais.

Netikėjo ir Džoja. Kokia tikimybė, kad dviejų žmonių, kurie dirba tame pačiame pastate ir savo automobilius stato toje pačioje aikštelėje, automobilių padangos būtų viena po kitos nuleistos per porą dienų?

– Ar dėl to skundėsi dar kuris darbuotojas?

– Aš apie tai nieko nežinau... Ir prašyčiau man nepriminti, kad tuo nesistebite, nes aš, pasak jūsų, vaikštau užrietęs nosį, ir nė vienam Sent Klerų įmonės darbuotojui net į galvą nešautų mintis man prisipažinti, kad jie turi kokių nors problemų, – suurzgė Gideonas, jau po pirmųjų savo žodžių pamatęs skeptišką jos žalsvų akių žvilgsnį.

Jis žinojo, kad per pastarąsias tris dienas ji susidraugavo su visais bendrovės darbuotojais. Ne tik Mėja Rendel, bet ir jo sekretorė ją labai gyrė. Regis, tik jam vienam buvo sunku su ja kasdien bendrauti.

– Patikėkite, aš tikrai žinau viską, ką reikia žinoti.

– Puiku. – Ji gūžtelėjo pečiais. – Gal vis dėlto tai iš tikrųjų buvo tik atsitiktinumas?

– Kažin. – Gideonas šyptelėjo. – Ar meistrai pasakė, kodėl jūsų padanga buvo nuleista, kai vakar iš ryto nuvežėte ją pataisyti?

– Jie net nepažiūrėjo į ją, – nenoriai prisipažino Džoja. – Jie pakeitė visas keturias padangas, nes meistras, vos užmetęs žvilgsnį, pasakė, kad su jomis važinėti nesaugu... Be to, aš labai skubėjau. – Ji stengėsi pasiteisinti, nes Gideonas nepritariamai kilstelėjo antakius. Argi galėjo būti kitaip? Juk ji iš tų vairuotojų, kurie nieko neišmano apie automobilio mechaniką ir kuriems pakanka to, kad automobilis pradeda važiuoti, pasukus raktelį spynelėje. – Abejoju, ar mums pasisektų nustatyti tikrąją priežastį. Visos keturios padangos jau tikriausiai atiduotos į padangų sąvartyną.

– Be jokios abejonės.

Džoja sumišusi papurtė galvą.

– Kaip manote, kodėl visa tai atsitiko būtent mums?

– Tai kol kas tik mano prielaida...

– Mes ne teismo salėje, Gideonai, – nusišaipė ji švelniai. – Pažadu, kad jūsų žodžių neužsirašinėsiu ir jų nepanaudosiu kaip įkalčio prieš jus!

– Labai juokinga.

Anaiptol. Bet Džoja su šiuo vyriškiu gerai jautėsi tik tada, kai gaudavo progos iš jo vienaip ar kitaip pasišaipyti, – kad tik nereikėtų, o ypač dabar, prisiminti, kad visai neseniai, vos prieš keletą minučių, jis buvo atsegęs jai palaidinę ir bučiavo jos krūtis, taip karštai ir su tokia aistra, kad ji visiškai pametė galvą.

– Tai galėjo atsitikti dėl daugybės priežasčių, – burbtelėjo ji.

– Taip. – Jis atsiduso. – Bet dėl to šią mįslę įminti mums nė kiek ne lengviau, ar ne?

– Matyt, tai buvo chuliganai. – Džoja gūžtelėjo pečiais. – Gal nuobodžiaujantys vaikigaliai, kuriems smagu pridaryti kam nors nemalonumų?

– Gal, – tarė jis, nors nebuvo tikras. – Bet šį įvykį reikėtų dar patyrinėti, prieš užmirštant.

– Ką siūlote?

Gideonas griežtai dėbtelėjo.

– Aš nesiūlau, kad tuo turėtume užsiimti mes.

Džoja kilstelėjo antakius.

– Tikiuosi, tai nebus tas atvejis, kai didelis stiprus vyras imasi ginti mažą bejėgę moterėlę?

– Žinoma, man malonu, kad laikote mane dideliu ir stipriu, – pasakė Gideonas pastebėjęs, kad jam šitaip pajuokavus jos skruostai šiek tiek paraudo, – bet ar jūs esate maža ir bejėgė, drįstu abejoti!

– Na, gerai, – garsiai burbtelėjo ji pagalvojusi, kad vos prieš kelias minutes tikrai tokia jautėsi – užlaužtomis virš galvos rankomis, atsegiota palaidine ir krūtimis, kurias Gideonas galėjo kiek tinkamas liesti lūpomis ir laižyti. Ir jai tai netgi patiko!

Žiūrėdama į jį dabar, vėl tokį šaltą ir svetimą, Džoja neįstengė patikėti, kad tarp jų apskritai galėjo būti kas nors intymaus...

– Ir nuo ko, jūsų manymu, mums reikėtų pradėti?

– Nenorėčiau į šį reikalą įtraukti dar ir jūsų, Džoja.

– Nemanote, kad jau per vėlu?

– Įtraukti dar labiau, – pasitaisė jis. – Bus protingiausia, jei dabar eisite namo ir paliksite šį dalyką ištirti man vienam.

Gideonas ir pats nė velnio nesuprato, kas vyksta, bet žinojo, kad būtų daug laimingesnis, jei Džoja išeitų ir ramiai sau sėdėtų namuose.

Ji suraukė antakius.

– Nesate šįvakar suplanavęs kokio pasimatymo?

Lyg tyčia – jokio.

– Ne, – prisipažino jis. – O jūs?

– Ir aš ne.

– Tikiuosi, kad jūsų apsisprendimas mėnesį padirbėti pas mus nepakenks jūsų... draugystei su Džeisonu Pikardu?

Taip jau atsitiko, kad Džeisonas pagaliau papasakojo savo tėvams visą tiesą apie save ir Trevorą. Senieji Pikardai šia žinia ne itin apsidžiaugė – ypač kai suvokė, kad jie tikriausiai niekados nesulauks vaikaičių, – bet Džeisonas užsiminė, kad pamažu jie ima su tuo susitaikyti.

Tai reiškė, kad nebeliko ir priežasties, dėl kurios Džoja su Džeisonu kartais nueidavo į kavinę...

– Gal man dar kurį laiką pabūti? Galėčiau padėti jums ištirti šį reikalą, – linksmai tarė ji. – Kai baigtume, galėčiau pavėžėti jus namo.

– Nebūtina, – tarė Gideonas. – Susisiekiau su savo automobilių remonto dirbtuve, jie pažadėjo atsiųsti man kitą automobilį ir paimti remontuoti manąjį, – ryžtingai pridūrė nelaukdamas, kol Džoja vėl jį pertrauks.

Tikras puikumėlis, – liūdnai pagalvojo Džoja. Dirbtuvės, kurios remontuodavo jos automobilį, paprastai atsiųsdavo tik sąskaitą! Ir taip ilgai, iki pusės septynių, trečiadieniais nedirbdavo. Vis tik būti Gideonu Sent Kleru – lordu Gideonu Sent Kleru – yra didelė privilegija!

– Gal vis dėlto pasiliksiu ir jums padėsiu...

– Džoja, nors ir sakiau, kad toli gražu nesate bejėgė, – nekantriai pertraukė jis, – bet tai nereiškia, kad ketinu jus ginti. Netgi nuo savęs, jei prireiktų.

– Jūs moterų diskriminacijos šalininkas, tiesa?

Jis šyptelėjo.

– Kokią kiaulystę dar rengiatės iškrėsti, šitaip teigdama?

– Kriū! – kriuktelėjo ji.

Kad nešyptelėtų, Gideonui teko ir vėl prikąsti lūpą. Jis negalėjo atsistebėti, kad Džojai šitaip lengvai pavyksta jį ne tik pralinksminti, bet ir supykdyti. Ir ne tik. Bet apie tai šiuo metu jis nenorėjo galvoti. Pavyzdžiui, jam buvo nesmagu, kad jis pavydi jai draugystės su tuo Džeisonu Pikardu.

– Gal vis dėlto eikite namo, Džoja, – tarė jis, vėl nutaisęs rimtą toną.

Ji ryžtingai pakėlė smakrą.

– O jūs, man išėjus, imsitės tyrimo? Ką konkrečiai norite išsiaiškinti?

Išsisukinėdamas jis gūžtelėjo pečiais.

– Kelias smulkmenas.

– Kokias?

– Apie tai pasikalbėsime ryt iš ryto, gerai?

Džoja atsargiai žvilgtelėjo abejodama, ar gali juo pasitikėti, tačiau Gideonas ir toliau atkakliai žiūrėjo į ją savo tamsiomis akimis.

Vos prieš kelias minutes tokiu pat žvilgsniu jis žiūrėjo į jos pusnuoges krūtis, tik tada jo akys buvo šviesesnės. Pagaliau paaiškėjo bent vienas dalykas: Gideono akys ima žėrėti ta nepaprastai gražia spalva, kai jį apima... arba aistra, arba pyktis!

O kad Džoja nebūtų viso to prisiminusi...

– Gerai. – Ji ryžtingai dar kartą linktelėjo galva. – Bet tą išsamią ataskaitą turėsite pateikti man iš pat ryto, – perspėjo ji.

– Klausau, ponia! – Gideonas pridėjo delną sau prie kaktos, juokais atiduodamas pagarbą, kaip ir ji prieš dvi dienas.

Tas gestas pasirodė intymus, ir Džoja, paėmusi švarkelį, kabojusį ant jos kėdės atkaltės, sumišusi greitai nusisuko ir taip stovėjo, kol jį apsivilko ir pasitaisė palaidinės apykaklę.

Ji apkaltino jį beširdiškumu, bet žinojo ir tai, kad tokio jausmų antplūdžio, koks kilo jį sutikus, iki šiol dar nebuvo patyrusi. Vieną minutę ji susijaudina. Kitą jai pasidaro linksma. Bet viskas galiausiai baigiasi pykčiu. Tačiau dabar ji sumišo, ir tai buvo kažkas nauja...

Džoja atsisuko nutaisiusi kuo malonesnę išraišką.

– Ką gi, labos nakties.

– Labanakt.

Ji dar kartą susiraukusi pažvelgė į jį, tada čiupo rankinę ir ryžtingai pasuko link durų, trokšdama kuo greičiau išeiti. Kuo toliau nuo prisiminimų apie tai, kad buvo jo glėbyje...

– Beje, Džoja?..

Ji nenorom stabtelėjo ir atsigręžė per petį, sunkiai tramdydama smalsumą.

– Ką?

Gideono veidas buvo paniuręs: žvelgė lediniu žvilgsniu, skruostikauliai išsišovę, o dantys tvirtai sukąsti.

– Atleiskite dėl to, kas įvyko.

Bet juk tai neįtikėtina. Ne, to negali būti!

Kodėl jis žemina ją atsiprašinėdamas už tai, kas tarp jųdviejų įvyko, ir ko jie abu negali pamiršti? Argi jai nebus sunku dirbti dar tris su puse savaites tame pačiame kabinete, kur visa tai įvyko? Žinant, kad Gideonas dirba visai šalia?

Džoja papurtė galvą.

– Kvailai pasielgiau, apkaltindamas jus prikišus nagus prie mano automobilio.

Ji lengviau atsikvėpė. Jis atsiprašo ne dėl to, kad ją bučiavo ir glamonėjo...

– Tiek to, Gideonai, – šelmiškai tarė ji. – Ir vis dėlto jūs – nepataisomas kvailys!

Gideonas nesusilaikė ir nusijuokė. Niekas, tikrai niekas šitaip nepagarbiai nėra su juo kalbėjęs, tik Džoja.

– Tikiuosi kada nors iš jūsų išgirsti apie save ir šį tą malonaus, – burbtelėjo jis.

– Nejaugi?

– Galiu bent pasvajoti, ar ne?

– To jums negaliu uždrausti!

Ji pašaipiai blykstelėjo akimis, užkrėsdama savo linksmumu ir jį, tada apsisuko ir, pergalingai jam nusišypsojusi, išėjo iš kabineto.

Gideonas, vis dar šypsodamas, prisėdo ant stalo krašto. Toji Džoja Makinli iš tiesų nepakenčiama, kaip jis ir manė.

Ir daug patrauklesnė, nei įsivaizdavo.

Bet prisiminęs tas kelias džiaugsmingas minutes, kai su ja glamonėjosi, šypsotis liovėsi. Jo glėbyje ji buvo tarsi gyva ugnis. Gundanti ir jausminga. Nedaug trūko, kad ta ugnis įsipliekstų ir jį prarytų.

Džoja buvo nenuspėjama ir įnoringa, kaip toji ugnis. Tiesą sakant, Gideono jausmai buvo sumišę ir nenuspėjami, o tokius jausmus jis stengėsi išstumti iš savo gyvenimo štai jau dvidešimt penkerius metus...

Šeštas skyrius

– Gideonai?

Tiesą sakant, Džoja nenustebo, kai devintą valandą vakaro išgirdo beldimą į savo buto duris, o jas atidariusi, pamatė jį!

Jis vilkėjo ne griežto stiliaus drabužiais, kokiais buvo įpratusi jį matyti, bet juodu vilnoniu megztuku, glaudžiai aptempiančiu raumeningą krūtinę ir plokščią pilvą, ir pagal užsakymą siūtomis juodomis kelnėmis. Auksiniai plaukai sudarė ryškų kontrastą juodiems drabužiams, jis buvo toks panašus į sukrečiamai dailų puolusį angelą, kad Džoja kelioms sekundėms neteko žado.

Be reikalo čia atėjau, – pagalvojo Gideonas, pamatęs piktą Džojos veidą, ir sumišęs susiraukė.

– Ką čia veikiate? – pasiteiravo Džoja, pirštais tvirtai suėmusi durų kraštą.

Tarsi būtų pasirengusi trenkti durimis, išgirdusi jos netenkinantį atsakymą!

Ne, man tikrai nereikėjo čia eiti, – dar kartą pagalvojo Gideonas, pažvelgęs į jos piktas žalsvas akis. Tokios pat spalvos buvo ir aptemptas Džojos megztukas, užleistas ant mėlynų džinsų. Kitaip nei dieną, ji buvo nepasidažiusi ir atrodė gerokai jaunesnė.

Gideonas šyptelėjo.

– Atėjau į svečius.

Ji prikando viršutinę lūpą.

– Iš kur sužinojote, kur gyvenu?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Žvilgtelėjau į jūsų bylą.

Džoja kilstelėjo antakius.

– Man užvesta byla?

– Jos sudaromos visiems Sent Klerų darbuotojams, – ramiai paaiškino jis. – Net ir tiems, kurie pas mus įsidarbina vos keturioms savaitėms.

– Šit kaip.

– Jūs ir vėl basa... – Jis nužvelgė jos dailias pėdutes, kyšančias iš po džinsų.

Ji patraukė pečiais.

– Jei galiu, visada būnu basa.

Jis supratingai linktelėjo galva.

– Gideonai, ko atėjote?

Jis nusivaipė.

– Gal ir be reikalo, ar ne?

Ji nervingai brūkštelėjo liežuviu per apatinę lūpą.

– Pažiūrėsim...

Jis prisimerkė.

– Ką pažiūrėsim?

– Ko čia atėjote, – tyliai tarė Džoja.

Provokuoti ir ginčytis su Gideonu kabinete, abiem neutralioje teritorijoje, sunku nebuvo, tačiau visai kas kita dabar, kai jis atėjo į jos namus. Ypač po to, kas tarp jų įvyko šią popietę.

Jei Gideonas atėjo norėdamas pratęsti tai, ką buvo pradėjęs, jam teks nusivilti. Nors tie prisiminimai iki šiol nedavė Džojai ramybės, dar kartą patirti to paties ji nebenorėjo. Pakako vien to, kad, jį pamačius, jie ir vėl skausmingai atgijo.

Atspėti Džojos mintis nebuvo sunku. Jos skruostai paraudo, o pagalvojus apie tai, kaip jis bučiavo ir lietė, akys ryžtingai žybtelėjo.

Gideonas ir pats buvo susijaudinęs, nes pastarąsias tris valandas jį irgi persekiojo panašios mintys.

Gal tos mintys ir paskatino užsukti šį vakarą pas Džoją? Tiesą sakant, jis stengėsi save įtikinti, kad atėjo čia tam, kad ramiai pakalbėtų apie jų automobiliams padarytą žalą, nes šie įvykiai, jo giliu įsitikinimu, tikrai buvo susiję. Bet pamatęs Džoją ir sukilus pavydui, kurį pajuto, vos pagalvojęs apie jos draugystę su Džeisonu Pikardu, ėmė abejoti, ar jo ketinimai iš tikrųjų buvo tokie jau nekalti...

Jis staigiai atsitiesė.

– Atėjau čia pasakyti, kad mano automobilio išsivežti atvykę meistrai, keldami jį ant priekabos, pastebėjo, kad jis subraižytas, o vidinės padangos pradurtos peiliu ar kokiu kitu aštriu daiktu.

Džoja krūptelėjo ir išplėtė akis.

– Vadinasi, sugadinta tyčia?

Gideonas buvo paniuręs.

– Net neabejoju.

Ji ir vėl apsilaižė lūpas.

– O kaip mano automobilis?

– Tikriausiai ir jis. Kai išėjote, peržiūrėjau šios dienos filmuotą medžiagą iš požeminės stovėjimo aikštelės. Nieko neįprasto nepastebėjau, bet paprašiau, kad saugos tarnyba padarytų kopijas ir jas įrašytų į diskelius, kuriuos, taupydami laiką, galėtume šį vakarą ir peržiūrėti. Gal jūs pastebėsite kokią mano pražiūrėtą detalę ar žmogų. – Gideonas iškėlė ir parodė diskelius. – Minėjote, kad šį vakarą niekur neisite, todėl pagalvojau... – Jis nutilo ir papurtė galvą. – Nereikėjo man čia eiti. Visa tai gali ir palaukti.

– Ne! Ne, viskas gerai. Užeikite. – Džoja atvėrė duris plačiau, supratusi, kad laikydama jį šitaip ant slenksčio elgiasi lyg kokia baikšti nekalta mergelė.

Tiesą sakant... ji tikrai buvo baikšti nekalta mergelė. Bet tai nereiškia, kad taip turėtų ir elgtis – ypač Gideono Sent Klero, kuris tikrai labiau patyręs, akivaizdoje!

– Šiaip ar taip, per televizorių rodo vien nuobodžius detektyvus. – Džoja uždarė paskui Gideoną duris, nuėjo kartu su juo į svetainę ir, išjungusi televizorių, atsisuko. – Gal išgertume arbatos ar kavos, prieš mums pradedant... eee... žiūrėti tuos diskelius? – Po velnių, ji ir vėl nuraudo, kaip kokia baikšti nekalta mergelė!

Gideonas smalsiai žvilgtelėjo į ją, pakeldamas antakius.

– Argi jūs geriate kavą?

Ji grakščiai gūžtelėjo petukais.

– Negeriu, bet tai nereiškia, kad jos neturiu ir negaliu ja pavaišinti savo svečių. – Virdama kavą kelias minutes ji galėtų pabūti viena – per tą laiką nuo skruostų dingtų ir raudonis! – Ar jūs pavalgęs? Galėčiau ko nors pagaminti?..

– Pati dar ir šeimininkaujate?

– Tik kartais. – Ji kaltai šyptelėjo. – Geriausia virėja mūsų šeimoje yra Stefanija. Bet jei esate alkanas, galėčiau pasiūlyti skrebučių ar ko nors panašaus.

Gideonas liūdnai šyptelėjo.

– Ačiū, pakaks kavos.

Prisimerkęs jis atidžiai stebėjo į virtuvę einančią Džoją, su pasitenkinimu akimis rydamas apvalainą užpakaliuką, kurį ji kraipė į šalis nesuvokdama, kad tai erzina, o jai išėjus, ėmė žvalgytis po svetainę.

Jis kažkodėl manė, kad jos butas turėtų būti toks pat ryškus ir šiuolaikiškas, su madingais, nors ir nepatogiais, meno kūriniais ir baldais, nes kaip tik tokia ir yra ši moteris. Tačiau kambaryje, kuriame atsidūrė Gideonas, vyravo švelnios rudens spalvos: sienos išdažytos geltonai, sofa ir kėdės aptrauktos degto molio raudonumo audiniu, pagalvėlės buvo abiejų – geltonos ir oranžinės – spalvų, tokių pat spalvų buvo ir kilimėlis ant medinių poliruotų grindų. Netikėti buvo ir paveikslai ant sienų – su aguonų lauku ir damomis, kurios ilgomis suknelėmis vaikštinėjo po sodus, apsodintus daugybe gėlių.

Nejaugi įžūlioji ir dygioji Džoja Makinli, grįžusi namo, tampa romantike?

Džojai visiškai nepatiko mįslinga Gideono veido išraiška, kurią pamatė grįžusi iš virtuvės su kava, arbata ir dviem puodeliais ant padėklo, ant kurio dar buvo du ąsotėliai su pienu ir grietinėle bei cukrinė.

– Nesivaržykite, sėskitės, – pakvietė jį, pastatė padėklą ant žemo stalelio ir atsisėdo trivietės sofos viduryje, aiškiai parodydama, kad jam teks sėstis į vieną iš dviejų krėslų.

Per tas kelias minutes, kurias praleido virtuvėje virdama kavą ir arbatą, jai nepavyko pamiršti pritrenkiančios jo išvaizdos, tačiau vylėsi, kad vis dėlto pavyko pažaboti savo jaudulį ir atsispirti jo žavesiui!

Gideonas dvejojo.

– Ar aš jūsų netrukdau?

– Net jei taip ir būtų, juk negersite kavos stovėdamas, – kandžiai atšovė ji, pildama kvapų gėrimą į vieną iš puodelių.

Nors jos butas Gideoną ir nustebino, bet kai suprato, kad Džoja yra tokia pat kandi, kaip ir savo kabinete, jam pasidarė ramiau.

– Man juodos, ačiū, – tarė jis, paėmė puodelį iš jos rankų ir atsisėdo į krėslą šalia šiltos dujinės krosnelės. – Ar seniai čia gyvenate?

Ji atsisėdo ant sofos ir gurkštelėjo arbatos.

– Jau porą metų.

– Ar jūs visą laiką gyvenate Londone?

– Su Stefa nuomojomės nedidelį butą, kol mokėmės universitete.

– Studijavote teisę?

– Juk tai aišku.

– Ir lankėte specialias dainavimo pamokas?

Pagaliau Gideonas paklausė to, kas jam rūpėjo nuo to laiko, kai išgirdo ją dainuojant angelišku balsu per Stefanijos ir Džordano vestuves.

– Taip. – Atrodė, kad jai labai sunku atsakyti.

– Kad turite tokį nuostabų balsą, sužinojau tik išgirdęs jus dainuojant per vestuves.

– Tai buvo ypatinga proga.

– Ar niekada negalvojote apie?..

– Gideonai, ar atėjote čia tam, kad mane kamantinėtumėte, ar žiūrėti filmuotos medžiagos? – ji ryžtingai jį nutraukė.

Jis siurbtelėjo kavos ir klausiamai pažiūrėjo į ją.

– Man tik įdomu, kodėl netapote profesionalia dainininke?

– Tikriausiai todėl, kad neturiu tam tinkamo balso, – ramiai atsakė ji.

– Turite, ir mes abu tai žinome.

– Tai asmeniška, suprantat?

– Nelabai mėgstate apie save pasakoti, ar ne?

– Pasakė puodas, kad katilas juodas!

Gideonas nusišypsojo.

– Jau žinote, kad turiu brolį dvynį, ir dar vieną, dvejais metais už mane vyresnį. Mano mama gyvena Edinburge...

– Bet tai ne apie jus – tą patį galėtų papasakoti ir Džordanas, – burbtelėjo Džoja.

– Teisingai. – Gideonas pritariamai linktelėjo galva. – Beje, kava labai skani. – Jis gurkštelėjo dar vieną gurkšnį.

– Dar viena puiki taktika atitraukti dėmesį, kai nenori pasakoti apie save. – Džoja pašaipiai jį nužvelgė.

– Pasakė puodas, kad katilas juodas? – jis neliko skolingas ir keistai žybtelėjo akimis.

Džoja gūžtelėjo pečiais.

– Manau, kad asmeninis gyvenimas svarbus mums abiem.

Gideonas susiraukė.

– Ir aš į jį įsibroviau, netikėtai atėjęs šį vakarą, ar ne?

– Nesukite dėl to galvos, Gideonai. Kada nors ir aš galiu pasklaidyti jūsų bylą, susirasti jūsų namų adresą ir vieną vakarą jus aplankyti!

Gideonas kažkodėl pabandė įsivaizduoti, ar Džojai patiktų jo butas, kuris, nors apstatytas brangiais baldais, buvo pernelyg šiuolaikiškai sterilus ir nelabai jaukus. Nuojauta jam kuždėjo, kad ji tikrai juo pasibjaurėtų.

Bet tai buvo nesvarbu, nes jis neketino kviestis jos į svečius. Jo butas buvo asmeninė erdvė, į kurią įsileisdavo tik savo šeimos narius.

– Gal jūs ir teisi. Geriau pažiūrėkime, kas tuose diskeliuose, – pasiūlė jis ir pasilenkęs pastatė puodelį ant padėklo.

– Puiku, – iškart sutiko Džoja supratusi, kad netyčia palietė jautrią temą.

Ji net nemanė kada nors nekviesta brautis pas jį į svečius, ir vis dėlto atžari Gideono reakcija ją suintrigavo. Gal jis gyvena ne vienas, ir, jai netikėtai apsilankius, visi pasijustų nejaukiai?

O gal Gideonas brangina privatumą dar labiau negu ji?

Šiaip ar taip, jis tikrai nenorėjo, kad ji kada nors pas jį apsilankytų, ir tai akivaizdu!

Betgi ji ir pati nenorėjo kalbėti apie tai, kodėl nesiekė tapti profesionalia dainininke, nors ir pripažino, kad turi gražų balsą...

– Duokite šen tuos diskelius. – Džoja atsistojo ir, paėmusi iš jo diskelius, nuėjo prie grotuvo, atsiklaupusi įjungė jį, taip pat ir televizorių, ir įdėjo pirmąjį diskelį.

– Kameros nustatytos taip, kad reaguotų į judesius, taigi, kokybė ne tokia jau bloga, – pasakė Gideonas, kai jie žiūrėjo filmuotą medžiagą, kurioje buvo matyti, kaip Sent Klerų įmonės darbuotojai ryte stato savo automobilius į stovėjimo aikštelę.

– Gal ir kiti tokie patys! – Džoja dėbtelėjo į dar tris likusius diskelius.

Prireikė net dviejų valandų visiems keturiems diskeliams peržiūrėti, ir per tą laiką jie ištuštino ir kavinuką, ir arbatinuką. Kaip ir Gideonas, Džoja nė viename jų nepamatė nieko ypatingo.

Nors pas Sent Klerus dirbo tik tris dienas, ji atpažino daugelį į pastatą atvažiuojančių ir iš jo išvažiuojančių darbuotojų. Buvo įdomu, tačiau jiems taip ir nepaaiškėjo, kuris iš jų galėjo prikišti nagus prie Gideono automobilio.

– Nieko nepamatėte? – paklausė Gideonas, kai baigė žiūrėti paskutinį diskelį.

– Deja, ne, – atsiduso Džoja ir padavė jam visus keturis diskelius.

– Ilgokai užtrukome, – pripažino jis.

Džoja atsistojo.

– Gal dar kavos?

– Jau vėlu. Tikriausiai jau eisite į lovą... – Gideonas netikėtai nutilo, pamatęs, kad Džojos skruostai paraudo, o ji pati kažkodėl vengia jo žvilgsnio.

Kuo ilgiau jis buvo su Džoja, tuo labiau stebėjosi, kokia ji nenuspėjama, – vieną minutę griežta, kitą jau rausta lyg mokinukė, nors jis ir nepasakė nieko ypatingo.

Bet dabar tie jo žodžiai jau nebeatrodė tokie nekalti...

– Džoja?

Jos žvilgsnis buvo nukreiptas tiesiai jam į krūtinę.

– Jūs teisus. Jau vėlu... O rytoj iš pat ryto abu turime būti darbe...

– Pažiūrėkite į mane, Džoja, – nutraukė ją Gideonas.

Džoja pažvelgė į jį. Ir tai, ką pamatė, jai patiko, – netgi daugiau! Ji jau žinojo, kad po jo kostiumais ir šilkiniais baltiniais, kuriais visada vilkėdavo, slepiasi lankstus ir raumeningas kūnas, o šį vakarą negalėjo atsistebėti, kad jis labai patrauklus vilkėdamas paprastą juodą megztuką ir juodas kelnes.

Džoja sunerimo, nes ir vėl sustandėję speneliai skaudžiai įsirėžė į švelnų vilnonį megztinį, o tarp kojų irgi ėmė skaudžiai dilgsėti, nors to ir nebuvo matyti. Todėl ji ir nedrįso pažvelgti Gideonui į veidą, nes, jei iš jo žvilgsnio būtų supratusi, kad jis viską žino, visiškai suglumtų.

Ji nervingai pliaukštelėjo liežuviu.

– Gaila, kad iš manęs nebuvo jokios naudos žiūrint... Gideonai! – Ji išgąstingai pakėlė į jį akis ir aiktelėjo iš netikėtumo, nes jis staiga truktelėjęs griebė ją į glėbį.

Ak, padėkite kas nors...

Jo akys, tos auksinės akys, klausiamai žvelgė tiesiai į ją. Iš susijaudinimo jo griežtas vyriškas veidas buvo įraudęs, o lūpos – tos jausmingos, tobulai dailios lūpos, buvo šiek tiek pravertos, lyg būtų norėjęs ją pabučiuoti!

Gideonas meluotų ir sau, ir Džojai, jei jam būtų reikėję prisiekti, kad apie tai, kas netrukus turėjo įvykti, jis, įžengdamas į jos namus, net nepagalvojo. Visą laiką, kol sukosi diskeliai, jis stebėjo ją akies krašteliu ir tik retkarčiais pažvelgdavo į televizoriaus ekraną. O sustandėjęs jo vyriškumas, lėtai slenkant laikui, ėmė skausmingai pulsuoti.

Jis geidžia Džojos Makinli.

Po velnių, ir ne tik geidžia. Jo aistra pasiekė tokią ribą, kad jis tiesiog privalo ją paimti!

Bet dėl to gali kilti daug problemų. Jo brolis dvynys yra vedęs jos dvynę seserį. Jų abiejų šeimas šios vedybos susiejo giminystės ryšiais. Jei jie užmegztų romaną, kiltų daug problemų, ypač jam pasibaigus. Gideonas žinojo, kad, jiems išsiskyrus, – nesvarbu, draugiškai ar piktai, – juos dar ilgai persekiotų prisiminimai, ir jiems būtų nejauku, susitikus per šeimos šventes.

Deja, visi šie dalykai jam dabar nė kiek nerūpėjo, nes Gideonas tiesiog degė iš nekantrumo kaip nors nusitempti ją į lovą.

O ir Džoja, beje, ne taip seniai leido jam suprasti, kad ir pati mielai jam atsiduotų...

Gal dėl tokios abipusės aistros jie ir nemėgsta vienas kito? Gal, jei pasimylėtų, tarp jųdviejų tvyranti įtampa pagaliau išnyktų?..

Ką, po velnių, jis stengiasi apgauti? Juk šiuo metu jam rūpi pasimylėti su Džoja, o ne pasekmės!

Jis vis dar žiūrėjo jai į akis.

– Netrukus aš išrengsiu jus, paskui jūs išrengsite mane, tada nunešiu jus į jūsų miegamąjį, ir mudu mylėsimės. Jei to nenorite, geriau pasakykite iškart.

Džoja atidžiai pažvelgė į Gideoną ir suprato, kad šiuose žodžiuose, kuriuos jis ištarė be jokių pagražinimų, slypėjo vien ketinimai, bet ne jausmai. Ir, žinoma, aistra. Džoja jau žinojo, ką reiškia jo auksu švytinčios akys! Bet tik tiek. Jis aistringai trokšta su ja pasimylėti.

Ar ir ji trokšta to paties?

Galbūt. Ne, ne galbūt. Ji iš tikrųjų jo geidžia. Labiau nei kurio kito vyro, todėl ir neliko abejinga jo prisilietimams. Bet Džoja visada troško, kad vyras, kuriam ji atsiduotų pirmą kartą, ją mylėtų, ir kad ji taip pat mylėtų jį. Dabar to troško dar labiau, nes matė, kad jos dvynė sesuo atrado laimę mylėdama Džordaną ir priimdama meilę iš jo. Jie tikrai buvo atsidavę vienas kitam.

Bet tarp jos ir Gideono to nebuvo.

Jų nesiejo jokie įsipareigojimai, tik giminystės ryšys, atsiradęs Stefanijai ištekėjus už Džordano. Tiesa, Džoja buvo įsipareigojusi dirbti pas Sent Klerus dar tris su puse savaitės!

Ji atšlijo ir skvarbiai jį nužvelgė.

– Ar toks tiesus ir neromantiškas požiūris pasiteisina?

Gideonas susiraukė.

– Taip, nes asmeniniuose santykiuose, mano nuomone, svarbiausia būti atviram.

Džoja gūžtelėjo pečiais.

– Galima būti atviram, bet tuo pat metu – griežtam ir šaltam, – atkirto ji. – Ir turiu jums pasakyti, kad potencialus meilužis, jei jis griežtas ir šaltas, nėra itin patrauklus.

Gideonas sukando dantis.

– Po velnių, Džoja. Juk matau, kad ir jūs manęs geidžiate, netgi labai! – Jis įsmeigė akis į pro megztinį išsišovusius jos spenelius.

Ji pakėlė smakrą ir drąsiai pažvelgė į jo svaiginamai žibančias akis.

– Tai, ko trokšti, kartais geriau palikti ramybėje. – Ji ištrūko iš jo glėbio ir atsistojo atokiau. – Patikėkit, Gideonai, ryt ryte, atsibudęs savo lovoje vienas, jausitės man dėkingas, kad šiandien jums pasakiau ne.

Kažkodėl jis tuo abejojo! Nes kaskart susijaudindavo, kai ji būdavo šalia, – po velnių, net ir tada, kai nebūdavo, – ir tas jaudulys kamuodavo gana ilgai.

Bet, nepaisant visų jo mėginimų tai pateisinti, Džoja tikriausiai buvo teisi, vengdama bet kokio glaudesnio ryšio... Tikra velniava!

Jis susikišo rankas į kišenes.

– Jūs, žinoma, teisi, – santūriai tarė jis.

– Nejaugi? – Ji tyčia jį erzino toliau. – Pirmą kartą pritarėte mano nuomonei. Šios dienos datą būtinai pasižymėsiu kalendoriuje...

– Nuo likimo nepabėgsi, ar ne? – Džoja džiaugėsi, kad pavyko sumažinti tarp jų tvyrojusią įtampą ir kad jie ėmė mažiau varžytis vienas kito, todėl tik šyptelėjo.

– Tai kaip – dar gersite kavos ar jau eisite?

Jo akys pašaipiai žybtelėjo.

– O ko norėtumėte jūs?

– Ką gi, susitiksime ryt iš ryto.

– Tiesą sakant, ne. – Jis palingavo galva. – Atėjau čia šiandien dar ir dėl to, kad pasakyčiau, jog rytoj iš pat ryto išvažiuoju į Oksfordą, kur jau dešimtą valandą turiu susitiksi su savininku vienai šeimai priklausančio viešbučio, kurį Lukanas norėtų prijungti prie mūsų įmonės.

– Šit kaip. – Džoja pritarė galvos linktelėjimu. Gideonas pirmą kartą per tris dienas patikėjo jai šį tą svarbaus; ir dėl to visi jos atodūsiai įgavo visai kitą prasmę. – Ar norite, kad važiuočiau kartu?

– Ne, bent jau ne šį kartą.

– Tada pasimatysime vėliau, po pietų?

Gideonas ir vėl papurtė galvą.

– Ketvirtadieniais po pietų nedirbu.

– Nedirbate?

– Tai senas mudviejų su Lukanu susitarimas.

Džoja smalsiai pažiūrėjo į jį.

– Ir ką gi veikiate ketvirtadieniais po pietų? Bet gal man nedera to klausti?

Gideono žvilgsnis buvo toks pat tiesus, kaip ir jos klausimas.

– Jums tikrai nedera to klausti.

Džoja norėjo jį tik paerzinti, bet Gideonas, matyt, jos klausimą suprato tiesiogiai. Jai pasidarė smalsu.

Džojai taip rūpėjo išaiškinti šią mįslę, kad dar ilgai po to, kai jis išėjo, svarstė visas galimas priežastis, dėl kurių vieną popietę per savaitę jis nesirodydavo Sent Klerų įmonėje.

Jei taip elgtųsi koks kitas vyras, Džoja būtų galėjusi pasakyti, kad čia įsipainiojusi moteris, gal netgi ištekėjusi, su kuria jis turėjo progos matytis tik ketvirtadieniais po pietų, kai jos vyras būdavo kur nors išvykęs arba dirbdavo. Bet ši priežastis, jos manymu, Gideonui kažkodėl netiko.

Tam tikra prasme jis buvo darboholikas, dėl darbo savo gyvenimą ir jausmus nustūmęs į antrą vietą. Tad neiti vieną popietę į darbą, kad ją praleistų lovoje su kitą šeimą sukūrusia meiluže, Džojos manymu, tokiam žmogui kaip jis būtų tikra kančia. Bet gal taip mano tik ji?

Šiaip ar taip, Gideono tėvų šeima iširo, jo tėvui susidėjus su kita moterimi, ir visa tai labai paveikė visus tris brolius Sent Klerus. Net jei Gideonas kada nors susižavėtų ištekėjusia moterimi, Džoja kažkodėl neįsivaizdavo, kad jis dėl jos galėtų pamesti galvą.

Toji paslaptis, kur vis dėlto jis būna ketvirtadieniais po pietų, nedavė jai ramybės visą vakarą, o paskui, kai atsigulė, išaiškėjo ir kita, gal netgi svarbesnė paslaptis. Ji susapnavo, kas galbūt sugadino jųdviejų automobilius...

Septintas skyrius

Tiesiogine to žodžio prasme visą penktadienio rytą Džoja nenustygo vietoje, kol pagaliau pusę devynių Gideonas pasirodė darbe. Toks pat ramus ir užsisklendęs, tamsiai pilku kostiumu, baltais marškiniais ir šviesiai pilku kaklaraiščiu, jis, tiesą sakant, buvo visiškai nepanašus į vyrą, kuris vakarykštę popietę būtų praleidęs lovoje su ištekėjusia meiluže!

Ar Džoja dėl to pasijuto geriau?

Jei taip, tam nebuvo jokio pagrindo. Jei būtų norėjusi, sugulti su Gideonu ji galėjo dar trečiadienį, ir tokiu atveju jai nebūtų tekę graužtis iš pavydo svarstant, kurgi jis dingsta ketvirtadienio vakarais, nes tai būtų buvę juokinga.

Ir vis dėlto ji bandė išsiaiškinti ir paklausinėjo Mėjos, ką Gideonas veikia ketvirtadieniais po pietų...

Bet ta moteris arba nežinojo, arba nenorėjo nieko jai sakyti. Nors apie tai lyg tarp kitko užsiminė abiem sekretorėms, iki penktadienio ryto Džoja taip nieko ir nesužinojo!

Vos įžengęs į kabinetą, Gideonas sustojo – prie Lukano stalo stovėjo Džoja.

– Kodėl jūs ne savo kabinete?

Ji taip keistai spygtelėjo, kad jis pralinksmėjo ir klausiamai suraukė kaktą.

– Man reikia tučtuojau su jumis pasikalbėti.

Gideonas perėjo per kambarį, padėjo portfelį ant stalo ir tik tada atsisuko į ją.

– Ir kas gi tokio svarbus privertė tykoti ir pulti, vos įžengus pro duris? – Gideonas atsirėmė į stalą; ne tik dėl to, kad vakar buvo ilga ir sunki diena – jis kaip įmanoma stengėsi pamiršti nesėkme pasibaigusį užvakarykštį jų susitikimą, taip ir nepatenkinus netikėto geismo Džojai.

Bet, vos pamatė ją dabar, tas geismas, deja, sukilo ir vėl...

Raudonu kostiumėliu ir sniego baltumo šilkine palaidine vilkinti Džoja šiandien atrodė itin patraukli. Dailus, bet trumpas sijonėlis apnuogino ilgas grakščias kojas, apautas tokios pat raudonos spalvos aukštakulniais, – keista, šį kartą ji buvo su batais.

Kodėl būtent ji, ši moteris? To Gideonas klausė savęs šimtus kartų. Kodėl, vos pažvelgus į Džoją Makinli, jo mintyse sukyla viliojantys vaizdai apie nuogus ant raudonų šilko paklodžių išsitiesusius liaunus kūnus? Jis iš visų jėgų stengėsi, kad tie vaizdiniai, nors ir malonūs, jo neužvaldytų.

Žalios Džojos akys net spindėjo iš susijaudinimo.

– Man atrodo, kad žinau, kas sugadino mūsų automobilius. Tiesa... nieko apie tą žmogų nežinau, netgi jo vardo. Bet žinau, kaip jis atrodo. Manau, kad... – Ji susiraukė, lyg abejotų, bet netrukus tęsė: – Pasikalbėjau su darbuotojais, bet visi sakė, kad tokio žmogaus nepažįsta, tada nusprendžiau pereiti per visus aukštus – gal būčiau jį aptikusi kur nors dirbantį, bet to negalėjau padaryti, todėl...

– Džoja, apsiraminkite, dabar atsikvėpkite ir dar kartą viską papasakokite, gerai? Gal galite pradėti iš pradžių? – tarė Gideonas, kuriam pagaliau pavyko pertraukti nepaliaujamą žodžių srautą. – Kalbate nerišliai ir nieko negalima suprasti, – pridūrė, kai ji nepatenkinta susiraukė ir dėbtelėjo į jį.

Gal iš tikrųjų neaiškiai veblenu, – pagalvojo Džoja ir giliai įkvėpė, kad nusiramintų. Ji niekada nevapaliodavo – juolab girdint Gideonui Sent Klerui! Bet manė, kad tikrai galėtų išsiaiškinti, kas tyčia pradūrė jų automobilių padangas.

Tiesa, tas jo automobilis...

– Ar jūsų automobilį jau sutaisė?

Gideonas linktelėjo galva.

– Taip, vakar vakare.

– Puiku. O iš apsaugininkų gauti diskeliai, kuriuos peržiūrėjome aną vakarą? Ar turite juos?

Džoja pati buvo nuėjusi į Apsaugos skyrių ir paprašė dar kartą parodyti filmuotą medžiagą, bet viršininkas atsisakė teisindamasis, kad tam reikia Gideono leidimo. Ir jis buvo teisus, bet jai būtų buvę lengviau, jei būtų galėjusi atsispausdinti nuotrauką ir parodyti ją bendradarbiams tikintis, kad kas nors tą žmogų atpažins.

Gideonas surimtėjo.

– Jie vis dar mano portfelyje. Bet kodėl jums reikia jų?

– Todėl, kad aš tikriausiai žinau... – Džoja nutilo, nes ir vėl buvo bepradedanti veblenti.

Pradėk nuo pradžių, Džoja, – subarė save. – Neskubėk. Kalbėk aiškiai.

Gal tą žmogų atpažins ir Gideonas!

– Jei atmenate, pirmadienį iš pat ryto buvau nuėjusi į kavinukę...

– Kad pamatytumėte tą eržilą geltonplaukį, savo dievaitį... taip, atmenu. – Gideonas nužvelgė ją pašaipiai.

Džoja pašnairavo.

– Niekaip negalite jo pamiršti?

– Jis apsėdęs jus, ne mane!

Iš tikrųjų tai buvo netiesa. Ji paprasčiausiai norėjo paerzinti Gideoną, kad jis atsipalaiduotų. Bet tokie pokštai gali atsisukti prieš ją pačią, jei jis patikės ir nesiliaus apie tai kalbėjęs...

– Nebekalbėkime apie jį, gerai? – piktai burbtelėjo ji. – Tada, pirmadienį, aš sutikau kitą vyrą, apie kurį ir noriu pasikalbėti...

– Dievulėli, Džoja, kiek iš viso vyrų esate pakabinusi per savo gyvenimą? – Gideonas staiga atsistojo, apėjo aplink stalą ir atsisėdęs niūriai pažiūrėjo į ją. – Reguliariai susitinkate su Džeisonu Pikardu, lakstote pas geltonplaukį eržilą pirkti karšto šokolado. – Pasipiktinęs jis palingavo galva. – Atrodo, šiame sąraše yra dar vienas.

Iš to sąrašo ji būtų galėjusi išbraukti visus, nes nė vieno nemylėjo.

– Tikriausiai ir pats norėtumėte jame būti, – kandžiai atšovė ji.

– Gal ir norėčiau.

– Kurgi. Esmė ta, kad tą vyrą pastebėjau viename iš diskelių, kuriuos su jumis žiūrėjome trečiadienio vakarą. Į stovėjimo aikštelę jis atėjo per pietus, pėsčiomis, – pridūrė ji žiūrėdama, kaip Gideonas atsidaręs portfelį ieško diskelių. – Žinoma, tai nieko nereiškia, bet kai jis mane tada užkalbino, pamaniau, kad aš pažįstu jį... Bet gal tik šiaip buvome kur nors susitikę.

– Vadinasi, tas žmogus jus užkalbino? – Nepritariamai ją nužvelgęs, Gideonas staigiu judesiu uždarė portfelį.

Ji šyptelėjo.

– Aš pirma jį užkalbinau, atsiprašiau, kad dėl manęs teko ilgai stovėti eilėje.

– Manau, kad žinau, kodėl, – tuo metu jūs svajojote apie tą...

– Gideonai, prisiekiu, jei tą dvidešimtmetį eržilą paminėsite dar kartą, supyksiu ne juokais! – Džoja puikiai prisiminė, kad dėl jos išsiblaškymo tą pirmadienio rytą iš tikrųjų buvo kaltas Gideonas, jau subrendęs trisdešimt dvejų metų eržilas, o ne koks nupiepęs paauglys!

Jis vis tiek žvelgė pašaipiai.

– Neminėsiu, jei ir jūs išmesite jį iš galvos.

– Seniai išmečiau! – sumurmėjo ji pro sukąstus dantis. – Taigi, atsiprašiau to vyro už sugaišinimą ir išėjau, bet dar kurį laiką pastovėjau ant šaligatvio, o tada jis prie manęs priėjo ir užkalbino...

– Savaime suprantama, – įsiterpė Gideonas. – Juk jūs pirmoji jį pašnekinote, be to, esate graži moteris. – Jis gūžtelėjo pečiais, pamatęs klausiamą Džojos žvilgsnį. – Manau, kad iš tiesų esate graži. – Jis bandė juokauti, bet akių neatitraukė.

Džoja žvelgė nepasitikėdama.

– Bet šitaip galvojote ne visada.

Jis sukando dantis.

– Visada maniau, kad esate graži, Džoja.

– Bet tik beprotis gali žavėtis tokia gražuole, ar ne?

Jis paniuro.

– Jei taip, esu vienas jų ir papildau bepročių gretas.

Džoja, matyt, irgi išprotėjo, nes Gideonas jai nebeatrodė šaltas ir pasipūtęs aristokratas!

– Gal nebekalbėkime apie tai?

Jis kilstelėjo antakius.

– Dabar? Ar niekada?

– Gideonai, jūs tyčia ieškote priekabių, ar man tik taip atrodo?

Taip, – liūdnai pagalvojo jis, – ji teisi. Išgirdęs, kad kažkoks nepažįstamasis mėgino ją pakabinti, jis perėjo į puolimą.

Tai todėl, kad ji Stefanijos sesuo, – pasakė pats sau. Dėl šios giminystės Džoja buvo tarsi šeimos narys, taigi, ir globojama Sent Klerų šeimos. Tai, kad ji kažkodėl jį traukia, neturi su tuo nieko bendra. Visiškai nieko...

– Atleiskite... – tarė jis pastebėjęs, kad ji vis dar laukia atsakymo. – Vadinasi, tas vyriškis jus užkalbino...

– Viskas įvyko labai natūraliai, – pasakė ji lyg ir patenkinta dėl atsiprašymo. – Apie tai, kaip keičiantis orams galima peršalti ir panašiai. Paskui jis pasiteiravo, ar aš dirbu kur netoliese...

– Tikiuosi, nepasakėte kur? – griežtai paklausė jis.

– Gideonai, nejaugi manote, kad aš tokia kvaila? – Ji susiraukė.

– Atleiskite, – vėl sumurmėjo jis.

– Žinoma, nepasakiau, – ramiai tęsė Džoja. – Bet vos susilaikiau. Vidinis balsas mane tarsi perspėjo, kad to nedaryčiau. – Ji suraukė kaktą. – Kiek galėdama greičiau jo atsikračiau, bet jaučiausi taip, lyg jis akimis būtų sekęs, kur einu... Kas nors ne taip? – paklausė ji, pamačiusi supratingą Gideono žvilgsnį.

Jis papurtė galvą.

– Man jo elgesys visiškai suprantamas. Nė vienas normalus vyriškis negalėtų atsispirti pagundai pažiūrėti, kaip tolstate nuo jo, apsiavusi tais savo seksualiais aukštakulniais. – Jis atsilošė kėdėje ir nužvelgė ją. – Bet ar žinote, kad kai imate kalbėti valdingu tonu, man labai primenate mano mamą?

– Tikriausiai todėl, kad man... be jokios abejonės, kaip ir jūsų mamai, tiesiog rankos niežti trenkti jums kokiu daiktu ar paprasčiausiai aprėkti!

Gideonas šyptelėjo.

– Mano mama niekada nemušė nė vieno iš savo sūnų.

– Tikriausiai todėl užaugęs tapote toks priekabus.

Gideonas tyliai sukikeno.

– O jūs ne tokia?

– Na, aš priekabi ir įkyri iš prigimties, – patikino ji.

Gideonas nesusilaikė ir nusikvatojo. Kai ji šalia, jį visada ima juokas.

– Aš bent jau jaučiu, kada būnu priekabi, – gynėsi Džoja.

– Ne taip, kaip kiti?

– Taigi!

– Betgi tokia esate visada.

Ji liūdnai šyptelėjo.

– Žinoma.

– Ypač su manimi.

– O taip, ypač su jumis. – Ji nesidrovėdama linktelėjo galva. – Niekaip negaliu atsispirti pagundai jus paerzinti.

Jis paniuro.

– Dauguma žmonių bijo net pabandyti.

Džoja gūžtelėjo pečiais.

– Aš jums jau sakiau – nesu tokia, kaip visi.

Taip, ji kitokia. Džoja Makinli visiškai nepanaši į kitus asmenis – juolab į kitas moteris, – su kuriais Gideonui teko susidurti.

– Gal rastume laiko drauge papietauti? – Jis ištraukė iš portfelio nešiojamąjį kompiuterį, padėjo jį ant stalo ir įjungė.

Džoja šiek tiek sutriko, nes jis labai greitai pakeitė pokalbio temą. Galėjo ir nesutrikti, nes jau spėjo pastebėti, kad Gideonas vengia kalbėti apie tai, kas jam nepatinka.

Vadinasi, ji galėtų...

– O kur buvote vakar po pietų? – paklausė lyg šiaip, kad tik jis nepamanytų, jog dega iš smalsumo sužinoti, kur jis lankosi, nors taip ir buvo.

Gideonas žvilgtelėjo į ją per kompiuterio viršų, bet jo veidas buvo neįžvelgiamas.

– Ten, kur visada būnu ketvirtadieniais po pietų.

– Ir kurgi? – Džoja vis dar negalėjo patikėti, kad toks darbštuolis visą popietę galėtų paaukoti susitikti su meiluže, – o gal ji tiesiog nenorėtų, kad taip būtų? Gal vengia net pagalvoti, kad jis galėtų visą popietę praleisti lovoje su kita moterimi?

Betgi tai kvaila, nes, jei būtų norėjusi, trečiadienio vakarą ir pati būtų galėjusi su juo sugulti. Vos apie tai pagalvojus, jai per nugarą perbėgo šiurpulys...

– Kodėl klausiate? – tiesiai pasiteiravo Gideonas.

Džoja gūžtelėjo pečiais.

– Tai jums... nebūdinga, ir man pasidarė įdomu.

– Tikrai?

– Ką gi... kaip norite. – Džoja pasiduodama kilstelėjo rankas. – Jei norite, kad ir toliau galvočiau, jog ketvirtadienio vakarus leidžiate lovoje su ištekėjusia moterimi...

– Jūs iš tikrųjų šitaip galvojate?

Džojai užkaito skruostai, nes jis nuoširdžiai nustebo. Tai buvo geriausias įrodymas, jei apskritai tokio reikėjo, kad jos pastaba apie meilužę buvo visiškai niekam tikusi.

– Aš tik šiaip, pagalvojau...

– Nebežinau, įsižeisti ar jaustis pamalonintam? – Gideonas šyptelėjo. – O kad jūsų vaizduotė dar labiau neįsismarkautų, noriu, kad žinotumėte: ketvirtadieniais po pietų tvarkau... kitokius teisinius reikalus.

Džoja sumirksėjo. Iš visų versijų tokio atvejo nebuvo numačiusi!

– Nežinojau, kad verčiatės dar ir privačia praktika.

Iš Gideono veido ir iš to, kaip stipriai jis sukando dantis, buvo matyti, kad jis gailisi, pradėjęs šį pokalbį.

– Aš ir nesiverčiu.

– Tada nieko nebesuprantu.

Jis sunkiai atsiduso.

– Ar jums tikrai visa tai rūpi?

– Manau, kad taip.

Kelias prailgusias sekundes Gideonas žiūrėjo į ją ir pagaliau pasidavė.

– Pasakysiu, bet tik tam, kad patenkinčiau jūsų smalsumą. Jau dvejus metus miesto ligoninei teikiu nemokamas teisines paslaugas. – Jis nerūpestingai gūžtelėjo pečiais. – Kaip matote... nieko paslaptingo. Ir jokių vienišų ar ištekėjusių meilužių.

– Ak. – Džoja nesitikėjo, kad sugebės ištarti tik tiek.

– Taigi... tik ak, – ramiai pakartojo Gideonas. – Bet gal negaiškime laiko ir peržiūrėkime diskelį?

Taigi, ši tema baigta. Tai supratusi, Džoja apėjo aplink stalą ir atsistojo šalia. Bet vis mąstė. Pagalvojo, kad ir vėl jo neįvertino...

Dabar stovėjo taip arti, kad užuodė švelnų kvepalų, kuriais jis pernelyg gausiai apsišlakstė po skutimosi, aromatą. Taip arti, kad pasidarė nejauku, pajutus nuo jo kūno sklindančią šilumą. Jei kuris pajudėtų, bemat prisiglaustų prie kito...

Liaukis, Džoja, – subarė ji save ir pasitraukė kiek galėdama toliau, bet kad matytų jo nešiojamojo kompiuterio ekraną. Kas jai darosi? Juk tarp jų nėra nieko bendro. Na... ne visai taip. Jie abu buvo iš dvynių. Abu brangino šeimos ryšius. Mėgo būti nepriklausomi. Abu buvo darbštūs... Gideonas netgi teikė nemokamas paslaugas ligoninei, ir tai Džoją nepaprastai sužavėjo.

Tik keturi bendri dalykai, bet daugelį metų susituokusios poros dažniausiai negali pasigirti net ir tuo!

– Džoja, ar bent žiūrite?

Ji krūptelėjo, nes Gideonas jau senokai buvo paleidęs diskelį, o ji vis dar mintimis klaidžiojo nežinia kur.

– Žinoma, – pamelavo ji. – Pasakysiu, kai tą kadrą pamatysiu... Štai jis! – žiūrėdama į ekraną susijaudinusi šūktelėjo ji ir instinktyviai įsikibo Gideonui į pečius. Bet tuoj pat, suvokusi, ką padarė, atsitraukė. – Atleiskite, – sumurmėjo sumišusi.

Gideonas smalsiai pažiūrėjo į ją ir nustebo pamatęs, kad jos skruostai plykstelėjo raudoniu, o ji vengia jo žvilgsnio. Lyg būtų...

– Džoja, jei kartais persigalvotumėte dėl mano pasiūlymo trečiadienio vakarui... nepaisant beprotiškų savo vizijų... žinokite, kad jis vis dar galioja. – Jis pasisuko su visa kėde taip, kad ji atsidūrė tarp išskėstų jo kojų.

Džoja pažvelgė į jį – jos akys buvo neramios, kakta suraukta, o krūtys po balta šilkine palaidinuke tankiai kilojosi.

– Man atrodo, kad sutarėme, jog mudviem nederėtų susitikinėti.

Ir taip, ir ne. Tai buvo prieš dvi dienas. Ne dabar.

Vos Gideonas šį rytą pamatė Džoją, dvi dienas slopinta aistra ir vėl sukilo. Po velnių, nereikia savęs apgaudinėti – ištisas trisdešimt šešias valandas jis skausmingai troško su ja pasimylėti.

Žiūrėdamas jai į akis, apkabino per liemenį, truktelėjo prie savęs, ir pritvinkusi jo lytis įsirėmė jai į šlaunį, o šiltos Džojos krūtys švelniai įsirėmė į tvirtą jo krūtinę, ir jos lūpos atsidūrė visai šalia jo lūpų.

– Geidžiu tavęs, čia ir dabar, – sušvokštė jis kimiai.

Džoja apsilaižė staiga išdžiūvusias lūpas ir šiek tiek pajudino vieną ranką, kuria buvo atsirėmusi jam į petį, bandydama atsistumti.

– Ar tikrai? – sušnabždėjo ji.

– O taip.

Ji taip pat jo troško... Norėjo, kad jis pagaliau numalšintų tą nepaliaujamą deginantį troškimą. Tačiau...

– Bet aną kartą mums kažkas sutrukdė, – priminė ji.

– Galėtume užsirakinti.

– Bet dar yra langas...

– Langas? – Gideonas nustebęs pažiūrėjo jai per petį į didžiulį langą.

Džoja linktelėjo galva. Nors jie buvo dešimtame aukšte, o pastatas kitoje gatvės pusėje – tik devynių aukštų, ant jo stogo buvo įrengtas sodas, ir Džoja per tas dvi dienas spėjo pastebėti, kad ten dirbantys žmonės eidavo į sodą parūkyti. Ir kaip tik dabar ant priešais esančio namo stogo pasirodė du vyriškiai.

Gideonas nepatenkintas susiraukė.

– Tada galime eiti į vonią ir užsirakinti tas prakeiktas duris iš vidaus!

Džojos skruostai plykstelėjo.

– O ką pagalvos Mėja, jei tuo metu čia užsuks?

Gideono akys blykstelėjo ir sušvito aukso spalva.

– Man nerūpi, kas ką pagalvos. – Jis sugriebė Džoją už riešo ir ėmė tempti ją į didžiulį vonios kambarį, į kurį buvo galima patekti ir iš Lukano kabineto, nors ji to ir nežinojo.

Vonios kambarys toks ir turi būti, – pagalvojo Džoja apsidairiusi, nors ir buvo šiek tiek apsvaigusi. Viename kampe, už matinio stiklo durų, buvo dušo kabina, šalia jos – marmurinis suolelis ir dvi kriauklės kitoje pusėje prie veidrodinės sienos. Ir sienos, ir grindys buvo padengtos rausvai rudos spalvos marmuru, baldų ir kitos detalės buvo auksinės, o ant šildomos kabyklos kabojo didžiulis rudas vonios rankšluostis.

Užrakinęs duris iš vidaus, Gideonas atsisuko į Džoją ir atšliejo ją į marmurinę sieną, prispaudė savo kūnu ir pasilenkęs pabučiavo – pirmą kartą.

Kitaip, nei manė Džoja, jo bučinys nebuvo nei šiurkštus, nei geidulingas, tačiau toks jausmingas, kad ji nerado nei jėgų, nei valios atsispirti.

Jis keletą kartų karštai ją pabučiavo, liežuviu švelniai vis perbraukdamas per lūpas, tada pabandė įkišti jį giliau, paniro į jos burnos karštį, ištraukė, bet vėl pakartojo tą patį. Ir taip daugybę kartų. Jai sukilo geismas... Ji troško, kad jis nesiliautų.

Dėl tų bučinių Džoja visai pametė galvą ir nesipriešino, kai Gideonas, šiek tiek truktelėjęs ją nuo sienos, išlaisvino jos rankas iš rankovių, o paskui ir visiškai nuvilko švarkelį. Tada atėjo eilė palaidinei, ir Gideonas ilgai bučiavo jos krūtis, pridengtas kūno spalvos liemenėlės nėriniais, iš po kurių kyšojo šviesiai rausvos spalvos spenelių areolės. Nykščiu jis švelniai brūkštelėjo per pritvinkusias jų viršūnėles.

– Nusirenk, Džoja, – paprašė jis kimiu balsu ir, pasukęs ją nugara į save, o veidu į veidrodinę sieną, ir žiūrėdamas į jųdviejų atvaizdus veidrodyje, suėmė delnais jos krūtis.

Džoja taip pat žiūrėjo į veidrodį, jausdama kylantį susijaudinimą, nes Gideonas, stovėdamas jai už nugaros, toks nepaprastai gražus, alsavo tiesiai jai į petį, o rankas laikė uždėjęs jai ant liemenėlės, iš po kurios švietė už įdegusias rankas daug baltesnė merginos oda.

Gideonas, nenuleisdamas nuo jos akių, palenkė galvą ir lūpomis perbraukė jai per kaklą, čepsėdamas ir skanaudamas. Kai rankomis stipriau sugniaužė krūtis, Džoja vylingai išsirietė. – Prašau, Džoja, atsisek liemenėlę, – tyliai paprašė jis.

Žiūrėdama į jų abiejų atvaizdus veidrodyje, Džoja lėtai užkišo rankas už nugaros ir atsegusi sulaikė kvėpavimą – lyg užhipnotizuota ne visai suvokė, ką daro. Liemenėlę dabar prilaikė tik Gideono delnai ir plonos atlaso petnešėlės.

Jis ėmė ją bučiuoti, – iš pradžių vieną petį, paskui – kitą, nusmaukė petnešėles, tada liemenėlė nukrito ant grindų ir apnuogino krūtis.

Žiūrint į ją veidrodyje, Gideonui užėmė kvapą. Džojos krūtys buvo iškilios, su dailiais tamsiai rausvais speneliais, kurie nuo Gideono žvilgsnio dar labiau sustandėjo ir pabrinko.

– Tu labai graži, – iškvėpė jis ir šiek tiek atsitraukęs pasuko ją, tada aukštyn trūktelėjo jos sijoną, pasodino ant marmurinio suolelio, o pats atsiklaupė jai tarp kojų. Džoja vis labiau kaito iš susijaudinimo, kai jis, pasilenkęs prie jos, apžiojo iš pradžių vieną, paskui kitą spenelį.

Jų skonis buvo nuostabus. Gideonas lyg išbadėjęs juos įsiurbė, laižė liežuviu, ir jie dar labiau padidėjo, o kai švelniai krimstelėjo, Džoja džiaugsmingai suvirpėjo.

Ji visiškai atsidavė užplūdusiai malonumo bangai ir nė mintis nešmėkštelėjo, kodėl iš visų vyrų ji atsidavė kaip tik Gideonui.

– Ar tu... ne per daug apsirengęs? – nekantriai paklausė ji, trokšdama jį paliesti.

– Tikrai per daug. – Jis šyptelėjo, atsitiesė, nusivilko švarką ir nusirišęs kaklaraištį numetė viską ant grindų šalia Džojos drabužių.

– Leisk man. – Džoja švelniai sulaikė jo rankas ir, nenuleisdama nuo jo savo žvilgsnio, pati lėtai ėmė sagstyti jo marškinius. Kai juos nuvilko, įsistebeilijo į nuogą įdegusią jo krūtinę.

Jis buvo plačiapetis, tvirta raumeninga krūtine, apžėlusia šviesiais aukso spalvos plaukeliais, kurių takelis siaurėjo ir dingo už kelnių juosmens. Džoja pamažu perbraukė pirštais per įdegusią odą. Pirštų galiukais tarp tų auksinių garbanų užčiuopė kietus jo spenelius.

Kažin, ar Gideonui irgi patiktų, jei ji paliestų juos? Kai pabandė, Gideonas giliai įkvėpė, suėmė ją už viršugalvio ir priglaudė galvą sau prie krūtinės.

Padrąsinta Džoja spustelėjo kitą spenelį. Oda aplink jį buvo įkaitusi, ir mergina pirštų galiukais jautė, kaip daužosi jo širdis. Nedrąsiai tyrinėdama pirštais Gideono kūną, rankomis slinko vis žemiau, ir jo lytis staiga krustelėjo.

– Dieve, man gera, Džoja... – sudejavo Gideonas ir prasiskėtė, atsiduodamas jos rankoms. Tai išgirdusi, ji dar drąsiau ėmė glostyti jo pulsuojančią lytį, vis stipriau ir greičiau braukydama aukštyn žemyn.

Gideonas, pats atsegęs kelnių sagą ir užtrauktuką, nusismaukė kelnes kartu su trumpikėmis sau ant šlaunų ir iškart pasijuto geriau. Kai ji rankomis suėmė ir ėmė jį glostyti, Gideonas tyliai sudejavo, regis, iš pačių gelmių, nes beprotiškai to troško.

– Pasikeiskime vietomis, Gideonai, – staiga tarė Džoja ir, trumpam jį paleidusi, užleido vietą ant marmurinio suolelio. Dabar ji atsiklaupė priešais jį ir liežuvio galeliu ėmė švelniai braukyti per jautrią jo lyties viršūnę, laižė ją ir čiulpė, vis dar laikydama delnuose.

Gideonas lyg pro rūką iš viršaus matė, kaip Džoja jį apžiojo ir, prilaikydama liaunais savo pirštais, ėmė ritmiškai braukyti jį liežuviu.

– Liaukis, nes aš tuoj išsiliesiu!

Ir Gideonas, prieštaraudamas pats sau, dar tvirčiau viena ranka suėmė Džoją už viršugalvio, panėrė pirštus į žvilgančius raudonus plaukus ir, prisispaudęs prie jos, instinktyviai ėmė stumtis vis gilyn. Kita ranka ėmė glamonėti išbrinkusias jos krūtis, švelniai jas maigė, o tada, suėmęs standų spenelį, ėmė spaudyti jį dviem pirštais.

Džoja sudejavo iš malonumo, pajuto, kaip susijaudina.

Tokių intymių akimirkų ji nebuvo patyrusi nė su vienu vyru. Netgi nenorėjo jokio intymumo su kitais, iki pasirodant Gideonui. Dar niekada nebuvo patyrusi tokio svaigaus džiaugsmo ne tik pati patirdama malonumą, bet ir suteikdama jį kitam. Buvo visiškai nepatyrusi, glamonėjo instinktyviai...

– Taip, Džoja... – Gideono akys žibėjo lyg auksinės pro primerktus vokus. – O Dieve, – suvaitojo jis.

– Gideonai? – Į vonios duris kažkas pabeldė. – Ar tau negera, Gideonai? – Už durų tikriausiai stovėjo Mėja Rendel, ir, regis, ji buvo labai susirūpinusi.

Džoja net sustingo, apstulbinta ir nepaprastai pasipiktinusi dėl tokio įsiveržimo!

Aštuntas skyrius

– Sutinku, jūs buvote visiškai teisi. Mano pasiūlymas mylėtis vonioje iš tiesų nebuvo labai apgalvotas!

Skubiai įėjęs į Džojos kabinetą po penkiolikos minučių, Gideonas pastebėjo, kad ji labai nusiminusi. Ar ji jautėsi nesmagiai dėl to, ką su juo patyrė? Ar dėl to, kad visa tai teko netikėtai nutraukti? Gideonas to nežinojo...

Tačiau žinojo, kad Mėjai Rendel pabeldus į vonios duris, abu nuščiuvo lyg kokie paaugliai. Džoja sutrikusi atsistojo ir nusisukusi skubiai užsisegė liemenėlę bei apsivilko palaidinę. Gideonas taip pat jautėsi nejaukiai, nes vis dar dilgčiojantį vyriškumą sunkiai sekėsi sukišti į kelnes ir užtraukti užtrauktuką.

Jis riktelėjęs užtikrino Mėją, kad jam viskas gerai, ir kad po kelių minučių ateis į jos kabinetą, tada apsivilko marškinius ir virpančiais pirštais ėmė segiotis sagas.

Tą minutę Gideonas tikrai nesijautė laimingas...

Taip pat nesijautė ir protingas, kaip neseniai prisipažino Džojai. Liūdniausia, kad jai įsikūrus gretimame kabinete, jo išmintis apskritai kažkur išgaravo...

– Gal vis dėlto ką nors pasakysi, Džoja? – paprašė jis, norėdamas nutraukti nejaukią tylą.

Tikriausiai ji taip ir būtų padariusi, bet nerado tinkamų žodžių. Be to, negalėjo atsipeikėti, kad šitaip pasielgė...

Galėjo viską nuleisti juokais ar pasakyti ką nors nereikšmingo. Deja, šiuo metu juokinga nebuvo, be to, nenorėjo pasirodyti negrabi ir nepatyrusi.

Dabar, žiūrėdama į Gideoną ir prisiminusi, kokie jie ką tik buvo artimi, Džoja norėjo kuo greičiau dingti ir kur nors pasislėpti. Ir nesirodyti tol, kol nusiramins ir vėl galės nesivaržydama pažvelgti jam į akis. Tik kažin, ar tai išvis įmanoma...

Matyt, bus geriau apie tai nekalbėti.

– Ar peržiūrėjote visą iš apsaugininkų gautą diskelį?

Gideonas liovėsi žingsniuoti ir nustebęs pažvelgė į ją.

– Nejaugi jums tai rūpi?

– Manau, neverta kalbėti apie tai, kas tarp mūsų buvo. – Ji vis dar sukrėsta!

Jis taip pat. Bet Džoja, matyt, nenori apie tai kalbėti...

Būdamas šalia šios moters, Gideonas imdavo elgtis neapgalvotai, impulsyviai, neprotingai. Iki šiol taip nesielgdavo – jokiomis aplinkybėmis. Tačiau jai buvo visiškai nesvarbu, kas ką tik įvyko, ir dėl to jam norėjosi ją kaip reikiant supurtyti!

Jis niūriai į ją dėbtelėjo.

– Gal vis dėlto rastume laiko pasikalbėti ir baigti tai, ką pradėjome?

Ji žvilgtelėjo žaliomis akimis ir iškart nusuko jas į šalį.

– Tai būtų didžiausia kvailystė.

– Bet dar didesnė kvailystė man vaikščioti su atsikišusiu kotu, o jums nuolat alpėti dėl nepatirto malonumo!

Jos skruostai plykstelėjo raudoniu.

– Nebūkite toks šiurkštus...

– Sakau tai, ką galvoju.

– Būtų geriau, kad mažiau kalbėtumėte ir būtumėte apdairesnis! – Ji rūsčiai pažiūrėjo į jį.

Jis linksmai nusijuokė.

– Toks ir buvau – apdairumas buvo antroji mano prigimtis, bet sutikau jus, ir jis pradingo.

– Būtų gerai, jei jis grįžtų!

Džoja pastūmė ant stalo sudėtus dokumentus, ir Gideono žvilgsnį patraukė ant jų pastatytas auksinis drakonas. Jis piktdžiugiškai spoksojo į jį savo geltonomis žibančiomis akimis.

– Jūsų sėkmės talismanas šiuo metu irgi bejėgis, – sumurmėjo jis.

– Mano sėkmės talismanas budi visada. – Džoja ištiesė ranką ir meiliai paglostė drakoną. – Tai mes elgiamės neprotingai.

Gideonas, regis, susidrovėjo.

– Aš, kaip ir jūs, nesuprantu, kas tarp mūsų vyksta. – Jis susiraukė. – Bet kažkas vis dėlto vyksta, – švelniau pridūrė jis. – Tačiau, matyt, mudviem neteks to patirti.

Džoja dar tvirčiau suspaudė drakoną.

– Ko patirti?

– Vos tik pradedame mylėtis, tenka viską nutraukti. – Jis paniuro. – Juk tai pragariška kančia, ir nepaprastai trikdo!

Džoja kreivai šyptelėjo.

– Jūs net ir šį reikalą vertinate pagal tai, ar jis nepakenks jūsų darbui...

– Tai trikdo mus abu, neleidžia gyventi savo gyvenimo, – pasitaisė Gideonas. – Po velnių, Džoja, jūs tarsi niekados nepraeinantis niežulys.

– Jūs pirmas vyriškis, kuriam aš keliu asociacijas su varginančiu niežuliu! Dėkui už komplimentą!

– Bet aš nesakiau, kad tai vargina.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Tačiau tai buvo galima suprasti iš jūsų balso tono.

Gideonas net suurzgė iš nekantrumo.

– Jūs manęs taip gerai nepažįstate, kad galėtumėte spręsti iš balso tono.

– Aš ir nenoriu jūsų geriau pažinti, – pareiškė Džoja. – Gideonai, noriu pabrėžti, kad toks mūsų elgesys buvo didžiausia klaida. – Ji nemirksėdama žiūrėjo jam į akis. – Dar ir dėl to, kad mes nemėgstame vienas kito.

Gideonas tylėjo ir susirūpinęs svarstė, ar ši tiesa tebegalioja. Pavyzdžiui, jam. Žinoma, Džoja jam atrodė nesimpatiška ir nemaloni, bet tik iki tol, iki kol pradėjo su ja dirbti. Dabar jis nebūtų galėjęs pasakyti, ką iš tikrųjų jai jaučia...

– Jūs, žinoma, teisi, – ramiai atsakė jis.

Džoja įdėmiai pažvelgė ir nusistebėjo, kad jis šitaip greitai nusileido. Gideono veidas ir vėl buvo šaltas ir neįžvelgiamas, tad buvo neįmanoma įspėti, ką jis jaučia.

Jis, taip pat tikriausiai negali atsigauti, nes suvokė, kad jie negali vienas nuo kito atitraukti rankų ir kad kito karto gali nebūti.

– Atsakysiu ir į pirmąjį jūsų klausimą – ne, iš apsaugininkų gauto diskelio dar neperžiūrėjau, – prisipažino jis. – Pamaniau, ir, žinoma, klydau, kad pirmiau reikėtų ateiti čia ir paguosti jus dėl to, kas nutiko.

Džoja, būdama nepatyrusi, tokią paguodą būtų mielai priėmusi prieš penkiolika minučių. Dabar ji tenorėjo vieno – kuo greičiau pamiršti tą nemalonų įvykį.

Ji išdidžiai pakreipė galvą.

– Taip, jūs iš tiesų suklydote!

Gideonas giliai įkvėpė, stengdamas atsikratyti troškimo persisverti per stalą, suimti Džoją už pečių ir purtyti ją tol, kol pradės barškėti dantys – prisilietęs prie jos tikriausiai nebūtų susitvardęs ir būtų ją vėl apkabinęs. Vienas Dievas žino, kuo visa tai baigtųsi!

Jis stipriai sukando dantis.

– Jei taip, eime, – peržiūrėsime tą prakeiktą diską.

Jis pasisuko ant kulnų ir išlėkė į savo kabinetą, net neatsisukdamas pažiūrėti, ar Džoja seka iš paskos. Iš pat pradžių Gideonas suprato, kad dirbant kartu su ja kils daugybė problemų. Tik tada nežinojo, kur jos nuves.

Jis buvo atsargus ir partneres rinkdavosi itin kruopščiai – jo moterys, kaip ir jis, į fizinį artumą žiūrėjo abejingai. Ir vis dėlto, kai prisėdo prie kompiuterio, o Džoja atsistojo šalia, jis užuodė kvepalų aromatą, sumišusį su švelniu gėlių kvapu, kurį paprastai skleidžia susijaudinusi moteris. To pakako, kad jis ir vėl susijaudintų. Abejingumo lyg nebūta...

– Aš jį pažįstu. – Gideonas pasilenkė, kad geriau įsižiūrėtų į ekrane pasirodžiusį jos anksčiau sustabdytą kadrą su barzdotu vyru. – Po velnių, aš jį tikrai mačiau. Bet kur?

– Gal jis irgi čia dirba? – viltingai paklausė Džoja.

– Ne, nedirba. – Gideonas toliau tyrinėjo atvaizdą. – O jeigu jis būtų be barzdos? Ir šiek tiek apkūnesnis? Su kostiumu ir kaklaraiščiu...

– Būtų tikras Ričardas Niumanas, – lėtai tarė ji.

Gideonas žvilgtelėjo į Džoją, bet tuoj pat nusuko akis į ekraną.

– Taip, tai Ričardas Niumanas, – pritarė jis.

Tas pats Ričardas Niumanas, kuris neprieštaravo, kad Džojos sesuo Stefanija būtų laikoma ta kita moterimi jo skyrybų prieš du mėnesius byloje, nes norėjo apsaugoti moterį, su kuria iš tikrųjų turėjo romaną, – savo viršininko žmoną. Tas pats Ričardas Niumanas, kuris galiausiai, išaiškėjus tiesai, neteko ne tik savo žmonos ir vaikų, bet ir meilužės bei darbo.

Ir tą tiesą atskleidė ne kas kitas, o Gideonas ir Džoja...

Tiesą sakant... tai buvo daugiau Gideono nuopelnas. Bet Džoja irgi nemažai nuveikė, kad būtų įrodytas jos dvynės sesers nekaltumas.

Ar tik ne dėl to savo pyktį Niumanas ir nukreipė prieš juos?

Norėdamas pažiūrėti į Džoją, Gideonas atsisuko ir susiraukė, nes prie stalo jos nebuvo – mergina jau stovėjo prie lango nusisukusi ir rankomis laikė apglėbusi save per liemenį, lyg norėtų apsiginti.

– Džoja?

Ji tylėjo, bet jos pečiai suvirpėjo.

Gideonas atstūmė kėdę ir lėtai atsistojo.

– Džoja, ar jums viskas gerai?

– Ar man gerai?! – suriko ji ir atsisuko žaibuodama žaliomis akimis. – Nedaug trūko, kad būtume pasimylėję tame prakeiktame vonios kambaryje, o dabar...

– Verčiau kalbėkime tik apie Ričardą Niumaną, – sumurmėjo Gideonas.

Ji papurtė galvą.

– Jie mane įspėjo, kai dar studijavau teisę. Dėl to, kad nepatenkinti klientai kartais pradeda elgtis nederamai. Bet niekada nemaniau... nesitikėjau, kad tai gali atsitikti ir man. Nežinojau, kad taip siaubingai jausiuos.

– Džoja...

– Aš su juo kalbėjau, Gideonai! – Iš susijaudinimo jai užlūžo balsas ir išsiplėtė akys. – Kavinukėje stovėjau eilėje priešais jį, o mane užkalbino, jau išėjęs iš jos. Ir visą laiką jis... Tai negali būti sutapimas, Gideonai. Jis mane tikrai sekė. Ir matė, kad įėjau į kavinę! Tyčia atsistojo į eilę už manęs... O Dieve! – Pagalvojus, kad tai nebuvo atsitiktinumas, Džoja pradėjo dar labiau drebėti.

Gideonui visada atrodė, kad Džoja yra išdidi ir pasitikinti savimi, nes galėjo atsakyti į įvairiausio pobūdžio klausimus, todėl kelias sekundes tik stovėjo ir spoksojo į ją, nieko nesakydamas. Bet karštos ašaros, susikaupusios jos smaragdinio žalumo akyse, ėmė lyg pupos kapsėti nuo blakstienų ir srūti skruostais.

– Ak, Džoja! – Gideonas skausmingai sudejavo ir, žengęs prie jos, apkabino ir tvirtai priglaudė prie savęs.

Ji prigludo, nes dar niekada nebuvo šitaip išsigandusi. Atrodė, kad visas gyvenimas sprūsta jai iš rankų.

Ar Ričardas Niumanas seniai ją sekė? Ar tik šią savaitę, kai ji pradėjo dirbti pas Sent Klerus? O gal ir prieš tai? Nejaugi jis slapta ją stebėjo ištisas savaites? Laukdamas tinkamos akimirkos, palankios progos...

– Nepasiduokite savo vaizduotei, Džoja, – ramiai tarė Gideonas.

– Kodėl? Šitaip bent žinosiu, kad ją iš tikrųjų turiu! – Ji šiek tiek atsitraukė ir pažvelgė į jį.

Gideonas tvirtai sučiaupė lūpas prisiminęs, kaip po jų pirmadieninio pokalbio Džoja apkaltino jį vaizduotės stoka.

– Be reikalo ir vėl mane įžeidinėjate, tai jums nepadės.

– Niekas man nebepadės!

– Aš pats imsiuosi šio reikalo.

– Kaip?! – šūktelėjo Džoja. – Argi galite ką nors padaryti, Gideonai? Žinau, kad Sent Klerai neįveikiami, bet...

– Džoja.

Ji kelias minutes žiūrėjo į jį, paskui tvardydamasi lėtai įkvėpė. Gideonas paprasčiausiai ištarė jos vardą, kaip visada ramiai ir tyliai, bet to pakako, kad isterija praeitų.

– Atleiskite. – Ji trūksmingai atsiduso. – Jus įžeidinėti man nėra reikalo, tiesą sakant, turėčiau save pasveikinti su pergale – Niumanas perdūrė tik vieną mano padangą, o jūsų – abi, vadinasi, jo neapykanta man dukart mažesnė nei jums, – pasakė ji liūdnai.

– Džiaugiuosi, nes jūs ir vėl bandote juokauti! – sumurmėjo jis ir, nuleidęs rankas prie šonų, atsitraukė.

– Tokia jau esu, – iš savęs nusišaipė Džoja ir linktelėjo galva. – Tikra šmaikštuolė!

Gideonui toks elgesys atrodė labai keistas. Dar šį rytą Džoja buvo kitokia. Po kietu kiautu nuo žmonių slėpėsi kitokia moteris – švelni ir pažeidžiama, kaip ir jos dvynė sesuo. Moteris, kuri ant savo darbo stalo visada turėjo pasidėjusi drakoną, nes jį buvo padovanojusi sesuo. Kad atneštų jai laimę, sakė ji. Ir toji moteris turėjo balsą, kurio galėtų pavydėti net angelas, bet ji viešai juo nesididžiavo. Gideonas visa tai jau žinojo ir suprato, kad ji taip elgiasi tik todėl, kad yra jausminga.

Tokios sudėtingos ir nuostabios moters, kokia yra Džoja Makinli, Gideonui dar nebuvo tekę sutikti...

To pakako, kad suskambėtų pavojaus varpai. Kai ji atskleidė savo jausmus, vidinis balsas perspėjo laikytis atokiau. Išskyrus šeimą, kuriai buvo artimas, Gideonas jau dvidešimt metų su niekuo kitu nebuvo užmezgęs emocinių ryšių ir dabar iškilo pavojus, kad toji sudėtinga ir nepaprastai jausminga Džoja Makinli ims ir pralauš jo kruopščiai puoselėtą abejingumą.

Dar tada, kai buvo vos dešimties, iširus tėvų santuokai, Gideonas patyrė, kad jausmai, ypač meilė kitam žmogui, gali būti sudėtingi ir pavojingi. Jo motina Molė mylėjo jo tėvą Aleksandrą ir susilaukė su juo trijų sūnų, bet po trylikos santuokos metų sužinojo, kad jos vyras dvidešimt metų mylėjo kitą moterį. Dėl tos moters Aleksandras vėliau paliko ir žmoną, ir savo sūnus.

Tiesa, ilgainiui Molė su tuo susitaikė, Lukanui paskelbus, kad jis ketina vesti į meilės trikampį įsipainiojusios tos kitos moters vaikaitę. Bet Gideonas iki šiol gerai prisiminė, kokį širdies skausmą teko patirti jo motinai, kai išsiskyrė su Aleksandru. Per tuos metus ji neleido sau net įsimylėti, juolab ištekėti dar kartą. Toji meilės pamoka giliai sužeidė ir visų trijų Molės sūnų širdis.

Tai, kad Džordanas su Lukanu per praėjusius du mėnesius kapituliavo ir galiausiai vedė mylimas moteris, niekaip nepaveikė Gideono sprendimo, kurį jis buvo priėmęs daugiau kaip prieš dvidešimt metų, – niekada niekam nepatikėti savo širdies ir neleisti, kad ją kas nors sutryptų.

Jis tikrai neketino laužyti šios savo taisyklės, kad ir kokie būtų jo jausmai Džojai Makinli, visiškai nenuspėjamai moteriai!

Ir vis dėlto, vos ją pamatydavo, jį apimdavo aistra...

Gideonas pasimuistė kėdėje, norėdamas nuslėpti, kad ir vėl susijaudino.

– Geriausia būtų pranešti policijai. Šiaip ar taip, jie tikriausiai norės jus apklausti.

– Aš niekur neisiu. – Džoja nežinojo, kokios mintys sukosi Gideono galvoje tas penkias minutes, bet jos tikrai nebuvo linksmos.

Nieko nuostabaus, nes Ričardas Niumanas pakibo virš jųdviejų galvų lyg Damoklo kardas. Nors padėtis buvo siaubinga, Džoja vis dėlto jautė šiokį tokį palengvėjimą, nes galėjo nebegalvoti apie patirtą aistrą.

Visa ši padėtis tapo nebevaldoma, bet, antra vertus, ir paranki. Džoja abejojo, ar būtų sugebėjusi užsimiršti ir negalvoti apie tai, kaip glamonėjo Gideoną ir leidosi glamonėjama jo!

Bet visa tai teks pamiršti, nes antraip ji neiškęs tų trijų savaičių, kurias teks dirbti, jam būnant taip arti.

Ji atsitiesė.

– Manau, bus geriau, jei kol kas nieko nepasakosim nei Stefanijai, nei Džordanui, – tvirtai tarė ji. – Vis vien jie niekuo negali pagelbėti, o ši žinia ir Stefanijai, ir, žinoma, Džordanui, sukels tik nerimą.

Gideonas pašaipiai kilstelėjo antakius.

– Manau, nesu toks kvailas, kad pats to nesuprasčiau.

Džoja niekada neabejojo jo proto aštrumu, bet dėl jo gebėjimo užjausti kitus nebuvo tokia tikra. Tačiau kai jis savo bučiniais ir glamonėmis vos neišvarė jos iš proto, Džoja ėmė abejoti ir tuo.

Jos kūnas išdavikiškai laukė suartėjimo. Krūtys skausmingai spaudėsi prie liemenėlės, kelnaitės sudrėko...

Ji greitai linktelėjo galva.

– Jau eisiu, o jūs iškvieskite policiją.

Ji pasisuko į duris, jungiančias abu kabinetus.

– Džoja...

Stabtelėjo ir apsimetusi, kad nustebo, atsisuko į Gideoną.

– Ką?

– Viskas bus gerai, patikėkite. – Jis padrąsinamai nusišypsojo. – Aš tikrai neleisiu Niumanui prisiartinti prie jūsų pernelyg arti, – švelniai pridūrė jis.

Tas švelnumas taip sutrikdė Džoją, kad ji ir vėl pajuto gerklėje kylantį gumulą. Gideono šaltumas, jo sarkazmas, abejingumas, netgi netikėtai prasiveržęs geismas buvo niekai, palyginti su jo švelnumu...

– Dar pažiūrėsim, – išlemeno ji ir smuko pro duris.

Nedaug trūko, kad būtų palūžusi, puolusi Gideonui į saugų glėbį ir apsižliumbusi lyg kokia mažvaikė!

Devintas skyrius

– Nemanau, kad tai būtina, – išlipusi iš automobilio irzliai burbtelėjo Džoja ir jį užrakinusi pasisuko į Gideoną, laukiantį priešais jos namą.

– Taip patarė ir policija, pati girdėjote. – Jis abejingai gūžtelėjo pečiais, eidamas šaligatviu link Džojos nuo savo automobilio, kurį pastatė tiesiai už josios. – Šiuo metu nėra saugu, ir kol nesugaus ir neapklaus Niumano, aš neleisiu, kad į darbą ir iš jo ar kur kitur važiuotumėte viena.

Taip, Džoja buvo Gideono kabinete tuo metu, kai, išklausę pasakojimą apie dviejų pastarųjų dienų įvykius, atvykę policijos pareigūnai taip patarė. Tada Džoja dar pagalvojo apie praktišką tokio patarimo naudą. Jei ją kas nors lydėtų, Niumanas nebeturėtų galimybės jos užkalbinti kaip tą pirmadienio rytą prie kavinės. Bet tokio patarimo praktiškumas ir jo įgyvendinimas buvo du visiškai skirtingi dalykai!

Ypač dabar, nes Gideonas nepaleido jos visą dieną – iš ryto išsireikalavo palydėti ją iki kavinės, kurioje ji norėjo nusipirkti karšto šokolado, ir jo pastabos apie jauno barmeno nesubrendimą nebuvo itin malonios. O vėliau – ir į netoliese esantį parką, kuriame Džoja nutarė suvalgyti priešpiečių sumuštinius. Ir štai dabar, norėdamas įsitikinti, ar ji saugiai pasieks namus, Gideonas atlydėjo ją savo automobiliu iki pat durų.

Tas buvimas kartu anaiptol nepadėjo pamiršti to, kas tarp jųdviejų įvyko tą rytą!

Ji ryžtingai persimetė per petį rankinės dirželį.

– Štai aš ir namie, Gideonai, – tarė ji su nerimu žiūrėdama, kaip jis užrakina savo automobilį ir eina

link jos.

Jis prisimerkė.

– Ar šiandien dar kur nors eisite ar važiuosite?

– O negalima? – Džoja susiraukė. – Jūsų pagalbos man nereikia! – sušuko ji, pamačiusi, kad jo toks atsakymas netenkina.

– Tai priklausys nuo to, kur ketinate eiti.

Džoja suirzusi prunkštelėjo.

– O gal aš eisiu į pasimatymą?

Gideono antakiai pakilo aukštyn.

– Tikrai?

– Šiandien neisiu, – tarė ji. – Penktadienio vakarais paprastai einu į sporto salę, – nenoromis pridūrė ji.

Jis linktelėjo galva.

– Tada eisime drauge.

Ji nekantriai atsiduso.

– Kažin ar Niumanas manęs ten ieškos. Į salę įleidžiami tik sportuojantys, be to...

– Džoja.

Gideonas ir vėl ištarė jos vardą tokiu balsu, kuris neleido abejoti, kad darys taip, kaip buvo nusprendęs. O tuo metu jis jau buvo nusprendęs ją lydėti.

– To žmogaus jau nematėme dvi dienas...

– Bet tai nereiškia, kad jis nesumanys persekioti jūsų kaip tik šiandien.

– Tai būtų tiesiog juokinga!

Gideonas vos susilaikė nešyptelėjęs, nes Džoja akivaizdžiai nervinosi. Jį prajuokino ne jo patarimas saugotis, bet jos atsakymas.

Jai nepatiko, kai šį rytą jis pasisiūlė palydėti ją į kavinę ir pareiškė savo nuomonę apie tą eržilą barmeną. Jai taip pat nepatiko, kai savo atsineštus priešpiečius Gideonas nutarė suvalgyti parke kartu su ja, o paskui negailestingai priekaištavo, kad beveik visus savo sumuštinius ji sušėrė antims. Bet jos nenoras būti lydimai į sporto salę jį dabar pralinksmino.

Žinoma, visą laiką būti kartu su ta moterimi Gideonui buvo sunku, ypač dėl to, kad buvo apsisprendęs laikytis atokiai, bet šiuo metu jai reikėjo asmens sargybinio, nes, jo manymu, tai būtų geriausia išeitis iš susidariusios padėties, o ji Džojai buvo dar labiau nepriimtina nei dabartinis jų susitarimas.

Taigi, kol policija suras ir apklaus Ričardą Niumaną, jie buvo priversti laikytis drauge. Ir ji paprasčiausiai turės su tuo susitaikyti.

– Gal paskui galėčiau pakviesti jus vakarienės? – bandė gudrauti jis.

– Vadinasi, susitaikote su pralaimėjimu, nepavykus prasmukti į sporto salę? – paklausė Džoja.

– Ne, tik noriu, kad jūs sveikai maitintumėtės.

Jis darosi nepakenčiamas, – pagalvojo Džoja. – Ir per daug sau leidžia šitaip juokaudamas, ir dar tokioje situacijoje!

– Paklausykite, Gideonai...

– Ne, dabar jūs manęs paklausykite, Džoja, – ramiai pertraukė jis. – Abu žinome, kad Stefanija man niekados neatleistų, jei jums kas nors nutiktų.

Po velnių!

Po velnių, po velnių, ir dar kartą po velnių!

Džoja pažiūrėjo į jį. Jam tereikėjo ištarti Stefanijos vardą. Jis puikiai žinojo, kad jį išgirdusi Džoja nustos spyriotis. Kad ir kokia buvo nepriklausoma, Džoja niekados nepasielgs taip, kad aptemdytų ar nutrauktų ką tik ištekėjusios dvynės sesers malonumą leisti laiką su savo nepakartojamu Džordanu.

Ji negalėjo atsikratyti minties, kad, nors ir dvyniai, šiuodu vyrai buvo visiškai nepanašūs – nei savo išvaizda, nei elgesiu. Džordanas buvo tamsiaplaukis ir šviesių akių, o Gideonas – šviesių plaukų ir šokoladinio rudumo akių; Džordanas tiesiog spindėjo žavesiu, o Gideono žavesys buvo kažkoks užslėptas.

Regis, jis buvo linkęs daug ką nuslėpti. Nuoširdžią meilę savo šeimai. Savo susirūpinimą dėl Stefanijos prieš du mėnesius. O dabar – ir norą globoti Džoją...

Nors šie jo bruožai ir traukė – kuo geriau jį pažino, tuo labiau, – ji tikėjosi, kad policijai pavyks greitai surasti ir apklausti Ričardą Niumaną. Nes abejojo, ar, būnant su Gideonu, pavyks nugalėti geismą, kuris kildavo, kaskart į jį pažvelgus. Bet dabar Džoja buvo įsiutusi, juk tai tikras...

Ji priekaištingai pažvelgė į jį.

– Jūs mane šantažuojate psichologiškai.

Jam tai nepadarė jokio įspūdžio.

– Na ir kas?

Džoja burbtelėjo:

– Šitaip naudotis mano meile Stefanijai yra tiesiog gėdinga.

– Ar jus tai veikia?

– Taip.

– Misija baigta. – Gideonas šyptelėjo, bet neatsiprašė. – Palauksiu jūsų čia, o jūs lipkite viršun ir grįžkite su daiktais.

Argi ne juokinga? Triskart per savaitę ji sportuodavo, kad palaikytų gerą formą, nors dėl to tekdavo iškaisti ir paprakaituoti. Ne itin didelis malonumas, ypač stebint Gideonui.

– Negaiškite laiko, Džoja, – nusišaipė jis, tarsi būtų perskaitęs jos mintis.

Betgi taip ir buvo!

– Ką pasakytumėte, jei įsivesčiau jus kaip kolegą? Galėtumėte ne tik žiūrėti į mane, bet ir pasitreniruoti kartu?

– Puiki mintis. Į sporto salę paprastai einu rytais, prieš darbą, taigi, mano automobilyje tebėra visa reikalinga apranga.

Jos gudrybė, regis, neišdegė, ar ne? Ir pati galėjo susiprotėti, kad Gideonas reguliariai mankštinasi, antraip nei jo krūtinė, nei kitos kūno vietos, sėdint už darbo stalo penkias dienas per savaitę, nebūtų tokios raumeningos.

– Bet gal tai, kad penktadienio vakarą mudu praleisime drauge, nepatiks Džeisonui Pikardui?

Džoja pakėlė akis ir įdėmiai nužvelgė Gideoną, tačiau šįkart jis nesišaipė.

Ji nesileido suklaidinama.

– Aš jums ne kartą sakiau... Apie mano draugystę su Džeisonu esate susidaręs neteisingą nuomonę. Tai visiškai kas kita.

– Kalbate ryžtingai, nes norite, kad jumis patikėčiau.

– Aš tik noriu, kad neimtumėte manyti, jog leidausi... jūsų bučiuojama, nors draugauju su kitu.

Įtikinti Gideoną, kad taip ir yra, Džoja būtų galėjusi tik atskleidusi Džeisono paslaptį; gal Džeisonas ir prisipažino tėvams apie savo santykius su Trevoru, bet tai nereiškia, kad asmeninį gyvenimą norės atskleisti ir kitiems.

– Aš taip ir nemanau. Pažįstu jus gana gerai ir žinau, kad dvigubų žaidimų nežaidžiate.

– Tad kodėl vis prikišate man Džeisoną?

– Nežinojau, kad tik jums leidžiama juokauti...

Juokauti? Gideonas su ja juokavo?

Džoja treptelėjo koja.

– Jūs tikras pabaisa!

Gideonas liūdnai šyptelėjo ir prisimerkęs žiūrėjo į Džoją, kuri, puikiai žinodama, kad atrodo seksualiai, kraipydama klubus savo dailiomis kojytėmis nuėjo prie durų ir jas atidariusi įėjo vidun. Tikriausiai šitaip žiūrėjo ir Ričardas Niumanas, kai tą pirmadienio rytą stebėjo, ją išeinančią iš kavinės...

Gideonas apniuko. Vien pagalvojus apie tai, kad tas žmogus buvo atsidūręs taip arti jos, noras ją apginti, net ir prieš jos pačios valią, dar labiau sustiprėjo. Sakydamas, kad Stefanija jam niekada neatleistų, jei kas negero nutiktų jos dvynei seseriai, jis nemelavo, bet iš tikrųjų ir pats negalėtų sau atleisti...

– Jau pasiruošusi!

Gideonas nustebo ir išplėtęs akis žiūrėjo į Džoją, nes ji pasirodė po penkių minučių, kaip ir žadėjo. Per tą laiką spėjo persirengti ir dabar vilkėjo dailiais baltais marškinėliais, juodu sportiniu megztiniu, duksliomis pilkos spalvos treningo kelnėmis ir avėjo baltos ir violetinės spalvos sportbačiais.

– O jūs iš tiesų mažytė, – sumurmėjo jis. Kaip ir tada, ji vos siekė jam smakrą.

– Arba jūs pernelyg aukštas. – Ji nepatenkinta nužvelgė jį, atsidarė savo automobilio dureles ir numetė sportinį krepšį ant užpakalinės sėdynės.

– Arba aš pernelyg aukštas, – tyliai pritarė jis, iš kišenės traukdamas savo automobilio raktelius. – Važiuokite pirma, aš seksiu iš paskos.

– Oho, įdomus pasiūlymas, – paerzino ji.

– To įdomumo vienai dienai gal ir per daug, ar ne? – Gideonas liūdnai šyptelėjo prisiminęs, kaip nesmagiai jiems baigėsi šis rytas.

– Tikriausiai, – nusišaipė ji ir atidarė vairuotojui skirtas dureles. – Susitiksime sporto salėje.

Visą laiką važiuodama Džoja matė, kad Gideonas stengiasi nuo jos neatsilikti, matyt, nenorėjo, kad tarp jų įsiterptų koks kitas automobilis. Kaskart, žvilgtelėjusi į veidrodėlį, matė, kad Gideono automobilis važiuoja arti. Tiesą sakant, taip įsijautė, stebėdama Gideoną, kad nebūtų pastebėjusi Ričardo Niumano, net jei šis būtų prisėdęs šalia!

Nors Džojai ir nepatiko, kad Gideonas ją visur sekiojo, vis dėlto buvo jam dėkinga, – nepaisant jo teisinimosi, kad antraip Stefanija jam niekados neatleistų.

Tačiau tas jo dėmesys apkarto jau po pusantros valandos, kai jie po treniruotės susitiko bare išgerti sulčių; jis buvo beveik nesuprakaitavęs, nors pasirinko sunkią programą, – tą ji pastebėjo eidama nuo vieno treniruoklio prie kito, – o Džoja buvo visa šlapia, ir veidas nuo intensyvaus darbo gerokai įraudo.

Gideonas vilkėjo juodus marškinėlius, po kuriais jo raumeninga krūtinė atrodė dar platesnė, ir pusilgius juodus šortus, glaudžiai aptempiančius raumeningas kojas, ir, matydama jį tokį, Džoja dar labiau susijaudino!

Moterys, tuo metu buvusios bare, taip pat varstė jį reikšmingais žvilgsniais. Gideonas ramiai gurkšnojo sultis ir į tuos jų žvilgsnius, tiesą sakant, nekreipė jokio dėmesio. Bet tikrai ne dėl to, kad buvo nusivaręs nuo kojų, kaip ji!

– Ar kalbėjai su Lukanu? – Džoja netikėtai pertraukė tylą, kuri, bent jai, buvo nemaloni; ne taip, kaip Gideonui, – jis ir toliau gėrė sultis ir atrodė visiškai ramus.

Jis pašaipiai kilstelėjo antakius.

– Jam dabar medaus mėnuo, Džoja. Žinoma, kad nekalbėjau.

– Na taip... tikrai. – Jai dar labiau užkaito skruostai. – Aš tik pagalvojau... – Ji šyptelėjo. Tiesą sakant, nepajėgė apie nieką galvoti. Juk žinojo, kad Lukanui dabar medaus mėnuo, o prisiminusi, kaip meiliai jis žvelgė į nuotaką per savo vestuves, net neabejojo, kad jie iki šiol tikriausiai net nelipo iš lovos!

Matydamas, kad Džoja sutriko, Gideonas jos pasigailėjo ir nusijuokė.

– Pagalvojote, kad Lukanas, kuris yra tikras darbštuolis, neatsispirs pagundai man paskambinti ir pasiteirauti, kaip sekasi darbai, tiesa?

– Visi Sent Klerai tokie patys – jiems rūpi tik jų darbas.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Manau, kad gražioji Leksė pakeitė mano vyresniojo brolio gyvenimo prioritetus. Kaip ir Stefanija – Džordano, – pridūrė Gideonas susiraukdamas, nes ir jam buvo sunku susitaikyti su tokiais dideliais abiejų jo brolių gyvenimo pokyčiais.

Trijulei tekdavo laikytis išvien prieš visą pasaulį, tėvui pasikvietus į beprotiškai ilgus pokalbius, – kol suaugo ir galėjo rinktis, eiti pas jį ar ne. Studijuodami universitete visi trys broliai taip pat laikėsi drauge, nors ir pasirinko skirtingas profesijas. Paskui Džordanas įsimylėjo ir vedė Stefaniją, o Lukanas susitiko ir įsimylėjo Leksę. Abiejų Gideono brolių gyvenimai pasisuko visiškai kita linkme per neįtikėtinai trumpą laiką.

Būtų buvę juokinga manyti, kad Gideonas jautėsi atsilikęs nuo Džordano ir Lukano. Šiuo metu, labiau nei anksčiau, jis neturėjo jokio noro nei įsimylėti, nei juo labiau vesti. Jis nuoširdžiai tikėjo, kad aistra, kurią šiuo metu jaučia Džojai, yra tik trumpalaikis proto aptemimas...

Tačiau jis iš tikrųjų jos geidė. Net ir tokia, įkaitusi ir blizganti nuo prakaito po treniruotės sporto salėje, Džoja jam buvo patraukli – su baltais prie nuogų krūtų prilipusiais sportiniais marškinėliais, nedengiančiais jos nuogo plokščio pilvuko. Ji vilkėjo ne pilkas treningo kelnes, o juodus elastano šortus, kurie glaudžiai aptempė jos dailius klubus ir šlaunis ir provokuojamai gundantį užpakaliuką; šiuo metu jo, žinoma, nebuvo matyti, bet matė anksčiau, sporto salėje, kur tam turėjo daugybę progų. Tad tomis progomis jis pasinaudojo ir rijo akimis grakščias jos kūno linijas...

Po velnių, to jau perdaug!

– Manau, kad mums abiem reikėtų nusiprausti po dušu. – Gideonas netikėtai atsitiesė ir pastatė tuščią stiklinę ant stalo.

Džoja kelias sekundes negalėjo ištarti nė žodžio – netikėtai ją užplūdo vaizdiniai, kaip jie abu, visiškai nuogi, stovi dušo kabinoje, ir ji neskubėdama, centimetras po centimetro, muilina raumeningą Gideono kūną...

O juk jis, tai sakydamas, galvoje turėjo tikrai ne tai!

Džoja subarė save, ir šalia jo stiklinės pastatė savąją, taip pat tuščią.

– Gera mintis. Susitiksime pirmame aukšte, prie registratūros.

Ji atsistojo ir nubėgo į moterų persirengimo kambarį Gideonui nespėjus pasiteirauti, kodėl ją ir vėl išpylė raudonis.

Kas jai yra? Būnant su tuo vyru, visos jos mintys sukasi vien apie miegamąjį – arba, šiuo atveju, apie vonios kambarį!

Atsipeikėk, Džoja, – ji griežtai subarė save. Savo laisvalaikį Gideonas su ja leidžia tik todėl, kad jaučia šeiminę pareigą užtikrinti saugumą dvynei savo brolienės seseriai. Kaip moteris Džoja jam nerūpi. Visi Sent Klerų vyrai turi stiprų garbės jausmą, tik dėl to jis ir stengiasi užtikrinti, kad ji būtų saugi. Būtų geriau, jei ji to neužmirštų...

Kai po penkiolikos minučių Džoja nusileido į registratūrą, kur jos jau laukė Gideonas, jautėsi daug žvalesnė ir stipresnė. Nors dar šlapi plaukai švelniomis sruogomis buvo užkritę jai ant kaktos ir sprando, vilkėdama kūno spalvos megztiniu ir aptemptais džinsais ji jautėsi ne tokia pažeidžiama, kaip sporto salėje.

Gideonas kažkodėl ir vėl buvo apsivilkęs kostiumą, su kuriuo paprastai eidavo į darbą. Tiesa, be kaklaraiščio ir atsisegęs dvi viršutines baltų šilkinių marškinių sagas.

Džoja pasijuto nejaukiai.

– Atrodo, vakarienei apsirengiau per kukliai.

– Arba aš persistengiau. – Gideonas nusišypsojo.

Džojos pilve kažkas sukirbėjo, o širdelė ėmė daužytis it pašėlusi. Pasitikėjimo savimi lyg nebūta – vos Gideonas jai šyptelėjo, ji ėmė net drebėti iš geismo!

– Gal man grįžti namo persirengti? – pridūrė jis, jai vis tylint.

Džoja gūžtelėjo pečiais.

– Galime susitarti, kur susitiksim...

– Nemanau, kad tai gera išeitis.

– Bet...

– Eime drauge.

Džoja sumišusi sumirksėjo.

– Eiti drauge? Bet kur?

– Į mano butą.

Gideonas, žvilgtelėjęs į ją, pastebėjo, kad jos raudoni plaukai, nesupurkšti laku, kad būtų standesni, dabar daug švelnesni. Jos veidas, nusiprausus po dušu, taip pat buvo skaistus ir nepagražintas kosmetika.

Pamatęs, kaip ji išsigando, išgirdusi pasiūlymą palydėti jį iki jo buto ir palaukti, kol jis persirengs vakarienei, Gideonas suabejojo.

Tikriausiai jo pasiūlymas niekam tikęs. Tiesą sakant, jis ir pats nesuprato, kodėl tai pasiūlė; jis nesivesdavo moterų į savo butą. Jokių. Nesives ir Džojos, nors pats pasisiūlė ją saugoti. Ypač jos, nes nuojauta Gideonui sakė, kad, jiems likus vieniems, Džojai gali tekti gintis ne nuo ko kito, o nuo jo...

– Tiek to, – tarė jis. – Prieš lydint jus namo, galime užkąsti ir užkandinėje ar kur kitur, todėl manau, kad į mano aprangą nereikėtų kreipti jokio dėmesio.

– Ne! Ne, aš... geriau pirma užeikime į jūsų butą, – pasakė Džoja vos atgaudama kvapą, nes smalsumas pažiūrėti, kaip gyvena Gideonas, nugalėjo sveiką protą, kuždantį net nesiartinti prie jo buto, ir dar drauge su juo.

Ji nekantravo įsitikinti, ar jo namuose taip pat viskas sustyguota, kaip ir gyvenime...

– Esu tikras, kad jums tikrai nepatiks baltos mano buto sienos ir juodi baldai su chromo pagražinimais, –

šyptelėjęs pasakė Gideonas, nuspėjęs jos mintis.

– Iš jūsų balso galiu spręsti, kad jie nepatinka ir jums, – susimąsčiusi tarė Džoja, jiems išėjus. Vienintelis žibintas skalda dengtoje aikštelėje prie sporto salės, kurioje buvo pasistatę savo automobilius, apšvietė liūdną Gideono veidą.

– Kai jį įsigijau, jis jau buvo šitaip išdažytas. – Jis abejingai gūžtelėjo pečiais. – Ten grįžtu tik nakčiai, ir man to pakanka.

– Ir jame...

– Jis praktiškas, Džoja. Toks, kokio man reikia, ir aš juo patenkintas, – griežtai tarė jis, per aikštelę eidamas link savo automobilio.

Nukirto kaip kirviu, – piktai pagalvojo Džoja ir taip pat patraukė link automobilio, tik daug lėčiau, iš anksto susitaikiusi su mintimi, kad Gideono bute, kaip ir tikėjosi, nepamatys nieko sentimentalaus.

– Po velnių! – Gideono šūktelėjimas nutraukė Džojos mintis. – Velnias, velnias ir dar kartą velnias!

– Kas yra? – Ji nuskubėjo prie jo automobilio. – Kas nors atsitiko?.. – Ji nutilo, nes ir pati pamatė: per visą automobilio šoną iš vairuotojo pusės švietė ilgas ir rantytas rėžis. – O ne! – sušuko ji.

– O taip, – liūdnai patvirtino Gideonas, eidamas prie šalia stovinčio Džojos automobilio.

Jis staiga sustojo – jo šone, taip pat vairuotojo pusėje, vingiavo toks pat ilgas dantytas rėžis.

Gideonas net neabejojo, kad abu žino, kieno tai darbas...

Dešimtas skyrius

– Išgerkite, Džoja, – paragino Gideonas tiesdamas jai taurę su brendžiu, sau prisipylęs kitą. – Bus geriau, jei išgersite visą, – paliepė pastebėjęs, kad ji tik siurbtelėjo.

Nuo tada, kai išėjo iš sporto salės ir aptiko subraižytus automobilius, buvo praėjusi valanda. Per ją į automobilių stovėjimo aikštelę atvyko tie patys du policininkai, kurie apžiūrėjo ir profesionaliai įvertino antrą kartą jų automobiliams padarytą žalą.

Apžiūrėjo juos itin atidžiai, nes Sent Klerų pavardė, kurią sužinojo anksčiau, jiems akivaizdžiai padarė įspūdį.

Paskui policininkai apgailestaudami pranešė, kad jiems iki šiol nepavyko rasti ir pakalbėti su Ričardu Niumanu; taip jie tarsi patvirtino, kad ir jie laiko jį atsakingu dėl šio išpuolio.

Dar policininkams neišvykus Gideonas pastebėjo, kad Džoja nebe tokia drąsi ir pasitikinti savimi: buvo išbalusi, jai visą laiką drebėjo ne tik rankos, bet ir visa virpėjo. Merginą buvo apėmusi tokia neviltis, kad ji net neprieštaravo, Gideonui pasiūlius palikti savo automobilį aikštelėje, ir į jo butą važiuoti jo automobiliu.

Toji mintis, iš pradžių pasirodžiusi nepriimtina, dabar atrodė geriausia išeitis. Pirmajame pastato, kuriame gyveno Gideonas, aukšte budėjo durininkas, jame buvo įrengta apsaugos sistema, o Džojos name nebuvo nieko. Be to, Gideonas abejojo, ar ji savo namuose turi brendžio, o jiems abiem, patyrus šoką dėl subraižytų automobilių, būtinai reikėjo išgerti.

Raudoni Džojos plaukai vieninteliai švytėjo tikra spalva spartietiškai apstatytoje Gideono svetainėje. Čia stovėjo stiklinis kavos stalelis su blizgančio metalo apvadais, šalia jo – juoda oda apmušta kušetė ir dvi kėdės, ant baltai išdažytų sienų blizgančio metalo rėmeliuose kabojo baltos graviūros, už kušetės stovėjo paprasta standartinė blizgančio metalo lempa, o visas kambarys buvo apšviestas iš viršaus nuo lubų vidurio krintančios tokios pat spalvos šviesos.

Jųdviejų butai skyrėsi kaip diena nuo nakties. Jos bute buvo jauku ir šilta kaip tikruose namuose, kurie reikalingi ne tik tam, kad būtų kur susikabinti drabužius ar pernakvoti...

Džoja palingavo galva.

– Iki šiol nesuprantu, kodėl Niumanas taip ilgai delsė. Jei visa tai jo darbas, – o aš linkusi manyti, kad taip ir yra... – Džoja suvirpėjo prisiminusi, kad dar šį pirmadienį iš ryto kalbėjosi su tuo žmogumi, – ...praėjo jau daugiau kaip du mėnesiai nuo tada, kai mes... tiksliau, jūs vienas... – ji liūdnai pažvelgė į Gideoną, – ...ištraukėte Stefaniją iš tos Niumanų skyrybų bylos.

Gideonas niūriai linktelėjo galva.

– Aš irgi nesuprantu, kodėl jis pasirodė tik dabar, todėl dar šiandien kai ką patikrinau. Penktadienį teisme buvo nagrinėjama Niumanų skyrybų byla. Rozalinda Niuman pasistengė išpešti kuo daugiau, taip pat ir savo dviejų vaikų globą, su kuriais Niumanui buvo leista matytis tik susitarus. Tai buvo viena tų bylų, apie kurias sakoma, kad baisiau nebūna net pragare ar panašiai...

– Manau, kad Rozalinda Niuman turi teisę pykti, ypač ant savo buvusio vyro! – šūktelėjo Džoja, šiek tiek atkutusi nuo išgerto brendžio.

Bet ne tiek, kad nesuprastų, jog Gideonas, šiaip ar taip, atsivežė ją į savo butą...

Į butą, kuris dėl baltai dažytų sienų ir juodų baldų su blizgančiais pagražinimais iš tikrųjų buvo beveidis, kaip ir perspėjo Gideonas. Jis iš tikrųjų buvo bjaurus!

– Ir aš taip manau. – Gideonas ėmė žingsniuoti po kambarį. – Deja, Niumanui nepasisekė įsidarbinti, kai netikėtai buvo išmestas iš buvusios darbovietės.

Žinant, kad jis buvo užmezgęs romaną su savo viršininko žmona, toks staigus jo išmetimas buvo visiškai suprantamas!

– Juk nemanote, kad turėčiau to žmogaus gailėtis? – burbtelėjo Džoja. Jei Gideonas nebūtų perėmęs tos bylos, Stefanija, neteisingai apkaltinta toje skyrybų byloje kaip kita moteris, būtų nukentėjusi ne tik kaip darbuotoja, bet ir asmeniškai. – Būtų mano valia, už tokias apgavystes reikėtų jį pakarti, pririšti prie arklio ir dar ketvirčiuoti, o ir to būtų maža! – Vargas man, jei tektų atsidurti kitoje barikadų pusėje, – sumurmėjo Gideonas.

Ji šyptelėjo.

– Per vėlu!

Gideonas irgi nusišypsojo.

– Jei norėtumėte ko nors užkąsti, bijau, kad tektų užsisakyti iš kavinės. Aš retai valgau namuose, – paaiškino jis. – Taigi, virtuvėje tuščia, nors... yra šiek tiek duonos, šiek tiek sviesto ir pieno kavai ar arbatai užbalinti, gal rastume ir kiaušinių. Dar turėtų būti pakelis rūkytos lašišos. – kiek patylėjęs pridūrė: – Atvežė mama, aną savaitę sugrįžusi iš Škotijos.

Džoja pralinksmėjo.

– Rūkyta lašiša iš Škotijos – juk tai puiku, jūs tikras turtuolis, nebereikės užsisakyti gatavų patiekalų ar kur nors išeiti.

Mano gyvenimas išties nuobodus, – pagalvojo Gideonas. Gal jo pasirinktas gyvenimo būdas ir buvo šiek tiek ribotas, bet jis apie tai susimąstė tik prieš savaitę, kai į jį įsiveržė Džoja. Iki to laiko jis nekreipė dėmesio, kad jo butas toks sterilus, kad keturis ar penkis vakarus per savaitę jis valgo tuose pačiuose restoranuose, ir visada vienas. Jei nereikėdavo su niekuo susitikti, jis net pietaudavo vienas. Tų restoranų vadovai ir personalas jį pažinojo ir pakalbindavo, tad kodėl kam nors turėtų rūpėti, kad jis valgo vienas?

Bet kai čia atsivedė Džoją ir į savo butą pažvelgė jos akimis, Gideonas tikrai pamatė, kad jame stinga mielų niekučių ar nuotraukų, o tie blizgūs metaliniai pagražinimai gal ir suteiktų šilumos kokiam viešbučiui, bet tik ne namams.

Tačiau tokį gyvenimo būdą jis pasirinko niekieno neverčiamas. Kol buvo vaikas, kurį laiką jam teko gyventi pas motiną Edinburge, paskui Glosteršyre pas tėvą, o internatinė mokykla, kurią lankė, buvo Šrousberyje, vėliau, kai studijavo, teko ne kartą ieškotis būsto Londone. Gal dėl to ir turėjo labai nedaug asmeninių daiktų, nes kuo jų mažiau, tuo lengviau juos vežiotis nuolat kraustantis.

Tik dabar Gideonas suvokė, kad ir tų asmeninių daiktų beveik neturi...

– Ar galite įsivaizduoti, kad aš taip pat visiškai nesugebu šeimininkauti? – piktai paklausė jis.

– Gal aš ko nors nenugirdau? – nusišaipė Džoja. – Niekada negirdėjau, kad Gideonas Sent Kleras, šis savimi pasitikintis žmogus, prisipažintų, kad ko nors nesugeba, nes jis visų sumaniausias, ar ne?

Gideonas susiraukė.

– Nežinau, kodėl jūs susidarėte nuomonę, kad man niekas negali prilygti, ir noriu jums pasakyti, kad yra daug dalykų, kurių nesugebėčiau padaryti – nei tobulai, nei kaip kitaip.

Ji įdėmiai pažiūrėjo į jį ir iš jo veido išraiškos suprato, kad nors pats pasiūlė grįžti kartu į jo butą, dabar jaučiasi nejaukiai, pravėręs jai šį savo asmeninio gyvenimo langą.

– Jaučiuosi geriau, tad gal jau eisiu.

Gideonas paniuro.

– Ir kurgi eisite?

Ji kilstelėjo antakius.

– Namo, kurgi daugiau.

– Nemanau, kad tai gera mintis.

Džoja sumirksėjo.

– Ką pasakėte?

– Tikriausiai pastebėjote, kad apačioje budintis durininkas stebi visus šiame name negyvenančius atvykėlius? Ir liftą, kuris atsidaro, tik surinkus tam tikrą kodą? Taip pat ir kameras, įtaisytas ne tik lifte, bet ir kiekviename aukšte?

Džoja net nutirpo iš šių bauginančių užuominų supratusi, ką Gideonas pasakys toliau.

– Taigi...

– Manau, kad kol šis reikalas su Niumanu nebus sutvarkytas, jums bus geriau likti čia.

– Jokiu būdu! – Džoja pašoko, energingai purtydama galvą. – Gana to, kad visą dieną sekiojote paskui mane, ir tai nebuvo lengva iškęsti...

– Galiu pasakyti ir atvirkščiai – man irgi nebuvo lengva sekioti paskui jus visą dieną!

Išgirdus tokį priekaištą Džojai užkaito skruostai.

– To norėjote jūs, ne aš.

– Jaučiuosi už jus atsakingas, – lediniu balsu tarė jis.

– Tik dėl Stefanijos. – Man labai gaila, Gideonai, bet aš tikrai... jokiais būdais... negaliu... Suprantu, kad aš... kad mes šį rytą elgėmės šiek tiek neatsargiai, bet tai nereiškia, kad aš ketinu pas jus persikraustyti.

Gideonas atšoko nuo jos tarsi įgeltas gyvatės ir stipriai sukando dantis.

– Aš jums ir nesiūlau kraustytis.

Tai akivaizdu. Vien nuo tokios minties jis pakraupo!

– Jei taip, kokios mintys sukosi jūsų galvoje? – nesiliovė Džoja. – Kad miegosiu su jumis vienoje lovoje?

– Nors jūsų balse girdžiu kaltinimą, man į tai nusispjaut.

– O jūs kietas! – atkirto Džoja ir taip pat ėmė žingsniuoti per kambarį. – Nežinau, ką apie mane galvojate, Gideonai, bet aš nesu lengvabūdė.

– O taip, tuo jau įsitikinau.

Džoja žvilgtelėjo į jį.

– Tikriausiai suprantate, ką noriu pasakyti...

– Bet sąmoningai negirdite to, ką sakau aš, – Gideono balsas buvo ledinis. Jis atsiduso. – Nesiūlau jums gultis su manimi į vieną lovą. Galite miegoti miegamajame, o aš prigulsiu čia, ant sofos. – Nors toji sofa, pritaikyta sėdėti tik dviem žmonėms, jam, dvimetriniam vyrui, ir nebuvo patogi!

Bet argi jis, griūnant gyvenimui, galėjo tikėtis kokios padėkos? Arba bent dėkingumo už tai, kad pasikvietė Džoją, nors į savo namus nieko neįsileisdavo? Ar kam rūpi, kad jam bus nepatogu?

Kad ir kaip jis stengėsi, ji buvo įtari ir juo nepasitikėjo. Ir tai jį velniškai skaudino!

– Su jumis vis tiek nepasiliksiu, – spyrėsi Džoja.

Nusivylęs Gideonas giliai įkvėpė.

– Tokiu atveju važiuosime kartu į jūsų butą.

– Tikrai nemanau kviestis jūsų pas save nakčiai! – ryžtingai pareiškė Džoja.

– Galiu permiegoti ant sofos...

– Nors ir prieškambaryje, man nesvarbu... Aš vis tiek nesutinku! – tarė ji, iš susijaudinimo pakeldama balsą.

– O jei Niumanui pasirodys, kad nepakanka gadinti mūsų turtą, ir šį vakarą jo pyktis atsisuks prieš jus?

Džoja išsigando.

– Manote, kad jis gali griebtis prieš mus smurto?

Gideonas kietai sučiaupė lūpas.

– Manau, kad jis jau seniai smurtauja... gali imtis ir fizinės prievartos.

Džoja išbalo, ir jai per nugarą perbėgo šiurpuliai, prisiminus Ričardą Niumaną, kuris tą pirmadienio rytą kavinėje atsistojo į eilę tiesiai už jos... Kaip paskui tyčia ją sustabdė ir užkalbino. Visiškai nebijodamas, kad ji gali jį atpažinti, o gal netgi to norėjo.

Gideonas, pamatęs jos išsigandusias ir susirūpinusias akis ir išbalusius skruostus, pasigailėjo, kad buvo toks nenuovokus.

– Nenorėjau jūsų gąsdinti.

– Bet išgąsdinote!

Jis perbraukė ranka sau per plaukus.

– Reikėtų šiek tiek apsiraminti, – pasiūlė jis.

– Ką siūlote?

– Gal abu pasijustume geriau... šiek tiek aprimtume... jei ko nors užkąstume.

– Taikote man, ar ne? – užginčijo ji. – Nes jūs pats, kaip matau, esate tikras ramybės įsikūnijimas!

Gideonas nutarė nesileisti jos įtraukiamas į dar vieną ginčą.

– Jei nenorite užsisakyti maisto, galime pasikepti kiaušinienės, prie kurios tiks rūkyta lašiša ir skrudinta duona.

– Pamiršote, kad abu nemokame šeimininkauti?

– Manau, kad jūs tikrai sugebėsite įdėti duoną į skrudintuvą, o aš, sutelkęs visus savo kulinarinius sugebėjimus, tikrai pajėgsiu išplakti kiaušinius ir atplėšti lašišos pakuotę, – ramiai tarė Gideonas. Jam dažnai tekdavo maitintis vien kiaušiniais studijų laikais, kai baigdavosi stipendija, o kitos dar nebūdavo gavęs. Gerai, kad dabar uždirba daugiau.

Džoja kilstelėjo antakius.

– Tikrai?

– Manau, kad taip.

– Prieš kepdamas kiaušinienę tikriausiai norėsite persirengti?

Gideonas buvo su tais pačiais baltais marškiniais ir tamsiomis kostiuminėmis kelnėmis.

– Kuo? Neturiu netgi džinsų, Džoja, – paaiškino jis, pamatęs, kad ji susiraukė.

– Po galais, kodėl?

Gideonas gūžtelėjo pečiais.

– Man jie paprasčiausiai nepatinka.

Tamsiai žalios akys linksmai žybtelėjo.

– Ką gi... Tada pirmyn, Makdufai!

Gideoną pralinksmino gera Džojos nuotaika, ir jis nuėjo į virtuvę. Nors jam buvo ir nesmagu pripažinti, jo virtuvė su juodais, citrinos ir metalinio blizgesio pagražinimais, tuščiais ir niekada nenaudojamais stalviršiais buvo tokia pat blanki, kaip visas jo butas.

Betgi aš tokios ir norėjau, – priminė sau Gideonas. Nuėjęs prie šaldytuvo ir išėmęs iš jo kiaušinius, pieną, sviestą ir rūkytą lašišą, jis pagalvojo, kad iš tikrųjų nenori šeimininkauti kartu su Džoja. Nenori šeimininkauti su niekuo. Jis apskritai retai kada kepdavo ar virdavo, juo labiau kartu su moterimi, kuri, kaip dar neseniai manė, buvo irzli ir nemaloni.

Kada pasikeitė jo nuomonė apie Džoją?

Tiesą sakant, jos draugija jam vis dar buvo nemaloni ir jį erzino, bet ne taip, kaip anksčiau. Dabar jis labiau pyko ant savęs, kad ja žavisi ir kad ji darosi jam vis svarbesnė.

– Buvote teisus. Kai užkandau, iškart pasijutau geriau.

Džoja atsilošė kėdėje, kuri stovėjo priešais Gideoną už aukšto juodo marmuro stalelio, – ji pati pasiūlė valgyti čia, o ne šaltoje blankioje ir oficialioje svetainėje.

Abu buto kambariai, kuriuos jai buvo leista apžiūrėti, taip pat stokojo šilumos. Tiesą sakant, iš jų apstatymo nieko negalėjai pasakyti apie čia gyvenančio vyro asmenybę.

Jo darbo stalas Sent Klerų įmonėje taip pat būdavo tuščias. Tiesa, šiuo metu jis dažniau būdavo ne savo, o Lukano kabinete, bet savaitės pradžioje Džojai prireikė pasiskolinti vieną teisės knygą iš Gideono kabineto, kuris buvo koridoriaus gale. Džoja jau buvo išsipakavusi savo asmeninius daiktus iš dėžių ir išdėliojusi juos po visą Leksės kabinetą, kad jaukiai jaustųsi visą mėnesį, kurį ketino čia dirbti. Tačiau Gideono kabinetas, kuriame jis darbavosi ne vienus metus, buvo ne tik nepatogus, bet ir nejaukus, kaip ir jo butas.

Kas jame galėjo gyventi?

Na... tikriausiai tik pats Gideonas. Bet kodėl jis taip gyveno? Ar toks jo stilius buvo dar viena vienišumo išraiška, padedanti nusišalinti nuo bet kokių jausmų?

Ar dabar, įsileidus Džoją į savo namus, grėsė pavojus, kad jo vienišumas bus sutrikdytas?

Iki šiol ji apie tai nesusimąstė, bet...

– Iš tiesų esu dėkinga, kad pasiūlėte man pasilikti pas jus nakčiai.

Jis suspaudė lūpas.

– Bet mano pasiūlymą išsiaiškinote savaip.

– Taip, ir norėčiau dėl to atsiprašyti, – ramiai tarė ji.

Gideonas įdėmiai pažvelgė į ją prisimerkęs.

– Mielai jūsų išklausysiu, – pagaliau pasakė jis.

Džoja sukikeno.

– Gal galėtumėte man būti šiek tiek gailestingesnis?

Jis pašaipiai dėbtelėjo.

– Džoja Makinli, kuri neieško žodžių kišenėje, dar niekada nėra manęs atsiprašiusi, todėl gailestingas nebūsiu.

Ji karčiai šyptelėjo.

– Iki šiol nesuprantu, kaip mes, nemėgdami vienas kito, galėjome įsivelti į tokį kompromituojantį įvykį ir būti užklupti... – Ji nutilo, ir jos skruostai paraudo. – Tiesiog norėjau pasakyti, kad...

– Tiek to, Džoja. Puikiai žinau, ką norėjote pasakyti, – nekantriai pertraukė ją Gideonas, nes ir pats visą dieną stengėsi tai suvokti. Jo manymu, vienintelis paaiškinimas galėjo būti tik priešybių trauka.

Džojos šiluma lyg saulė tirpdė šaltį, sklindantį nuo jo lyg nuo mėnulio. Ji buvo jausminga, o jis – šaltas kaip ledas. Ji buvo karštakošė ir plepi, jis – ramus ir atsargus. Nors darbe būdavo griežta, iš tikrųjų ji buvo labai moteriška, o jis oficialus išlikdavo visada.

Tikros priešybės.

Jų trauką vienas kitam būtų galima paaiškinti tik tuo...

Jis susiraukė.

– Šį rytą...

– Tikiuosi, jūs neimsite ir vėl man priekaištauti, Gideonai? – Ji atsargiai pažvelgė į jį. – Kiek pamenu, abu ėmėme plėšti drabužius vienas nuo kito.

Visiškos priešybės, – pagalvojo Gideonas ir krūptelėjo, nustebintas jos atvirumo. Ir vis dėlto tai jį žavėjo. Tiesą sakant, šią savaitę jis ne kartą kvatojosi iš tokių atvirų jos pastabų.

– Vienas nuo kito drabužių mes nenuplėšėme...

– Beveik, – nenusileido ji.

Gideonas šyptelėjo.

– Bet nenuplėšėme. Ir dar norėčiau pasakyti, kad paprastai aš labiau tvardausi, nei šį rytą.

– Oho, patikėkit, žodžiui tvardytis jūs ką tik suteikėte visiškai naują prasmę.

– Todėl ir apgailestauju dėl to rytinio... nesusipratimo, – pridūrė jis.

Džoja pažvelgė piktai.

– Sakykite, Gideonai, ar jūsų draugystė su moterimis paprastai tęsiasi ilgai?

Jis apstulbo.

– Atleiskite?

– Klausiu, ar ilgai draugaujate su moterimis? – negailestingai pakartojo Džoja.

Nors gražuolis Gideonas buvo vertas nuodėmės ir, matyt, patyręs meilužis, Džoja nemanė, kad jaunoms moterims būtų patikęs jo polinkis analizuoti ir narplioti draugystės smulkmenas, ypač fizines. Jai toks polinkis irgi nebuvo patrauklus.

Gal tuo viskas ir baigdavosi?

Gideonas nepatenkintas susiraukė.

– Visada maniau, kad reikia būti atviram, kai reikalai pakrypsta į, kaip teikėtės pavadinti, draugystės pusę.

Džoja vėl suraukė antakius.

– O kaip jūs juos pavadintumėt?

Jis susinervino.

– Abipusių poreikių tenkinimu.

Ji netikėtai prunkštelėjo.

– Abipusių poreikių tenkinimu? – Džoja nusikvatojo. – Skamba taip, lyg kalbėtume ne apie draugystę, o verslą!

– Kaip tik taip aš ją ir įsivaizduoju.

– Ir ilgai lošiate šia abipusių poreikių korta, prieš padėdamas ją ant stalo?

Gideonas akivaizdžiai sunerimo.

– Jau po pirmojo pasimatymo man būna aišku, ar su moterimi norėsiu susitikti dar kartą.

– Dar kartą pasimylėti – juk tai norėjote pasakyti?

Gideonas kietai sučiaupė lūpas.

– Taip.

Džoja su nuostaba pažvelgė į jį.

– Nieko keista, kad, būdamas trisdešimt ketverių, vis dar esate viengungis.

– Taip, man trisdešimt ketveri, o viengungis esu savo noru, – atkirto jis.

– Niekas, be jūsų, tuo nepatikės, Gideonai. – Džoja nusijuokė, atsistojo ir, surinkusi tuščias lėkštes, sudėjo jas į indaplovę. – Aš, tiesą sakant, nustebčiau, jei po tokių jūsų kalbų apie abipusius poreikius moteris apskritai norėtų jus pamatyti antrą kartą!

Gideonas net neįsivaizdavo, kad jų pokalbis galėtų pakrypti į jo asmeninių santykių aptarimą. Bet galėjo tuo ir nesistebėti, nes niekada nežinojo, ką toji pleputė Džoja Makinli iškrės ar pasakys artimiausiu metu.

Pavyzdžiui, kad ir toks pareiškimas!

– Matyt, turėčiau džiaugtis, kad tokios abipusius poreikius tenkinančios draugystės nepasiūlėte ir man.

Gideonas sukluso.

– Ką būtumėt sakiusi, jei būčiau pasiūlęs?

Ji atsisuko.

– Atspėkite!

Gideonas ilgokai žiūrėjo į jos piktai blyksinčias akis ir nuraudusius skruostus puikiai žinodamas, ką ji būtų atsakiusi į jo pasiūlymą tenkinti juos abu kamuojančią fizinę aistrą pagal grafiką, suderintą su įprastais jo verslo reikalais.

Jis šyptelėjo ir atsistojo.

– Manau, kad jūsų atsakymas paprastam mirtingajam būtų neįvykdomas.

Ji tyliai nusijuokė.

– Tikriausiai ne. – Nukrausčiusi stalą, ji atsitiesė. – O dabar gal galėtumėte pavėžėti mane iki sporto salės, kur stovi mano automobilis...

– Gerai, pavešiu, – tarė Gvidas. – Bet paskui arba kartu su jumis važiuosiu į jūsų butą ir liksiu ten nakvoti, arba mudu abu grįšime atgal pas mane.

– Gideonai...

– Kitaip nebus, Džoja.

Šitai Džoja ir pati suprato iš jo veido ir balso tono. Nors mintis, kad jis liks nakvoti jos bute, jai nepatiko, – bijojo, kad nesugebės suvaldyti savo abipusio poreikio nuogam gretimame kambaryje gulinčiam vyriškiui, – tokį pasiūlymą įvertino.

– Gerai, – pagaliau nusileido ji. – Bet nesitikėkite, kad jus priimsiu svetingai. Savo lovos jums tikrai neužleisiu ir pati ant sofos nenakvosiu, to tikrai nebus.

Gideonas pašaipiai šyptelėjo.

– Nieko kito ir nesitikėjau.

Jos lūpose pražydo meili ir saldi šypsenėlė.

– Džiaugiuosi, kad jūsų nenuvyliau!

Bandydamas susikaupti jis susiraukė ir nuėjo į miegamąjį pasiimti kelių daiktų.

Džoja dar nė karto nebuvo jo nuvylusi. Ji stebino jį, kartais šokiruodavo, uždegdavo sunkiai valdoma ir nepaaiškinama aistra, bet niekados jo nenuvylė nei savo žodžiais, nei veiksmais...

Vienuoliktas skyrius

– Ar tikrai čia jums bus patogu? – Džoja susirūpinusi žvilgterėjo į jos svetainėje stovinčią sofą, kuri vienai nakčiai turėjo tapti Gideono lova; ji sugebėjo rasti vos vieną pamainą paklodžių, dvi senas antklodes ir vieną pagalvę.

– Tikriausiai ne, – lėtai tarė Gideonas, pastatė savo krepšį šalia sofos, o mobilųjį telefoną ir piniginę, išėmęs juos iš kelnių kišenės, pasidėjo ant kavos stalelio. – Užtat jūs savo patogioje lovoje galėsite saldžiai išsimiegoti.

Ji kažkodėl tuo abejojo. Juk jis priverstas taikstytis su nepatogumais vien todėl, kad nori ją apsaugoti. O ji net nesugebėjo būti jam maloni, nors dėl to ir atsiprašė.

– Vis dėlto ant tos sofos turėčiau miegoti aš...

– Aš pajuokavau, Džoja. – Sėsdamasis ant minkštos sofos Gideonas šyptelėjo. – Man čia bus patogu.

– Ar tikrai?

Dabar, kai jau galėjo eiti į savo miegamąjį, Džoja kažkodėl delsė... Vis tiek nebūtų galėjusi užmigti žinodama, kad jis guli vos už kelių žingsnių. Gal netgi nuogas!

Dievulėli, vėl kaista skruostai ir daužosi širdis lyg kokiai jauniklei.

– Tikrai, – tarė Gideonas kimiu balsu. – Gal jau eikite, gerai? – paragino matydamas, kad ji kažko lūkuriuoja.

Žvilgtelėjusi į jį prisimerkusi Džoja pastebėjo, kaip žybtelėjo jo akys, – ar tai ženklas, kad jį jaudina jos artumas? – ir kaip raustelėjo jo skruostai. Prieš atsakydama ji apsilaižė staiga išdžiūvusias lūpas.

– Jaučiuosi kalta, kad galėsiu miegoti lovoje, o jums teks vartytis ant sofos.

– Labai gerai.

Ji išplėtė akis.

– Gideonai!

Šaipydamasis jis kilstelėjo antakius.

– Aš jau sakiau: kaip pasiklosi, taip išsimiegosi.

– Ką gi, užuominą supratau. – Ji linktelėjo galva. – Virtuvėje yra kavos, jei iš ryto atsibustumėte anksčiau, nes aš...

– O aš tikėjausi, kad pusryčius atnešite man į lovą.

Džoja įtariai pažiūrėjo į jį.

– Jūs ir vėl juokaujate, ar ne?

Jis nusišypsojo.

– O kaip jūs manote?

Ji irgi šyptelėjo.

– Nesitikėkite ir nelaukite – pusryčių į lovą aš jums nenešiosiu.

– Dar vienas mažytis gyvenimo nusivylimas. – Jis demonstratyviai atsiduso.

Džoja nežinojo, kaip reaguoti į tokius Gideono juokelius. Jie, švelniai tariant, ją gerokai trikdė!

– Labos nakties, Gideonai, – tarė ji nenatūraliai pakeltu balsu ir pasisuko eiti.

– Labos, Džoja, – tyliai atsakė jis.

Uždariusi savo miegamojo duris, ji atsirėmė į jas jausdama, kaip daužosi širdis ir kaista skruostai.

Tai tikrai juokinga. Jai dvidešimt aštuoneri ir ji gana gerai žinoma teisininkė – ne aštuoniolikos mergiotė, geidžianti vyro, kurio vis tiek negalės turėti! Taip, ji geidžia jo. Geidžia Gideono ir žino, kad niekada jo neturės, – bent jau taip, kaip jis to norėtų. Kad ir kaip knietėtų, trumpas meilės romanas jos neviliojo.

Vos Džoja uždarė paskui save miegamojo duris, Gideonui dingo bet koks noras juokauti ir jis, nebelikus reikalo dėtis nerūpestingam, pradėjo žingsniuoti po kambarį.

Kaip, po velnių, jis gali miegoti ant tos sofos žinodamas, kad Džoja yra vos už kelių žingsnių? Gal netgi nuoga!

Ar ji tikrai miega nuoga?.. Gideonui skausmingai ėmė dilgčioti tarpukojį vien nuo minties, kad taip galėtų būti, ir įsivaizdavus jos svaiginamai putlias krūtis, liauną jos liemenį, gundomai apvalius klubus ir jos kojas, išskėstas tarp šilkinių paklodžių...

Išgirdęs, kad miegamojo durys vėl prasivėrė, Gideonas staiga atsigręžė ir, nutaisęs abejingą veidą, pažvelgė į ją.

– Man reikia į vonią, – tyliai tarė Džoja, kuri miegamajame jau buvo persirengusi plačiais baltais šlaunis dengiančiais trumparankoviais marškinėliais.

Apie nuogą miegančią Džoją gali tik pasvajoti, – pasijuokė iš savęs Gideonas, Džojai pradingus už vonios kambario durų koridoriaus gale. Nors marškinėliai irgi savotiškai viliojo, slėpdami ir kai ką daugiau nei tas švelniai geidulingas jos formas...

Ar verta save apgaudinėti? Nors ir su maišu, ji vis tiek jam atrodytų seksuali!

– Dar kartą labanakt, – sumurmėjo ji nežiūrėdama į jį ir, sugrįžusi į miegamąjį, uždarė paskui save duris.

Gideonas, ir vėl apimtas beviltiško geismo, stovėjo vidury kambario ir kelias sekundes žiūrėjo į uždaras duris. Žinojo, kad Džoja ten, už tų durų. Kad jis skausmingai geidžia įsisiurbti į jos švelnias ir putlias lūpas. Apglėbti ją rankomis ir prispausti ją prie savęs. Glostyti jos kūną, myluoti tol, kol ir ji pajus tokį pat jaudulį...

Ak, teprasmenga viskas velniop!

Jis čiupo savo krepšį ir per koridorių nuskubėjo į vonią. Kuo greičiau norėjo palįsti po dušu. Stovės po juo ilgai – labai ilgai! – ir būtinai po šaltu. Tikėjosi, kad bent jis padės...

Džoja neatminė, kad kada nors būtų taip blogai miegojusi. Bet argi ji galėjo būti rami ir nesijaudinti žinodama, kad jos svetainėje ant sofos miega Gideonas?

Per naktį ji, kūnui skausmingai dilgčiojant, kelis kartus buvo išlipusi iš lovos ir ketino eiti pas jį arba pasikviesti pas save į lovą ir baigti tai, ką tą rytą buvo pradėję.

Bet jai kažkaip vis pavykdavo susitvardyti. Ji prisiversdavo grįžti į lovą. Bet po kelių minučių vėl pašokdavo, apimta tos pačios aistros.

Kai rytmečio šviesa ėmė skverbtis pro miegamojo užuolaidas, jai palengvėjo. Prie lovos stovintis laikrodis rodė beveik pusę aštuonių. Ar bus padoru ir suprantama, jei ji dabar atsikels?

Šiaip ar taip, Džoja toje sukuistoje lovoje daugiau nebegulės. Iš pradžių eis į vonią išsivalyti dantų, o paskui į virtuvę, kur išsivirs arbatos. Didelį puodą!

Pirmąją užduotį įvykdyti pavyko – per koridorių į vonią ji nubėgo net nežvilgtelėjusi į Gideoną, bet neatsispyrė grįždama atgal. Pažvelgus į sofą jai užėmė kvapą, nes Gideonas gulėjo ant pilvo, savo nuogybę pridengęs vos viena antklode. Džoja net neabejojo, kad jis nuogas, nes matė jo nugarą ir tokias ilgas raumeningas kojas.

Pagauta pagundos ji tyliai priėjo arčiau ir, žiūrėdama į jį iš viršaus, vos susilaikė nenubraukusi auksinės plaukų sruogos, užkritusios jam ant kaktos. Ilgos blakstienos metė šešėlį ant vyriškų bruožų veido, o lūpos, įkvepiant ir iškvepiant, šiek tiek prasiverdavo.

Jei Džoja būtų pasilenkusi dar labiau, būtų galėjusi jas pabučiuoti...

– Neužuodžiu jokio pusryčių kvapo! – Tos ilgos blakstienos netikėtai pakilo, ir Gideonas įbedė į ją pašaipų žvilgsnį.

Džoja išsigandusi atšoko ir vos nesuklupo, susipynus kojoms.

– Maniau, kad jūs dar miegate! – šūktelėjo ir pajuto, kad skruostai vėl liepsnoja.

– Ir suklydote. – Gideonas susisupo į paklodę ir pažiūrėjo į ją. Jis gerai žinojo, kad tam tikra jo kūno dalis krutėjo net jam miegant, o pažvelgus į ką tik pakirdusią Džoją dilgčiojimas tik sustiprėjo.

Ji irgi tai pastebėjo ir išplėtusi akis žiūrėjo į po antklode krutantį kauburį!

– Ką dar galiu pridurti? Tik tiek, kad bent viena mano dalis džiaugiasi jus matydama, – liūdnai sumurmėjo Gideonas.

Nuraudusi Džoja pašaipiai kilstelėjo antakius.

– O kaip kitos dalys?

Gideonas užkišo ranką už galvos ir nugriuvo ant pagalvės.

– Jau sakiau, neužuodžiu jokių gaminamų pusryčių kvapų.

Jis ką tik pagalvojo, kad miegoti ant sofos buvo visai patogu. Sunkiausia buvo atsispirti pagundai pasibelsti į jos miegamojo duris ir prigulti šalia.

Veltui jis stovėjo po šaltu dušu, ir tai paaiškėjo, prigulus ant sofos. Gideono mintys visą laiką sukosi apie tai, kaip jis bučiuoja Džoją, kaip myluoja ją ir kaip ji myluoja jį...

Pamačius šį rytą jos švelnius, bet susivėlusius raudonus plaukus, jos žalias sunkaus miego – o gal nemigos? – paženklintas akis, visi tie erotiniai vaizdiniai ėmė kamuoti dar smarkiau.

– O aš dar vakar jums sakiau, kad tokių kvapų nebus, – atkirto Džoja. – Virtuvėje yra duonos ir bandelių, galite valgyti, jei išalkote. – Ir ji pasisuko eiti.

Gideonas ištiesė ranką ir švelniai suėmė jai už riešo.

– Išeinate? – tyliai paklausė jis.

Ji puikiai jautė jo pirštus ant liauno riešo. Numanė, kad po plona antklode jis guli nuogas. Po ja matyti ryškūs jo lyties kontūrai...

Ji sunkiai nurijo seiles.

– Einu į virtuvę, išvirsiu kavos ir arbatos.

Gideonas švelniai spustelėjo riešą.

– Bet ką tik, prieš kelias minutes, ketinote pažadinti mane bučiniu, ar ne?

Supratusi, kad taip lengvai išsidavė, ji plačiai atsimerkė. Kambarį netikėtai užtvindė erotinė įtampa...

– Nebūkite juokingas...

– Nemeluokite man, Džoja. Taip pat ir sau, – tyliai pridūrė jis.

Ji norėjo pasitraukti.

– Aš nemeluoju...

– O aš manau, kad meluojate.

– Ne...

– Taip!

Gideonas pažvelgė į ją savo šviesiomis akimis ir vėl truktelėjo už riešo, šį kartą daug smarkiau, ir Džoja prarado pusiausvyrą.

Ji suklupo ir išsigando.

– Liaukitės, Gideonai, – griežtai tarė ji ir pabandė atsistoti, bet nepavykus užgriuvo ant jo, savo marškinėliais prisispausdama prie plonos antklodės...

Tie marškinėliai buvo menka kliūtis. Džoja jautė, kad jo standumas įsispraudė jai tarp šiltų šlaunų, krūtimis ji įsirėmė jam į krūtinę, o jų veidai atsidūrė nepaprastai arti vienas kito.

Ji gulėjo nejudėdama, beveik nekvėpuodama, išpilta karščio. Jam įdėmiai žiūrint jai į akis, tas karštis pamažu ėmė plūsti žemyn, į tarpkojį.

– Nemanau, kad tai gera mintis, Gideonai, – tarė ji.

Paleidęs jos riešą, jis abiem rankom apglėbė jos veidą ir nykščiais perbraukė per ratilus po akimis.

– Ar bent kiek miegojai šią naktį?

– Aš... ne, beveik nemiegojau, – prisipažino ji šyptelėdama.

– Ir aš ne, – tyliai tarė jis.

Liežuvio galeliu ji nervingai apsilaižė staiga išdžiūvusias lūpas.

– Tai ne atsakymas, Gideonai.

Jis liūdnai šyptelėjo.

– Na, klausimas irgi turėjo būti kitoks!

Džoja ėmė kvėpuoti tankiau.

– O koks?

Tos šviesios akys ir toliau hipnotizuodamos žiūrėjo į ją.

– Reikėtų klausti, ar mes norime, kad viskas baigtųsi? – Gideonas pasimuistė, ir jos šlaunys šiek tiek prasiskyrė. Vis labiau kietėjančia lytimi jis prisispaudė prie jos vietelės. – Ar tu nori? – Jis įtempė šlaunis ir standumu ėmė braukyti.

Džoja trūksmingai sudejavo ir iš malonumo užsimerkė. Jautė, kad vis labiau susijaudina, jos speneliai sustandėjo, tapo kieti ir ėmė skausmingai dilgčioti.

– Džoja? – paklausė Gideonas lyg iš gelmių.

Ji pažvelgė į jį savo skaisčiai žaliomis akimis.

– O tu?

Gideonas papurtė galvą.

– Negaliu apie tai net pagalvoti, – tyliai prisipažino jis supratęs, kad mūšį pralaimėjo jau tada, kai išgirdo ją išeinant iš jos miegamojo.

Prasimerkęs stebėjo ją, tyliai einančią koridoriumi į vonią, matė dvi iš po marškinėlių išsišovusias jos krūtų smailumas, jos nuogas dailias kojytes. Jis žinojo, kad po tuo per laisvu drabužiu ji yra visiškai nuoga, ir žūtbūtinai troško jį nuvilkti...

Tą Gideonas dabar ir padarė, ir kai ją pasodino, jos šlaunys prasiskyrė, apžergdamos jo klubus, o kai lėtai ėmė kelti marškinėlius aukštyn, tarp jos liaunų šlaunų pasimatė šviesiai rudos garbanėlės, apie kurias jis jau seniai svajojo, paskui pasigrožėjo liaunu jos liemeniu ir pagaliau išsprūdo jos iškilios kietos krūtys šviesiai rausvais speneliais, jau išbrinkusiais ir laukiančiais jo bučinių.

Gideonas, nenuleisdamas akių, praskyrė jos lūpas liežuviu.

– Pasilenk, Džoja, duokš man savo spenelį.

Ji ėmė tankiai kvėpuoti, ir jos krūtinė kilojosi sulig kiekvienu įkvėpimu. Speneliai dar labiau sukietėjo ir skausmingai dilgčiojo. Ir tą skausmą galėjo numalšinti tik Gideonas, tik jo liežuvis ir krimsčiojimai.

Pagunda atsidurti ant jo ir numalšinti staiga sukilusį geismą buvo tokia didelė, kad Džoja padarė tai, ko jis prašė. Abiem rankomis ji įsirėmė į pagalvę, jos krūtys nusileido, ir vos tik jis įsiurbė vieną spenelį, o kitą, tokį pat kietą ir skausmingą, suspaudė nykščiu ir rodomuoju pirštu ir ėmė jį sukioti. Ją pervėrė aštrus, bet malonus skausmas.

Sudrėko ne tik Džojos tarpkojis, bet ir šlaunys, ir ji nekantriai sukrutėjo. Gideonas sudejavo, bet spenelių nepaleido, švelniai krimsčiojo juos dantimis, braukė liežuviu, teikdamas begalinį malonumą, kurį iškęsti buvo vis sunkiau.

– Aš taip ilgai šito laukiau, – sumurmėjo Gideonas gaudydamas orą ir, nubučiavęs jos krūtų iškilumus, pabučiavo jai į lūpas.

Jie bučiavosi ilgai ir aistringai, apimti geismo ir karštligiškai įsijautrinę.

– Daugiau nebegaliu. Įsileisk mane, ir tuojau pat. – Jis greitai pasislinko, nubloškė antklodę, tada šiek tiek kilstelėjo ir atsigulė virš Džojos, tarp jos praskirtų šlaunų, jis atrodė nuožmiai. – Leisk man įeiti, Džoja! – sušvokštė jis įsisiurbdamas jai į kaklą, ir, pakišęs rankas jai po užpakaliuku, kilstelėjo aukštyn, kad jai būtų patogiau jį priimti.

Džoja to troško nė kiek ne mažiau. Švelniai suėmusi tarp pirštų ji parodė jam kelią, ir kai jis atsargiai įėjo, ji tyliai sudejavo, o jis ėmė stumtis ne tik į gylį, bet ir į plotį, po truputį ją užpildydamas.

Kai jis įveikė jos skaistybę, Džoja iš skausmo įsitempė ir suleido nagus Gideonui į pečius, o jis, įsistūmęs iki galo, staiga nurimo ir nustojo judėti.

– Gideonai... – Ji sunerimo, nes Gideonas nekrutėjo.

– Kokia čia velniava?.. – Jis pakėlė galvą, suirzęs piktai blykstelėjo savo žibančiomis akimis, o jo skruostai nuraudo. – Po velnių... tik nesakyk, kad tau tai pirmas kartas!

Džojai nutirpo širdis ir ji išbalo, nes iš Gideono veido aiškiai suprato, kad jis kaltina ją.

– Aš... Argi tai svarbu?

Ar svarbu? – mintyse pakartojo Gideonas, nors jo galvoje sukilo tikras uraganas.

Ar svarbu, kad Džoja buvo nekalta? Ar svarbu, kad jis ką tik perplėšė ploną it voratinklis jos mergystę? Tyra ar nebe, jis vis tiek sukėlė jai skausmo. O juk tai svarbu, velniai griebtų!

Jis sugriebė ją už pečių, žvelgė nuožmiai.

– Negali būti, kad tu vis dar nekalta!

– Na... dabar jau ne, tikrai ne, – tyliai prisipažino Džoja.

Gideonas garsiai sudejavo, nes jo mintys dar labiau susipynė.

– Visi žino, kad tu ir Pikardas... Ne vieną mėnesį jus matė drauge!

Ji papurtė galvą.

– Aš jau sakiau. Mes nebuvome meilužiai. Niekada.

– Argi per šitiek metų neturėjai kitų vyrų? – Jis negalėjo patikėti.

Ar jos gyvenime yra buvęs toks sunkus pokalbis, kaip šis? Džoja tokio neprisiminė!

Juodu buvo visiškai nuogi, Gideonas tebebuvo giliai joje, o jam parūpo, ar ji miegojo su tuo kitu, su kuriuo susitikinėdavo. Taip galėjo nutikti tik jai!

Ji apsilaižė sausas lūpas.

– Gideonai, gal galėtume apie tai pasikalbėti vėliau?

Jo veidas iš pykčio net pajuodo.

– Ne, kalbėsimės dabar!

Nors ir buvo sunku, Džoja prisivertė pažvelgti į kaltinamai žibančias jo akis.

– Bet šitaip... bus šiek tiek nepatogu, kaip manai?

Šiuo metu Gideonas visiškai nepajėgė mąstyti. Buvo pernelyg apstulbęs, per daug sukrėstas žinios apie jos nekaltybę, kad galėtų mąstyti blaiviai. Toji maišatis atsiliepė jo vyriškumui, kuris susitraukė ir prašėsi lauk. Apie tai, kad norėtų pratęsti malonumą, negalėjo būti jokios kalbos.

Gideonas kilstelėjo aukštyn, atsitraukė nuo Džojos, stryktelėjo nuo sofos ir atsistojęs šalia pažvelgė į ją iš viršaus. Ji skubiai užsitraukė ant savęs antklodę, kad prisidengtų. Bet Gideonas vis tiek spėjo pastebėti jai tarp šlaunų kraujo dėmę.

Jis trumpam užsimerkė ir perbraukė ranka sau per plaukus. Jis tikrai ką tik atėmė Džojos nekaltybę. Dėl to nėra jokių abejonių. Nesugrąžinamai. Pats to nežinodamas.

Betgi ji žinojo...

Vis dar prisimerkęs, Gideonas pažvelgė į ją.

– Visa tai nesvarbu.

Džoja pažiūrėjo į jį.

– Kam nesvarbu?

– Man. Tau. Tai, kad tu vis dar... kad esi...

– Nekalta, – užbaigė Džoja, nes Gideonas nepajėgė šio žodžio ištarti.

– Taip!

Ko aš tikėjausi? – nuvargusi pagalvojo Džoja. – Kad mes mylėsimės ir kad mums bus gera?

Taip, jiems tikrai buvo gera, bet tik iki tos akimirkos, kai Gideonas suprato, kad ji nekalta!

Tada prasidėjo tikras košmaras, nes jis patyrė šoką. Supyko.

O Džoja suprato, kad yra beprotiškai jį įsimylėjusi...

Dvyliktas skyrius

Džoja prisimerkė.

– Ar tu gailiesi, kad mylėjaisi su manimi? – paklausė ji lėtai, nes jis nusisuko ir movėsi juodas trumpikes.

Gideonas buvo toks suglumęs, kad nežinojo nei ką galvoti, nei ką sakyti. Jis suprato, kad tai, ką pasakė, buvo visiška nesąmonė, ir stebėjosi, kad jis galėjo tai padaryti.

Bet argi taip būna? Džojai – dvidešimt aštuoneri, ji susikūrė rimtos, bet šiuolaikiškos moters įvaizdį. Po velnių, kaip ji iki šiol sugebėjo išsaugoti nekaltybę?

Bet jai pavyko.

Iki šiol...

Gideonas nežinojo, kaip dėl to turėtų jaustis.

Pamatęs jos nuvargusį ir iš pykčio paraudusį veidą, nutarė, kad kol to neišsiaiškins, geriau patylės.

– Džoja...

– Neliesk manęs, Gideonai, – tyliai perspėjo ji, pasitraukdama į sofos kampą, kad jis negalėtų jos pasiekti, ir traukdama suglamžytą paklodę ant savęs taip stipriai ją sugniaužė, kad net pabalo krumpliai.

Gideonas nuleido ranką ir jo kaktoje įsirėžė gili raukšlė.

– Nebijok manęs... nors aš tave ir įskaudinau. – Jis susiraukė. – Jei būčiau žinojęs...

– Apie tai nebenoriu kalbėti.

– Nesvarbu, kad tu to nenori...

– Jei pasakiau, vadinasi, svarbu man! – Ji perspėjamai blykstelėjo akimis ir, tvirtai susisupusi į antklodę, atsistojo. – Einu į dušą. Kai grįšiu, tikiuosi tavęs čia neberasti.

– Juk žinai, kad negaliu išeiti, – tyliai tarė jis. – Niumanas vis dar siautėja.

Džoja niekinamai nužvelgė jį.

– Kažin, ar jis siautėja, Gideonai. Net jei taip būtų, šiandien vis tiek niekur neisiu... Taigi, nebeliko ir problemos, ar ne?

Ne, toji problema yra jie patys. Ir Gideonas žinojo, kad dėl to kaltas tik jis. Kai apie tai sužinojo, jam reikėjo elgtis kitaip... Bet kitaip pasielgti jis negalėjo, nes tai, kad ji nekalta, sukrėtė jį iki pat širdies gelmių.

– Argi tu iki šiol neturėjai jokio vyro? – tyliai paklausė jis.

Ji gailiai pažvelgė.

– Gideonai, ar nemanai, kad tikėčiausi ne tokio klausimo?

– O kokio?

Džoja liūdnai šyptelėjo ir pasisuko eiti.

– Einu į dušą. O tu išeidamas gerai uždaryk duris.

Jos nuogi pečiai buvo įsitempę, nugara tiesi, ir Gideonas suirzo supratęs, kad ją spausti dabar būtų didžiausia klaida.

Bet, po velnių, kokio klausimo ji laukė?

Džoja vos sulaikydama ašaras skubiai įėjo į vonios kambarį ir, uždariusi paskui save duris, pratrūko verkti.

Tikra kvailystė!

Ji įsimylėjo Gideoną. Žmogų, kuris aiškiai leido suprasti, kad savo širdies niekada neatiduos jokiai moteriai!

Šiaip ar taip, ji per daug sau leido. Be reikalo pasidavė aistrai – ne, tai buvo meilė. Tai ji neleido jai užmigti visą naktį iš geismo.

Ir jausmai paėmė viršų – ji mylėjosi su juo ir buvo mylima, bet paaiškėjus, kad yra skaisti, viskas žlugo. Jei būtų žinojusi, kad dėl to teks tiek kentėti, būtų susipratusi ją prarasti prieš daugelį metų.

Ne, nebūtų. Jiedvi su Stefanija išaugo mylinčioje šeimoje. Jų tėvai iki šiol myli vienas kitą, gal net labiau nei savo vestuvių dieną. Toji abipusė meilė ir ištikimybė padarė didelę įtaką ir Džojai, ir Stefanijai, – jos irgi norėjo to paties. Merginos negalėjo net pagalvoti, kad galėtų gultis į lovą su nemylimu vyru.

Taip, Džoja suvokė, kad myli Gideoną besąlygiškai ir visa širdimi – nesusimąstydama apie tai, kad jis nemyli jos. Tiesą sakant, visą šią košę užvirė ji. Nežinojo, kaip reikės pažiūrėti jam į akis – tarp jųdviejų tarsi kokia šmėkla pakibo ta prarastoji nekaltybė.

Menka paguoda buvo ir tai, kad jis, būdamas nejautrus, galėjo ir nesuprasti, kad ji įsimylėjo – argi negalėjo paklausti, kodėl savo pirmuoju ir vieninteliu meilužiu ji pasirinko kaip tik jį?

Gideonas niekur neišėjo. Tai Džoja suprato, kai po pusvalandžio išėjusi iš vonios kambario užuodė skrudinamos duonos ir kavos aromatą iš virtuvės.

Matyt, jis nesuprato Džojos užuominos, kad ji nenori jo nei matyti, nei su juo kalbėtis bent jau šį savaitgalį. Iki pirmadienio ryto ji privalo atgauti pasitikėjimą savimi, kad galėtų ir vėl pažvelgti jam į akis.

Bet, regis, tą teks padaryti daug anksčiau nei tikėjosi.

Džoja ryžtingai atsitiesė ir, nuėjusi į miegamąjį, užsitempė išblukusius džinsus, apsivilko žalią megztinį, perbraukė šukomis per šlapius plaukus ir nepasidažiusi nuskubėjo į virtuvę, kol dar neapsigalvojo.

Ir netikėtai stabtelėjo tarpduryje – stalas buvo padengtas dviem. Ant jo jau stovėjo du arbatiniai, su arbata ir su kava, abu dar garuojantys, šalia padėti puodeliai, pienas ir cukrus, o dar šiltos bandelės ir skrudinta duona buvo dailiai sudėtos į krepšelį.

– Ką tu čia veiki? – paklausė ji lediniu balsu.

Jis pažvelgė į ją.

– Ruošiu pusryčius, ką gi daugiau, – nerūpestingai atsakė dėdamas ant stalo sviestą ir kitus užkandžius. Buvo apsivilkęs rudą vilnonį megztinį ir rudas kelnes. – Žinau, kad mėgsti arbatą, todėl...

– Tu ką tik įrodei, kad nieko apie mane nežinai, Gideonai. – Džoja stipriai sukando dantis, kad net suskaudo žandikaulį, sugniaužė kumščius ir, prispaudusi juos prie šonų, suleido nagus giliai į delnus.

Rudos Gideono akys apmaudžiai blykstelėjo.

– Tikriausiai ne, – dirgliai atšovė jis ir ilgesingai atsiduso, todėl Džoja dar labiau įsitempė. – Klausyk, nenorėčiau su tavimi ginčytis...

– O tu ir nesiginčyk. Tiesiog išeik. Ir tuojau pat! – Ji buvo įsiutusi ir ryžtinga. – Galėjai padaryti tai tyliai, kol buvau duše, bet dabar tiesiai sakau – išeik!

Gideonas susivaldė, kad dar labiau nepablogintų padėties. Nes taip galėjo nutikti!

– Nenoriu išeiti neišsiaiškinęs, – pasakė jis kaip galėdamas ramiau. – Argi nematai, kad stengiuosi suprasti, kodėl tu...

– Tu nesuprasi, nieko nesuprasi, jei ir toliau elgsies kaip robotas! – įsikarščiavusi sušuko ji. – Tavo butas šaltas, jis primena viešbutį. Kabinetas atrodo taip, lyg jame niekas nedirbtų. Tavo gyvenimas per daug tvarkingas, be sentimentų. Negalima taip gyventi.

Gideonas taip gyveno. Pats to norėjo. Nes savo akimis matė, kaip jo motina prieš dvidešimt penkerius metus prarado ir mylimą vyrą, ir šeimą. Kaip tik tada, kai jos gyvenimas galutinai sugriuvo, jis ir nusprendė, kad prie žmonių ar daiktų prisirišti neverta.

Kai buvo paauglys, jo gyvenime nenutiko nieko, kas būtų pakeitę tokį nusistatymą. Bet dabar Gideonui labai nepatiko Džojos priekaištas.

– Bet vos prieš pusvalandį tu nemanei, kad neturiu jausmų, – tarė jis.

– Tai nebuvo jausmas, Gideonai. Tai buvo fizinė nuogo vyro reakcija į moterį, – atrėžė ji. – Šitaip elgiasi visi, kol dar yra gyvi!

Jis garsiai įkvėpė.

– Nori pasakyti, kad tai, kas nutiko tarp mudviejų, tau nieko nereiškia?

Džoja sukluso ir, sutelkusi visas jėgas, pasiruošė gintis. Ji žinojo, kad tikrai myli Gideoną, bet nenorėjo, kad jis tai sužinotų. Tikriausiai siekė išlaikyti nors kiek orumo, nes argi nesijautė pažeminta šio ryto įvykių?

– Kalba ėjo ne vien apie mane, Gideonai. Bet daugiau apie tai nekalbėsime, – pridūrė ji tvirtai, neleisdama jam įsiterpti. – Niekada. Juolab ne dabar. Aš tikrai noriu, kad tu išeitum. – Ji įdėmiai pažiūrėjo į jį, aukštai iškėlusi smakrą.

Dar niekada Gideonas nesijautė toks bejėgis, nežinantis, ką reikėtų daryti ar sakyti. Bet suprato, kad reikia kalbėti, reikia ką nors daryti. Kad privalo išsklaidyti tarp jųdviejų tvyrančią įtampą.

– Kodėl mums nesusėdus ir nepapusryčiavus? Pameni, kai vakar vakare šiek tiek užkandai, iškart pasijutai geriau...

– Šios velniavos maistu neužglaistysi, – pareiškė Džoja. – Dabar labiausiai noriu, kad išeitum.

– Negaliu visko taip palikti. – Iš nevilties Gideonas stipriai suspaudė lūpas. – Šį rytą mes gulėjome vienoje lovoje...

– Ne lovoje, o ant sofos, – tarė ji lediniu balsu. – Kaip sakiau, šiandien nebenoriu apie tai kalbėti.

– Kokia tu užsispyrusi, su tavimi tikrai sunku... – Gideonas staiga nutilo, nes suskambėjo jo mobilusis telefonas, kurį kartu su automobilio rakteliais buvo palikęs svetainėje ant staliuko. – Tikriausiai policija turi kokių nors žinių apie Niumaną. – Nusiminęs jis praėjo pro ją ir išėjo iš virtuvės.

Likusi viena, Džoja lengviau atsikvėpė. Buvo dar kai kas, dėl ko ateityje ji nenorėjo turėti su juo jokių fizinių santykių. Jeigu meilė nėra abipusė, pokalbiai po jų itin trikdo. O Gideonas apskritai nesuvokė, kad galima ką nors mylėti, ir tikrai nepajėgtų suprasti, jei ji prisipažintų jį mylinti!

Džojai pradėjo virpėti kojos, ir ji priėjusi prie stalo atsisėdo ant kėdės, šiek tiek nerangiai, nes vis dar jautė skausmą tarpkojy. Tai skausmingai priminė, kad tikrai mylėjosi su Gideonu. Deja, labai trumpai, nes viskas netikėtai nutrūko...

Ar yra knygų, kuriose būtų parašyta apie tai, kaip reikėtų elgtis po tokio ryto? Praėjus valandai ar daugiau? Tokia knyga dabar labai praverstų! Nors kažin...

– Skambino mano mama, ne policija, – trumpai tarė Gideonas, sugrįžęs į virtuvę.

Džoja įdėmiai pažiūrėjo į jį, nes jis ėmė neramiai žingsniuoti po virtuvę.

– Ar kas atsitiko?

Gideonas nekantriai perbraukė ranka sau per plaukus.

– Ji nori, kad aš dar šį savaitgalį nuskrisčiau pas ją į Edinburgą.

Šį savaitgalį Gideonas skris į Edinburgą. Kodėl Džoja, ką tik reikalavusi – ir ne vieną kartą, – kad jis išeitų, išgirdusi šią žinią, širdyje pajuto tuštumą?

– Nuostabu, – sumurmėjo ji.

– Manai? – Gideonas paniuro ir suraukė antakius. – Ji sakė, kad nori su manimi aptarti kažką svarbaus ir pasikalbėti su manimi asmeniškai.

– Ak.

Gideonas liūdnai šyptelėjo.

– Skamba šiek tiek grasinamai, ar ne?

Džoja gūžtelėjo pečiais.

– O gal ji, Lukanui ir Džordanui išvykus, jaučiasi šiek tiek vieniša?

Jis piktai prunkštelėjo.

– Ji negalėjo mūsų taip greitai pasiilgti – juk į Edinburgą grįžo vos pirmadienį! Bet gal ir vėl kaltas aš, gal tikrai esu bejausmis robotas?

Jos pastaba tikriausiai pataikė į skaudžią vietą. Nors tai buvo tiesa, bet gal jai nereikėjo to sakyti...

Per vėlu!

– Savaitgalis Edinburge – skamba patraukliai.

Gideonas vis dar buvo paniuręs.

– Džiaugiuosi, kad bent vienas iš mūsų tuo džiaugiasi.

– Ką nori pasakyti? – Džoja sumišusi pažvelgė į jį.

Jis kilstelėjo antakius.

– Tu, žinoma, vyksi kartu su manimi.

– Aš?.. Jokiu būdu! Gideonas stabtelėjo ir pažvelgė nepermaldaujamu žvilgsniu.

– Džoja, tai, kas šį rytą įvyko tarp mūsų, neturi nieko bendro su Niumanu. Jis vis dar čia, gal netgi svarsto, kaip ir vėl galėtų mums pakenkti, todėl negali būti nė kalbos, kad į Edinburgą savaitgaliui važiuočiau be tavęs.

Nepaisydama įkyraus maudimo tarpkojy Džoja atsistojo.

– Kartu su tavimi į Edinburgą tikrai nevažiuosiu! Ką pagalvos tavo motina, netikėtai pamačiusi mane kartu su tavimi?

– Aš jai jau pasakiau, kad atvažiuosime kartu.

– Ką jai pasakei?

Gideonas abejingai gūžtelėjo pečiais.

– Ji mūsų lauks dar šį vakarą.

– Aš... Bet... Ar jai papasakojai ir apie Niumaną?

– Žinoma, ne. – Gideonas atrodė priblokštas. – Nenorėjau nieko aiškinti ir jos jaudinti.

– O kaip jai paaiškinai, kad atvažiuosi kartu su manimi?

Dabar Džoja ėmė energingai žingsniuoti po virtuvę. Gideonas pakvaišo. Taip ir yra. Nes ji nerado pateisinimo – nė menkutėliausio, – kodėl ji savaitgaliui turėtų važiuoti kartu su juo pas Molę Sent Kler į Edinburgą.

– Niekaip.

– Niekaip?! – spygtelėjo Džoja. – Paprasčiausiai pasakei motinai, kad aš atvažiuoju, ir nepaaiškinai kodėl?

Gideonas pasipūtė.

– Kodėl būčiau turėjęs tai padaryti?

Jei Džoja savaitgaliui būtų atvažiavusi į savo tėvų namus su kokiu nors vyriškiu, jie tikrai padarytų tam tikras išvadas.

– Todėl, kad motina gali savaip interpretuoti mūsų santykius!

Jis nė kiek nesutriko.

– Jai paaiškinsiu tada, kai išsispręs padėtis su Niumanu.

– Bet iki to laiko ji jau bus susidariusi neteisingą nuomonę, – pasipiktinusi sumurmėjo Džoja. – Ne, Gideonai, aš su tavimi nevažiuosiu.

Jis prisimerkė.

– Betgi sakei, kad šį vakarą neturi jokių planų.

– Tačiau tai nereiškia, kad pusę dienos norėčiau prasistumdyti oro uoste laukdama skrydžio į Edinburgą. Ko jau ko, o skristi tikrai nenoriu, – atšovė ji susierzinusi.

– Laukti skrydžio nereikės, skrisime asmeniniu Sent Klerų lėktuvu. – Gideonas atrėmė ir šį jos argumentą.

Džoja staiga liovėsi žingsniavusi.

– Ką?

Jis kreivai šyptelėjo.

– Nesijaudink, Džoja, aš tikrai turiu lakūno pažymėjimą.

– Ką gi, man tikrai palengvėjo... Pamaniau, kad skrisi turėdamas tik leidimą laikyti šunį!

– Tiesą sakant, tokio neturiu, – numykė Gideonas. – Gal todėl, kad neturiu ir šuns.

Šuns jis tikrai neturėjo. Šuo – gyvas padaras, kuriuo būtų reikėję rūpintis ir mylėti, o to Gideonas vengė iš paskutiniųjų!

Džoja lyg pro miglą prisiminė girdėjusi Stefaniją pasakojant apie tai, kaip pernai Gideonas parskraidino ją ir Džordaną atgal į Londoną iš Sent Klerų dvaro Glosteršyre, į kurį nuvyko susirūpinę Molės Sent Kler sveikata. Bet, jai apsilankius pas profesionalų masažuotoją, paaiškėjo, kad rūpintis nebuvo dėl ko. Tikriausiai ji visiškai pamiršo, kad Gideonas sugeba valdyti lėktuvą...

Dabar Džoja tai prisiminė puikiai, bet vis tiek neturėjo jokio noro skristi lėktuvu!

– Atleisk, Gideonai, bet manęs tarp keleivių nebus.

– Jei atsisakai vykti, neskrisiu ir aš, – taip pat ryžtingai pareiškė ir jis.

Jos skruostai iš pykčio paraudo.

– Elgiesi kaip tikras vaikas.

– Vyksime drauge arba nė vienas, – niūriai pakartojo Gideonas. – Palikti tave vieną būtų nesaugu, ir taškas.

– Tai tik tavo nuomonė! – Ji ryžtingai pasisuko į jį. – Ir man į ją nusispjaut!

– Negalėjai pasakyti dar stipriau, jei tau mano nuomonė tikrai nerūpi? – Jis pašaipiai kilstelėjo antakius.

– Kaip nori, taip ir suprask, – įsikarščiavusi atrėžė ji. – Sakau tau, kad į Edinburgą kartu su tavimi nevyksiu, ir taškas, daugiau to nekartosiu!

Tryliktas skyrius

– Jei nesiliausi pergalingai šypsotis, tikrai gausi į marmūzę!

Gideonas nė nemanė išsigąsti – atvirkščiai, jį suėmė juokas.

Kai grūdo į krepšį savo drabužius, Džoja buvo siaubingai įniršusi, ir jos nuotaika, važiuojant su Gideonu į asmeninį aerodromą, buvo prasta. Ji užsispyrusi tylėjo visą skrydžio laiką iki pat jo motinos namų netoli Edinburgo ir nepravėrė lūpų, jam nutupdžius lėktuvą ant specialios laukuose įrengtos dangos. Jiems einant iki netoliese esančio namo, Džoja buvo ne tik nepatenkinta, o nusiteikusi netgi karingai.

Nors ir nenoriai, galiausiai ji nusileido ir sutiko jį lydėti į Škotiją, bet pareiškė, kad tai daro tik todėl, kad jo motina nori su juo susitikti. Gideonas susilaikė ir nutylėjo apie pasikeitusį Džojos nusiteikimą. Jo tylėjimas ją, žinoma, žeidė.

– Nemanyk, kad noriu pasipuikuoti, – tarė jis. – Man tikrai palengvėjo pamačius, kad čia nėra sniego ir galime saugiai nutūpti.

– Ar galėjo būti kitaip?

Gideonas gūžtelėjo pečiais.

– Vasario mėnesį Škotijoje visko būna.

Džoja abejodama dėbtelėjo į jį. Nuo tos akimirkos, kai pagaliau sutiko vykti su juo į Edinburgą, Gideonas elgėsi kaip savimi patenkintas mulkis. Tokį sprendimą ji priėmė tikrai ne dėl Gideono; jei būtų buvusi jos valia, Džoja nebesimatytų su juo iki pat senatvės, nes neturėjo noro nei juo rūpintis, nei tenkinti jo užgaidų!

Bet Molė Sent Kler Džojai patiko nuo pirmosios jųdviejų susitiko akimirkos per Stefanijos ir Džordano vestuves. Molė neslėpė, kad myli ir didžiuojasi visais trimis savo sūnumis, ir tokia jos meilė bei žavėjimasis sulaukė pelnyto atsako; visi trys broliai Sent Klerai irgi dievino savo mamą.

Tai, kad Molė šitaip netikėtai paprašė Gideono aplankyti ją šį savaitgalį Edinburge, buvo neįprasta. Džoja iš Stefanijos žinojo, kad ši senyva moteris nebuvo iš tų motinų, kurios liguistai kabinasi į savo vaikus. Kai Gideonas užsispyrė nevažiuoti be Džojos, ji atsidūrė keblioje padėtyje, iš kurios, kad ir kaip ji protestavo, tebuvo viena išeitis.

Tik todėl ji ir atsidūrė Škotijoje ir netrukus įžengs pro didžiules ąžuolines duris į Molės dvarą kartu su Gideonu, nerūpestingai, bet, po galais, pergalingai žingsniuojančiu šalia jos.

Sutikusi jį lydėti Džoja nusprendė, kad aiškintis, kodėl atvyko kartu su ja, Gideonas turės pats. Tegul nesitiki, kad motina nereikalaus pasiaiškinti!

– Štai, dabar tu šypsaisi, lyg būtum patenkinta savimi.

– Argi? – Džoja pašnairavo. Jie šiltai apsirengė, – Džoja, buvo su megztiniu ir džinsais, vilkėjo dar ir vilnonį paltą, o Gideonas ant megztinio buvo apsirengęs dailų vilnonį šviesiai rudą švarką. – Pati nežinau kodėl.

Nežinojo ir Gideonas. Bet buvo įsitikinęs, kad ji šypsosi dar ir norėdama iš jo pasišaipyti.

Džoja ir vėl žvali, kandi, kaip visada, – liūdnai pagalvojo jis. Tarsi šį rytą juodu nebūtų mylėjęsi. Džoja tikriausiai viso to nebeprisimena...

Gideonui nepavyko taip lengvai, kaip jai, atsikratyti tų ryškių prisiminimų. Tiesą sakant, po to įvykio jis mąstė visiškai apie ką kita.

Ypač rūpėjo, ko iš tikrųjų jis turėjo Džojos paklausti...

Jei Gideonas viską pasakotųsi savo motinai, būtų galėjęs su Mole pasikalbėti ir apie tai. Ne, tikriausiai nebūtų; nebūtų sugebėjęs tinkamai nupasakoti visko, kas įvyko!

Žmogui, visada kontroliuojančiam kiekvieną savo žingsnį, buvo ypač sunku pripažinti, kad jis nesupranta, kas vyksta. Antra vertus, jis su tuo jau turėjo būti susitaikęs, nes Džoja, šiaip ar taip, užklupo jį netikėtai nuo pirmosios jų susitikimo akimirkos!

Ir vis dėlto Gideonas džiaugėsi, kad ji yra kartu. Su ja, blogos ar kitokios nuotaikos, jam niekados nebūdavo liūdna. Tiesą sakant...

– Gideonai! – Jo motina atlapojo duris, jiems nespėjus net paskambinti, o tai reiškė, kad stebėjo juos pro langą. Ji stipriai jį apkabino. – Ir Džoja, – meiliai pridūrė ji, spausdama delnuose abi Džojos rankas. – Eime į vidų, pasišildykite prie židinio. Ar gerai atskridote? – pasiteiravo ji, jiems velkantis paltus.

Vogčia žvilgtelėjusi į Gideoną Džoja ramiai atsakė:

– Malūnsparniu skridau pirmą kartą, taigi, neturiu su kuo palyginti.

– Ak, Gideonas yra puikus pilotas, – tarė mama ir meiliai į jį pažiūrėjo. – Gal eime į svetainę ir išgerkime arbatos?

Nors Molė buvo labai svetingai, Džoja vis dar jautėsi nejaukiai.

– Man malonu, kad pakvietėte ir mane, ponia... eee...– Džoja sutrikusi susiraukė, nežinodama, kaip kreiptis į Molę Sent Kler, su savo vyru išsiskyrusią prieš dvidešimt penkerius metus.

– Vadinkite mane Mole, – pasufleravo ji šypsodamasi, – graži, šešiasdešimties dar neturinti moteris tamsiais, šiek tiek banguotais, pečius siekiančiais plaukais ir šiltomis rudomis akimis. Kaip Gideono...

– Prieš geriant arbatą, nunešiu mūsų krepšius į viršų, gerai? – paklausė Gideonas.

Jis stebėjosi, kad motina, kuri skubiai jį išsikvietė į Škotiją, nes norėjo su juo aptarti kažką svarbaus, dabar atrodė tokia rami.

– O taip... žinoma, nunešk, – atsakė Molė. – Nežinojau, kur norėsite miegoti, todėl paklojau jums lovą mėlynajame kambaryje, bet jei norėsite miegoti atskirai, vienas jūsų galės pereiti į kitą, šalia esantį kambarį.

Gideonas tikrai manė, kad Džoja sutriks, išgirdusi jo motinos pasvarstymus apie tai, jog jie gali miegoti ir kartu, bet skaudžiai apsiriko. Džoja atrodė patenkinta ir, draugiškai į jį atsisukusi, pašaipiai nužvelgė jį savo žaliomis katiniškomis akimis.

Gideonas suspaudė lūpas ir pasisuko į motiną.

– Savo daiktus pasidėsiu tame kitame kambaryje, – tarė jis ir, trumpai žvilgtelėjęs į Džoją, skubiai išėjo iš kambario.

– Ar pasakiau ką nors ne taip?

Džojai pagailo Molės, kuri sumišo dėl tokio sūnaus elgesio.

– Regis, Gideonas bus šiek tiek praradęs įprastą pasitikėjimą savimi, ir aš tuo džiaugiuosi, bet noriu jums pasakyti, kad mes nesame pora.

– Ne pora? – Moteris atrodė nusivylusi. – Bet kodėl? – Ji netikėtai pagyvėjo. – Man atrodo, jog esate iš tų merginų, kurios galėtų sudrumsti mano sūnaus vidinę ramybę.

Džoja tyliai sukikeno.

– Na, kartais jį paerzinu ir aplankstau patogaus narvo, kurį pats sau susikūrė, virbus.

– Jei taip, gal galėčiau paprašyti, kad lankstytumėte juos ir toliau, kol tas narvas visiškai subyrės?

Džoja kreivai šyptelėjo.

– Greičiau pati pasensiu ir pražilsiu, kol tai įvyks.

Priėjusi arčiau Molė spustelėjo jai alkūnę.

– Visus tris savo sūnus myliu vienodai, Džoja, ir esu tvirtai įsitikinusi, kad Lukanui su Džordanu pavyko sukurti santuokas, kurios tęsis ilgai ir bus laimingos. Bet dėl Gideono man neramu – patikėkite, vaikystėje jis buvo labai mielas.

Džojai buvo sunku tuo patikėti. Nors, tiesą sakant, ne taip ir sunku... Jos vaizduotėje Gideonas buvo mažas auksaplaukis berniukas, mylintis visus ir visų mylimas, ir todėl jo akys spindėjo iš laimės, ne iš pykčio, nes pasaulyje jautėsi saugus...

– Labiausiai jis mylėjo Aleksandrą. Mano buvusį vyrą. – Molė galėjo to ir nesakyti, Džoja puikiai žinojo, kas tas Aleksandras. – Kai mūsų santuoka iširo... – Ji liūdnai palingavo galvą. – Visiems berniukams tai buvo didelis smūgis, bet Gideonui – skaudžiausias. Bijau, kad nuo tada jis nustojo tikėti meile.

Džoja žinojo, kad Gideonas nustojo tikėti ne tik meile, bet ir visais kitais jausmais.

– Dėl mūsų jūs tikrai klystate, Mole. Tarp mūsų nieko tokio nėra.

– Nenuvilk jo, Džoja, – moteris pritildė balsą, išgirdusi laiptais žemyn lipančio Gideono žingsnius. – Tai, kad Gideonas atsivežė tave kartu, daug ką sako, patikėk manimi.

Džoja papurtė galvą.

– Jis čia atvažiavo dėl kitos priežasties, ir visiškai ne dėl tos, apie kurią jūs galvojate... – Ji nutilo, nes Gideonas įėjo į kambarį.

Eidamas pro šalį jis įdėmiai nužvelgė moteris ir prisimerkęs atsistojo priešais židinį, norėdamas sušilti.

– Ar neprieštarausite, jei atsisakysiu arbatos ir iškart eisiu į viršų pailsėti? – Džoja net nežvilgtelėjo į Gideoną ir kreipėsi tiesiai į Molę. – Praeitą naktį prastai miegojau ir jaučiuosi šiek tiek pavargusi. – Ji manė, kad motiną su sūnumi reikėtų palikti vienus, kad jie galėtų ramiai pasikalbėti...

– Žinoma. – Molė šiltai nusišypsojo. – Gideonai, gal galėtum?..

– Kelią rasiu ir pati, tik pasakykite, į kurią pusę turėčiau eiti, – tarė Džoja, tyčia vengdama Gideono žvilgsnio, nes nujautė, kad jį pralinksmino jos pastaba apie tai, kad blogai miegojo. Tegul džiūgauja. Jei tik žinotų, kad dėl to jo motinos smalsumas dar labiau padidės!

Bet Gideonas to nesuprato. Nesuprato todėl, kad santykiai su moterimis jam nerūpėjo. Rūpėjo tik abipusių poreikių tenkinimas, kuriems Džoja nepritarė.

– Viskas atrodo ne taip jau blogai.

Džoja susirūpinusi pažvelgė į jį, stovėdama šalia, tokio aukšto ir svetimo vyriškio, koridoriuje prie savo buto durų vėlų sekmadienio vakarą, jiems grįžus į Londoną.

Gideonas pažiūrėjo į ją tuščiu žvilgsniu.

– Atsiprašau?

– Manau, kad Angusas Murėjus, su kuriuo vakarieniavome vakar vakare, labai malonus žmogus, – tarė Džoja. – Tavo motiną jis tiesiog dievina. – Ji padrąsinamai nusišypsojo.

Gideono nuostabai, motina norėjo pranešti jam žinią apie savo ketinimus tekėti už vieno iš Murėjų dvarininkų, su kuriuo susipažino prieš metus per vakarėlį. Angusui Murėjui priklausė dvaras netoli Inverneso, o po jų vestuvių, kurios turėjo būti vasarą, Molė ketino persikelti į Anguso namus Hailande.

Džoja ir Gvidas su tuo žmogumi susitiko užvakar, prie bendro pietų stalo – tai buvo šiurkštokas, bet geraširdis škotas, vos per penkiasdešimt metų perkopęs našlys, kurio šelmiškai blizgančios mėlynos akys spindėjo susižavėjimu ir meile Molei.

Gideonas numanė, jog Džojai susidarė įspūdis, kad jis nepritarė savo motinos ketinimui dar kartą ištekėti, bet tai buvo netiesa. Iš tikrųjų jis nepaprastai džiaugėsi, kad po dvidešimt penkerių vienatvės metų motina pagaliau sutiko mylimą žmogų, kuris ją irgi mylėjo ir su kuriuo ji panoro nugyventi likusį savo gyvenimą.

Tai buvo įrodymas, kad jo motina po šitiek metų dar sugeba mylėti ir nori susieti savo ateitį su kitu žmogumi, amžiams palaidojusi tai, kas buvo praeityje, ypač po Leksės ir Lukano vedybų, kurios smarkiai sukrėtė paties Gideono kandų požiūrį į meilę ir jausmus.

Jis linktelėjo galva.

– Jie graži pora.

– Taip. O tai, kad šį rytą policija paskambinusi pranešė, jog sučiupo Ričardą Niumaną, ir kad jis prisipažino padaręs nusikaltimą, reiškia, kad tau nebereikės visą laiką būti su manimi, – džiugiai pareiškė Džoja.

Ak.

Dabar tai buvo jau Gideono problema.

Tiesą sakant, sulaukęs iš policijos to skambučio, jis vien apie tai ir galvojo...

– Kaip manai, ar jį nubaus? – viltingai paklausė Džoja. Šiuo metu Niumanas padeda policijai atsakyti į kai kuriuos klausimus.

Gideonas gūžtelėjo pečiais.

– Jį tikriausiai pasiųs pas tą patį psichiatrą, kaip ir jo buvusią žmoną.

Džoja kreivai šyptelėjo.

– Tu ir vėl savo... Po vedybų visko gali nutikti!

– Gali, bet tik po nesėkmingų, – pataisė Gideonas.

– Maniau, nežinai, kad būna ir kitokių.

Jis liūdnai šyptelėjo.

– Gal mano nuomonė pasikeitė, pamačius tikrai laimingus savo šeimos narių veidus.

– Nelabai tuo tikiu, – nerūpestingai atkirto Džoja. – Kad ir kaip būtų, svarbiausia, kad su Niumanu jau viskas baigta.

Gideonas tikėjosi, kad, atėjus laikui, kada jam nebereikės visą laiką būti su Džoja, jam palengvės. Manė, kad su džiaugsmu sugrįš atgal prie sustyguoto savo gyvenimo. Kad sutvarkius šį Niumano reikalą, jis tikrai džiaugsis, galėdamas ją palikti.

Bet taip nebuvo...

Gideonas ir pats dorai nesuprato, kokie jausmai jį apėmė, bet tai tikrai nebuvo palengvėjimas, kurio tikėjosi.

– Taigi, susitiksime rytoj darbe.

Gideonas vėl pažvelgė į Džoją, ir kai ji pakėlė akis, jam pasirodė, kad jos žvilgsnis liūdnas. Jis dar kartą įsitikino, kad ji nėra iš tų aštrialiežuvių, kurios turi nesuskaičiuojamą daugybę meilužių, ir kad jo pirmasis įspūdis, kurio laikėsi įsitvėręs, yra klaidingas. Tik dabar suprato, kad tokia nuomonė yra visiškai neteisinga, nes iki pat vakar ryto ji dar buvo skaisti.

– Gideonai?

Jis sumirksėjo, norėdamas atsikratyti įkyrių minčių.

– Žinoma, susitiksime ryt iš ryto darbe.

Džoja nežinojo, kokios mintys ką tik sukosi jo galvoje, bet pamačiusi apniukusį veidą tarėsi numananti. Tikriausiai jis niekaip negali pamiršti naujienos apie šią vasarą įvyksiančias jo motinos vestuves. Iš trumpo pokalbio su Mole, kuris tęsėsi tik tol, kol Gideonas užnešė jų krepšius laiptais į viršų, Džoja suprato, kad dabar, Džordanui su Lukanu vedus ir pradėjus naują gyvenimą kartu su savo mylimomis moterimis, Gideonas buvo vienintelis ir svarbiausias Molės rūpestis.

Bet toji moteris be reikalo fantazuoja ir deda viltis į Džojos ir Gideono santykius!

Ji pasisuko ir žengė pro buto duris.

– Taigi, labanakt.

– Džoja...

– Ką?.. – Ji klausiamai pažiūrėjo į jį pro privertas duris.

Gideonas giliai įkvėpė nežinodamas, ką darys toliau, bet tikrai žinojo, kad dar nenori su ja atsisveikinti. Kad apskritai niekados nenorės pasakyti jai sudie!

– Tikiuosi, šiąnakt išsimiegosi geriau.

Džoja mįslingai šyptelėjo.

– Nuo to tyro škotiško oro vakar aštuonias valandas jaučiausi lyg apsvaigusi.

– Vis tiek tikiuosi...

Kodėl Gideonas neišeina? – svarstė Džoja, nes jei jis tuojau pat neišeis, ji tikrai neatsispirs norui pasikviesti jį į savo butą. Į savo lovą! Jei Gideonas atsisakytų, visa tai galėjo baigtis baisiu jos pažeminimu...

– Vairuodamas būk atsargus, – nerūpestingai tarė ji.

– Ar man tavęs užvažiuoti rytoj iš ryto?

– Gideonai, kodėl neini? – Džoja galiausiai supyko. – Per pastarąją parą gerokai išvargau, nes reikėjo elgtis mandagiai, matant tavo motinai... Bet tavęs, regis, visa tai nepaveikė!

Žinoma, kad paveikė. Antraip argi čia tebestovėtų, ieškodamas preteksto dar kurį laiką pabūti kartu?

Bent kartą gyvenime jis vadovavosi ne protu, o jausmu. Pirmą kartą gyvenime nenorėjo grįžti į savo šaltą ir nejaukų butą, tik niekaip negalėjo suprasti kodėl...

Jis suspaudė lūpas.

– Ką gi, man tikriausiai reikėtų padėkoti, kad, būnant pas mano motiną, tau pavyko nuo jos nuslėpti savo pasibjaurėjimą manimi.

– Taip, reikėtų. – Džoja klausiamai pažvelgė į jį. – Nagi? – paragino, nes jis nieko nesakė.

Gideonas šyptelėjo.

– Bijau, kad kitokios padėkos iš manęs nesulauksi.

Džoja taip pat šyptelėjo.

– Labanakt, Gideonai.

Ji užtrenkė duris jam prieš pat nosį.

Vos ne vos pasiekusi svetainę, ji krito ant sofos.

Ištisas dvi paras teko būti įsitempusiai, bet ne todėl, kad reikėjo būti šalia jo, – jai patiko kartu leisti laiką, – bet todėl, kad reikėjo neišsiduoti, kad jį myli...

Keturioliktas skyrius

– Gideonai, ar žinai, kad dabar antra valanda nakties?!

Džoja nepatikėjo savo akimis, kai nuskambėjus ne vienam skambučiui, ji pagaliau atidarė duris ir pamatė jį, stovintį prie jos buto durų koridoriuje.

– Taip. – Jis nesiginčijo, nors į laikrodį net nežvilgtelėjo.

Buvo su tuo pačiu juodu megztiniu ir kelnėmis, sutaršytais plaukais, lyg ištisas pastarąsias aštuonias valandas būtų be paliovos nervingai braukęs per juos pirštais.

Džoja, atvirkščiai, buvo apsivilkusi kitais, taip pat kiek didokais naktiniais marškiniais, tik šį kartą žalios spalvos. Tiesą sakant, įkyrus Gideono spaudžiamo skambučio garsas ją išbudino iš miegų, bet svarbiausia buvo ne tai. Jis turėjo susiprasti, kad antrą valandą nakties ji jau tikrai turėjo būti nuėjusi miegoti.

– Gideonai...

– Kodėl mane?

Džoja sumirksėjo.

– Ką?

– Vakar iš ryto tavęs turėjau paklausti, kodėl mane? – pakartojo jis, įsmeigęs į ją akis. – Kodėl mane išsirinkai būti pirmuoju savo vyru?

Džoja išbalo ir atsirėmė į durų staktą, nes jai ėmė linkti keliai.

– Negalėjai atidėti šio klausimo iki ryto?

– Ne, – ryžtingai tarė Gideonas, žengė į kambarį ir, tvirtai suėmęs Džoją, atitraukė ją nuo durų ir jas uždarė. – Kodėl mane, Džoja? – tyliai vėl paklausė jis.

Ji sunkiai nurijo seiles. Gerklėje susidarė didžiulis gumulas, o lūpos buvo užtirpusios ir neklausė. Ji turėjo vilties, kad jis pats susipras ir rytoj rytą jos to pasiteiraus, bet ta viltis buvo labai maža. Jei nebūtų jos turėjusi, apie tai nebūtų nė užsiminusi.

Ji apsilaižė išdžiūvusias lūpas.

– Na, kažkas turėjo būti pirmas...

– Nutilk! – sušvokštė Gideonas ir sučiupo jos rankas virš alkūnių, žiūrėdamas tiesiai į akis. – Tau dvidešimt aštuoneri, tu labai graži, sąmojinga, visada linksma...

– Nors man toks pašlovinimas ir malonus, Gideonai...

– Su tavimi pasimylėti būtų norėję tūkstančiai vyrų, – tęsė jis, nekreipdamas dėmesio į Džojos pastangas nuleisti viską juokais. – Bet kodėl tam pirmam kartui tu laukei manęs? Žmogaus, kuris tave nuolatos erzina?

Matyt, tas košmaras niekados nesibaigs, – nusprendė Džoja. Kai ji pagaliau užmigo, susapnavo košmarą. Jis buvo baisus, bet labai tikroviškas – Gideonas pirštais buvo tvirtai įsikibęs į jos rankas, ji jautė, kaip nuo jo alsavimo kilojasi jos sutaršyti plaukai, – tačiau negali būti, kad jis čia, kad atėjo į jos butą antrą valandą nakties ir kalbasi su ja!

– Dėl tų tūkstančių, kurie būtų norėję su manimi pasimylėti, tu šiek tiek perlenkei...

– Džoja, aš suprantu, kad tau tai įprasta, bet gal pagaliau liausiesi iš visko šaipytis? – Gideonas įsiutęs ją šiek tiek krestelėjo.

Jei tai būtų slogus sapnas, ar jaustų jo rankas ant savo rankų? Jei ji miega, kodėl apsvaigo galva?

Bet viso to nebuvo, ir Džoja suprato patekusi į didelę bėdą!

Ji atsargiai pažvelgė į jį.

– Ar tu tikrai esi čia?

Nieko neatsakęs Gideonas tvirtai ją priglaudė ir pasilenkęs stipriai, tarsi norėtų ją nubausti, pabučiavo į lūpas. Pagaliau jis pakėlė galvą ir pažvelgė į ją auksu žibančiomis akimis.

– Ar dabar tiki, kad viskas tikra? – liūdnai paklausė jis.

Taip... ją tikrai ištiko didelė ir rimta bėda!

Pamatęs, kad Džoja ima panikuoti, Gideonas liūdnai nusijuokė.

– Gal eime į svetainę ir ten apie viską pasikalbėkime?

– Juk sakiau, dabar dvi valandos nakties...

– Žinau, – lėtai tarė Gideonas ir pasuko ją į svetainės pusę. – Jei nori, galim palaukti ryto. Tada ir pakalbėsim. Aš prigulsiu ant sofos, kaip tada.

– Vis tiek neužmigsiu žinodama, kad tu guli čia, ant mano sofos, – atkirto Džoja, akivaizdžiai išsigandusi vien tokios minties.

Gideonas klausiamai pakėlė galvą.

– Kodėl neužmigsi?

– Todėl... Na, todėl, kad... Negali likti čia dar vieną naktį.

– Ir kodėl gi? Pasakyk.

Ji tvirtai sučiaupė lūpas.

– Galiu tau pasakyti tik viena – labanakt!

– Gal taip labai nebijotum, jei pasakyčiau, kad noriu likti čia todėl, kad tave įsimylėjau?

Gideonas sulaikė kvėpavimą, nes visas netikrumas, abejonės ir baimė, kurią neseniai jautė stengdamasis susigaudyti savo jausmuose pakeliui į savo butą, dabar užgriuvo kaip lavina.

Kas, jei jis neteisingai įvertino aplinkybes? Jei priėjo prie neteisingų išvadų po visko, kas tarp jųdviejų įvyko? Arba apsikvailino, prisipažinęs meilę moteriai, kuriai jis visiškai nerūpi?

O jeigu ir taip?

Pastaruosius dvidešimt penkerius metus jis gyveno nerodydamas jausmų. Nė viename iš visų turėtų būstų nesijautė kaip namie. Rinkdavosi tradicinius drabužius. Tokius pat neišskirtinius automobilius. Savo draugais rinkdavosi tuos, kurie nieko iš jo nereikalaudavo, o moteris, kurios reikalaudavo dar mažiau.

Per ilgai jis buvo bejausmis, todėl ir kvailys!

Vis dėlto Gideonas tikėjosi, netgi meldė, kad su Džoja viskas bus kitaip...

Ji atsargiai pažvelgė į jį ir, iškišusi rausvą liežuvio galelį, lėtai apsilaižė lūpas.

– Ir tu man tai sakai? Sakai, kad mane įsimylėjai? – tyliai paklausė ji.

Gideonas taip pat pažiūrėjo į ją.

– O taip. – Tai pripažinęs jis nusišypsojo, bet ir vėl paniuro, pamatęs jos veide siaubą.

– Aš... Bet... Tai neįmanoma! – netikėdama gynėsi ji. – Juk manai, kad esu pernelyg atvira. Ir šiurkštoka. Įžūli. Ir dar...

– Taip. Maniau, kad tokia ir esi.

– O dabar jau ne?

– Ne, dabar jau ne. Dabar manau... žinau... kad tave myliu. Ir noriu paprašyti, kad tekėtum už manęs.

Tai pasakęs Gideonas vėl sulaikė kvapą ir laukė, ką ji atsakys.

Jo drovumas grąžino Džojai viltį, kad ji vis dėlto nesapnuoja. Tikriausiai net sapne Gideonas nebūtų buvęs toks drovus.

Antraip ar būtų jai pasakęs, kad ją myli? Kad nori vesti?

Gvidas suėmė delnais jos rankas.

– Žinau, kad ši žinia tau netikėta... Kad aš padariau per mažai, kad ir tu mane pamiltum. Po velnių, per dvidešimt penkerius metus nepadariau beveik nieko, kad bent kas nors manimi susižavėtų, – su kartėliu pripažino jis. – Bet jei tu man leisi... jei suteiksi man progą, Džoja... prisiekiu, padarysiu viską, kad tu irgi mane pamiltum.

Ji paprasčiausiai spoksojo į jį manydama, kad pastarųjų kelių dienų įtampa bus visiškai atėmusi jai protą. Gideonas ją myli ir nori vesti? Jei ji ištartų tai balsu, ir ne vieną kartą, gal pagaliau ir pati patikėtų!

Džoja sunkiai nurijo seiles ir giliai įkvėpė.

– Atmeni, paklausei, kodėl pasirinkau tave?

– Jei nenori, gali ir neatsakyti.

Jis iki šiol abejoja, – su nuostaba pagalvojo Džoja, negalėdama patikėti, kad toks visada savimi pasitikintis žmogus kaip Gideonas nėra tikras dėl jos jausmų.

Tai buvo šis tas nauja, ir Džojai nepatiko. Visiškai nepatiko!

– Atsakysiu, nes tai labai paprasta, – tyliai tarė ji. – Kai pirmą kartą tave pamačiau, pamaniau, kad esi arogantiškas, sarkastiškas, už visus viršesnis atsiskyrėlis...

– Liaukis, Džoja! – sudejavo jis.

– Bet taip pat supratau, – ryžtingai tęsė ji, – kad niekada nebuvau sutikusi tokio žavaus ir seksualaus vyriškio. Jau tada man kilo noras nieko nelaukiant nusiplėšti drabužius, išrengti tave, ir nuogiems sugulti ant baltų šilkinių paklodžių.

– Ant raudonų. Mano fantazijose tos paklodės visados būdavo raudonos, – droviai paaiškino jis, pamatęs klausiamą Džojos žvilgsnį.

– Tu irgi vaizduotėje su manimi mylėjaisi? – Džoja nustebusi pažiūrėjo į jį.

Gideonas linktelėjo galva.

– Nieko kito aną savaitę ir nedariau, – prisipažino jis. – Visur ir visokiom pozom... Gal tokių net nebūna!

– Tikrai esu sukrėsta! – Džoja nervingai nusijuokė galiausiai supratusi, kad jis iš tikrųjų ją myli.

Gideonas ją myli!

Jis tikrai ją myli!

– Ne, nesi, – atkirto jis.

– Na... ne, tiesą sakant, nesu. Gal tokiai būsenai apibūdinti labiau tiktų pasakymas turiu viltį?

– Viltį? – Jis dar labiau sumišo.

– Gideonai, nejau iki šiol nesupranti, kad ir aš tave myliu? – Ji pagaliau nebeslėpė džiaugsmo, kuris atsispindėjo akyse.

Jis įdėmiai pažvelgė į ją, norėdamas ir bijodamas patikėti tuo, ką išgirdo – kad Džoja jį myli. Nes abejojo, kad ji būtų galėjusi pamilti žmogų, daugelį metų gniaužusį savo jausmus.

– To neįmanoma paaiškinti, Gideonai, – tyliai tarė Džoja. – Supratau, kad įsimylėjimas nepaklūsta protui. Arba logikai. Netgi jausmams. Jis paprasčiausiai ištinka. – Ji linksmai nusijuokė. – O aš tave myliu, labai myliu. Ir jei tu tučtuojau nebaigsi to, ką buvome pradėję vakar, aš pati tave išrengsiu!

Jo krūtinė vos nesprogo, nes jo meilė Džojai vis augo ir didėjo, užliedama visą jo esybę, ir Gideonas suprato, kad jo širdį kaustęs skydas įskilo ir subyrėjo į šipulius.

– Ir aš tave beprotiškai myliu, – jausmingai tarė jis dusdamas iš susijaudinimo ir spausdamas ją glėbyje panėrė veidą į jos šilkinius plaukus. – Tai ar tekėsi už manęs?

Ji stipriai prigludo prie jo.

– Gal atsakysiu vėliau, nes pirma reikėtų patikrinti teoriją, ar kirvis atitinka kotą.

Jis džiaugsmingai nusijuokė, nes suprato, kad tik Džojai turėtų būti dėkingas už tai, kad vėl gali mylėti ir juoktis.

– Hm, atrodo, kad buvai teisus – kirvis kotą tikrai atitinka, – sumurmėjo Džoja vėliau, jau gulėdama Gideono glėbyje, galvą padėjusi jam ant peties, nes jųdviejų ką tik patirta aistra pranoko net beprotiškiausias jos svajones.

Jis kilstelėjo antakius.

– Vis dar netiki? Jei nori, galiu pakartoti.

Džoja tyliai sukikeno.

– Tikiu, – tyliai tarė ji, švelniai pirštais pešiodama jo krūtinės plaukelius.

Gideonas padėjo jai patogiau įsitaisyti jam ant peties.

– Dabar gal jau pasakysi, kodėl atsisakei dainininkės profesijos?

Džoja aiktelėjo ir sulaikė kvapą.

– Vis dėlto supratai, ar ne?

Gideonas pasisuko, kad matytų jos veidą, ir švelniai perbraukė per skruostą.

– Turi angelišką balsą.

– Niekada nedrįsčiau to daryti.

– Be reikalo.

Džoja susiraukė.

– Daviau sau žodį... prisiekiau... kad niekados to nedarysiu. – Ji papurtė galvą. – Man visada patiko dainuoti. Jaunystėje tai glostė savimeilę. Bet, kai buvome dešimties, patekome į avariją, ir Stefanija sunkiai susižeidė. Negalėjo vaikščioti. Ir aš... Aš taip troškau, kad ji ir vėl atsistotų ant kojų, jog daviau sau įžadą...

– Niekados nebedainuoti? – Gideonas negalėjo patikėti savo ausimis. – Taip elgiasi tik... tik...

– Kvailiai? – liūdnai paklausė Džoja.

– Tik geri ir kilnūs žmonės, o tu tokia ir esi, – pataisė jis. – Atsisakei to, kas tau buvo brangiausia, kad tik tavo dvynė sesuo vėl pradėtų vaikščioti.

– Na... taip. Bet Stefanija man buvo brangesnė.

Tą Gideonas jau žinojo iš jų ankstesnio pokalbio aną savaitę. Tada jis net nepagalvojo, kad galėtų dar karščiau įsimylėti Džoją, bet dabar žinojo, kad tikrai ją myli.

– Man atrodo, kad pirmiau, nei tave, aš įsimylėjau tavo balsą, – sumurmėjo jis. – Kai išgirdau jį, sklindantį iš aukštybių per Džordano ir Stefanijos vestuves bažnyčioje, pamaniau, kad girdžiu dainuojant angelą.

– Pagiedoti per jų vestuves manęs paprašė Stefanija, ir aš... Na, pamaniau, kad jei dainuosiu jos prašoma, savo įžado nesulaužysiu. – Džoja šyptelėjo virpančiomis lūpomis.

Jis stipriai suspaudė ją savo glėbyje.

– Ar jį sulaužytum, jei retkarčiais ir aš paprašyčiau man padainuoti? Arba mūsų vaikams?

Ji išplėtė akis.

– Mūsų vaikams?

– Manau, turėtų būti bent jau šeši. – Gideonas linktelėjo galva. – Ir visi turėtų būti raudonplaukiai ir žaliaakiai, tokie pat gražūs, kaip tu.

– Kažin, ką pasakytų berniukai, jei tokie būtų!

– Jie taip stipriai tave mylėtų, kad nekreiptų į tai jokio dėmesio! – meilikaujamai tarė Gideonas.

– Ar tu tikrai nori šešių vaikų? – apstulbusi dar kartą paklausė Džoja.

– Na... gal kokių keturių... Ar tau šeši būtų per daug?

Džoja pagalvojo, kad vis dėlto reikėtų šešių... Visi būtų šviesiaplaukiai ir turėtų šokoladines akis, kaip ir jų tėtis.

– Žinoma, iš pradžių turėtum už manęs ištekėti, – Gideonas buvo atkaklus.

– Žinoma.

– Vadinasi, sutinki?

Džoja švelniai uždėjo rankas jam ant nuogų pečių.

– Žinoma, kad sutinku!

Paskui stojo ilga tyla, nes Džoja norėjo Gideonui parodyti, kad jį labai myli ir nori už jo ištekėti.

Gideonas irgi neliko skolingas ir parodė Džojai – ir ne kartą – kaip stipriai ją myli, ir kad visados ją mylės, visą bendrą jų gyvenimą.

Po šešių savaičių

– Regis, pamiršau jums padėkoti, – tyliai sušnabždėjo Gideonas.

Abu jo pabroliai, Lukanas ir Džordanas, stovėjo šalia jo, ir visi trys laukė, kada bažnyčioje užgros vargonai ir pasirodys Džoja, lydima savo pamergių Stefanijos ir Leksės.

Lukanas kilstelėjo antakius.

– Už ką turėtum mums dėkoti?

Gideonas mįslingai šyptelėjo.

– Už tai, kad anksčiau už mane supratote, kad iš visų moterų tik Džoja gali sugrąžinti man pilnatvės jausmą.

Vyresnysis brolis taip pat nusišypsojo.

– Ji nuostabi, tiesa?

– Žinoma, kad nuostabi, – įsiterpė ir Džordanas. – Ar gali būti kitaip? Juk jos su Stefanija – dvynės.

– Manau, kad jis šiek tiek šališkas, – ramiai tarė Lukanas. – Bet džiaugiuosi, kad jums su Džoja viskas sėkmingai susiklostė, – tyliai pridūrė jis, nes užgrojo vargonai skelbdami, kad Džoja jau čia.

Gideoną su Džoja aplankė ne tik sėkmė. Pastarosios šešios savaitės Gideono gyvenime buvo pačios laimingiausios. O šiandien – jo vestuvių diena. Pirmoji jų bendro gyvenimo diena.

Kai atsisukęs jis pamatė per bažnyčią link jo einančią savo moterį, kurią mylėjo visa savo siela ir širdimi, nepaprastai gražią su ilga balta vestuvine suknele ir spindinčiomis iš meilės jam vienam akimis, Gideonas net neabejojo, kad visą likusį gyvenimą jie gyvens kartu ir bus nepaprastai laimingi...

Content

Мортимер Кэрол Sent Klero sutramdymas