Мурхауз Роджер

Kariaujantis Berlynas

Gyvenimas ir mirtis Hitlerio mieste, 1939–1945 m.

„Nuodugni ir prikaustanti dėmesį“

Daily Mail

ROGER MOORHOUSE

Kariaujantis Berlynas

Pakilimas ir nuopolis Hitlerio sostinėje 1939-1945

Iš anglų kalbos vertė

Lina Kulišauskaitė

Vilnius, 2013

Versta iš:Roger Moorhouse

Berlin at War:

Life and Death in Hitler’s Capital, 1939–1945

Basic Books, 2010

Žemėlapiai priešlapiuose:

Centrinis Berlynas, apie 1943 m.

Berlyno rajonai ir priemiesčiai, apie 1940 m.

Visos nuotraukų ir priešlapių žemėlapių teisės priklauso knygos autoriui.

© 2010 by Roger Moorhouse

© Vertimas į lietuvių kalbą, Lina Kulišauskaitė, 2013

© Viršelio dizainas, Andrius Morkeliūnas, 2013

© UAB MEDIA INCOGNITO, 2013

ISBN 978-609-403-567-8

Skiriu

Amelijai

Viliuosi, kad jai

niekada neteks patirti to,

ką išgyveno jos proseneliai

Paulas ir Hildegarda

Schmidtai

Iliustracijų sąrašas

Adolfo Hitlerio penkiasdešimtmečio paradas, 1939 m. balandžio 20 d. (Bundesarchiv (Vokietijos federalinis fotografijų archyvas), Bild 102-00089).

Įsiveržimo į Lenkiją paskelbimas Trečiajam reichui, 1939 m. rugsėjo 1 d. (Bundesarchiv, Bild 183-E10402).

Kelkraščio baltinimas, 1939 m. (akg-images/ullstein bild).

Luftschutzraum (nuoroda į artimiausią priešlėktuvinę slėptuvę) ženklas vienoje Berlyno gatvių (Bundesarchiv, Bild 183-E10650, fotografas – Wahner).

Kamufliažinis tinklas netoli Brandenburgo vartų (akg-images).

Kasdienybė Berlyno gatvėje: Unter den Linden alėja, 1940 m. (akg-images).

BdM merginos ruošiasi fiurerio pasitikimo iškilmėms, 1940 m. liepa (akg-images/ullstein bild).

Pergalės paradas, 1940 m. liepa (Bundesarchiv, Bild 183-L07586, fotografas – Eisenhardt).

Speero projekto „Germanija“ planai (akg-images/ullstein bild).

Gendarmermarkt aikštės teritorija, ariama pasėliams (akg-images).

Berlyno gatvėje klausomasi radijo (akg-images/ullstein bild).

Vaikų evakuacija iš Anhalterio stoties (akg-images/ullstein bild).

Moteris su vaiku ir Judenstern žvaigžde (Bundesarchiv, Bild 183-B04491).

Vyras su Judenstern (Bundesarchiv, Bild 183-R99993).

Sinagoga Levetzovo gatvėje, apie 1930 m. (Bildarchiv Pisarek/akg-images).

Priverčiamojo darbo darbininkės, „Siemens“ 1943 m. (Bundesarchiv, Bild 183-S68014).

Keturiolikmetis ukrainietis priverčiamojo darbo darbininkas, Berlynas 1945 m. (Bundesarchiv, Bild 183-H26334, fotografas – Pips Plenik).

Viešoji priešlėktuvinė slėptuvė, 1942 m. (akg-images/ullstein bild).

Berlyno gyventojai privataus namo rūsyje (Bundesarchiv, Bild 183-L09148, fotografas – Ernst Schwahn).

Bombos išplėšta duobė netoli Brandenburgo vartų (akg-images/ullstein bild).

Griuvėsių tvarkymo darbai (Bundesarchiv, Bild 183-L09712).

Gestapo centrinė būstinė Princo Albrechto gatvėje (Bundesarchiv, Bild 183-R97512).

Beppas Römeris (Gedenktstätte Deutscher Widerstand).

Ottas Weidtas (Gedenktstätte Deutscher Widerstand).

Johanna Solf (Gedenktstätte Deutscher Widerstand).

Stella Goldschlag (akg-images/ullstein bild).

Invaliden kapinės, 1942 m. ruduo (Bundesarchiv, Bild 183-J04378, fotografas – Schwanke).

Aviacinių antskrydžių aukos, 1944 m. ruduo (Bundesarchiv, Bild 146-1970-050-31).

Naktinė scena Jeruzalės gatvėje, 1944 m. liepa (Bundesarchiv, Bild 183-J30142).

Išlikę gyvi Berlyno gyventojai kėblinėja po griuvėsius, 1945 m. vasaris (Bundesarchiv, Bild 183-J31345).

Bombardavimo aukoms dalijama sriuba bei užuojauta, 1943 m. rugpjūtis (Bundesarchiv, Bild 183-J07449, fotografas – Ernst).

Gynybinis bokštas netoli zoologijos sodo, 1943 m. (akg-images/ullstein bild).

1945 m. kovą vienoje Berlyno gatvių statomos barikados (Bundesarchiv, Bild 183-J31385).

Kova sostinės gatvėse, 1945 m. balandis (akg-images).

Pro Berlyno civilius pravažiuojantis sovietų tankas T-43 (akg-images/Voller Ernst).

Pasiduodantys vokiečių kareiviai (akg-images).

Berlyniečiai skerdžia nugaišusį arklį (Bundesarchiv, Bild 183-R77871).

Du senyvi vyrai (akg-images/Voller Ernst).

Padėkos žodis

Atliekant bet kokį tiriamąjį darbą neišvengiamai tenka daug kam įsiskolinti, todėl ne išimtis ir ši knyga. Ją rengti pagelbėjo daug žmonių, tarp jų Philippas Rauhas ir Saskia Smellie, prisidėję vykdant šalutinį tyrimą Berlyne, Kinga Boruc iš „Carta Blanca“ (Varšuva), padėjusi sudaryti žemėlapius, bei Philas Berksas iš „Digital Services“ (Tringas), padėjęs išvengti tikro košmaro, kuris būtų ištikęs sugedus standžiajam diskui, pradanginusiam mano rankraštį.

Dėkoju visiems draugams bei kolegoms, atsakiusiems į specifinius klausimus bei maloniai pasidalijusiems savo žiniomis: Normanui Groomui, Cordui Pagenstecheriui, Michaeliui Foedrowitzui, Gregersui Forsslingui, Gilesui MacDonoghui, Jamesui Hollandui, Nickui Stargardtui ir Nigelui Jonesui.

Didelio dėmesio nusipelno visi karą ištvėrę berlyniečiai, su kuriais kalbėdamasis praleidau tiek daug malonių bei turiningų akimirkų. Be jų atsiminimų, rankraščių bei dienoraščių šiai knygai tiesiog nebūtų lemta pasirodyti ir man išties gaila, kad kai kuriuos jų likimas pasiglemžė neleidęs pasimėgauti galutiniu rezultatu.

Sudarinėdamas interviu darbotvarkę pagalbos sulaukiau iš daugelio asmenų – ypač prisidėjo Wielandas Giebelis, vadovaujantis „Berlin Story“ (Berlyno istorijos muziejus ir knygynas – vert. past.), bei Thessė Aselmeier ir visi kiti iš nuostabią veiklą vykdančio „Zeitzeugenbörse“ (centras, suburiantis istorinius įvykius liudijusius asmenis – vert. past.).

Tęsdamas norėčiau padėkoti institucijoms, kuriose buvo renkama medžiaga bei rašoma ši knyga – Vokietijos dienoraščių archyvams (Deutsche Tagebucharchiv) Emendingene, šalies archyvams Berlyne (Landesarchiv), Nacionaliniams archyvams Kju, Britų bibliotekai bei nuostabiajam Vokietijos istorijos institutui Londone. Taip pat būtina paminėti organizacijos „Berlyno požemių pasaulis“ gidus už tokias nuostabias ir išsamias keliones į vienas slėpiningiausių Vokietijos sostinės vietų.

Galiausiai privalau paminėti visus, kurie šiuos mano užmojus pavertė įmanomais: savo agentus Peterį Robinsoną iš Londono ir Jillę Grinberg iš Niujorko, taip pat savo redaktorius Larą Heimert ir Brandoną Proia iš Niujorko, Willą Sulkiną bei neprilygstamą Jörgą Hensgeną iš Londono. Visiems dėkoju už įžvalgas, kantrybę bei nepaliaujamą entuziazmą dirbant šį darbą.

Tradiciškai turėčiau šią knygą dedikuoti savo dukrai Amelijai, tačiau taip pat noriu padėkoti ir kitiems dviem šeimos nariams. Pirmiausia dėkoju savo žmonos seneliams Paului ir Hildegardai Schmidtams, kurie patyrė, ką reiškia gyventi nacių Vokietijoje – nors ir ne pačiame Berlyne – bei kurių atsiminimai paskatino mane susidomėti šia tema. Taip pat dėkoju žmonai Melissai, be kurios meilės, palaikymo, kantrybės bei kartkartėmis prasiveržiančio nepakantumo ši knyga vargu ar būtų išvydusi dienos šviesą.

Rogeris Moorhouse

2010 m. gegužė

Įvadas

Nepaisant tvyrančio modernumo, Berlynas yra miestas, tiesiog persmelktas istorija. Jei ieškotume vienos vietos, pagrindinio taško, iš kurio nusidriekia XX amžiaus kruvini kančių keliai, tuomet toli ieškoti nereikėtų. Kulkų pervarstytais pastatais bei gaubiamas totalitarinio režimo šešėlio, Berlynas pasaulyje pagarsėjo įvykiais, kurie nėra tolimi ar neapčiuopiami – veikiau vykę čia pat, juntami bei tikri. Praėjusiais metais miestas šventė dvidešimtąsias nepakantumą sėjusios sienos nugriovimo metines – momentą, kai ji tapo išbandymu mirties mėšlungių krečiamam komunizmui. Praeitos kartos akivaizdoje jis buvo besiriejančių didžiųjų galiūnių žaisliuku, uolių pompastiškų kalbų scena bei grėsmingų šnipų apsikeitimų veiksmo vieta. Dar prieš keletą dešimtmečių, tuomet Trečiojo reicho sostinė, buvo nacių pajėgų epicentras, drobė Speero architektūrinėms svajonėms tapyti bei Hitlerio rasistinei vizijai realizuoti.

Berlynas buvo vienas iš nedaugelio Europos sostinių, tiesiogiai patyrusių Antrojo pasaulinio karo siaubą. Tai miestas, patyręs ne tik sovietų sausumos atakų rūstybę bei pajutęs 1945 metų apgulties skonį, bet ir stovėjęs priekinėse karo oro erdvėje linijose. Todėl jo karo laikmečio istorija tegali būti nusakoma vien aukščiausiojo laipsnio būdvardžiais. Kaip svarbiausias sąjungininkų taikinys, Berlynas pritraukė daugiau aviacinių antskrydžių, oro pajėgų bei bombų nei bet kuris kitas Vokietijos miestas. Tai buvo agresyviausiai ginamas taikinys, kurio kruopščiausiai suregztoje gynybos sistemoje buvo įdarbinta daugiausia žmonių ir kuris pareikalavo daugiausia sąjungininkų karinių oro pajėgų personalo gyvybių. Jis priešininkų pajėgas taip pat aplenkė ir civilių gyventojų aukų skaičiumi: apytikriai nustatyta, kad žuvusiųjų eilinių miesto gyventojų būta 200 000 – daugiausia iš visų Vakarų ar Centrinės Europos miestų.

Nors nacistinė Vokietija bei Antrasis pasaulinis karas yra daugelį istorikų neapleidžiančios ir jų mintis vis dar kirbinančios temos, po storu faktų ir aukščiausiojo laipsnio būdvardžių sluoksniu slypinti karo meto eilinių Berlyno gyventojų istorija, nors ir keista, bet vis dar iki galo neatskleista.

Priežasčių kodėl ši, rodos, neabejotinai svarbi tema liko viena iš keleto istorinio nacistinės Vokietijos konteksto spragų, yra keletas. Istorikai paprastai buvo linkę socialinei nacizmo istorijai skirti santykinai nedaug dėmesio pirmenybę teikdami žvilgsniui „iš viršaus į apačią“, analizuodami Hitlerio, nacių elito ar karinių struktūrų vaidmenį. Rezultatas – nuolat naujai pasirodančioje, gausioje literatūroje apie Trečiąjį reichą labai mažai darbų, atskleidžiančių eilinių žmonių gyvenimus.

Tokias tendencijas taip pat sustiprino kiti veiksniai. Bene svarbiausia yra tai, jog į socialinę Trečiojo reicho istoriją išdrįsę pažvelgti istorikai visą savo dėmesį linkę sutelkti į žydų persekiojimą bei naikinimą. Žinoma, tai nusipelno dėmesio ir yra reikšminga, tačiau taip pat veda į aklavietę siekiant suprasti vokišką visuomenę kaip visumą. Menkai težinome, kaip sudėtinga buvo Vokietijos žmonėms gyventi diktatūroje, kokių tai pareikalavo kompromisų bei kokius principus kai kuriais atvejais reikėjo paminti. Mažai žinome, kokiais būdais buvo išgaunamas pritarimas vienokiems ar kitokiems veiksmams, kaip jo buvo laikomasi bei kas nutiko, kai jis nustojo egzistavęs. Tiesiog yra gausybė knygų, aiškinančių, kaip valdant naciams buvo žudoma mažuma, tačiau labai reta jų atskleidžia, kaip tuo metu gyveno dauguma.

Laimei, kai kurie veiksniai stipriai paskatina pažvelgti į socialinę karo laikmečio Berlyno istoriją. Pastaruoju metu šia kryptimi juda istoriografija; istorikai ėmė domėtis, kas glūdi už nuogų faktų, siekdami palukštenti tautos reakcijos į tam tikrus įvykius tematiką. Kurį laiką dominavusios istorijos temos buvo didžiosios strategijos ir aukštoji politika, šiomis dienomis dėmesį patraukia daug paprastesni, žemiški, kasdieniai klausimai bei šaltiniai. Šį procesą būtų galima pavadinti istorijos demokratizacija, ženklinančia poslinkį nuo „didžiųjų ir gerųjų“ link „žvilgsnio iš apačios“. Šią tendenciją iliustruoja daugelis išleistų atsiminimų bei dienoraščių, kurių knygynuose šiuo metu išties apstu.

Susidomėjimą šia kryptimi dar labiau stiprina tai, kad turime bene paskutinę galimybę leisti karą išgyvenusiems tiesiogiai papasakoti savo istorijas. Daugelis tokių šioje knygoje „prašneksiančių balsų“ paimti iš publikuotų šaltinių, tačiau be jų panorau panaudoti ir eilinių berlyniečių asmeninius pasakojimus, kurie niekada nebuvo įamžinti būsimosioms kartoms. Todėl sudariau interviu Vokietijos sostinėje darbotvarkę ir keliavau po miestą susitikti su žmonėmis, kuriems „kariaujantis Berlynas“ yra dalis jų asmeninės istorijos.

Laikui nenumaldomai skriejant, šį pavasarį buvo minimos šešiasdešimt penktosios Antrojo pasaulinio karo pabaigos metinės^1 – tie, kurie vykstant karui buvo paaugliai, dabar jau skaičiuoja aštuntą savo gyvenimo dešimtį. Deja, kai kurie šių garbaus amžiaus berlyniečių, su kuriais teko šnekėtis, jau iškeliavo anapus. Nemažai jų vis dar yra stiprios sveikatos, keletas dar stebėtinai vikrūs, tačiau bijau, jog yra ir tokių, kurie vokiškojo šios knygos leidimo taip ir nesulauks. Karą išgyvenusi pirmoji karta patyliukais iškeliauja. Afrikiečiai sako: „Kai miršta senas žmogus, į pelenus supleška visa biblioteka.“

Jaukioje aplinkoje prie kavos ir pyrago dažnai išgirsdavau žiauriausius, šiurpinančius asmeninius pasakojimus apie skausmą, praradimą ir išlikimą; kartkartėmis tai lydėdavo pratrūkusios ašaros, kurių iškilus prisiminimams nebebuvo galima suturėti. Nors niekas neprašė, tačiau jaučiau pareigą šiuos pasakojimus palikti anonimiškus ir taip gerbti žmonių, kurių atsiminimai ir dienoraščiai buvo cituojami bei su kuriais kalbėjausi, privatumą.2

Nereikia nė sakyti, kad per visą laikotarpį sukaupiau daug daugiau medžiagos nei galiu realiai panaudoti šioje knygoje. Didžioji dalis buvo labai subjektyvi, nepatikima, kartkartėmis iškraipyta, netiksliai atsiminta arba retkarčiais kiek savigyniška. Tačiau nepaisant šių trūkumų, mano patirtis parodė, kad tiesioginių liudininkų pasakojimai istorijoje vaidina be galo svarbų vaidmenį: asmeninės istorijos bei tam tikri epizodai leidžia kitaip pažvelgti ir vertinti net žinomiausius bei dažniausiai pateikiamus faktus. Kai kurie puristai apie „istorijos suasmeninimą“, kurį jie mato kaip asmeninių išgyvenimų iškėlimą virš politinių ir empirinių faktų, atsiliepia gana šventeiviškai. Tačiau, mano manymu, jei tai daroma išmoningai bei atsakingai, tuomet žvilgsnis iš asmeninės pozicijos yra ne tik be galo svarbus, bet ir esminė istoriko sugebėjimo praeitį prikelti gyvenimui sudedamoji dalis.

Žinoma, pirminių šaltinių jau yra. Išleista nemažai atsiminimų, tarp kurių ir puikiai žinomi Missės Vassilčikovos ar Williamo Shirerio darbai, taip pat ir mažai žinomos į anglų ar lietuvių kalbą (vert. past.) taip ir neišverstos knygos. Nesuskaičiuojama daugybė neviešintų eilinių karo metu gyvenusių berlyniečių dienoraščių galiausiai buvo perduoti giminėms ar padovanoti archyvams. Šūsniai tokių pirminių šaltinių man ir padėjo parašyti šią knygą. Savo pasakojime panaudoti galėjau tik dalelę pagautų „balsų“, tačiau tie žodžiai padėjo susivokti.

Vis dėlto net ir kruopščiausiai ištyrus bei turint prieigą prie gausiausių pirminių šaltinių, užduotis papasakoti apie penkis milijonus sielų glaudžiančio miesto gyvenimą šešerius metus vykstant karui, yra itin sudėtinga. Tokiomis aplinkybėmis mano technika neišvengiamai buvo puantilistiška^3, siekianti perteikti įvykių nuotaikas, o ne pabandyti pavaizduoti visapusišką vaizdą. Tam tikro išradingumo pareikalavo ir knygos struktūra. Atsižvelgdamas į norimos papasakoti istorijos sudėtingumą, iš karto atsisakiau minties naudoti vientisą linijinę chronologiją ir supratau, kad reikėtų rinktis tematinį aspektą. Galiausiai nusprendžiau pamėginti vienoje naratyvinėje struktūroje suderinti tematinį bei chronologinį metodus. Nedvejodamas prisipažinsiu, kad surasti pusiausvyrą kartais buvo sudėtinga, todėl prašyčiau skaitytojo atlaidumo, jei kartais prireiktų pasklaidyti praeitų skyrių lapus.

Rodos, pavyko įnešti naujumo: žvilgsnis į Berlyną Antrojo pasaulinio karo metu, pasakojant konflikto istoriją taip, kaip ją išgyveno eiliniai berlyniečiai. Vaizduojant pažeminto, smurto krečiamo kažkada išdidaus didžiojo miesto – kuriame randame baimę, žiaurumą, didvyriškumo krislelius bei asmenines tragedijas – paveikslą, gyvenimas Vokietijos sostinėje priartėja prie kasdieniškumo. Manau, ryškiausiai iškyla plati Berlyno visuomenės politinė įvairovė. Vokietijos sostinė niekada neturėjo gausiausios nacių šalininkų paramos – jo kairiojo sparno tradicijos – gaji žydų bendruomenė bei kosmopolitiškas elitas tuo pasirūpino. Todėl Berlyne opozicija naciams kiekviename lygmenyje buvo juntama stipriau nei bet kuriame kitame Vokietijos mieste; padedami bei palaikomi paprastų berlyniečių, pogrindyje čia daugiau nei bet kurioje kitoje Vokietijos vietoje išliko žydų.

Viliuosi, kad ši knyga parodys, jog mes iš esmės nesuvokiame situacijos, jei įsivaizduojame, kad karo laikotarpiu Berlyno žmonės buvo tarsi nacių užprogramuoti robotai, lyg užhipnotizuoti einantys tiesiai į katastrofą. Kaip sužinojau iš daugelio pokalbių, Berlynas buvo miestas, kuriame aktyviai veikiantys naciai bei antinacių mažuma, gyvendami šalia vieni kitų, sudarė dvilypę daugumą, kuri dažnai buvo tiesiog vedina siekio išlikti, ambicijų bei baimės. Šiuo atžvilgiu man susidaro įspūdis, jog karo laikotarpiu gyvenę berlyniečiai su mumis turėjo daug daugiau bendra nei išdrįstume pripažinti. „Jie“ nėra taip nutolę nuo „mes“.

1 Autorius knygą baigė rašyti 2010 m. (Red. past.)

2 Tekste vartojami slapyvardžiai, o tikrieji autorių vardai pateikti Pastabose, kuriose pažymimas tik vardas ir pirmoji pavardės raidė.

3 Puantilizmas – tapymas grynų (nemaišytų) spalvų taškeliais, būdingas neoimpresionistams. (Vert. past.)

Prologas: „Oras fiureriui“

1939 m. balandžio 20 d., ketvirtadienį, prognozuota skaisti saulė – tiesiog Führerwetter, „oras fiureriui“, kaip buvo sakoma nacistinėje Vokietijoje. Visame mieste berlyniečiai rytą, kuris žadėjo būti viena ryškiausių dienų metuose, nubudo sklidini nekantraus lūkesčio. Tai buvo penkiasdešimtasis Vokietijos kanclerio bei Didžiojo Vokietijos reicho fiurerio Adolfo Hitlerio gimtadienis, kuriam pažymėti numatyta daugybė renginių, paradų bei priėmimų. Buvo paskelbtas laisvadienis, laukė didžiulis reginys, o prognozuojamas geras oras tik sustiprino nuotaiką linksmybėms.

Taigi visoje sostinėje tūkstančiai paprastų vokiečių pustėsi ypatingai dienai mieste. Savo nublizgintus medalius į atlapus pakylėti segėsi Pirmojo pasaulinio karo veteranai. Moterys iš spintų traukė patogius batus, švarkelius, rūpinosi, kuo vėliau pasistiprins: bandelėmis, galbūt dar šaltos mėsos užkandžiais. Kai kurie netgi pasiėmė sulankstomas kėdutes ar taburetes. Kiti net veidrodinius periskopus prigriebė, kad geriau matytų, kas vyksta. O jaunoji karta, daugiausia įvairių Hitlerio jaunimo organizacijų nariai, vilkosi savo kruopščiai išlygintas uniformas, blizgino diržų sagtis bei apsižiūrinėjo, ar vietoje visas komplektas ženklelių. Berniukai šukavosi plaukus, mergaitės rišosi paprastas ar pynėsi vokiškas kasas. Šio ryto jaudulį jautė visi.

Prieš išsiruošiant į miesto centrą šventės dalyviams buvo pravartu paskaityti oficialius nurodymus, spausdintus kiekviename laikraštyje. Buvo patariama per daug nesiartinti prie parado metu riedančių transporto priemonių bei įspėjama laikytis atokiau nuo arklių. Primenama, kad partijos pareigūnų bei policijos nurodymai turėtų būti vykdomi iš karto ir be jokių priešgyniavimų. Fotografuoti paradą buvo griežtai draudžiama.1

Ne mažiau skrupulingas buvo oficialus pasirengimas. Miesto administraciniame centre eismas uždraustas nuo 7 valandos ryto. Taip pat uždaryta netoli parado vietos esanti Tiergarteno traukinių stotis. Norint pasidžiaugti iškilmėmis, į Berlyno centrą atvykstantiems žmonėms pasiūlyta išlipti prie apriboto eismo zonos arčiausiai esančioje stotyje ir toliau eiti pėsčiomis. Galiausiai dėl popietę organizuojamo aviacijos parado oro erdvę virš centrinio Berlyno buvo planuojama uždaryti visai dienai.2

Sostinėje nakčiai liekančiai gausybei svečių reikėjo nakvynės vietų. Didžioji dalis, apie 50 000 tiesiogiai parade dalyvaujančio karinio personalo, apgyvendinta Lichterfeldės bei Potsdamo barakuose ar įvairiose kitose kareivinėse patalpose, esančiose aplink sostinę. O ypač svarbiems garbiems svečiams kambariai buvo užsakyti dviejuose geriausiuose Berlyno viešbučiuose – „Adlon“ ir „Kaiserhof“, kurie net galėjo pasiūlyti savo SS apsaugą.3 Tūkstančiai kitų, eilinių iš skirtingų Reicho vietų ar užsienio atvykusių svečių, jei jiems nusišypsojo laimė, galėjo apsistoti mažiau žinomuose Berlyno viešbučiuose bei svečių namuose. Vargingiausiems galimybę pasistatyti palapinę siūlė miesto parkai.

Hitleriui tą rytą niekuo rūpintis nereikėjo. Atsikėlė jis neįprastai anksti. Kaip vėliau prisimindamas pasakojo jo patarnautojas Heinzas Linge, „fiureris apsivilko savo rudą partijos uniformą... ir kaip tikras vyriausiasis vermachto vadas apsijuosė paauksuotu vokiečių generolo diržu ypatingoms progoms. Kaip povas mėgaudamasis savo atvaizdu, kambaryje prieš veidrodį vis pasitaisydamas švarką stoviniavo, rodės, visą amžinybę.“4 Pasitempę marmurinėse Reicho kanceliarijos salėse stovintys jo personalo žmonės taip pat buvo ne mažiau iškilmingai apsivilkę. Tęsdamas Linge pasakojo:

„Tarnai stovėjo prie durų, vilkėjo šventines uniformas, puoštas sidabrinėmis virvelėmis, krūtinėse spindėjo medaliai... kartu su Hitlerio apsaugininkais ir asmeniniais lakūnais išsirikiavę stovėjo adjutantai bei ryšių tarnybos karininkai. Apsivilkę juodomis SS uniformomis čia taip pat stovėjo asmens sargybinių dalinio leibštandarto kareiviai, naujieji jų diržai buvo sumodeliuoti imituojant kaizerio Wilhelmo sargybos aprangą. Leibštandarto, kaip ir vermarchto karininkai, kurių uniformos buvo puoštos sidabrinėmis virvelėmis, segėjo paradinių uniformų diržus.“5

Aštuntą valandą ryto SS leibštandarto karininkai Reicho kanceliarijos sode atliko trumpą rečitalį, sudainuodami Deutschland, Deutschland über alles^4 bei Horst Wessel^5. Elegantiškame klasikiniame portike stovintis Hitleris įdėmiai klausėsi, tuomet padėkojo atlikėjams ir sugrįžo vidun. Čia jis apžiūrėjo kalnus dovanų, sudėtų ant ilgų derybų stalų. Kai kurias dovanas iš savo vidinės aplinkos asmenų jis jau buvo gavęs vidurnaktį, tačiau didžioji dalis turėjo būti įteikta rytą. Tą savaitę jo sekretorė Christa Schroeder savo draugui rašė:

„Šiais metais dovanų vertė ir gausa išties įspūdinga. Paveikslai (Defreggeris, Waldmülleris, Lenbachas, net nuostabusis Ticianas), puikiosios Meiseno porceliano skulptūros, sidabrinės stalo dekoro detalės, vertingiausios knygos, vazos, piešiniai, kilimai... lėktuvų bei laivų modeliai ir panašūs kariniai daikčiukai, jam teikę be galo daug malonumo.“6

Šalia tokių vertingų daiktų, dovanotų politinių kolegų bei gerbėjų, Hitleris taip pat sulaukė daugybės kuklių dovanų iš eilinių vokiečių: svastika siuvinėtų pagalvių ir antklodžių, įvairiausių rankdarbių, didžiulių tortų, šokoladinių saldainių dėžučių bei kitų vietinių skanėstų. Schroeder svarstė: „Kiek gi į šiuos rankdarbius įausta fanatiškai atsidavusių, jį dievinančių moterų minčių?!“7

Maždaug po valandos, po trumpų pusryčių, Hitleris iš kanceliarijos nuvyko stebėti parado Vilhelmo gatvėje, kurioje plyšaujant kariniam orkestrui tvarkingai kaip vienas žygiavo leibštandarto, SS „kaukolės“ (Totenkopf) ir apsaugos policijos (Schnutzpolizei) bataliono kariai. Girliandomis su svastikomis išpuoštos bei džiugiai nusiteikusiais sveikintojais užtvindytos gatvės tarsi skleidė nuščiuvusią laukimo nuotaiką.

Kita valanda buvo skirta garbingų svečių, užsienio valstybių delegacijų bei jų atstovų sveikinimams priimti. Pirmasis pasirodė popiežiaus nuncijus, perdavęs gražiausius linkėjimus nuo naujojo popiežiaus Pijaus XII. Po jo pasveikino Bohemijos ir Moravijos prezidentas Emilis Hácha bei Slovakijos prezidentas Jozefas Tiso. Vėliau Hitleris priėmė Reicho vyriausybės, vyriausiojo vermachto vadovybės personalo sveikinimus, jį taip pat aplankė Berlyno lordas meras dr. Julius Lippertas. Taip pat įteiktos telegramos, kurių šūsnyje buvo sveikinimas nuo karaliaus Jurgio VI bei Henrio Fordo. Galiausiai 10.20 val. Hitleris oficialiai pasveikintas laisvojo Dancigo miesto gauleiterio Alberto Forsterio.

Tuomet, vos prieš 11 val., Hitleris vėl sėdo į savo „Mercedes Tourer“ ir važiavo į stebėjimo pakylą, esančią Rytų-Vakarų prospekte. Trumpos kelionės metu, lėtai pravažiuodamas pro nesuskaičiuojamas parade dalyvaujančių karių kolonas, jis stovėjo savo mersedeso priekyje ir atiduodamas sveikinimą savo iškelta dešine ranka visus apatiškai stebėjo.

Daugeliui parado gatves užplūdusių berlyniečių rytas, ko gero, buvo daug ramesnis. Galbūt jie pasiklausė radijo ar pasinaudojo laisvadienio siūloma galimybe pasimėgauti ramiais pusryčiais. Ketinantys aplankyti miesto centrą aptarė, kurias vietas verta pamatyti. Likusieji namuose galėjo iškilmių klausytis patogiai įsitaisę savo krėsluose, nes viskas buvo perteikiama radijo komentatorių, o pasakojimui akompanavo maloni muzika. Klausytojai, turintys aštresnę klausą, netgi pastebėjo muzikinę choreografiją; tarkime, pasigirdęs smagus „Badenveilerio maršas“ (Badenweiler Marsch) reiškė, kad jau atvyksta fiureris.

Specialūs naujienų žurnalų leidimai buvo prikimšti Hitlerio gyvenimą bei pasiekimus iliustruojančių fotografijų. Šiai progai paminėti specialius leidimus rengė ir laikraščiai. Visuose jų pasikartojo tas pats sveikinamosios Josepho Goebbelso kalbos tekstas, kuriame skambėjo praeito vakaro raginimas: „Nė vienas vokietis tėvynėje ar bet kuriame kitame pasaulio krašte neturėtų atsispirti malonumui sudalyvauti iškilmėse. Tai tautos šventė ir mes ją kaip tauta norime švęsti.“8

Daugelyje laikraščių taip pat buvo spausdinami skaitytojų atsiųsti sveikinimo laiškai bei eilėraščiai. SS laikraštyje Das Schwarze Korps cituoti skaitytojų žodžiai, išsakyti reiškiant „amžiną pasididžiavimą Hitlerio fenomenu“ ar Berlyną liaupsinant kaip „tokių reikšmingų įvykių epicentrą“.9 Panašia gaida gražbyliauta ir kitame laikraštyje, kuriame išspausdintos keistokos poetinės vieno aštuoniasdešimtmečio skaitytojo kontempliacijos – „džiaugiuosi gyvendamas tokiu laiku“.10 Goebbelso įsteigtame Berlyne leidžiamame laikraštyje Der Angriff pareikšti sentimentaliai saldūs trijų „nežinomų berlyniečių“ – policininko, namų šeimininkės ir SS pareigūno – sveikinimai.11

Tų, kurie rytą pasiryžo atvykti į miesto centrą, laukė tikras spektaklis. Tokią svarbią dieną visiems vokiečiams buvo nurodyta iškelti vėliavas su svastika, šio paliepimo nepaisyti mažai kas drįso. Be to, daugelis berlyniečių ne tik mechaniškai pakluso. Vėliavomis, fotografijomis ir įmantriomis girliandomis buvo išpuošti priemiesčių balkonai. Ekstravagantiškai išpuoštas miesto centras. Komerciniuose miesto rajonuose beveik kiekvienos parduotuvės ar įstaigos lange apkaišyta gėlėmis ir vainikais puikavosi Hitlerio nuotrauka ar jo biustas. Demonstruodamos savo atsidavimą akivaizdžiai tarpusavyje rungtyniavo visos ministerijos ar valstybės valdomos įmonės. Nacių partijos biurai iš kailio nėrėsi ir portretais bei įrėmintais šūkiais nukabinėjo išorines savo pastatų sienas. Centrinės sostinės gatvės, ypač pagrindiniame administraciniame rajone, buvo sunkiai atpažįstamos. Pavyzdžiui, Vilhelmo gatvė, kurioje buvo įsikūrusi Reicho kanceliarija, skendėjo plakatų su svastika jūroje, išpuoštose Unter den Linden alėjoje bei Frydriko gatvėje plevėsavo vėliavos bei šventinės girliandos. Savo konkurentus nurungti viena leidykla bandė iškeldama didžiulį 7,62 m Hitlerio portretą, nutviekstą prožektorių šviesų bei apkaišytą vėliavomis, ant kurių puikavosi žodžiai: „Mūsų lojalumas, mūsų padėkos“.

Pagrindinė iškilmių vieta buvo Rytų-Vakarų prospektas – restauruota septynis kilometrus į vakarus nuo Brandenburgo vartų besidriekianti gatvė. Pasak vieno liudininko, abiejose važiuojamosios dalies pusėse stovėjo „įspūdingos baltos medienos miniatiūrinės šventyklos... puoštos raudonu, baltu ir juoda svastika dekoruotu audiniu... Kitur kyšojo ant stiebų sukabintų visų Didžiosios Vokietijos regionų emblemų miškas.“12 Toks reginys Amerikos korespondentui Williamui Shireriui paliko didžiulį įspūdį: „Dar niekada nebuvau matęs tiek daug vėliavų, vėliavėlių, auksinių erelių bei apšviestų pilonų, – rašė jis, – tiek tviskančių uniformų, kareivių ar ginklų. Neregėta ir tokia masė į kieno nors gimtadienį susirinkusių žmonių.“13

Shirerio nuostaba buvo suprantama. Tai buvo didžiausio masto kada nors nacių surengtas ceremoninis renginys – parade žygiavo 50 000 karių, o iškilmes stebėjo du milijonai žiūrovų. Labiausiai fortūnos apdovanotieji ar turintys ryšių užsitikrino vietą vienoje didžiųjų tribūnų, šalia Hitlerio stebėjimo pakylos. Abiejose Rytų-Vakarų prospekto pusėse, netoli aukštesniosios technikos mokyklos, buvo pastatytos dvi didelės tribūnos. Pirmoji, pietinėje prospekto dalyje, buvo atvira eiliniams žmonėms. Šiaurinėje pusėje esanti antroji buvo aptverta ypatingiesiems garbiems Hitlerio svečiams bei rinktiniams karininkams ir partijos atstovams. Kiekvienoje tribūnų galėjo tilpti apie penki tūkstančiai žiūrovų, jos šonuose stovėjo didžiulės kolonos, ant kiekvienos jų patupdyta po paauksuotą erelį, naguose gniaužiantį svastiką. Tie, kuriems pasisekė rasti vietą, buvo labai patenkinti. Iš jos jie galėjo stebėti popietės iškilmes santykinai komfortabiliai.

Vienas ypač mitrus žiūrovas buvo jaunas vermachto leitenantas Alexanderis Stahlbergas. Kaip prisimindamas rašė savo memuaruose, viskas, ko reikėjo gauti vietai vienoje iš tribūnų, buvo paprasta gudrybė:

„Sužinojau, kad vien partijos nariams bei iškilesnėms personoms buvo išleista tūkstančiai bilietų, taigi aš (nors nevisiškai teisėtai) apsivilkau savo specialiai siūtą šventinę uniformą, šone pasikabinau „Pazevalko kirasyrų“6 kardą ir nuėjau į didžiąją tribūną. Čia aš tiesiog pažiūrėjau, kokios kam rezervuotos vietos. Geriausias pasirinkimas man pasirodė diplomatiniam korpusui skirtos vietos, pažymėtos CD (Corps Diplomatique), taigi po akimirkos kaip inkstas taukuose sėdėjau tarp užsienio karinių atašė.“14

Tačiau daugumai žiūrovų tokia laimė nenusišypsojo. Jie spietėsi prie parado gatvių ir laukė. Vis daugiau berlyniečių spraudžiantis į minią, jie muistėsi ir stumdėsi, o visą spūstį laikė rankomis tvorą supynę besišypsantys SS ir SA vyrai. Zyzė pavargę vaikai, nepaliaudami klausinėti, ar fiureris jau čia. Kiti brovėsi į pirmas minios gretas, kuriose eiseną galėtų matyti pro policijos užkardos vyrų kojų tarpus. Tvenkiantis įtampai, kai kurie žiūrovai alpo, juos gaivino Raudonojo kryžiaus sesutės, kai kurie, nepaisydami policijos draudimų bei grasinimų, bebaimiškai ropštėsi ant palangių ar į vis dar nuogus Tiergarteno parko medžius, kad tik geriau matytų. Tačiau nepaisant visos įtampos ir jaudulio, minia iš esmės buvo nusiteikusi džiugiai. Williamas Shireris aprašė tos dienos „tikrai šventišką atmosferą... Fiurerio gimtadienis visoje šalyje buvo laisvadienis, taigi visas miesto jaunimas susigrūdo į pirmąsias eiles, o vyresnieji, paprastai kartu su visa šeima – tėvu, mama, dėde, teta – stoviniavo už jų.“15

Minia buvo tarsi mažas nacistinės Vokietijos mikrokosmas. Šalia berlyniečių jame buvo atstovų iš visų regionų, provincijų, Reicho sričių, vadinamųjų Gau. Pasibėrė regioninė tarsena bei dialektai, Reino žmonės persimaišė su saksais, bavarais ir fryzais, sudetai su rytų prūsais. Čia buvo galima pamatyti kokią tik nori uniformą: nuo tamsiai rudos Reicho darbo tarnybos (Reicharbeitsdienst) aprangos iki trumpų Hitlerjugendo jaunuolių kelnių bei puošnių pilkų šventinių vermachto uniformų. Likus kelioms valandoms iki reginio, susirinkusi minia smagiai laiką leido klausydamasi karinės muzikos, plyšaujančios pro sumontuotus garsiakalbius. Žmonės dalijosi istorijomis, rodė vieni kitiems užrašus, kuriuose žymėjosi, kiek kartų gyvai buvo matę fiurerį, ar nedrąsiai užsimindavo apie savo susirūpinimą dėl nieko gera nežadančios tarptautinės situacijos. Tačiau dauguma tiesiog džiaugėsi galėdami čia būti, mėgautis laisvadienio nuotaika bei dalyvauti tokiame įsimintiname įvykyje. Kai tik pasirodė link stebėjimo pakylos važiuojantis Hitleris, minia akimirką nutilo prieš prapliupdama aplodismentais ir sveikinimo šūksniais.

Žinoma, buvo ir tokių, kurie nacių nepalaikė, bet Tiergartene pasirodė vien tam, kad galėtų pamatyti tikrą istorinį reginį. Viena tokių berlyniečių prisiminė, kad miniai ėmus audringai sveikinti Hitlerį, ji ir jos partneris spruko į šoninę gatvelę siekdami išvengti apkaltinimo nepaklusnumu. Ji rašė:

„Už mūsų minia ėmė skanduoti „vokišką pasveikinimą“. Sieg Heil! Sieg Heil! („Tegyvuoja pergalė! Tegyvuoja pergalė!“), – išgirdome. Tie, kurie nepakelia rankos, yra areštuojami. Apsižvalgę aplink pamatėme apie penkiolika–dvidešimt žmonių, kurie taip pat ištrūko iš minios ir vikriai nėrė į ramią šoninę gatvelę. „Gerą dieną“, – prasilenkdami tarėme. „Gerą dieną“, – maloniai atsakė. Vienas jų netgi nusišypsodamas pakėlė skrybėlę.“16

Kai kurie nepabūgo ir išdrįso pasiskųsti. „Ant išskečiamųjų kopėčių per vidurį sėdi vienas darbininkas, – rašė vienas liudininkas, – liesas, nesiskutęs, mėlynu mechaniko kombinezonu. Svajingai jis žvelgia į riedančius sunkvežimius. „O ka su jais daryti, jei nebus benzino, – burbteli jis, – tai tik metalo laužas.“ Šalia esantys žmonės pašiurpę dirsteli į jį. Kai pamato, kad niekas nepaprieštarauja, jie išdrįsta pritariamai nusišypsoti.“17

Tačiau dauguma susirinkusių iškilmėms tokių individualistų išsišokimų net nebūtų pastebėjusi. Visi buvo neblaškomai paskendę akimirkoje, džiaugėsi galėdami iš arti matyti fiurerį ir mėgavosi susižavėjusia minia. Hitlerį gaubiantis kultas 1939 metais jau buvo įsišaknijęs, visos nacių apeigos kruopščiai režisuotos tam, kad sąmoningai bei tikslingai iš stebinčios publikos būtų sulaukta nuostabos ir pagarbos. Daugelis tą dieną dalyvavusių Berlyno renginiuose patyrė euforijai artimas emocijas, panašias, kokios lydi stiprią religinę patirtį.

Po pirminio jaudulio bangos Hitleriui tik pasirodžius ir Rytų-Vakarų prospektu judant jo automobilių kortežui, fiureriui pasiekus savo stebėjimo pakylą, minia nuščiuvo. Kaip prisimindamas pasakojo Alexanderis Stahlbergas, „tuomet atėjo didžioji akimirka, kai stovėdamas savo 7 litrų talpos mersedese pro pat pravažiavo gimtadienio kaltininkas. Puikioji kompanija, į kurią aš taip šauniai prasmukau, kaip ir pridera pasirodžius valstybės vadui, atsistojo ir tyliai pasisveikino.“18 Čia, priešais Vilhelmo laikų architektūros technikos aukštesniąją mokyklą, Hitleris išlipo iš savo mersedeso ir palypėjo kelis laiptelius ant centre esančios pakylos, kur jo laukė paauksuotas raudono aksomo krėslas. Virš jo iškelta asmeninė speciali storo audinio vėliava, už didžiosios tribūnos, viršuje, stovėjo masyvus paauksuotas erelis, kurį iš šonų supo šešios vėliavos su svastikomis. Jis pasveikino savo svečius. Iš kairės sėdėjo paskutinės jo užimtos teritorijos – Bohemijos ir Moravijos – protektorius Konstantinas fon Neurathas ir suvargęs, nusiminęs tamsiu kostiumu bei cilindru pasipuošęs provincijos prezidentas Emilis Hácha. Hitleriui iš dešinės sėdėjo naujai nepriklausomybę atgavusios Slovakijos Respublikos prezidentas ir užsienio reikalų ministras, šalia jo – Vokietijos užsienio reikalų ministras Joachimas fon Ribbentropas. Už jo sėdėjo medaliais apsikarstę Vokietijos ginkluotųjų pajėgų vyriausieji kariuomenės vadai: Hermanas Göringas iš Vokietijos karinių oro pajėgų (Luftwaffe), admirolas Raederis iš karinio jūrų laivyno bei generolai Brauchtischas ir Keitelis iš vermachto. Už jų, didelėje ypatingiesiems svečiams paskirtoje zonoje, glaudžiomis gretomis sėdėjo pilkas uniformas vilkintys vyresnieji karininkai, pilką masę tarp jų laužė juodos jūrų laivyno karininkų uniformos, saulėje švytėjo baltos jų kepurės. Toliau už jų, iš abiejų pusių sėdintiems karininkams, vieta skirta dar ypatingesniems svečiams, tarp kurių buvo užsienio valstybių atstovai – kariniai atašė, ambasadoriai bei konsulai, taip pat ir daugybė kitų, mažiau svarbių partijos bei valstybės funkcionierių, lydimų įmantriomis šukuosenomis pasidabinusių žmonų. Eiliniams stebėtojams, susirinkusiems bet kurioje didžiųjų tribūnų pusėje ar prospekte, vaizdas buvo įspūdingas.

Po trumpos pauzės iškilmes pradėjo Vokietijos oro pajėgų pasirodymas. Berlyniečiai tiesė kaklus į dangų stebėdami, kaip pro jų galvas tvarkinga rikiuote skriejo „Heinkel“ bombonešių bei „Messerschmitt“ naikintuvų eskadrilės. Su pasitenkinimu linkteldamas sau ir persimesdamas viena kita fraze su Göringu, Hitleris pasirodymu liko patenkintas.

Po aviacinės preliudijos atėjo laikas deramai iškilmingai eisenai. Eitynes pradėjo apie trimis šimtais skirtingų vėliavų nešini pulkai, koja kojon žengiantys pagal leibštandarto atliekamą repertuarą. Tada pro tribūną „žąsies žingsniu“ kaip vienas pražygiavo pėstininkų bei jūrų laivyno daliniai. Kai žengiantys glaudžia kolona pasirodė kamufliažines uniformas vilkintys desantininkai, minia iš nuostabos net sugaudė – šis elitinis dalinys viešumoje pasirodė pirmą kartą.

Vėliau su griausmu tvarkinga linija pro pakylą „Opel“ sunkvežimiais prariedėjo motorizuotųjų dalinių panzergrenadieriai („tankų grenadieriai“ – vert. past.). Už jų pedantiškai, registracijos numerių tvarka, judėjo motociklai su priekabomis, kiekviename jų sėdėjo po tris vyrus. Po jų judėjo šarvuočių kolona, už jų – žvalgybininkų bei prožektorininkų transporto priemonės. Buvo pademonstruota visa naujausia motorizuotoji technika. Naujai nutiestos gatvės asfaltu riaumojo tankai, dalis jų prašmatniomis juodomis uniformomis ir beretėmis pasidabinusios įgulos buvo susėdusi ant tankų bokštelių, kiti sulipę lydinčiuose sunkvežimiuose. Vieną jauną stebėtoją šis reginys itin sužavėjo. Akimis sekdamas kareivius bei jų kovos mašinas, jis apstulbo, kaip preciziškai jie buvo išsirikiavę ir kokią nepaprastą discipliną žygiuodami ar važiuodami pro žiūrovus demonstravo. „Tai buvo tikra puota akims, – prisimindamas pasakojo jis, – o aplodismentai, rodės, niekada nesiliaus.“19

Galiausiai pademonstruota įvairiausia artilerija. Čia buvo visko – nuo mažiausių arklių traukiamų haubicų iki 88 mm priešlėktuvinių ginklų bei didžiulių K-3 patrankų, tempiamų ne ką mažesnių 18 tonų pusiau vikšrinių FAMO mašinų. Didžiajam finalui prie sveikinimo pjedestalo, priešais fiurerį, su savo vėliavomis sugrįžo visi dalyvaujantys pulkai. Ant nirtaus pilko žirgo išdidžiai sėdintis parado vadas davė komandą iškilmingam vėliavos saliutui.

Nuo pirmojo trimito gausmo iki paskutinio sveikinimo šūksnio paradas tęsėsi beveik penkias valandas. Jei būtų išrikiuoti viena linija, kariai bei jų mašinos suformuotų daugiau nei 100 kilometrų ilgio vilkstinę.20 Tai buvo didžiausios taikos metu surengtos karinės iškilmės, kokias kada nors iki tol buvo galima išvysti. Visą laiką Hitleris judančius pulkus ir dalinius pritariamai stebėjo tipišku stiliumi: kairę ranką ties liemeniu laikydamas ant diržo sagties, dešinę pasisveikinančiai ištiesęs. Tik kartkartėmis, kai veiksmas kiek prislopdavo, jis akimirkai prisėsdavo ir persimesdavo keliais žodžiais su šalia sėdinčiais asmenimis. Tačiau dažniausiai jis stovėjo ir nutaisęs rūstų veidą stebėjo savo judančias karines mašinas. Hitleris mėgdavo pasipuikuoti savo nesenkančia ištverme, pranokstančia bet kurio jo kolegos nacio^21, bei ilgai stovėdamas sveikinti, ką ir per šią progą visiškai įrodė. Bene labiausiai iš visų jo ištverme žavėjosi Christa Schroeder. „Mane stulbina, iš kur jis turi tiek jėgų, – rašė ji. – Valandų valandas be perstojo stovėti ir sveikinti velniškai vargina. Mus nuovargis pakerta jau vien į jį žiūrint.“22

Šį karinį spektaklį stebėjusi minia, atrodė, visai nepavargo. Nusiteikę prieš nacius ar negalintys tokių karinės galios demonstracijų pakęsti, paprastai laikydavosi nuošaliau, todėl didžioji dauguma dalyvavusių neabejotinai nejautė nieko kita, tik pasididžiavimą tokiu akivaizdžiu Vokietijos galios ir, jų manymu, Vokietijos garbės atkūrimu. Jie atsakė tik džiugesiu, nuostaba – jiems tai buvo pramoga. Itin garsiais sveikinimo šūksniais pasitikta pasirodžiusi kavalerija, ypač kai kartkartėmis žavesio ir netikėtumo įnešdavo vienas kitas staigesnis nerimastingų žirgų judesys. Vietomis susižavėjimo šūksnius sukeldavo jau vien demonstruojamos karinės įrangos gausa, techninis pažangumas ar naujumas. Vienas žurnalistas sakė dažnai girdėjęs frazę: Neee... sowat!, kurią būtų galima grubiai išversti taip: „O čia tai bent, to dar nemačiau!“23

Savaime suprantama, kad toks įvykis turėjo būti kiek įmanoma išnaudotas propagandos tikslams. Išsirikiavę visame iškilmių ruože pareigingai kiekvieną judesį ir vaizdą fiksavo oficialūs fotografai, dauguma kadrų vėliau papuolė į atminimo albumus, kuriuos būtinai ant savo kavos stalelio turėjo turėti kiekvienas vokietis. Be to, Goebbelsas atrinko dvylika iškilmes filmuosiančių kinematografų. Nuorodos jiems buvo trumpos ir aiškios. „Peržengti dabarties ribas“, – buvo liepiama, jie turėjo:

„Sukurti istorinį dokumentą ateičiai, vaizdu užfiksuoti šios dienos didybę, kurią vėliau galėtų pamatyti visi. Šis paradas turi tapti reportažinio filmo pavyzdžiu. Tai ne tik bandymas užfiksuoti išorinę formą – taip pat turi atsispindėti ir momento dvasia, bendra ideologijos bei sutelktos galios atmosfera. Turi būti užfiksuota kiekviena įvykio sekundė.“24

Jie nenuvylė. Iš viso sudėjus susuko daugiau nei aštuonių kilometrų kino juostą^25, o medžiaga iš jos, kaip pridera akompanuojant karinei muzikai, panaudota to meto kino kronikai.

Pasibaigus paradui ir Hitleriui į Reicho kanceliariją sugrįžus privačiam užsienio delegacijų priėmimui, Rytų-Vakarų prospektu nusidriekusi ar tribūnose susirinkusi minia pradėjo skirstytis. Kai kurie nuėjo pažiūrėti kitų šventinių renginių. Daugelį žmonių su mažais vaikais dabar lyg magnetas traukė Rytų-Vakarų prospekte išrikiuoti tankai, kurių įgulos smalsiems mažiesiems leido ant jų užsiropšti ir į valias paspoksoti vidun. Daugelis tiesiog ėjo namo ar užsuko į jau sausakimšus barus bei restoranus. Kadangi užeigos buvo tiesiog perpildytos, kai kuriems puotautojams beliko kraustytis į gatves, kur linksmindamiesi jie dainavo ir šoko visą naktį, žabojami tik geranorių SS ir policininkų, kurie prižiūrėjo, kad pagrindinės gatvės būtų pravažiuojamos. Dauguma naktinėtojų linksmybes baigė tik pradėjus aušti.

Besilinksminančiųjų nuotaika buvo puiki. Tą popietę buvo pademonstruota Vokietijos karinė ir politinė galia, jau buvo išblėsęs Versalio sutarties kartėlis, prasklaidyti niūrūs depresijos ir trečiojo XX amžiaus dešimtmečio politinio chaoso debesys. Atrodė, Hitleris ištesėjo, ką buvo žadėjęs, jis atgaivino Vokietijos prestižą bei pasitikėjimą. Tą popietę Berlyno žmonėms turėjo atrodyti, kad jų fiureris įgyvendino tai, ką pažadėjo Mein Kampf: „Net ir būnant šlavėju bus didesnė garbė būti šio Reicho piliečiu, nei užsienio valstybės karaliumi.“26 Su šia prielaida sutikti būtų galėjęs net ir ne pats didžiausias nacių sąjungininkas ar gerbėjas Williamas Shireris. Tą popietę jis užsirašė: „Matant žmones gatvėse susidaro įspūdis, kad jie jaučiasi puikiai ir, žinoma, viskuo didžiuojasi. Atrodo, jie kaip tauta jaučiasi toli nuėję ir daug pasiekę.“27

Toks optimizmas buvo suprantamas. 1939 metų pavasarį Hitlerio Vokietija buvo pačioje savo galios viršūnėje. Kelias savaites prieš tai Vokietijos kariuomenė atžygiavo į Prahą, okupavo tai, kas buvo likę iš Čekoslovakijos, bei prisijungė ginčijamą Klaipėdos kraštą iš Lietuvos. Savaime suprantama, tokie įvykiai į tarptautinius santykius įnešė įtampos, tačiau didžioji dalis vokiečių karštai tikėjo, kad Hitleris jaučia pareigą siekti taikos ir sugebės tai išspręsti derybomis.

Todėl Didžioji Vokietija buvo visai reali ir, kas svarbiausia Vokietijos visuomenei, gyveno taikoje. Apžiojusi teritorijas nuo Šiaurės jūros iki Dunojaus baseino, nuo rytų Baltijos iki Reino, ji buvo didžiausia ir daugiausia gyventojų turinti Europos šalis. Didžiulę įtaką Vokietija turėjo ir už savo ribų. Ji sėkmingai susidorojo su giliausios depresijos padariniais. Klestėjo jos ekonomika, pasiekusi visiško užimtumo lygį ir į savo „įtakos zoną“ bepritraukianti didžiąją dalį Centrinės Europos. Tuo metu Vokietijos politinis modelis atrodė vis patrauklesnis šalims, kurioms sparnus, rodės, buvo pakirpusi demokratija, bei toms, kurios kovojo su ekstremizmu ir neramumais. Regis, entuziazmo neprislopino net atviras karinės galios demonstravimas. Kaip pastebėjo vienas to laikmečio komentatorius, žmonės per paradą „neatrodė bent kiek susimąstantys apie karą, juk jie prieš save matė tokius vyrus, karo mašinas, kurie, jei nelemta valanda ateis, stos į kovą.“28

Taigi galbūt nevertėtų stebėtis, kad tiek daug berlyniečių ateitį pasitiko su tokiu nežabotu optimizmu.

4 „Vokietija, esi už viską svarbesnė“ (vok.)

5 „Horsto Veselio daina“ (vok.)

6 Pasewalk Cuirassier – Pazevalko (Vok. miesto) sunkiosios kavalerijos kirasyrų būrys.

1 Tikėjimas fiureriu

1939 m. rugsėjo 1-oji prasidėjo taip, kaip ir visos kitos dienos. Išaušo giedras vėlyvos vasaros rytas, žemė buvo pašlakstyta rasa, nuo Baltijos dvelkė gaivus vėjelis. Pabudę anksti nuo langų traukė užuolaidas ir ruošėsi naujai dienai. Buvo penktadienis, todėl daugelio laukė darbas ar mokykla. Liko nusiprausti, pasirinkti drabužius ir apsirengti. Vaikai raginti paskubėti ir imtis savo dienos pareigų. Tuomet atėjo pusryčių metas, ant viryklių kaičiami virduliai kavai, rūpestingai pjaustoma tamsi ruginė duona, ant stalo dedama mėsa ar sūris.

Prie pusryčių vartantys laikraščius nelabai ką galėjo sužinoti apie reikšmingus už maždaug trijų šimtų kilometrų į rytus besirutuliojančius įvykius. Nors vėliau pagrindiniuose dienraščiuose pasirodys „papildymas“, sukėlęs sujudimą ir imtas platinti pačioje sostinės širdyje, kituose laikraščiuose apie to ryto įvykius neužsiminta. Kai kuriuose išspausdinta žinia, kad nagus rodo besitęsianti krizė su Lenkija, rašoma apie pastarųjų mėnesių lenkų „išsišokimus“ ar aprašomas įvykis apie išpuolį prieš etninius vokiečius, kurio metu susprogdinta rankinė granata.1 Kai kurios naujienos buvo visai neaiškios, greičiausiai kokio nors sukarščiavusio Propagandos ministerijos pareigūno spekuliacijos ar vaizduotės vaisius. Viena jų skelbė, kad Lenkija veda savo kariuomenę prieš Lietuvą ir Latviją,2 kitoje buvo pranešama, kad lenkai pretenduoja į patį Berlyną.3

Tačiau daugelyje pranešimų laikraščiuose buvo rašoma apie miesto kasdienybę bei aktualijas. Skelbta, kad greitai bus užbaigtas greitkelis, jungiantis su Dresdenu, ir tai, kad Berlyno zoologijos sodas informuoja, jog kitą savaitgalį vaikai į jį bus įleidžiami už pusę kainos. Ištraukos iš knygų dėl vietos varžėsi su smulkiais skelbimais bei pranešimais apie finansų rinkas. Išryškinta informacija apie pramogas. Pranešama apie to vakaro filmo „Die barmherzige Lüge“ („Gailestingasis melas“) – savitos istorijos apie per vokiečių ekspediciją Mongolijoje susidariusį meilės trikampį – premjerą UFA kino teatre, Kurfürstendamm gatvėje. Vokiečių kino numylėtinė Olga Tschechowa tuo metu vaidino komedijoje „Aimée“ Künstlertheater teatre. Volksoper buvo statoma Wagnerio opera „Meistersinger“. Sporto rubrikoje buvo pranešama apie „Belgrade Grand Prix“ vykstančias lenktynes ir džiugiai skelbiama, kad lenktynininkas vokietis mersedesu distanciją įveikė greičiausiai.4

Vis dėlto kažkuriuo metu galėjo toptelti, kad tai nebuvo tiesiog dar viena eilinė diena. Kai kurie galėjo ką nors nugirsti iš savo kaimynų, galbūt suklusti galėjo priversti iki galo neišklausyto ir todėl nesuprasto pokalbio laiptinėje nuogirdos. Esantiems miesto centre galbūt galėjo užkliūti garsiau pabirę žodžiai pokalbio, sklindančio iš gretimų gatvių. Nekantraujantys sužinoti, sulaukti paaiškinimo, galėjo įsijungti imtuvus. Tie patys pranešimai buvo išplatinti visose stotyse – oficialus pareiškimas, kuriame sukasi toks frazių viesulas: „sienos pažeidimai“, „Vokietijos garbės gynimas“, „žūtbūtinė pareiga“ bei „į jėgos panaudojimą turi būti atsakyta jėga“.5 Günteris Grossmannas iš Berlyno tuo metu buvo šešiolikos. Jis į išgirstas to ryto naujienas sureagavo tipiškai:

„7 valandą ryto atsikėliau ir įsijungiau Volksempfänger^7 pasiklausyti ankstyvo koncerto. Tačiau vietoje jo išgirstu Reicho kanclerio Adolfo Hitlerio balsą – Reicho vyriausybė praneša, kad 4 valandą ryto Vokietijos kariuomenė kirto Lenkijos sieną ir ruošiasi pulti... Štai šiais žodžiais suvokiau, kad įvyko tai, ko labiausiai bijojome: prasidėjo karas!.. Pažadinau tėvus ir pasakiau, ką išgirdau. Apėmė siaubas.“6

Šios dienos rytą vargu ar kas nors tuo metu buvęs Berlyne pamirš. Heinzas Knoblochas akimirką, kai išgirdo naujienas, prisimena ypač ryškiai. Kai ryte atėjo į mokyklą, jam pasakė, kad pamokų tądien nebus, ir liepė eiti namo. „Jėga!“ – prisimena pamanęs tuomet, tačiau nei jis, nei jo klasės draugai nepaklausė, kodėl.7 Parėjęs namo jis vis dar nieko nenutuokė ir džiugiai svaičiojo, kaip praleis dieną be mokyklos, kai kaimynas iš kito aukšto šūktelėjo: „Įsijunkite radiją. Kažkas vyksta. Fiureris sako kalbą.“8

Būtent tą akimirką Hitleris sakė vieną svarbiausių savo gyvenime kalbų. Jis buvo nepasiruošęs; neišsimiegojęs, atrodė pavargęs ir išėjęs iš veido, nors jo asmeninis gydytojas ir sušvirkštė stimuliuojančių vaistų.9 Pastarosiomis savaitėmis patirtas stresas darė savo, be to, kaip įprastai, praeitą naktį jis ilgai nėjo miegoti, nes savo sekretorėms diktavo kalbos tekstą. Tąryt jį kamavo įprasti negalavimai: pilvo ir galvos skausmai, nemigos pasekmės. Halitozė^8 taip rietė nosį, kad esantys šalia jo iš pasibjaurėjimo tenorėjo atsitraukti kuo toliau.10

Vos po dešimtos tą rytą Hitleris sėdo į savo „Mercedes“ limuziną ir buvo nuvežtas trumpą kelią nuo Reicho kanceliarijos iki Kroll operos, į kurią specialiam posėdžiui sukviesti Reichstago nariai. Iš kanceliarijos Hitlerio konvojus pasuko šiaurės kryptimi, link Vilhelmo gatvės, tada vakarų, į Unter den Linden alėją, ir važiavo link Brandenburgo vartų. Hitlerio nuotaiką vargu ar galėjo praskaidrinti ir pro šalį plaukiantis jį pasitinkantis vaizdas. Maždaug nuo aštuntos valandos ryto sulaikyti minioms žmonių, kurie, tikėtasi, išgirdę naujienas užguls gatves, išsiuntinėti SS ir SA daliniai. Tačiau žmonių nebuvo. Beveik visi, tą dieną buvę Berlyne, sakė, kad Berlyno centre gatvės buvo tuščios. Švedas Birgeris Dahlerusas prisimindamas sakė, kad „kiek galima užmatyti, gatvės buvo apleistos... vienas kitas, kuris jose buvo, pravažiuojantį Hitlerį stebėjo tylumoje“.11 Net Albertas Speeras pripažino, kad aplink kanceliariją, prie kurios paprastai, kai joje būna Hitleris, bruzda daugybė žmonių, dabar tvyrojo „keista tyla“.12

Pravažiavęs pro Brandenburgo vartus Hitlerio automobilis pasuko šiaurės kryptimi, apvažiavo Reichstago pastatą, kuris dabar buvo apleistas dėl liūdnai pagarsėjusio 1933 metų gaisro, tada priartėjo prie skrupulingai išpuoselėtų gazonų ir sustojo Königsplatz stovėjimo aikštelėje. Į pietus besidriekianti medžiais apsodinta Siegesallee, arba „Pergalės aveniu“, įsiliejo į Tiergarteno parko alėją, apstatytą prūsų karalių balto marmuro statulomis. Priešais dunksojo Kroll operos rūmai.

Pastatytas 1844 metais Berlynui suteikti vietą įvairiausiems kultūriniams bei šventiniams renginiams, Kroll operos pastatas buvo vienas įspūdingiausių. Primenantis ištaigingus Romos rūmus, kadaise jis turėjo tris dideles sales, keturiolika įvairios paskirties patalpų, erdvią verandą bei talpino šešiasdešimties muzikantų orkestrą. Klestėjimo laikotarpiu kalbėta, kad jame pilnai vietos būtų užtekę penkiems tūkstančiams berlyniečių.13 Kroll didžiausios šlovės sulaukė trečiojo XX amžiaus dešimtmečio pabaigoje, kai čia skambėjo įmantrūs šiuolaikiniai Hindemitho, Stravinskio bei Schönbergo darbai, tačiau 1931 m. opera buvo uždaryta modernistinės laisvės nepakentusių konservatyviųjų autoritetų. Nuo to laiko pastatas stovėjo tuščias dvejus metus iki 1933 m., kai Hitleriui prireikė susirinkimo vietos Reichstagui. Po reikiamų pakeitimų Kroll opera tapo naujaisiais namais Vokietijos parlamentui.

Tačiau savo paskirtimi Kroll operos rūmai buvo kai kas daugiau nei fonas mirties agonijoje besiraitančiai paliegusiai demokratijai. Būtent čia 1933 m. kovą įbaugintas Reichstagas patvirtino „Įgalinimo aktą“, suteikusį nacių vyriausybei teisę leisti įstatymus be jo sutikimo. Taip Hitleriui iš esmės suteikta diktatoriška valdžia. Vėliau Kroll operoje vyko pavieniai Reichstago susirinkimai, kurių metu komunistų bei socialistų kontingentą praradę deputatai pareigingai tvirtino bet kokį jiems pateikiamą įstatymą. Kaip rašė vienas istorikas, tokių susirinkimų formulė visada buvo ta pati: „Göringas, kaip prezidentas, pasveikindavo narius, tylos minute būdavo pagerbiami nacių kankiniai, kalbą pradėdavo Hitleris, Göringas padėkodavo fiureriui, ant įstatymų dokumentų būdavo dedamas antspaudas, sudainuojama Horst Wessel Lied. Tada visi išsiskirstydavo į namus.“14 Jei tik tokios gėdingos po Kroll stogu plėtojamos veiklos šešėlis ją gaubtų, turbūt visa galiausiai nugrimztų užmarštin. Tačiau ryškiausia, kartu ir gėdingiausia jos valanda dar laukė.

Hitleris į Kroll atvyko šviečiant saulei. Lipantį iš automobilio jį pasitiko jo aplinkos žmonės – Heinrichas Himmleris, Martinas Bormannas ir adjutantas Julius Schaubas. Prieš paėjėdamas kelias dešimtis metrų iki paradinių laiptų, jis skubriai nužvelgė SS garbės sargybinį. Pakeliui į pagrindinę salę praėjo pro Reichstago deputatų gretas, kurie dabar stovėjo tylėdami ir „Hitlerio pasveikinimu“ iškėlę dešines rankas. Išsišokėlių nebuvo. Visi, kurie buvo nepriklausomų ar opozicinių pažiūrų, jau seniai įbauginti, įtikinti ar kitaip pašalinti iš parlamento. Hitlerio apsaugos nariais buvo pakeisti net deputatai, kurie gavę kvietimą per trumpą laiką į sostinę atvykti nesuspėjo.

Kroll įsitaisius naciams, pagrindinė jos salė mažai tebuvo pakeista, o Reichstago deputatai sėdėdavo kaip iki tol sėdėjo operos žiūrovai – parteryje bei dviejose eilėse virš jo. Vienintelis didelis pasikeitimas – scena, kurioje dabar ant priešgaisrinės užuolaidos puikavosi didžiulis erelis išskleistais sparnais, o iš jo naguose gniaužiamos svastikos spinduliavo saulės šviesa. Iš abiejų pusių kabojo dvi didžiulės vėliavos su svastika. Žemiau scenos, vietoje, kuri kažkada buvo skirta orkestrui ir chorui, veidu į salę susodinti Hitlerio kabineto nariai. Centre, aukštoje oda apmuštoje kėdėje, stebėdamas veiksmą sėdėjo Reichstago prezidentas Göringas. Žemiau stovėjo pultas su mikrofonais, į kuriuos apsuptas sėdinčių gauleiterių ir ministrų kalbėdavo Hitleris.

Po trumpos Göringo įžanginės kalbos į tribūną stojo Hitleris, akimirką jis bandė susikaupti. Nuščiuvus sambrūzdžiui, pradėjo kalbėti. Pradėjęs kimiu ir pavargusiu, iš pradžių net netvirtu balsu, netrukus jis, meistriškai užsimesdamas dirbtinio nekaltumo kaukę, įsijautė į vaidmenį. Papasakojo apie lenkų su panieka atmestus „taikios diskusijos“ siūlymus, kalbėjo apie pastangas rasti kompromisą ir savo „kantrybę bei ištvermę“. Jis koneveikė lenkų „provokacijas“ – įvykius prie pasienio ir teroro išpuolius, įvykdytus prieš nekaltus vokiečių civilius, tada prašneko apie lenkų klastą bei nenorą derybų keliu išspręsti susiklosčiusį konfliktą. Reaguodamas į tai perspėjo, kad „jokia garbinga stipri valstybė negalėtų ramiai toleruoti tokių įvykių“ bei pareiškė, kad jo „meilė taikai bei neišsemiamas pakantumas“ neturėtų būti painiojami su „silpnumu ar net bailumu“. Jis sakė, kad buvo pasiryžęs „su Lenkija kalbėti ta pačia kalba, kokia Lenkija per pastaruosius mėnesius kalbėjo su mumis“. Tuomet Hitleris paskelbė tai, ką dauguma jau žinojo:

„Dabar mes už tai atsilyginame 5.45 ryto^9 pradėję šaudyti. Nuo šiol į bombą bus atsakoma bomba. Su tuo, kuris puls nuodingomis dujomis, bus kovojama nuodingomis dujomis. Nepaklūstantis žmogiškosios elgsenos taisyklėms, tegali tikėtis, kad mes elgsimės lygiai taip pat. Kad ir kas būtų priešas, vadovausiu šiai kovai tol, kol bus užtikrintas Reicho saugumas bei apsaugotos jo teisės.“15

Toliau jis nusakė, kokios tai pareikalaus aukos iš Vokietijos žmonių – aukos, kuriai jis taip pat buvo pasirengęs Didžiajame kare. Fiureris pareiškė: „Nuo šiol aš esu pirmasis Vokietijos Reicho karys.“ Kalbėdamas apie savo pilką mundurą, kurį buvo šiai progai apsivilkęs, jis pasakė: „Aš dar kartą apsivilkau šį man šventą ir brangų rūbą. Jo nenusivilksiu tol, kol nebus garantuota pergalė, antraip pasekmių neištversiu.“16 Po privalomosios choru atliekamos Sieg Heils^10 Hitleris iš salės išėjo.

Jei jis Berlyno bei Reicho žmones vylėsi įtikinti savo kalbos smarkumu, jam tai nepavyko. Nors nacių gauleiteriai bei partijos žmonės, kaip nesunku nuspėti, savo pritarimą entuziastingai pareiškė labai greitai, paprastus žmones nebuvo taip lengva palenkti. Vienas Amerikos ambasadoje dirbęs jaunas diplomatas prisimena tą rytą, kai buvo transliuojama Hitlerio kalba, pro savo kabineto langą stebėjęs darbininkus. „Jiems nerūpėjo, kad kalba Hitleris, – pastebėjo jis, – jie net nenustojo dirbti, kad paklausytų.“ Paskutiniai kalbos žodžiai, kai buvo pripažinta, jog pradėtas karas su Lenkija, taip pat buvo sutikti apatiškai. Jų nesujaudino net karštai traukiamas nacionalinis himnas. „Gatvėje plušėję darbininkai buvo bebaigiantys savo darbus, – prisimindamas pasakojo jis. – Tai, kad buvo paskelbtas karas, jiems netrukdė. Pagaliau niekas jų nuomonės juk neklausė.“17

Hitleriui tą rytą grįžtant į Reicho kanceliariją, vyravo slogi atmosfera, sklidusi iš niūrių negausiai Vilhelmo gatvėje bei aikštėje susirinkusiųjų veidų. Jo pasirodymas nesulaukė įprasto sveikinimo šūksnių choro – dabar tvyrojo nemaloni tyla, vienas kitas tyliai kėlė savo dešinę ranką nacių pasisveikinimui. Kroll operoje Hitlerio kalbos klausęs Švabijos gauleiteris Karlas Wahlas patvirtino, kad sostinėje nuotaikos tuomet išties buvo prastos. „Nemačiau nė krislo to, ką mačiau 1914 metais, – savo atsiminimuose rašė jis, – jokio entuziazmo, džiaugsmo, pritarimo šūksnių. Visur tvyrojo slogi tyla, nusiminimas. Atrodė, kad visa vokiečių tauta buvo surakinta paralyžiuojančio siaubo, juos sustingdžiusio ir neleidžiančio išreikšti nei pritarimo, nei prieštaros.“18

Hitleriui išlipus iš automobilio, leibštandarto orkestras labai stengėsi palaikyti karingą atmosferą, tačiau nuotaikos buvo akivaizdžiai slegiančios. Prieš išnykdamas už sunkių kanceliarijos durų, Hitleris mestelėjo suglumusį žvilgsnį į nuščiuvusią minią. Vienas šią sceną matęs liudininkas prisimena pasigirdusį moterų verksmą.19

Nepaisant reikšmingų įvykių, kurie rutuliojosi Kroll operoje, daugelis apžvalgininkų pažymėjo, kad gyvenimas tekėjo įprasta vaga. Galbūt gatvėse kiek apmažėjo eismas, kiek daugiau buvo uniformuotų karininkų, tačiau visa kita nepasikeitė – pilni žmonių kursavo autobusai, tramvajai bei traukiniai, visi kaip ir iki tol užsiėmė savais darbais, tik kartkartėmis susiburdavo prie radijo imtuvų pasiklausyti paskutinių žinių. Bendras nuotaikas Berlyne apibūdino Williamas Shireris:

„Pastebėjau, kad žmonės gatvėse buvo abejingi nepaisant juos radiju pasiekusios žinios rimtumo... Priešais viešbutį „Adlon“, prie naujojo kompanijos „I. G. Farben“ pastato, lyg nieko nebūtų įvykę į darbą rinkosi rytinės pamainos darbuotojai, o kai mosikuodami specialiais laikraščių numeriais ir juos siūlydami šūkavo berniūkščiai, niekas nepadėjo savo įrankių ir nesiteikė vieno sau nusipirkti.“20

Tokį akivaizdų visuotinį atsipalaidavimą dalinai buvo galima paaiškinti faktu, kad berlyniečiai per pastaruosius kelerius metus jau buvo išgyvenę ne vieną tarptautinę krizę, ir visos jos išsispręsdavo be didesnių konfliktų. Galiausiai niekam nebuvo paslaptis, kad Hitleris savo reputaciją bei karjerą susikūrė sistemingai ir taikiai pažeidinėdamas vadinamosios „Versalio sistemos“ nuostatas; jis triukšmingai gąsdino ir grasino, netgi prisijungė ginčijamas teritorijas, tačiau visada išvengdavo karo. Būtent tokios tolimesnės eigos iš jo ir tikėjosi Vokietijos žmonės. Jų akimis, jis bandė atkurti Vokietijos garbę, atkurti Vokietijos kaip suverenios Didžiosios valstybės statusą išvengiant atvirų karo veiksmų, kurie ir buvo pagrindinė jos negalavimo priežastis. Todėl neįvertindami, kad įsiveržimas į Lenkiją bus didžiulio visuotinio sukrėtimo preliudija, dauguma tai matė tik kaip pavienį susirėmimą, labiau primenantį Austrijos anšliusą ar neseniai įvykusią Bohemijos ir Moravijos okupaciją. Labai taikliai tokį mąstymą atskleidžia vienas ankstyvo to savaitgalio ryto berlyniečio pokalbis su taksi vairuotoju:

„Žinote, – kalbėjo jis, – Hitleris yra išties puikus žmogus. Naciams ir sovietams susitarus, lenkai neturi jokių šansų. Kertu lažybų, šiems vyrukams, – rodydamas į šalia dardančius sunkiuosius tankus, – neprireiks iššauti nė vieno sviedinio, na gerai, gal kelis, ir viskas bus sutvarkyta. Šįkart laikraščiuose nebus ilgų žuvusiųjų sąrašų, ir mes turėsime ką valgyti. Ne, pone, Hitleris mūsų į karą neįvels.“21

Taigi Berlyno visuomenė buvo raginama už gryną pinigą priimti oficialiai skelbiamus prasimanymus, neva Vokietija yra nekaltoji šalis ir dabar „atsilygino kariniais veiksmais“, tai pateikiant kaip laikiną atsakomąją kampaniją. Daugelis samprotavo: „Jei Vokietiją puola, ji turi save apginti.“ Tokio požiūrio apraiškas tą rytą Insbruko aikštėje, esančioje pietinėje miesto dalyje, pajuto Erichas Neumannas. Tuo metu, kai Hitleris sakė kalbą, jis persėdo į kitą tramvajų ir girdėjo tarp žmonių nuvilnijančius aplodismentus, kai kurie netoliese stovėję žmonės keikė lenkus ar burbteldavo „pagaliau!“22

Tačiau daugeliu atvejų žinia privertė susimąstyti, ji privertė giliai viduje sukirbėti blogą nuojautą. To ryto nuotaikas prisimena septyniolikmetė moksleivė Else Diederichs, tuo metu važiavusi traukiniu: „Pamenu, kad visi sėdėjome baugiai rimtais veidais. Mes buvome prislėgti. Jautėme, kad artinasi kažkas baisaus... Vis dar prieš akis matau visus tuos veidus.“23

Įprastas entuziazmas netryško ir tarp tą rytą pažiūrėti einamųjų įvykių apžvalgos susirinkusiųjų. Vienas liudininkas prisimena:

„Atėjau į vieną paprastą kino teatrą netoli Frydriko gatvės stoties. Rodė kino kroniką. Keli vaizdeliai buvo apie Anglijos jūrų laivyno manevrus, tačiau jų niekas nenušvilpė. Aplodismentų bangos bei pritariamųjų šypsenų sulaukė karinių oro pajėgų karius aplankantis Göringas. Visiškoje tyloje pasitiktas Goebbelsas, kuris buvo rodomas pradedantis vieną partinių susirinkimų. Link savo naujosios kanceliarijos važiuojantis Hitleris sulaukė kelių moterų Heils, tačiau žiūrovai liko slogiai tylūs.“24

Kaip pastebėjo šį momentą pateikusi autorė, per daugelį metų tai buvo pirmas kartas, kai fiurerio atvaizdas nesulaukė „entuziastingos karštų plojimų bangos“.

Kai kuriems diena sukėlė nemalonius Didžiojo karo prisiminimus. Dorothea fon Schwanenflügel prisimena, kaip paskelbus apie įsiveržimą į Lenkiją, su siaubu vienas į kitą pažvelgė jos tėvai: „O Dieve, – tada sušuko tėvas, – ar neužtenka mūsų gyvenime vieno karo?“25 Kiti dar labiau bijojo, ypač dėl karinėse pajėgose tarnaujančių sūnų, vyrų bei brolių, dauguma kurių jau buvo pašaukti į tarnybą.

Jaunesniajai kartai prasidėjęs karas kėlė tikrą siaubą. Vienas jaunas berlynietis prisimena, kad išgirdęs naujieną, jog „vokiečių kariai smogia atsakomąjį smūgį“, negalėjo suprasti, „į ką jie šaudo“.26 Dar labiau suglumintas, ypač staiga jo namuose stojusios rimties, buvo Theodoras Willmannas. „Vieną dieną, – prisimindamas pasakojo jis, – mama bei tetos Annuschka ir Heidė palinko prie mano kambario lango ir susijaudinusios žiūrėjo. Mama balsu, kuris mane kone išgąsdino, pasakė: „karas“. Aš atsistojau ant savo lovos ir užstotas suaugusiųjų stengiausi ką nors pro langą pamatyti, tačiau ten nieko nebuvo.“27

Taigi daugelį Berlyno gyventojų žinia apie prasidėjusį karą tiesiog pribloškė. Nepaisant to, kad nemaža žmonių dalis vis dar nesuvokė, ką žadėjo invazija į Lenkiją, visi savyje tyliai pasiryžo prie naujos tikrovės prisitaikyti. Dar tą pačią popietę buvo išdalytos pirmosios normuojamo maisto davinių kortelės, ir daugelis Berlyno gyventojų iš karto puolė į parduotuves prisipirkti būtiniausių produktų. Į universalinę parduotuvę prie Hallesches Tor stoties nupirkti ko nors – bet ko, kas nebuvo normuojama, – mamos greitai buvo išsiųstas Heinzas Knoblochas. Jis sugrįžo su dviem skardinėmis sardinių.28 Jam pasisekė, kad pavyko su savo „grobiu“ pasprukti nepaliestam: naujas įstatymas dėl atsargų kaupimo reiškė, kad pareigingi pardavėjai turėjo reikalauti visas skardines atidaryti prekę tik nusipirkus.29

Taip pat buvo dalijami maišai smėliui, kurie pripildyti turėjo būti sudėti rūsiuose ar naudojami apdėti pirmųjų aukštų langus siekiant apsisaugoti nuo sprogstančių bombų. Šiam tikslui visame mieste iš privačių kiemų bei viešųjų vietų kaipmat išgraibstytos krūvos smėlio. Kiekviename kvartale virė darbas: moterys siuvo storo audinio maišus, o vyrai pildė juos smėliu, užrišinėjo ir dėjo tolimesniam naudojimui. Vienas jaunas vyras pasakoja apie darbus prie savo namų:

„Kieme susirinko visi. Net tie, kurių aš niekada nematydavau bei nesu kalbėjęs – prisidėjo visi. Vyrai rūsio langus tvirtino medinėmis lentomis. Moterys siuvo maišus. Vienas po kito jie buvo pripildomi. „Nepersitempkite kilnodami!“ – mums su maišais pajudėjus sušuko durininkas.

...

Tie, kurie negalėjo prisidėti, ruošė kavą. Tada iš kažkur atsirasdavo pyragaičių. Tai priminė atostogas... atmosfera, kurios niekada nebuvau patyręs... Karas atrodė visai nebaisus.“30

Popietei persiritus į vakarą pasigirdo dar viena žinia. Tuo metu, kai rimtyje buvo bandoma susitaikyti su naujiena apie prasidėjusį karą, pirmą kartą suaimanavo pirmosios aviacijos antskrydžio sirenos. Vienas užsienio korespondentas gana taikliai pažymėjo, kad pirmosios aviacinio antskrydžio sirenos žinią apie karą Berlyno gyventojams perdavė daug efektyviau nei daugybė tos dienos pranešimų bei nurodymų.31 Sugaudus pirmajam įspėjančiosios sirenos klyksmui, kilo nemenka panika, niekas nesuvokė, kur dėtis. Šią suirutę prisimena vienas dienoraštį rašęs žmogus: „Lauke girdime keistą garsą – užsitęsiantį, aukštyn žemyn banguojantį kaukimą. Andrikas pašoka. „Aviacinio antskrydžio pavojaus signalas!“ – sukrėstas sušunka jis. Mes blaškomės nežinodami, ką daryti.“32

Nepaisant viso sąmyšio, pirmasis rugsėjo 1-osios vakaro antskrydis praėjo be rimtų incidentų. Kadangi nė viena bomba nenukrito, liko neaišku, ar „antskrydis“ buvo propagandinės pratybos, ar tai sukėlė tiesiog pavienis per arti sostinės praskridęs lėktuvas. Kad ir kokios būtų priežastys, režimas šiuo įvykiu pasinaudojo berlyniečiams išgirti. Pasak valdžios, pavojaus signalas civilių Berlyno gyventojų pasitiktas su „stebėtinu ramumu bei savitvarda“. Viename laikraščio straipsnyje buvo rašoma: „Vos per kelias minutes sostinės gatvės liko tuščios.“ Nusileidę į rūsius žmonės buvo „rimti, bet ramūs ir optimistiški“. Rašyta, kad vos po ketvirčio valandos, paskelbus, kad „viskas gerai“, berlyniečiai sugrįžo į gatves ir gyvenimas tęsėsi „lyg nieko nebūtų nutikę“.33

Tačiau tikrovė buvo kiek kitokia. Viena dienoraščio autorė pastebėjo, kad pavojaus signalas sukėlė didžiulį nerimą. Ji rašė, kad „tai buvo „labai nemalonu“, privertė pasijusti taip, lyg būtume patekę į kieno nemalonę.“34 Kita moteris prisimindama pasakojo, kad sirenai sugaudus pirmą kartą, ji su tėvu vakarieniavo viename Berlyno restorane. Ją iš karto nudilgino baimė:

„Aš supanikavau ir pamaniau: „Dabar gausime garstyčių dujų ir fosgeno.“ Nubėgau į restorano vidų, atidariau lagaminėlį, pagriebiau tėvelio apatinius ir nuskubėjau prie bufeto. Norėjau juos kriauklėje sušlapinti, kad galėčiau užsidengti burną, jei būtų paleistos dujos... Nusistebėjau, kaip ramiai prie staliukų toliau valgydami bei gerdami sėdėjo kiti restorano svečiai.“35

Netrukus ji sužinojo gluminančią tiesą – visi aplinkui sėdėję žmonės manė, jog sirena buvo pratybos.

Išaušus saulėtai rudeninei rugsėjo 2-ajai, daugelis turbūt bent trumpam įsivaizdavo, kad ryškūs vakarykščiai įvykiai tebuvo keistas sapnas. Iki tol, kol Vokietijos spauda ir radijas juos nubloškė į kitokią, naują tikrovę, kurioje – karinės atakos, artilerijos bombardavimai bei „lenkiška klasta“. To ryto laikraščiai triumfuojančiai pareiškė, kad karinės Vokietijos pajėgos puikiai stūmėjosi į priekį: vėl prie Reicho prijungtas Dancigas, neatsilaikė Lenkijos–Čekijos pasienyje esantis Tešynas, nukirsta geležinkelio jungtis su Gdynia. Rodės, vienintelė problema buvo ta, kad apgultus lenkus palaikė jos sąjungininkai anglai ir prancūzai. Nors karo dar nebuvo paskelbusios, abi šalys paskelbė visuotinę mobilizaciją.

Veikti ėmė ir pasaulio politikai. Į visas su krize Europoje susijusias vyriausybes praeitą vakarą kreipėsi prezidentas Rooseveltas. „Negailestingas civilių bombardavimas neįtvirtintose gyvenamosiose teritorijose, – rašė jis, – kelia pasibjaurėjimą kiekvienam civilizuotam žmogui bei itin sukrečia žmogaus sąžinę.“36 Reaguodamas į tai, visų būsimų kariaujančiųjų pusių paprašė patvirtinti pasiryžimą liautis bombardavus civilius gyventojus ar neapsaugotus miestus. Jis pareikalavo nedelsiant į tai sureaguoti.

Panaudoti savo įtaką siekė ir Mussolinis. Nepaisant to, kad buvo pareiškęs įsipareigojimą karo atveju Vokietiją paremti, Italijos vadovas dabar bandė išsisukti ir verčiau siekė tarpininkauti taikos derybose, akivaizdžiai tikėdamasis užimti karo malšintojo vaidmenį, ką darė ir praeitais metais Miunchene. Kai jo idėja žlugo, galutinai paskandinta Hitlerio nenoro grįžti prie taikos bei britų primygtinio reikalavimo išvesti Vokietijos karius iš Lenkijos prieš įvykstant bet kokioms deryboms, jis pasirinko neutralitetą ir savo tautai namuose skelbė apie „nekariavimo“ poziciją. Nors Vokietijos spauda atlaidžiai atsisakė paminėti tokį dučės sprendimą, asmeniškai Hitleris buvo įsiutęs.

Tą savaitgalį visame pasaulyje siaučiant diplomatinei audrai, Vokietija rodė išoriškai ramų veidą. Hitleris buvo įnikęs į pranešimus iš fronto apie esamą situaciją ir atsisakė išgirsti jo įvardijamas „blogas žinias“, apie platesnio masto krizę. Todėl laikiną to, kas buvo likę iš Vokietijos diplomatijos, valdžią perėmė užsienio reikalų ministras Ribbentropas. Pirmiausia jis siekė užbėgdamos įvykiams už akių suardyti vieningo fronto prieš Vokietiją susiformavimą ir visą kaltę dėl besiplečiančio karo suversti ant anglų ir prancūzų pečių. Šiam tikslui jis pasitelkė geriausius savo sugebėjimus ir iš padėties sukosi griebdamasis šiek tiek melo bei suklaidinimo taktikos pakartotinai pasiųsdamas Italijos ambasadorių Bernardą Attolicą patarpininkauti tarp Anglijos ir Prancūzijos vildamasis, kad tokie susitikimai išloš laiko veiksmams. Jis taip pat pabandė palaužti naujai užsiplieskusį Britanijos atkaklumą, į Berlyną deryboms pasikviesdamas Chamberlaino patarėją serą Horace Wilsoną.37

Britanijoje ministras pirmininkas Chamberlainas taip pat bandė išsisukinėti, iki paskutiniųjų tikėdamasis užkirsti kelią karui, nors britų kabinetas bei parlamentas spaudė dėl Hitlerio įsiveržimo į Lenkiją imtis rimtų atsakomųjų veiksmų. Į pirminį britų perspėjimą, nusiųstą rugsėjo 1 d. vakarą, nesulaukta jokio atsako, o rugsėjo 2-osios popietę susirinkęs kabinetas vieningai nusprendė Berlynui pateikti ultimatumą. Vis dėlto Chamberlainas buvo atsargesnis ir linkęs griebtis šiaudo, kurį siūlė Mussolinis. Tą vakarą Bendruomenių rūmuose jis pasiūlė krizei spręsti sušaukti tarptautinę konferenciją, jei vokiečiai sutiktų išvesti savo pajėgas iš Lenkijos. Tačiau po „trumpos, bet karštos“38 diskusijos, buvo perrėktas. Kai kabinetas dar tą patį vakarą susirinko vėliau, buvo nuspręsta ministrą pirmininką nuo tokių ketinimų atkalbėti. Chamberlainas nenoromis sutiko. Kitą rytą Vokietijai buvo pareikštas ultimatumas.

Kiek buvo įmanoma tokiomis aplinkybėmis, Berlyno gyventojai laikėsi visai neblogai. Na, bent jau Williamo Shirerio akimis, tą rugsėjo 2-osios rytą nuotaikos gal net kiek praskaidrėjo. Jis rašė, kad dabar, kai pirmosios nakties aviacijos antskrydis liko praeityje, žmonės „šiek tiek linksmesni“. Berlynas „iš pažiūros toks, kaip visada, – prisimindamas pasakojo jis, – parduotuvės atidarytos... vyksta įprasti statybų darbai.“39

Tačiau kiti apžvalgininkai su tokiu vertinimu nesutiko. Vienas tokių buvo Britanijos ambasadorius seras Nevile Hendersonas. „Žmonių nuotaikoms perprasti, – savo atsiminimuose rašė jis, – išėjau pasivaikščioti Unter den Linden alėja – pagrindine Berlyno gatve. Žmonių čia buvo vos vienas kitas, visi atrodė apatiški.“40

Hendersonas pasijuto kiek drąsiau pastebėjęs, kad berlyniečiai savo nepasitenkinimo bei priešiškumo britams nerodė.

„Kartą man prireikė kodeino, – prisimena jis, – ...todėl nuėjau į vaistinę jo nusipirkti. Vaistininkas niūriai burbtelėjo, kad be gydytojo recepto man jo neparduos. Aš pasakiau, kad buvau Britanijos ambasadorius. Jis pakartojo, kad apgailestauja, tačiau taisyklės šiuo klausimu yra aiškiai apibrėžtos. Pabandžiau dar kartą: „Nemanau, kad mane teisingai suprantate, aš Britanijos ambasadorius. Jei mane nunuodysite savo vaistais, „daktaro Goebbelso“ būsite apdovanotas ordinu.“ Rūškanas vaistininko veidas nuo šio kvailo juokelio iš pasitenkinimo net nušvito ir jis kaipmat pardavė tiek kodeino, kiek tik man reikėjo.“41

Ir vis dėlto jis pastebėjo, kad „bendra atmosfera Berlyne buvo užtemdyta nusiminimo bei slogi.“42

Natūralu, tokiu gražiu savaitgalio oru kai kurie berlyniečiai mėgavosi miesto parkais bei vandens telkiniais. Viena atsiminimus rašiusi moteris prisiminė, kad jai draugas paminėjo, jog ji 11.30 tą rytą Unter den Linden alėja žingsniavo vienut vienutėlė.43 Kankinami nerimo bei nežinios, dauguma buvo užsiėmę rūpinimusi maisto atsargomis, pertvarkė rūsius bei tikrino, ar turi atsargos priemonių, jei dingtų elektra. Kai kurie miesto vaikai buvo skubriai ruošiami išsiųsti pas giminaičius ar draugus atokiau nuo didmiesčių, kuo toliau nuo galimų pavojų. Išblyškę ir nerimastingi, aplink kaklus parištomis kortelėmis su vardais bei vietovių pavadinimais, jie lūkuriavo sostinės traukinių stotyse.

Kitą dieną, rugsėjo 3-iąją, sekmadienį, 9 valandą ryto, Nevile Hendersonas įžengė į Reicho kanceliariją nešinas Londono Vokietijos vyriausybei skirtu ultimatumu. Jį pasitiko Hitlerio vertėjas Paulas Schmidtas, kurio Ribbentropas buvo paprašęs šiuo reikalu pasirūpinti, kadangi pastarasis nenorėjo gauti tokių blogų naujienų. Tą rytą po karštligiškų praeitos savaitės įvykių Schmidtas kiek pramiegojo ir prisimindamas sakė, kad Hendersonas buvo rimtai nusiteikęs bei atvyko punktualiai. Abu paspaudė vienas kitam rankas; Hendersonui Berlyne gyvenant jau keletą mėnesių, jie spėjo vienas kitą gan neblogai pažinti. Hendersonas atsisakė prisėsti ir iškilmingai stovėjo vidury kabineto. Kaip prisimindamas sakė Schmidtas, jis neslėpdamas savo emocijų pareiškė:

„Apgailestauju, kad mano vyriausybės paliepimu turiu jums įteikti ultimatumą Vokietijos vyriausybei. Nuo reikalavimo nedelsiant atsakyti į rugsėjo 1-osios paliepimą praėjo daugiau nei dvidešimt keturios valandos, nuo to laiko Lenkijos puolimas sustiprėjo. Jei Jo Didenybės vyriausybė iki 11 valandos Britanijos vasaros laiku nesulauks tenkinančio patvirtinimo apie nutraukiamus agresyvius veiksmus prieš Lenkiją bei Vokietijos karinių pajėgų atsitraukimą iš šios šalies, tarp Didžiosios Britanijos ir Vokietijos bus skelbiama karo padėtis.“44

Pabaigęs Hendersonas Schmidtui įteikė ultimatumą. Abu išreiškė apgailestavimus, vienas kitam pasakė kelis nuoširdžius žodžius ir atsisveikino. Hendersonui išvykus į britų ambasadą, Schmidtas ultimatumą nunešė Hitleriui.

Prasibrovęs pro laukiamąjį, sausakimšą vokiečių kabineto narių bei vyriausiųjų partijos funkcionierių, Schmidtas įėjo į Hitlerio kabinetą. Fiureris ir Ribbentropas nekantriai sužiuro. Jis atsistojo šalia Hitlerio stalo ir lėtai į vokiečių kalbą vertė dokumentą. Kai pabaigė, stojo tyla:

„Žiūrėdamas į vieną tašką, Hitleris tarsi suakmenėjęs atsisėdo. Jis nebuvo pasimetęs, kaip vėliau teigta, ir neniršo, kaip įtarė kiti. Nejudėdamas sėdėjo visiškoje tyloje. Po akimirkos, kuri, atrodė, tęsiasi amžinybę, kreipėsi į Ribbentropą, kuris liko stovėti prie lango. „Kas dabar?“ – klausė jis nutaisęs laukinį žvilgsnį.“45

Tą popietę, kai baigėsi ultimatume nurodytas laikas ir buvo oficialiai paskelbtas karas, naujienos praneštos Vokietijos žmonėms. Sostinėje klausiusiems radijo, pranešimas nutraukė liūdną Liszto vengrų rapsodiją Nr. 1. Netrukus kalba, transliuota per Berlyno gatvėse įtaisytus garsiakalbius, Hitleris dar kartą pabandė pateisinti savo veiksmus ir kaltę dėl konflikto suversti „Britanijos karo kurstytojams“. Jis kalbėjo apie savo „taikias pastangas Vokietijos žmonėms užtikrinti duoną ir darbą“ bei sunkumus, su kuriais susidūrė siekdamas Britanijos supratimo, šiai „vis naujais veidmainiškais būdais ieškant dingsties“ suvaržyti Vokietiją. Baigdamas jis pasakė, kad britai „sužinos, ką reiškia skelbti karą nacionalsocialistinei Vokietijai“, bei klausytojams priminė, kad „Vokietija daugiau niekada nekapituliuos.“46

Nors iš esmės Hitlerio kalba buvo paviršutiniška, buvo galima tikėtis, kad ji bent jau pažadins patriotines emocijas ir berlyniečius mobilizuos pulti ginti savo šalį. Tačiau, kaip pastebėjo Shireris, tą dieną tarp Vokietijos žmonių pasklidus žiniai apie paskelbtą karą, nebuvo jokios aiškios reakcijos. „Kai per garsiakalbius išplatinta, kad Anglija paskelbė karo padėtį Vokietijai, aš stovėjau Vilhelmo gatvėje, – rašė jis. – Saulės nutvieksti tuo metu netoliese stovėjo apie 250 žmonių. Jie atidžiai klausėsi skelbiamos naujienos. Vėliau stojo tyla. Žmonės tiesiog stovėjo, kur stovėję. Apstulbę.“47

Tą popietę pasivyti įvykius suskubo Vokietijos laikraščiai. Daugelis jų išleido specialiuosius numerius, kurie skubriai išnešioti į miesto gatves. Antraštės skelbė:

BRITŲ ULTIMATUMAS ATMESTAS

ANGLIJA VOKIETIJAI SKELBIA KARĄ

BRITAI REIKALAUJA IŠ RYTŲ IŠVESTI MŪSŲ KARIUS

FIURERIS ŠIANDIEN IŠVYKSTA Į FRONTĄ

VOKIETIJOS MEMORANDUME PATVIRTINAMA ANGLIJOS KALTĖ^48

Nors specialieji numeriai buvo dalijami nemokamai, mažai kas juos ėmė.

Vėliau tą dieną Britanijos ambasados personalui ruošiantis palikti Berlyną, seras Nevile Hendersonas paminėjo, kad prie ambasados pastato susirinko būrys berlyniečių, stebinčių, kaip į karinius sunkvežimius kraunami pareigūnų lagaminai. „Minia stovėjo visiškoje tyloje, – vėliau rašė jis, – ir net jeigu jie viduje gniaužė neapykantą ar priešiškumą, to neparodė.“49 Kai kas gal tokį pastebėjimą atmestų kaip matymą to, ką norisi matyti, tačiau tai patvirtino Berlyno teisininkas Helmutas fon Moltke, vėliau tapęs vienu ryškiausių vokiečių pasipriešinimo judėjimo narių. Savo laiške žmonai tą savaitę jis apibūdino Hendersono išvykimo sceną:

„Šį karą gaubia šiurpus nenoras patikėti, kad tai tikrovė. Žmonės jam nepritaria. Ėjau pro šalį, kai vakar Hendersonas važiavo Vilhelmo gatve. Čia būriavosi apie 300–400 žmonių, bet neišgirdau nė vieno nepritarimo šūksnio ar švilptelėjimo, nė vieno žodžio; lygiai taip pat buvo galima nujausti, kad jie gali bet kurią akimirką prapliupti plojimais. Sunku tai suvokti. Žmonės abejingi. Tai primena danse macabre, kurį scenoje šoka beveidžiai žmonės; atrodo, nė vienas nenujaučia, kad karo monstro tuoj bus sutraiškytas.“50

Deramai – su siaubu – didžioji dalis Vokietijos žmonių į prasidėjusį karą sureagavo 1939 m. rugsėjo 3 d. Kaip pastebėjo Williamas Shireris, „Berlyne nebeliko jokio jaudulio... jokių šūksnių „valio“, jokių karštų sveikinimų, jokių į dangų metamų gėlių – nėra ir karo karštligės, karo isterijos... iš tiesų šįvakar Vokietijos žmonės yra daug labiau paniurę nei vakar ar užvakar.“51 Jei atsirastų tokių, kurie prieš kelias dienas dar būtų džiaugęsi dėl nedidelio susirėmimo su Lenkija, mažai kam patiko mintis apie didesnį karą su Britanija ir Prancūzija. Didžiajai daugumai, netgi tiems, kurie gimė po 1918 metų, dar ryškiai šmėsčiojo Pirmojo pasaulinio karo šmėkla. Jis pareikalavo ne tik didžiulės žmogiškosios aukos, Vokietiją iškankino ir politinės pasekmės, atvedusios prie revoliucijos, politinio nestabilumo ir teritorinių nuostolių. Vokietijos troškimas atsirevanšuoti buvo stiprus ir, žinoma, pagrindinis neišsenkantis nacių palaikymo šaltinis, tačiau dauguma manė, kad tai bus padaryta išvengiant karo. Perspektyva vėl po dviejų dešimtmečių grįžti ir kovoti su tais pačiais priešais, atrodo, visiems vokiečiams sukėlė tą patį jausmą – artėja kažkas sukrečiančio. Kaip tą dieną rašė vienas Berlyno gyventojas, nuotaikos sostinėje buvo sekinančiai slegiančios. „Atmosfera siaubinga, – sakė jis, – susimaišę susitaikymo su tuo, kas artėja, ir gedulo jausmai... Blogiau jau būti negali.“52

Christabelė Bielenberg, anglė, ištekėjusi už vokiečio ir gyvenusi Berlyne, turbūt naujo karo skausmą jautė labiau nei kiti. Ji pamena rugsėjo 3 d. klausiusi Nevile Chamberlaino, kalbančio radijo laidoje, transliuojamoje iš Dauningo gatvės. Jis ištarė lemtingus žodžius: „Mūsų šalis stoja į karą su Vokietija.“

„Nejudėdama sėdėjau ant sofos. Girdėjau toliau kalbant, bet jau nebesiklausiau...

Kambarys staiga susitraukė, pasidarė toks mažytis, gerokai per mažas, staiga atsistojau ir per prancūziškas duris išėjau į sodą... Lauke buvo šilta. Nuo Griunevaldo miško dvelkė aitrokas pušų kvapas, buvo labai tamsu.

Atsisėdau ant žemos plytinės pertvaros, skiriančios gėlynus nuo vejos, ir spoksojau į tamsą. Prieš mane takelį per rasotą žolę brėžė iš svetainės krintantis siauras šviesos ruoželis, šalia styrojo jurginai, kiek tolėliau šešėlyje skendėjo obels grublėtu kamienu šakos...

Nuo traukinių stoties švystelėjo elektrinis melsvas žybsnis, nušviesdamas užtemdytą dangų, mažą mūsų namelį, plevėsuojančias užuolaidas kambaryje viršuje, kur miegojo vaikai. Per šakas man už nugaros slystelėjo obuolys, dusliai bumpteldamas į gėlyną. Sodą gaubė tokia taiki ramybė.“53

Pasirodo, ši ramybė greitai baigėsi.

Kai 1939 m. spalio pradžioje operacija Lenkijoje buvo baigta, Vokietijos žmonės vis dar galbūt tikėjosi taikos. Pagaliau lenkai buvo nugalėti, taigi cinikai galėjo įrodinėti, kad sąjungininkams casus belli^11 nebeliko. Be to, Vakarų fronte atviram konfliktui dar nepratrūkus, pagrįstai buvo galima manyti, kad susitarti įmanoma.

Tokia logika neabejotinai vadovavosi ir Berlyno vyriausybinės grupės, netgi pats Hitleris. Grįžęs iš Varšuvos, kur buvo užgesinti paskutiniai Lenkijos pasipriešinimo židiniai, spalio 6 d. fiureris stojo prieš Reichstagą, dar kartą susirinkusį Kroll operoje, bei pareiškė „taikos siūlymą“ Britanijai ir Prancūzijai. Pradėjo jis nuo ilgų padrikų pasiteisinimų ir išvedžiojimų apibendrindamas sėkmingą kampaniją Lenkijoje, kliūsteldamas paniekos žibalo oponentams ir liaupsindamas nacių bei sovietų bendradarbiavimą. Savo požiūrį apibendrino klausdamas:

„Kam reikia karo vakaruose? Lenkijai atkurti? Lenkija jau niekada nebebus tokia, kokia buvo pasirašius Versalio sutartį. Tai garantuoja dvi galingiausios pasaulio valstybės. Galutinė šios teritorijos struktūra, Lenkijos atkūrimo klausimas, negali būti sprendžiami karu vakaruose, veikiau tai padaryti gali Rusija iš vienos pusės ir Vokietija iš kitos.“54

Nors aiškiai išdėstė, kad bet kokiam numatomam susitarimui pirmiausia turės pritarti jis, Hitleris vis dėlto paskelbė apie savo pasirengimą taikai. Fiureris miglotai užsiminė apie galimybę Europos problemas išspręsti tarptautinėje konferencijoje ir naują Ženevos konvenciją, kuri galėtų sureguliuoti karo klausimus „tarp civilizuotų valstybių“: pavyzdžiui, uždrausti žudyti sužeistuosius ar nuodingų dujų panaudojimą. Baigdamas jis apsimestinai dievobaimingai pasakė tikintis, kad viskas Dievo rankose, „Vokietija bei kitos šalys gali rasti būdą, kad nauja laime bei taika galėtų džiaugtis ne tik Vokietijos liaudis, bet ir visa Europa.“55

Po keturių dienų Vokietijai laukiant Britanijos reakcijos dėl Hitlerio aktyvios kovos už taiką, Vokietijos ketinimus atskleidė vienas kurioziškas vaizdas. Tą spalio rytmetį Christabelė Bielenberg atėjusi į turgų iš karto pastebėjo, kad kažkas rezgama. Savęs ji klausė:

„Kas atsitiko? Čia juk turėjo būti nelikę nė kopūsto lapo, tačiau prekystaliai buvo apypilniai, eilėse stovėjo tik prispirti didžiausios būtinybės, kitos moterys buriavosi gyvai šnekučiuodamosi. Kai ėjau tarp prekystalių, šypsodamiesi linktelėjo keletas žmonių. Galiausiai mane informavo duonos pardavėjo žmona, kuri kirpdama duonos kuponus nerūpestingai į mano rezginę įmetė papildomą kepalą. „Daugiau mums jų nebeprireiks, ponia daktare“, – pasakė ji. „Wieso?“ „Nagi, nejaugi negirdėjote? Taika – kalbama, kad kaip tik šią minutę vyksta taikos derybos.“56

Tą rytą panašus scenarijus visoje Vokietijoje pasikartojo daugybę kartų. Gandas apie taiką plito žaibo greitumu, buvo užgultos telefono linijos, suintensyvėjo eismas. Nors šios žinios Vokietijos žiniasklaida neišplatino, ji buvo cituojama patikimų šaltinių, tokių kaip Karinių oro pajėgų ministerija bei Vokietijos radijas. Buvo trimituojami beprotiški pareiškimai: „Sugriuvo Chamberlaino vyriausybė; britų karalius buvo priverstas atsistatydinti; į Europą sugrįžo taika.

Kai kurie išlaikė nepatiklumą. Tarkime, Helmuthas Jamesas fon Moltke spalio 10 d. savo žmonai rašė apie „kalbas, kad galbūt karas baigėsi“. Toliau jis sakė, kad jei tai tiesa, būtų „išties malonus palengvėjimas, tačiau prisipažino: „Nežinau, kiek čia yra tiesos.“57 Vis dėlto dauguma berlyniečių nenorėjo tuo abejoti ir šventė. Pasak Williamo Shirerio, visas Berlynas ūžė nuo linksmybių. Jis rašė: „Daržovių turguose storos moteriškės į dangų mėtė kopūstus, iš džiaugsmo daužė savo pačių prekystalius, tiesiu taikymu ėjo į artimiausią barą pakelti tostą ir už taiką išlenkti šnapso taurelę.“58 Buvo kalbama, kad Prenclau Bergo priemiesčio turguje prekeiviai taip skrupulingai savo produktų nebenormavo klaidingai įsitikinę, kad toks smulkmeniškumas dabar jau nebereikalingas.59 Christabelė Bielenberg prisiminė panašią sceną Daleme:

„Staiga atsidūriau vidury man viską tiksliai, kas vyksta, nupasakoti nekantraujančios kompanijos. O taip, taikos derybos, žinoma, su britais, specialusis pasiuntinys... Atrodė, kad nė vienas nežino jokių tikslių detalių. Dauguma šias naujienas sužinojo iš kažko, kas pasakė jiems; tačiau viena buvo aišku: visi nesitvėrė kailyje, o džiaugsmas virte užvirė, kai pro minią prasibrovęs turguje budintis policijos seržantas mūsų tuščias vapaliones papildė valdžios įgaliojimų svorio turinčiu balsu.“60

Gandai apie taiką, žinoma, neapsiribojo vien namų šeimininkių „tuščiais plepalais“ tarp turgaus prekystalių. Kaip neabejotina tiesa tai per paskaitas buvo skelbiama universitetuose. Aptarti naujieną nekantraudavo gamyklų darbininkai, švęsti ėmė net vyriausybės įstaigos, ministerijos.61 Grįžtančias iš kampanijos Lenkijoje karių mašinas sveikino žmonių minios: „Dabar galite važiuoti namo! – šaukė jie, – karas baigėsi!“62

Vienas liudininkas amerikietis pastebėjo, kad vokiečiai, kuriuos jis tą rytą matė sostinės gatvėse, šypsojosi – to jis nematęs nuo anšliuso laikų. Jis rašė: „Potsdamo aikštėje mačiau nesitveriančius džiaugsmu žmones. Vieni kitų nepažįstantys žmonės spausdavo rankas norėdami pasidalyti puikiomis naujienomis. „Taika, brolau, taika!“ Kiti iš laimės puldavo vieni kitus apkabinti. Tai priminė Naujųjų metų naktį vidury dienos.“63

Sklindant gandams jie buvo dar labiau pagražinami. Kalbėta, kad Chamberlainą pakeis Edenas. Vindzoro kunigaikštis įžengs į sostą ir tądien Tempelhofo oro uoste nusileis specialus lėktuvas, kuriuo atskridęs Britanijos pasiuntinys įteiks preliminarią taikos sutartį. Tuomet gandams galutinai užtvirtinti pasklido kalbos, kad trečią valandą popiet savo kalbą sakys Hitleris. Ta proga prie Reicho kanceliarijos ėmė rinktis džiūgaujančios minios, Vilhelmo gatvėje liaudis gaudė Wir wollen unseren Führer! – „Norime pamatyti savo fiurerį!“64 Visame mieste žmonės plūdo į barus, visur reikiamu metu buvo įjungti radijai. Berlyniečiai, kaip ir visi kiti vokiečiai, sulaikę kvėpavimą laukė, kol išgirs gerą naujieną. Tų, kurie dar buvo pakankamai blaivūs suvokti, kas vyksta, reakcija buvo visiškai kitokia nei vos prieš mėnesį, kai buvo paskelbtas karas.

Berlyno žmones šiems nekantriai laukiant Hitlerio kalbos, stebėjo amerikietis Williamas Russellas. Jis rašė:

„Buvo beveik trečia valanda, stabtelėjau priešais radijo parduotuvėlę, prie kurios ant šaligatvio, aplink lauke išneštą garsiakalbį, pasiklausyti kalbos spietėsi nemažas būrys žmonių. Per radiją plyšavo kariniai maršai. Vokiečiai džiugiai tarpusavy šnekučiavosi.

Dirginami jaudulį kurstančios muzikos, pralaukėme visą valandą. Galiausiai, ne trečią, o ketvirtą, pasigirdo Adolfo Hitlerio balsas. Minioje ant šaligatvio stojo mirtina tyla.

„Prakalbo Der Führer.

...

Šis balsas skambėjo keturiasdešimt minučių.

Jis nutilo, o tada pro traškantį garsiakalbį pragirgždėjo Sieg Heil, Sieg Heil, Sieg Heil!

Apie naująją taiką nebuvo užsiminta nė viename sakinyje.

Ant šaligatvio aplink mane stovintys vokiečiai buvo pasimetę. Argi galėjo būti taip, kad Vokietijoje apie taiką žinojo visi, išskyrus Hitlerį?

Nejaugi niekas jam nepasakė?

Minia buvo suglumusi, nusivylusi.“65

Atrodė, kad tas nusivylimas buvo toks pat užkrečiamas, kaip ir prieš tai išplitęs džiūgavimas. Pavyzdžiui, viename SS saugumo pranešime pažymėta apie „gilų nusiminimą“, apėmusį tautą po oficialaus paneigimo.66 Christabelė Bielenberg žvelgdama atgal sau priekaištavo, kad patikėjo „tokiu absurdišku dalyku“. Tuo metu ji sau pažadėjo „niekada netikėti niekuo, ko nepamatys savomis akimis ar neišgirs savomis ausimis.“67 Williamas Russellas apibūdino Berlyne tą naktį nusileidusią „neviltį“. „Veidai, kurie visą dieną buvo nušvitę džiaugsmu, dabar buvo persimainę ir įžeisti... Berlynas skendėjo visiškoje tamsoje. Ir taip kas antrą naktį. Tačiau dar tamsiau buvo žmonių širdyse.“68

Sugniuždytas staigaus suvokimo, kad Vokietija įsivėlė į karą, buvo ir daug blaiviau tikrovę suvokiantis Helmuthas Jamesas fon Moltke. Ateinančiomis dienomis jis vėl rašė savo žmonai į Sileziją: „Katastrofa atūžia visu greičiu. Pasiekėme tašką, kuriame daugiau nebematau, kas galėtų tai sustabdyti. Leisti lengviau atsikvėpti galėtų tik stebuklas.“69

Tuo metu Goebbelsas bandė nustatyti gandų šaltinį. Per radijo laidą jis atkakliai tokias istorijas neigė, visą savo pagiežą kaip visada nukreipdamas į „taikdarius gandų nešiotojus“, pakliuvusius į „turgaus bobų“70 paskalų, išnešiotų Slaptosios britų tarnybos, spąstus. Iš tikrųjų nėra jokių įrodymų, kad gandai apie taiką kilo Britanijoje. Patyrinėjus išsamiau pėdsakai vedė į Vokietijos paštą, kurio direktorius už tai kaip reikiant pagal nuopelnus atsiėmė.71 Tačiau Goebbelsas buvo įsiutęs: „Turi būti kokios nors pamokomosios bausmės, – savo įniršį dienoraštyje liejo jis. – Pasipils bausmių kruša.“72

Kad ir kur tiksliai buvo gandų apie taiką židinys, jie išties palietė jautrią Vokietijos žmonių stygą. Kaip įrodė tą popietę Hitlerio kalbos pasiklausyti susirinkusios minios, šalis degte degė nenumaldomu noru, kad sugrįžtų taika. Nacių lyderių nusivylimui, buvo aišku, kad tiek Berlyno, tiek visos Vokietijos žmonės karui nebuvo pasirengę.

7 Liaudies radijo imtuvas. (vok.)

8 Nemalonus burnos kvapas (Red. past.).

9 Neaišku, per klaidą ar specialiai Hitleris nurodė klaidingą laiką, kada jo pajėgos pradėjo karinius veiksmus. Pirmieji šūviai iš tikrųjų paleisti valandą anksčiau, 4.45 ryto. (Aut. past.)

10 Sveikiname pergalę. (vok.) (Vert. past.)

11 Dingstis karui paskelbti. (lot.) (Vert. past.)

2 Mirtina būtinybė

Vokietijos sostinės gyventojams pamažu susitaikant su karo realybe, jiems taip pat teko priprasti prie vienos pagrindinių jos ypatybių – tamsos.

Elektros srovės nutraukimo nuostatai buvo išleisti patį pirmąjį konflikto rytą. Jie numatė, kad Berlyne tamsiuoju paros metu turi būti užgesinti, filtruojami ar pritemdomi visi šviesos šaltiniai. Parduotuvių vitrinų, reklamų, traukinių stočių, autobusų bei tramvajų šviesos turėjo būti išjungtos ar pridengtos mėlynu filtru. Visi langai ir durys – nuo gamyklų iki restoranų ir namų – turėjo būti uždaryti langinėmis arba uždengti užuolaidomis. Stoglangiai, rūsių ventiliatoriai – užsandarinti vaškuotu popieriumi ar smėlio maišais. Kitaip tariant, iš 500 metrų aukščio neturėjo matytis jokia šviesa.1 Jei miestų nesimatys iš viršaus, manyta, jų nepavyks bombarduoti.

Siekiant sumažinti neišvengiamą chaosą, pėstiesiems į pagalbą įvestos papildomos priemonės. Šiam tikslui panaudoti fosforescuojantys dažai: Kelkraščiai, gatvių kampai, perėjos ir įvairios kelio kliūtys pažymėtos juosta; laiptai pažymėti zigzagu.2 Ant sienų pažymėtos rodyklinės nuorodos, nukreipiančios į artimiausią priešlėktuvinę slėptuvę. Pastoliai ar žemės kasimo darbai paženklinti lempomis raudonu filtru.3

Žinoma, apipilti aibe naujų taisyklių buvo ir Berlyno vairuotojai. Priekinės transporto priemonių šviesos turėjo būti pridengtos, buvo leidžiama palikti tik stačiakampio formos kiaurymę, ne didesnę kaip 5 x 8 cm. Jiems taip pat buvo nurodyta dažniau naudotis garso signalais. Savo šviesas uždengti raudona medžiaga ar popieriumi taip pat buvo liepta ir dviratininkams. Žalius ir mėlynus filtrus eiliniams gyventojams naudoti buvo draudžiama, kadangi šias spalvas naudojo policija bei gaisrininkų brigados.4

Įspūdžiais, kuriuos sukėlė naujai įvestos atsargumo priemonės, radijo laidoje, transliuojamoje Amerikai pirmąją karo naktį, 1939 m. rugsėjo 1 d. pasidalijo Williamas Shireris. Jis pasakojo:

„Berlyno laiku šiuo metu tik penkiolika po pirmos... mes jau pusę šios nakties laiko išgyvenome tamsoje. Miestas skendi visiškoje tamsoje jau nuo septintos valandos.

Iš pradžių jausmas keistokas, šiek tiek užtrunka, kol apsipranti. Aklinoje tamsoje grabinėjiesi gatvėse lyg koks neregys, bet netrukus akys apsipranta ir gali įžvelgti nubalintus kelkraščius, po kiek laiko pamatai kelrodę mėlyną šviesą ir kažkaip susitvarkai.“5

Nors tokia patirtis kėlė nerimą, su ja susidorota puikiai. Berlyno spaudoje su didžiuliu susižavėjimu labai džiaugtasi, kad nuorodų laikytasi „pavyzdingai“. Viename pranešime gražbyliauta, kad „4 milijonai miesto gyventojų prie naujos situacijos prisitaikė labai lengvai... Berlynas buvo pasirengęs, o berlyniečiai vykdė savo pareigas.“6 Pagiriamaisiais vertinimais dalijosi ir miesto užsienio korespondentai. Vienas amerikiečių žurnalistas paminėjo neutralaus diplomato, gyvenusio tiek Vokietijos, tiek Prancūzijos sostinėje, pastebėjimus, kai šis jam pasakęs, jog „nutrauktas elektros tiekimas Berlyne reiškė šimtaprocentinę, akliną tamsą... Tačiau pagal tai, ką „elektros nutraukimu“ vadina prancūzai, Paryžių buvo galima vadinti La Ville Lumière.“7

Naujųjų atsargos priemonių užmoju bei efektyvumu žavėjosi vienas dienoraščio autorius:

„Tarsi pamojus burtų lazdele, Berlyno tamsoje nelikdavo. Kartkartėmis matydavau šviesos blyksnius, švystelinčius iš traukinių ar metro stočių. Pravažiuodami gatve palei Tiergarteno parką, triukšmą kėlė nematomi automobiliai. Kartą net girdėjau link manęs artėjančius žemus balsus, pokalbio nuotrupas, o tada pamačiau ore judančius uždegtų cigarečių galiukus. Ten, kur seniau radijo bokšto viršuje šviesdavo švyturys, dabar buvo tamsu. Šviesa nesklido ir iš gyvenamųjų namų langų; Berlynas pasislėpė tarsi kokiam milžinui užklojus storu apklotu.“8

Tačiau atsiribojus nuo visų žurnalistinių hiperbolių, Berlynas ir jo gyventojai prie naujų taisyklių iš tiesų prisitaikė gerai. Pėstieji su savimi nešiodavosi žibintuvus (su atitinkamu filtru) arba prisisegdavo nedidelius fluorescencinius neretai dobilo arba pasagos formų ženklelius siekdami išvengti incidentų bei susidūrimų. Kiti griebėsi išradingesnių būdų. Pasak vieno Amerikos korespondento, „tam, kad eidami šaligatviais tamsoje berlyniečiai vieni į kitus neatsitrenktų... pabarbendavo lazdomis ar sukriokšdavo pamėgdžiodami senovinių automobilių signalus“9.

Kai kurie tokiuose naujuose įstatymuose įžvelgė verslo galimybę. Už tam tikrą mokestį verslininkai galėjo suteikti patarimų, kaip geriausiai patenkinti naujus reikalavimus. Žibalinių lempų, kartono bei storo audinio užuolaidų pardavimas augo kaip ant mielių, o tiems, kuriems anksčiau pardavinėjant tokias prekes kaip, pavyzdžiui, vyniojamos apsauginės langinės, buvo sunku išgyventi, paklausa dabar viršijo pasiūlą. Neblogai į tai greitai įsitraukė ir stambios įmonės. Pavyzdžiui, Vokietijos chemijos pramonės gigantas BASF sukūrė cheminę medžiagą, vadinamą „Lumogen“, kuri beveik bet kurios spalvos dažams, lakui, tepalui ar vaškui suteikdavo švytėjimo efektą. Vienas reklaminis pranešimas entuziastingai skelbė: „Nusišveitę batus „Lumogen“, išėję į gatvę tamsoje pamatysite, kaip jie ima švytėti.“10

Ne mažiau įdomumo tamsos režimas sukėlė ir paprastiems Berlyno gyventojams, o kai kuriuos apžvalgininkus, visada šviesomis spindinčioje, spalvomis mirgančioje sostinėje staiga nusileidus tamsai, net pagavo lyrinis įkvėpimas. Galbūt tokias nuotaikas įkvėpė rašytojas Carlas Haenselis, laikraščiui parašydamas straipsnį, kuriame jis tamsoje skendinčią sostinę tapė pačiais romantiškiausiais potėpiais: nuo „Morzės abėcėle“ užkoduotų gatvių iki praeivių, vienų su kitais prasilenkiančių „tarsi naktyje praplaukiantys laivai“. Berlyną jis vadino gražiausiais vardais, „svajų miestu“, užlietu švelnia prietema, išlaisvinančia vaizduotę. Jis tvirtino, kad neturi jokio noro sugrįžti į akinančią „senojo pasaulio“ šviesą.11

Savo dienoraštyje viena berlynietė rašė, kaip skaisčiai virš miesto spindėjo žvaigždės. „Virš Berlyno žvaigždes mes matome pirmą kartą, – rašė ji, – ne nublukintas rėksmingai tviskančių reklamų bei šviesų, o didingas ir ryškias. Ant miesto stogų mėnulis palieja blankiai balsvą šviesą. Gatvėse elektros šviesos nė kibirkšties.“12

Daugelis kitų stebėtojų nuo tokios puošnios prozos susilaikė, tačiau buvo ne mažiau apžavėti. Vienas žmogus apibūdino pirmosiomis tamsos režimo savaitėmis mieste įsisukusią linksmybių nuotaiką, miesto centre besibūriuojančius pažioplinėti išėjusius žmones:

„Gatvės, anksčiau paprastai tokiu vėlyvu metu tuščios, dabar prisipildė linksmai nusiteikusių smalsuolių, trokštančių pajusti tamsoje skendintį miestą. Neįprasta tamsa suteikė ne tik pramogą, bet sudarė sąlygas ir smurtavimui. Čia galėjai išgirsti sumišusį kikenimą, keiksnojimąsi ir juoką. Siaura Frydriko gatvės vaga kaip milžiniškos jūros pabaisos yrėsi didžiuliai autobusai mėlynai uždažytais langais.“13

Patiko jiems tai ar ne, tačiau berlyniečiai neturėjo iš ko rinktis ir turėjo nurodymams paklusti. Jiems į pagalbą atskubėjo vyriausybė, 1939 m. parengusi oficialų bukletą, pavadintą Verdunkelung – Aber wie?, „Kaip gyventi tamsos režimu?“, kuriame pateikta daug patarimų, siūlymų bei iliustracijų, parodančių, kaip šiuos nurodymus geriausia vykdyti. Jame skaitytojams buvo primenama:

„Niekas neturėtų galvoti, kad iš blankiai apšviesto kambario prasiskverbiantis šviesos ruoželis yra nepavojingas arba kad nesvarbu, jei ir paliksime mažą plyšelį, pro kurį gali sklisti šviesa. Jei taip manytų daugelis, šviesos, be jokios abejonės, matytųsi iš lėktuvo, o tuomet pilotai jau tikrai žinotų, kad skrenda virš prastai užsimaskavusio miesto.“14

Kaip laikytis atsargumo priemonių ir būti budriems, berlyniečiams primindavo ir propagandiniai plakatai. Bene žinomiausias sukurtas 1940 metais. Virš apšviestame tarpduryje stovinčio žmogaus silueto pavaizduotas iš dangaus neriantis Britanijos karališkųjų oro pajėgų, RAF, bombonešis, o ant jo fiuzeliažo sėdi šiurpą keliantis žmogaus griaučių maketas, laikantis bombą ir jau besirengiantis ją sviesti ant apačioje stovinčio namo. Jame – būti budriems raginantis užrašas: „Priešas mato jūsų šviesą – užsitemdykite!“

Tiems, kurie sugebėdavo savo pareigą pamiršti, visada primindavo netoliese esantys gatvėse patruliuojantys aviacijos antskrydžių prižiūrėtojai, nevykdantiems nurodymo užsimaskuoti per garsiakalbius sušunkantys: „Slėpkite šviesas!“ Prižiūrėtojai, paprastai partijos nariai, taip pat turėjo įgaliojimus patikrinti, kaip bet kurioje jų jurisdikcijoje esančioje nuosavybėje vykdomas įsakymas užsitemdyti. Pakartotinai pažeidę nurodymus buvo viešai pažeminami. Iš pradžių prižiūrėtojai prie nusižengusiojo durų pakabindavo užrašą: „Šis namas prastai užsimaskavęs“, – taip viso namo gyventojams buvo primenama, kad nurodymų laikymasis yra bendruomeninis reikalas, ir įspėjama, jog jie į pavojų stato visą rajoną. Užrašą buvo galima nuimti tik tuomet, kai tinkamai savo butus ir laiptinę užmaskuodavo visi namo gyventojai.15

Tolimesniais nusižengimais pažeidėjai prisišaukdavo valdžios pareigūnų apsilankymą arba asmenišką vietinio antskrydžių prižiūrėtojo pamokslą. Ilgainiui valdžia ėmė skirti baudas, nurodyta pažeidimo data ir laikas ir netgi konkretus tinkamai neužmaskuotas langas. Įprasta bauda siekdavo 10 reichsmarkių, kurias reikėjo sumokėti per savaitę. Tačiau neturintys pinigų galėjo rinktis dvi dienas praleisti kalėjimo kameroje.16 Kraštutiniais atvejais pažeidėjams galėjo būti aštuonioms dienoms atjungta elektra.17 Didžiausi užsispyrėliai galėjo netgi „užsitarnauti“ vietą koncentracijos stovykloje.

Tačiau daugelis labiausiai bijojo ne baudžiamojo persekiojimo. Pirmąjį karo rudenį pasipylusi nelaimingų nutikimų virtinė greitai atskleidė staiga įvesto tamsos režimo pavojus. 1939 metų rugsėjį Berlyno policijos pranešimuose nurodyta, jog įvestas tamsos režimas sąlygojo devynias iš dešimties nelaimių.18 Su nauju įstatymu buvo siejama ir kraupi tą rudenį įvykusi traukinių avarija. Spalio 8 d. vakare tarpmiestinis traukinys, ignoruodamas daugybę signalų, rėžėsi į vietinės linijos traukinį netoli Gezundbruneno stoties sostinės šiaurėje. Kilus žmonių susigrūdimui, traukinio nuolaužos užsiplieskė ir liepsnose žuvo dvidešimt keturi keleiviai. Iš pradžių dėl šios nelaimės apkaltintas neatidus vairuotojas bei naujos sudėtingos dėl tamsos režimo susidariusios eismo sąlygos. Tačiau galiausiai vairuotojo neatidumas atmestas ir liko tik viena priežastis.19

Ne ką saugesni buvo ir Berlyno keliai. Vairavimas tokiomis sąlygomis buvo kupinas pavojų. Irdamosi per tamsą lėtai vilkosi automobilių vilkstinės, kitos transporto priemonės buvo vos įžiūrimi gremėzdai, pro užtamsintas lempas skleidžiantys blankias šviesos sroveles. Atvirose aikštėse, tokiose kaip Vilhelmo ar Potsdamo, vairuotojai neretai prarasdavo bet kokią orientaciją, kadangi nematė nei stogų, nei medžių, kurie paprastai parodydavo apytikslę kelio kryptį. Todėl, nors didžioji dalis privačių automobilių kilus karui iš gatvių išnyko dėl griežto benzino normavimo, Berlyne 1939 m. tarp rugpjūčio ir lapkričio mėnesių nelaimingų atsitikimų keliuose skaičius išaugo 82 procentais. Ir nors svarbiu papildomu veiksniu laikytas padidėjęs alkoholio vartojimas, tamsos režimas pripažintas dominuojančia priežastimi. Spalį naujajam įstatymui priskirti 28 iš 33 rimtų eismo įvykių; kitą mėnesį dėl jo įvyko 12 iš 15 mirtinų nelaimių kelyje.20

Galbūt keista, tačiau mirčių atvejų nemažėjo net miestui pamažu apsiprantant prie naujų atsargumo priemonių. Jų tik daugėjo, o naujų aukštumų pasiekta žiemą – tada žmonės dar labiau nukentėjo dėl įvesto užsitamsinimo režimo. Pavyzdžiui, 1940 metų sausį dėl tamsos režimo Berlyne įvyko 43 iš 162 atsitiktinių mirties atvejų^21; tų pačių metų gruodį tai sudarė 75 iš 221 nelaimės.22

Šalia akivaizdžių pavojų, tykančių miesto gatvėse ir geležinkeliuose, tamsos režimas taip pat sietas su kai kuriais kriminaliniais nusikaltimais. Iš policijos protokolų buvo akivaizdu, kad Berlyno nusikaltėliams tamsa buvo labai gera priedanga. Ryškiausiai nuskambėjo 1939 m. rudenį pasipylusios daug viešumos sulaukusios nužudymo bylos, tuo pat metu sukėlusios nerimą ir nuostabą. Vienoje jų, kaip spėjama, vyras įsiplieskus pykčio priepuoliui nužudė savo žmoną. Norėdamas atsikratyti įrodymais, jis kūną surišo, įdėjo į dėžę ir užsidėjo ją ant dviračio bagažinės. Tamsoje jis važiavo per miestą link Hafelio upės, kurioje kūno atsikratė.23

Antroji istorija buvo dar šiurpesnė. 1939 m. spalį trijose miesto vietose aptiktos atskiros moters kūno dalys. Rankos ir kojos rastos gyvenamųjų namų Elzaso ir Augusto gatvių laiptinėse, liemuo – be galvos, krūtų ir vidaus organų – prie Circus Busch, Monbižu aikštėje. Vėliau paaiškėjo, kad auka, aštuoniolikmetė Käthė Kessler iš Breslavo (dab. Vroclavas – vert. past.), nužudyta užvaldžius pykčio priepuoliui. Kūną dalimis sulankstomu peiliu supjaustęs ir galvą savo orkaitėje kepęs žudikas apklaustas prisipažino įvykdęs dar du panašius nusikaltimus ir už tai buvo nubaustas mirties bausme. Jo bandymui paslėpti aukas, jų palaikus išmėtant skirtingose sostinės vietose, neabejotinai pasitarnavo tamsos režimas.24

Pirmąją karo žiemą taip pat padaugėjo užpuolimų, vagysčių bei pasikėsinimo į nuosavybę nusikaltimų.25 Pavyzdžiui, 1939 metų gruodžio pabaigoje mirties bausme už nusikaltimų seriją Vokietijos sostinėje buvo nubausti trys čekai: Zikmundas, Oplatekas ir Zalenka. Jie apvogė parduotuvę Tempelhofo rajone ir apiplėšė praeivį Leipcigo aikštėje. Abiem atvejais, pasak naujienų pranešimų, vykdydami nusikaltimus, „pasinaudojo tamsos režimu“26. Kitą mėnesį mirties bausmė skirta dar vienam užpuolikui – Karlui Ratzkei, kuris tamsoje apiplėšė žmogų gatvėje. Jo laimikis tebuvo 18 reichsmarkių.27

Tamsos režimas neabejotinai pasitarnavo ir Berlyno prostitutėms – jos ne tik galėjo lengviau išvengti sulaikymo, bet turėjo ir kitokios naudos. Kaip pasakojo vienas liudininkas, „kai kurioms merginoms išties nuskildavo... net senos, susiraukšlėjusios moterys gatvių pakampes ramstė savo išvaizdos trūkumus saugiai pridengusios tamsa ir kviečiančiai žibintuvėliais nušviesdavo savo kojas.“28 Tačiau naujasis įstatymas išprovokavo ir dažnesnį moterų prievartavimą. Iš tiesų pirmaisiais karo metais sostinėje užfiksuoti trisdešimt penki išprievartavimo atvejai – palyginus su praeitų metų duomenimis, šis skaičius šoktelėjo drastiškai.29

Taigi kai kurių berlyniečių pirmosiomis tamsos režimo savaitėmis reikštas susidomėjimas ir drąsa netrukus išgaravo ir daugelį turėjusių mieste pasirodyti naktį apimdavo nerimas. Ypač namuose buvo linkusios pasilikti moterys, tačiau nerimas neaplenkė ir kitų. Kaip pastebėjo vienas apžvalgininkas:

„...grįžti namo tamsoje tapo ne tik rizikinga, bet ir labai nemalonu... Daugelis berlyniečių, vengdami namo grįžti tamsoje, nustojo kur nors eiti vakarais... Eiti Frydriko ar Unter den Linden gatvėmis tokioje aklinoje tamsoje, kad vargiai gali matyti savo prieš veidą iškeltą ranką, malonumas menkas.“30

Labiausiai pastebimas ir savitas žmonių elgsenoje atsispindėjęs tamsos režimo poveikis buvo prislopinti balsai ir kalbėjimas pašnibždomis. Ši tyla, rodės, darėsi dar intensyvesnė nusileidus tamsai. Ji galėjo būti net bauginanti. Vienas svečias iš Amerikos rašė:

„...tyla stiprėja. Tamsoje važiuoti pagrindinėmis gatvėmis yra tas pats, kas važiuoti tamsiu kaimo keliuku. Pastatai visiškai užtemdyti, pro nematomas duris ar langus neprasiskverbia joks garsas. Apgraibomis lyg požeminiais tuneliais kėblindamas gatvėmis beveik niekada neišgirsti jokio balso. Iš kitų aplink esančių „neregių“ telikę šešėliai ir žingsniai.“31

Pasak kai kurių apžvalgininkų, buvo ir dar viena, didesnį nerimą kelianti tamsos režimo problema. Vienas socialistų kritikas skundėsi, kad tamsa mieste paskatino iškilti „akivaizdžius moralinių standartų nuosmukio simptomus“: išjungus šviesas itin sustiprėjo lėbavimai bei „malonumų vaikymasis“.

„Pranešama, kad įvairiausiose miesto vietose visokiausio pobūdžio barai staiga pajuto didžiulį lėbautojų antplūdį. Taip keičiasi miesto veidas. Visi su nuostaba kartoja, kad niekada anksčiau gatvėse nėra matę tiek daug girtų žmonių.“32

Su tuo sutiko vienas amerikietis apžvalgininkas, pasakęs, kad tamsos režimas išties ženklino nutrūkusį sostinės civilizuotą gyvenimą. Jis teigė, kad „civilizacija sugrįžo šimtmečiu ar daugiau atgal, kai Edisono elektros lemputė galėjo būti tik kvaila nepasiekiama svajonė, kokia buvo laikoma prieš penkiasdešimt metų“.33

Nors tokios pražūtingos prognozės neabejotinai buvo perdėtos, savaime suprantama, kad sostinės tamsoje tvenkėsi nerimas. Pirmaisiais karo mėnesiais berlyniečiai turėjo prisitaikyti prie daugelio naujovių – įvestas normavimas, be to, niekada nesitraukė aviacinių antskrydžių grėsmė – tačiau būtent tamsos režimas kiekvieną vakarą šiurpinančiai primindavo, kad Vokietija kariauja.

Lyg tokio nerimo būtų negana, Berlyno gyventojai netrukus pajuto naktinėse miesto gatvėse tykant naują pavojų. 1940 metų rudenį savo namuose rytinėje Frydrichsfeldės priemiesčio dalyje buvo rastas moters kūnas. Dvidešimties metų dviejų vaikų mamą Gerdą Ditter pasmaugė ir padūrė į kaklą. Jos namuose, nedideliame mediniame namelyje nuomojamos žemės sklype, vietovėje, kurioje dominavo nedidelės pašiūrės bei vasarnamiai, nerasta jokių vagystės ar įsilaužimo žymių. Liudininkų nebuvo.34

Tarsi to būtų maža, paaiškėjo, kad tai galėjo būti savo braižą turintis žudikas. Tose pačiose apylinkėse per praėjusius metus durtines žaizdas patyrė trys kitos moterys. Nė viena jų nebuvo apvogta ir nepatyrė seksualinės prievartos, taip pat visos išgyveno, tačiau vietos ir veikimo metodo sutapimas leido manyti, kad už visus keturis nusikaltimus atsakingas tas pats asmuo. Be to, netoliese įvykdyti du kiti užpuolimai; vieną moterį kažkoks vyriškis apakino žibinto šviesa, tada ją sumušė iki sąmonės netekimo; dar viena moteris buvo uždusinta, o vėliau išmesta iš važiuojančio traukinio. Visi nusikaltimai įvykdyti tamsiuoju paros metu užpuolikui pasinaudojant tamsos režimu, kad būtų lengviau prie aukos prisiartinti ir vėliau pasišalinti. Todėl aukos negalėjo apibūdinti užpuoliko, išskyrus faktą, kad tai buvo liekno sudėjimo vidutinio ūgio vyras.35

Praėjus mėnesiui, 1940 m. lapkričio 4 d. vakarą, nusikaltėlis smogė vėl. Šįkart netoli vietos, kurioje buvo įvykdyti ankstesni užpuolimai: traukinyje, tarp Hirschgarten ir Köpenick stotelių, šiaurės rytų Berlyne, užpulta trisdešimtmetė moteris. Kaip ir anksčiau, užtamsinto vagono prietemoje aukai suduota į galvą, o vėliau ji iš judančio traukinio išmesta. Tačiau, tyrėjų laimei, moteris išgyveno ir policijai galėjo pasakyti, kad jos užpuolikas vilkėjo Vokietijos geležinkelių uniformą. Be to, šalia esančiame vagone buvo rastas nusikaltimo įrankis – švininio vamzdžio galas.

Praėjus dar mėnesiui Berlyno sunkių nusikaltimų biuro, Kriminalpolizei, kitaip Kripo, detektyvai, sulaukę dar dviejų bylų, išsiaiškino, kad turi reikalą su žiauriu serijiniu žudiku. Ankstų gruodžio 4 d. rytą netoli geležinkelio Karlhorsto rajone, pakelėje, buvo rasta moteris be sąmonės. Devyniolikmetės Irmgard Frese kaukolė sulaužyta buku daiktu, ji buvo išprievartauta. Vėliau tą pačią dieną taip ir neatgavusi sąmonės mergina ligoninėje mirė.

Dar tą pačią dieną Kripo biure vos pradėjus nagrinėti medžiagą, susijusią su paskutine auka, tyrėjai sulaukė pranešimų apie vos 500 metrų nuo pirmosios aukos rastą antrą kūną. Netoli geležinkelio Rumelsburgo rajone rastas dvidešimt šešerių metų medicinos seselės Elfriedės Franke kūnas. Ji buvo išmesta iš traukinio ir patyrė kaukolės lūžius.

Atsitiktinės mirtys šalia geležinkelių Berlyne tamsos režimo metu buvo dažnas reiškinys. 1940 m. gruodį Kriminalpolizei ėmusis tyrimo, sostinės geležinkeliuose užfiksuotos dvidešimt aštuonios mirtys, kurių dvidešimt penkios tiesiogiai siejamos su tamsos režimu.36 Tai įvykdavo žmonėms tamsoje neatsargiai lipant iš traukinių ar kertant neapšviestus bėgius, dažniausiai juos nutrenkdavo dideliu greičiu pravažiuojantys traukiniai. Tipiškas toks nelaimingas atsitikimas nutiko Gerdai May, kuri gruodį Bellevue stotelėje išlipusi iš traukinio tamsiame perone paslydo ir palindo po atvažiuojančiu traukiniu. Jos suknežintas kūnas, kaip ir nužudytųjų Karlshorsto bei Rumelsburgo apylinkėse, buvo rastas šalia bėgių.37 Todėl akivaizdu, kad Kripo tyrėjams kliudė ne tik faktas, kad įtariamasis veikė tamsoje. Jiems buvo sunku atskirti atsitiktines mirtis ar netgi savižudybes geležinkeliuose nuo tų, kurios galėjo būti žmogžudystės. Rodės, tamsos režimas į ratus kaišė pagalius kiekviename žingsnyje.

Galbūt dėl šios priežasties kita žudiko auka iš pradžių buvo klaidingai interpretuojama kaip savižudybė. Gruodžio 22 d., po dvigubos žmogžudystės praėjus trims savaitėms, taip pat netoli geležinkelio bėgių buvo rastas dar vienos moters kūnas sudaužyta kaukole. Tyrimo eigoje nustatyta, kad trisdešimtmetės aukos Elisabethos Büngener ligos istorijoje buvo įrašyta rimta liga, jai buvo nustatyta depresija. Be to, jos kūnas rastas Rahnsdorfo apylinkėse, beveik trylika kilometrų į rytus nuo Karlshorsto ir Rumelsburgo, kur buvo rastos kitos aukos. Pirminio Kripo pranešimo išvadose įtariama, kad mirties priežastis buvusi savižudybė – auka mirė iššokusi iš traukinio.38

Tačiau po kelių savaičių atsiradus dar dviem aukoms, išsiaiškinta, kad Elisabetha Büngener nenusižudė. Pirmosios, keturiasdešimt šešerių metų Gertrudos Siewert, kūnas gruodžio 29 d. rastas netoli geležinkelio Karlshorste. Kaip ir jau minėtais atvejais, jai buvo lūžusi kaukolė ir panašu, jog ji buvo išstumta iš traukinio. Po savaitės, 1941 m. sausio 5 d., panašiomis aplinkybėmis Vulheide buvo rastas Hedwigos Ebauer kūnas. Kripo išvadose teigiama, kad abu atvejai atitiko prieš tai įvykdytų keturių žmogžudysčių bei ankstesnių užpuolimų braižą, todėl padaryta prielaida, jog tai buvo vyro, visame Berlyne jau žinomo pravarde „traukinių žudikas“, darbas.

Mintis, kad tamsiose sostinės gatvėse tyko serijinis žudikas, Berlyne sukėlė tikrą paniką. Didžiajai daliai miesto vyrijos tarnaujant ginkluotose pajėgose dabar toli į darbus gamyklose bei kitose vietose važiuodavo beveik vien moterys, todėl nesunku suvokti, kodėl kilo didžiulė masinė sumaištis. Puikiai suvokdama visuomenės susirūpinimą, valdžia buvo priversta balansuoti tarp suteikiamos informacijos bei panikos. Vienas vyresnysis policijos pareigūnas tuo metu perspėjo: „Neturėtume viso to išpūsti ir vesti Berlyno žmonių iš proto.“39 Taigi, nors populiarioji spauda apie žmogžudystes bent jau bendrais bruožais, pateikdama pagrindinę informaciją, rašė, rimtesnioji spauda, pavyzdžiui, Deutsche Allgemeine Zeitung to nedarė. Šio laikraščio Berlyno leidime apie 1940 m. gruodžio įvykius neužsiminta nepaisant fakto, kad tą mėnesį nužudytos keturios moterys. Tuo tarpu Völkischer Beobachter tepaminėjo vieną atvejį – parašė apie Gertrudą Siewert bei teigė, jog labiausiai tikėtina, kad tai buvęs nelaimingas atsitikimas.40 Ar tokie buvo valdžios nurodymai, gauti iš aukščiau, taip ir lieka neaišku, tačiau yra pagrindo manyti, jog tai siejosi su politika nepateikti Vokietijos visuomenę iš blogosios pusės vaizduojančios informacijos.

Iš tikrųjų tam tikra panikos dozė jau buvo pasėta, ypač juntama Kripo tyrime, kuriame ėmė ryškėti laikmečio rasiniai bei politiniai prietarai. Pavyzdžiui, vienas pareigūnas užsiminė, kad įtariamasis galėjo būti žydas, savo įtarimus pagrįsdamas faktu, jog Vokietijos geležinkeliuose tuo metu dirbo daug žydų.41 Kiti spėjo, kad žudikas gali būti britų agentas.

Kripo tyrėjai turėjo apsvarstyti labiau tikėtiną versiją, jog jų įtariamasis galėjo būti darbininkas iš užsienio. 1940 m. rudenį, po sėkmingo Blitzkriego vakaruose, Berlyną užplūdo darbininkai iš užsienio, paprastai atgabenti prieš jų pačių valią siekiant patenkinti miesto pramoninių bei komercinių sektorių darbo jėgos paklausą. Užsieniečiai buvo ypač pastebimi tose geležinkelio atkarpose, kuriose buvo įvykdytos žmogžudystės ir užpuolimai. Šiose vietose darbininkai italai, prancūzai ir lenkai ne tik labai dažnai dirbdavo gamyklose, o ypač Vokietijos geležinkeliuose, bet ir netoliese esančiame Vulheide, kur buvo įkurta tam tikra užsienio darbininkų, įvykdžiusių nusikaltimus, koncentracijos stovykla – Arbeitserziehungslager. Labai daug vaizduotės pastangų nereikėjo numanyti, jog kaltininkas galėjo būti vienas iš daugelio tokių darbininkų. Kripo į tai ir nusitaikė. Aplinkui esančiose darbininkų stovyklose įvesta naktinė komendanto valanda, reikalavimas pateikti informaciją išdalytas įvairiomis kalbomis, tikrintos geležinkelyje dirbančių užsieniečių tapatybės.42

Be to, atsakingi valdžios organai, siekdami apsaugoti traukiniais važinėjančias moteris bei pagauti žudiką, ėmėsi kai kurių praktinių priemonių. Už informaciją, padėsiančią sugauti kaltininką, buvo pažadėta 10 000 reichsmarkių premija. Įvairiose nusikaltimų vietose kruopščiai tikrinami pirštų atspaudai, naktimis daug kartų teritorija buvo kruopščiai iššukuojama. Geležinkeliuose taip pat padaugėjo policininkų. Jie patruliuodavo stotelėse bei peronuose ir netgi savanoriškai siūlėsi vienas vėlai vakare keliaujančias moteris palydėti. Tyrėjai sekė daugiau kaip penkių tūkstančių geležinkelio darbuotojų pamainas siekdami išsiaiškinti, kurios sutapo su žmogžudysčių laikais.

Kripo metodai tapo dar išradingesni. Traukiniuose vėliais vakarais tikėdamiesi prisivilioti žudiką kaip „masalas“ persirengę moterimis važiuodavo pareigūnai vyrai. Kai tai nepavyko, šį vaidmenį perimti paprašyta kolegių moterų. Nors jos nebuvo apsiginklavusios, apsisaugoti nuo galimo pavojaus dėvėdavo galvos apdangalą.43

Šios pastangos nebuvo visiškai bergždžios. Jos neatvedė tiesiai prie tikslo, tačiau tai bent jau galėjo žudiką kaip reikiant pagąsdinti. Vieną tos žiemos vakarą Kripo pareigūnė, apsimetusi paprasta moterimi, viena traukiniu važiavo antrosios klasės vagone, kai prie jos priėjo žudiko aprašą atitinkantis vyras. Tačiau po trumpo pašnekesio vyras sunerimo ir traukiniui artinantis prie stotelės iš jo nėrė. Pabėgęs nuo perone sargyboje patruliuojančių policininkų, jis dingo tamsoje. Kitas incidentas įvyko, kai policijos patrulis traukinyje, važiuojančiame Erknerio kryptimi ir pravažiuojančiame Karlshorsto bei Rumelsburgo rajonus, pastebėjo įtartiną traukinyje besislapstantį vyrą. Pareigūnams ėmus link jo eiti, jis pabėgo.

Greičiausiai dėl tokių sustiprintų apsaugos priemonių žudikas, kuris prieš tai vos per mėnesį smogė penkis kartus, dabar užpuldinėjo daug rečiau. Kitas incidentas įvyko praėjus pilnoms penkioms savaitėms po paskutinio kruvino išpuolio gruodį bei sausio pradžioje. Vėlų vasario 11 d. vakarą šalia geležinkelio bėgių Rumelsburgo apylinkėse buvo rastas moters kūnas. Johanna Voigt buvo trisdešimt devynerių. Prieš tai, kai buvo išstumta iš traukinio, ji patyrė siaubingas galvos traumas.

Lyg patvirtindamas, kad yra atsargus, žudikas kitą – ir paskutinį – užpuolimą įvykdė po penkių mėnesių, 1941 m. liepos pradžioje. Jis taip pat pakeitė savo modus operandi. Sugrįžo prie ankstesniosios savo taktikos ir moterų tykodavo Frydrichsfeldės, kur dominavo nedideli privatūs namai, skersgatviuose bei kiemuose – tose pačiose apylinkėse, kur prieš devynis mėnesius nužudė savo pirmąją auką Gerdą Ditter. Čia ankstyvą 1941 m. liepos 3-iosios rytą buvo rastas trisdešimt penkerių metų išsiskyrusios moters, Friedos Koziol, kūnas. Ji mirė nuo kaukolės lūžių, buku daiktu padarytų vienu smūgiu. Kripo tyrėjai nustatė, kad jai smogta iš nugaros, o tuomet įvykdyta seksualinė prievarta. Apsiginti ji neturėjo jokios galimybės.44

Štai tuomet Kripo detektyvų darbas ėmė duoti vaisių. Visų pirma paskutiniojoje nusikaltimo vietoje tyrėjai aptiko esminį įkaltį – bato guminiu padu atspaudą, kuris greičiausiai buvo įtariamojo. Be to, kruopščiai išanalizavus geležinkelio darbuotojų pamainų grafikus, apklausai iškviesti aštuoni įtariamieji. Vienas jų buvo dvidešimt devynerių metų signalizuotojo padėjėjas Paulas Ogorzowas, kuris greitųjų traukinių geležinkelio linijoje, jungiančioje Rumelsburgo ir Karlshorso rajonus, dirbo nuo 1938 m. Po pirmojo interviu Ogorzowas tyrėjams paliko gerą įspūdį. Pasitikintis savimi ir sklandžiai dėstantis mintis, jis buvo apibūdintas kaip „stropus ir darbštus, laimingai vedęs ir du vaikus turintis“ vyras. Be to, būdamas nacių partijos bei SA narys, Ogorzowas pasirodė toks rimtas ir doras Vokietijos pilietis, kad pirminės apklausos išvadose buvo nurodyta: „Po šių išvadų tolimesnis su Ogorzowu susijęs tyrimas sustabdomas.“45

Tačiau vėliau, tyrimo eigoje, Ogorzowo pavardė vis iškildavo. Jo kolegos apie jį kalbėjo kaip apie atvirą neapykantą moterims reiškiantį žmogų. Be to, dėmesį patraukė vieno jo kolegos pasisakymas, jog jis matęs, kaip šis darbo metu ne kartą peršokdavo per geležinkelio apsauginę tvorą ir kažkur vaikščiodavo. 1941 m. liepos 12 d. Paulas Ogorzowas buvo suimtas ir dar kartą oficialiai apklaustas. Buvo patikrinti alibi, teismo medicinos ekspertizės įrodymai, palyginti batų atspaudai. Po šešių dienų ilgo tardymo proceso jis galiausiai prisipažino įvykdęs aštuonias žmogžudystes, šešis kartus nužudyti pasikėsino ir trisdešimt vieną kartą išprievartavo.

Gindamasis Ogorzowas pabandė prisiderinti prie nacių Zeitgeist^12 teigdamas, kad jo agresyvų elgesį bei seksualinę prievartą paskatino netradicinis gonorėjos gydymo būdas, kurį jam paskyrė vienas žydų gydytojas. Tikėtina, kad pasirinkęs šią antisemitinę natą jis galėjo ką nors pešti. Juk pagaliau vienas Kripo tyrėjų komandos narys – Georgas Heuseris – tęsė karjerą tapęs vieno iš nacių žmogžudiško operatyvinio būrio Einsatzgruppen, Rytų Europoje masiškai žudžiusio žydus, vadu.46 Tačiau kriminalinė policija tokia Ogorzowo gynyba nepatikėjo ir jį pripažino paprastu seksualiniu maniaku. Galutiniame 1941 m. liepos 22 d. pranešime pripažino jį „visiškai šaltakraujišku manipuliatoriumi, nejaučiančiu jokių skrupulų, kai kyla poreikis patenkinti seksualinius potraukius“.

Vos po dviejų dienų, 1941 m. liepos 25 d., auštant, Paului Ogorzowui Plötzensee kalėjime įvykdyta mirties bausmė. Jis nesigailėjo.47 Kripo pranešimo išvadose buvo rašoma, kad savo nusikaltimams vykdyti jis „savo noru bei sąmoningai pasinaudojo tamsos režimu“. Jame taip pat buvo teigiama, kad įstatymo įvestas tamsos režimas karo metų Berlyne „jam suteikė palankias sąlygas vykdyti nusikaltimus... bei daug kartų padėjo pabėgti“48. Pasirodo, tamsa buvo jo galingiausias bei palankiausias bendras.

Žinoma, daugumai berlyniečių tamsos režimo keliami pavojai buvo daug kasdieniškesni nei „traukinių žudiko“ paspęsti spąstai. Dėl tamsos režimo įvykusių mirčių skaičius ir toliau pirmaisiais dvejais karo metais sparčiai augo: jau vien 1940 m. mirė trisdešimt Berlyno gyventojų, vidutiniškai kiekvieną mėnesį įvykdavo su tamsos režimu susijusių nelaimingų atsitikimų. Kiekviena metų diena nusinešdavo po auką.49

Vis dėlto, nors atrodytų keista, 1941 metais šis skaičius gerokai sumažėjo. Nors atsitiktinių mirčių buvo gana nemažai – vidutiniškai žiemą per mėnesį jų įvykdavo apie 100 – žymiai sumažėjo su tamsos režimu susijusių nelaimių. Lieka neaišku, ar tai buvo duomenų klastojimo rezultatas, ar Berlyno gyventojai pagaliau prisitaikė prie gyvenimo tamsoje.

Per visą karo eigą Vokietijos valdžios atstovai neleido silpti budrumui ir nepaliaujamai berlyniečiams primindavo, kaip deramai naudotis tamsos režimo apsaugos priemonėmis. Nepaliaujamai kiekvieną mėnesį plūdo pamokymai, priminimai bei nauji nurodymai, kurie gyventojams buvo perduodami per dalijamus informacinius lapelius, straipsnius spaudoje ar karinių antskrydžių prižiūrėtojų „išrėkauti“ gatvėse.

Ironiška, tačiau vos sustiprinus tamsos režimo kontrolę, jis pamažu tapo nereikalingas. Technologinės pažangos produktai, pavyzdžiui, radaras, netrukus panaikino visą tamsos režimo pagrindą, tokios priemonės tapo nereikalingos. Nors radaras jau daugelį metų buvo tobulinamas ir Britanijoje, ir Vokietijoje, pasirodęs britų H_2S tapo tikru perversmu. Pasitelkus šią sistemą, kuri pradėta naudoti 1943 metais, radaras galėjo atpažinti skirtingas apačioje esančias vietoves ir tokiu būdu pateikti apytikslį žemiau lėktuvo esančios teritorijos vaizdą. Jis toli gražu nebuvo idealus. Pavyzdžiui, vyriausiasis bombonešių dalinio vadas Arthuras Harrisas, pramintas „Bombonešiu“, dar 1943 m. pradžioje pastebėjo, kad „kartais tarp realaus miesto vaizdo ir to, ką rodo H_2S prietaisas, panašumo maža, jei apskritai yra kas nors panašaus“.50 Kai kurie šmaikštaudavo, kad ši technologija pavadinta būtent tokiu kodiniu pavadinimu (kaip ir vandenilio sulfido formulė) todėl, kad „ji dvokia“13. Nežiūrint į tai, H_2S greitai prigijo ir kompetentingiems navigatoriams leido surasti objektą orientuojantis pagal upes, kranto linijas ir kitas mažame, dvylikos su puse centimetrų ekrane rodomas reljefo formas.

Ši technologija vėliau turėjo reikšmingų padarinių Berlynui – miestui, kurio platus upių ir ežerų tinklas jį pavertė potencialiai lengvai atpažįstamu taikiniu.1943 metų vasarą gautas žemėlapis parodė tas teritorines ypatybes, kurias RAR navigatorius ir tikėjosi pamatyti; berlyniečių siaubui, jis buvo stebėtinai detalus. Aiškiai matėsi miesto upės ir ežerai: nuo Miugelio ežero rytuose, miesto centre vinguriuojančios Šprė, iki Hafelio vakaruose, pratrūkstančio daugybe ežerų – Vanzės, Hafelzės ir Tėgernzės – ir paskui išnykstančio šiaurės vakaruose. Nors didžioji dalis miesto centro atrodė kaip vientisa balta masė, lengvai buvo pastebimi kiti apgyvendinti rajonai, pavyzdžiui, Potsdamas, Špandau bei pramoninis Zymenštatas. Tačiau bene svarbiausia buvo tai, kad taip pat puikiai matomos buvo miesto žalios teritorijos ir parkai. Matėsi ne tik Tempelhofo oro uostas pietryčiuose, bet ir pačioje miesto širdyje plytintis pailgas Tiergartenas.51 Bet kuri iš šių vietų galėjo būti lengvai atakuojančio bombonešio įgulos panaudota kaip orientyras ar taikinys.

H_2S, kaip kai kurie tvirtino, buvo ne tik esminis perversmas radarų technologijoje, jis buvo neabejotinai itin naudingas atakuojant tamsoje ar esant storam debesų sluoksniui.52 Tai reiškė, jog įgulos nepriklausė tik nuo tuo metu prieinamos vizualinės informacijos. Tačiau nors tai ir patobulino įprastus navigacijos naktyje metodus, vis dėlto radaras gerokai nusileido vizualiniam nusitaikymui. Jis negalėjo įgulos atvesti į konkrečią vietą ar į tam tikrą priemiestį, tačiau galėjo padėti surasti miestą, o atvykus pakankamai tiksliai nukreipti skrendant virš jo. Bent jau šiuo atžvilgiu H_2S buvo ypač svarbus. Berlyno žmonės, žinoma, negalėjo žinoti, tačiau pareigingai laikydamiesi tamsos režimo nurodymų, stengdamiesi, kad jų miestas būtų nematomas, tik gaišo laiką.

Nepaisant to, Vokietijos valdžios budrumas nesilpnėjo. 1944 metų vasarą už tokias atsargos priemones atsakingos valdžios institucijos Reichluftschutzbund, „Reicho oro gynybos korpuso“, atstovas Vokietijos spaudoje skundėsi, neva „nepaisant seniai įvesto tamsos režimo, jo vis dar nėra pakankamai skrupulingai laikomasi“. „Toks ignoravimas, – toliau tęsė jis, – pirmiausia turi būti priskiriamas tingėjimui, nenuovokumui ir neatsakingumui.“53

Tačiau į tokius priminimus vis labiau imta nekreipti dėmesio. Nors pačioje karo pradžioje tamsos režimo nuostatų buvo sąžiningai laikomasi, kai kurie berlyniečiai ėmė akivaizdžiai tokius nurodymus ignoruoti. Viskas tampa aišku pažvelgus į vermachto paskutinių karo mėnesių „bendrų nuotaikų visuomenėje ataskaitas“, kuriose piktinamasi, jog tamsos režimas nebuvo tinkamai įgyvendinamas. Viename nusiskundimų teigiama:

„1945 m. sausio 2 d. antskrydžio metu iš bunkerio Fichtes gatvėje, Kroicbergo mikrorajone, ėmė lįsti virtinė žmonių; beveik visi jų turėjo ryškiai šviečiančius prožektorius. Tai buvo tarsi šviesos paradas. Niekas nepasikeitė ir pasipylus zenitinių pabūklų ugniai. Policijai tai nė motais. Tokį patį vaizdą tą pačią naktį buvo galima pamatyti ir prie bunkerio Rosentalio apylinkėse.“54

Tuo metu, kai Berlyną talžė nakties ir dienos aviaciniai antskrydžiai, Prancūzija ir Belgija išsivadavo, o sovietų armija prie Vyslos buvo pasiruošusi pulti, nacių Vokietija stovėjo ant paties bedugnės krašto. Rodos, būtų logiška daryti išvadą, kad Berlyno gyventojai turėjo kitų, labiau nerimą keliančių rūpesčių, nei maskuoti savo kišeninius prožektorius.

12 „Laikmečio dvasia“. (vok.) (Vert. past.)

13 Vartojamas angliškas pasakymas „it stinks“, reiškiantis „tai dvokia“ ir „tai niekam tikę“. (Vert. past.)

3 Atsargus optimizmas

Po viso pirmosiomis karo dienomis kilusio jaudulio ir neramumų didžiajai Berlyno gyventojų daliai kasdienybės triukšmas nurimo, gyvenimas ėmė tekėti įprasta vaga ir bent jau iš pradžių konfliktas nelabai ir trikdė. Nepaisant gilaus sukrėtimo, kurį daugelis patyrė prasidėjus karo veiksmams, kasdieniame gyvenime išties mažai kas pasikeitė.

Pasirodo, dar pačioje karo pradžioje Berlyne dėtos sąmoningos pastangos išlaikyti normalaus gyvenimo įspūdį, siūlant gausybę įvairiausių pramogų, sporto renginių, kuriems taikos metu skirta gerokai mažiau dėmesio. „Buvo galima jausti siekį gyvenimą išlaikyti kiek įmanoma įprastesnį“, – tą spalį rašė Williamas Shireris.

„Šiandien Berlyne sporto įvykių tvarkaraštis yra pilniausias per visus metus. Šią popietę nemažai žmonių patrauks į lenktynes Hopegartene. Pačiame Berlyne taip pat numatyta daug renginių: lengvosios atletikos varžybos, dviračių lenktynės tarp Vokietijos ir Vengrijos, dvejos ledo ritulio, dvejos regbio rungtynės, vienerios imtynių varžybos, vienas boksininkų mėgėjų pasirodymas, viena sunkiosios atletikos kova, du šimtai rankinio ir šimtas futbolo varžybų.“1

Jis neklydo. „Reicho sporto vado“, šlovingą vardą turinčio Hanso fon Tschammer-Osteno nurodymu, sporto renginiai organizuoti siekiant kiek įmanoma labiau atitolinti nuo karo. Kaip suplanuota, Berlyno Griunau apylinkėse spalio pradžioje įvyko tarptautinės irkluotojų lenktynės. Didysis įvykis lenktynių kalendoriuje – Berlyno „Grand Prix“ – rudenį surengtas Hopegartene, o laimėtojams 2 400 metrų distancijoje skirtas 100 000 reichsmarkių piniginis prizas.

Neatsiliko ir viena svarbiausių Trečiojo reicho grupinio sporto šakų – futbolas. Nors regioninės ir nacionalinės pirmenybės prasidėjus karui laikinai sustabdytos, Berlyno futbolo klubai pradėjo organizuoti savo taurės varžybas, kurios, kaip derėjo laikmečiui, buvo pavadintos „Dancigo taurė“.

Be sporto, berlyniečiams prablaškyti lyg iš gausybės rago pasipylė ir kiti renginiai. Rudenį kino teatruose buvo rodoma daugybė įspūdingų filmų, vienas tokių amerikietišką gyvenimo būdą pašiepianti teisinė drama „Sensationprozess Casilla“, kuriame vaidino Heinrichas George. Bene garsiausias buvo filmas apie biologo Roberto Kocho, kurį vaidino Emilis Janningsas, gyvenimą. Vienas ryškiausių nacistinės Vokietijos ekranų žvaigždžių buvo Janningsas. Filme „The Blue Angel“ jis vaidino kartu su Marlena Dietrich ir buvo pirmasis, apdovanotas Oskaru kaip geriausias aktorius.

Daug pramogų mieste buvo galima rinktis ir kitur: nuo „Aidos“, „Traviatos“ bei „Il Forza del Destino“ miesto operose iki varjetė Žiemos soduose, Goethe dramos „Götz von Berlichingen“ Šilerio teatre. Todėl nieko keisto, kad Shireris susidarė įspūdį, jog „šiandien ryte sklaidant laikraščių sporto bei teatro renginių puslapius, sunku patikėti, kad vyksta karas“2.

Shireris buvo teisus, tačiau daugelis kitų laikraščio puslapių skaitytojui nebūtų palikę abejonių, kad gyvenama išties reikšmingu laikotarpiu. Kilus karui, visų laikraščių redakcijoms pateikti papildomi reikalavimai, kuriuose nurodoma vengti pranešimų, galinčių kaip nors, kad ir nesąmoningai, padėti Vokietijos priešams. Praktikoje šie reikalavimai paskatino kai kuriuos subtilius, tačiau pastebimus pokyčius. Pavyzdžiui, laikraščiuose jau nebegalėjo būti pateikiama orų prognozė, baiminantis, kad tokia informacija gali talkinti priešo oro pajėgoms. Taip pat buvo draudžiama platinti bet kokią informaciją, kuri neigiamai atspindėtų karo eigą ar visuomenės nuotaikas. Skaitytojai, norėję gauti ką nors daugiau nei Propagandos ministerijos liejamą didžiavimąsi ir tuščias kalbas, turėjo įsigudrinti išmokti skaityti tarp eilučių.

Pirmasis karo ruduo ir žiema buvo išties nepaprastas laikas. Jis prasidėjo sėkmingai užkariavus Lenkiją, pasiekus lemtingą pergalę, kuri būtų sunkiai įsivaizduojama prieš dvidešimt metų. Būta ir kitokių pasisekimų. Tą žiemą nemažą bangą sukėlė Vokietijos spauda, aprašydama didvyrišką U-47 – spalį Skapos įlankoje nuskandinusio inkarą nuleidusį britų šarvuotlaivį Royal Oak – vyresniojo kapitono padėjėjo Güntherio Prieno sugrįžimą. Prienas iš karto tapo įžymybe ir buvo apdovanotas Riterio kryžiumi, buvo pirmasis taip pagerbtas Karinio jūrų laivyno (Kriegsmarine) jūreivis. Tačiau Vokietija ne vien skynė laurus. Šalia triukšmingų Prieno liaupsių taip pat pasiekė žinia, jog gruodį Pietų Atlante užpuolus britų laivynui La Platos įlankoje paskandintas garsiausias Vokietijos šarvuotlaivis Graf Spee.

Todėl, nors Lenkija ir buvo visiškai nugalėta, nedaugelis linko tarptautinę situaciją vertinti pozityviai. Pagrindiniai Vokietijos priešai Britanija ir Prancūzija vis dar buvo kovos lauke, ir nors karo veiksmai vakaruose dar nebuvo prasidėję, šios dvi šalys laikytos grėsminga karine jėga. Taigi optimizmas buvo retas svečias.

Savaime suprantama, kad šaliai kariaujant dauguma berlyniečių susitelkė ją gelbėti, kad ir kokios nuomonės jie buvo apie Hitlerį bei nacius, laikėsi vyriausybės ir ginkluotųjų pajėgų įvestų naujų apribojimų bei tamsos režimo nuostatų. Vis dėlto, nors palyginti retai, pirmaisiais karo metais politiniame horizonte iškildavo ir prieštaraujančių nuomonių. Iš tiesų Berlynas atskleidė politinio protesto pagyvėjimą, kuris čia pasireiškė daugiau nei bet kur kitur Reiche.

Protestai daugiausia pasireikšdavo simboliniais veiksmais. Populiariausi buvo politiniai grafičiai bei antihitleriniai užrašai, ypač siekta juos užteplioti gerai matomoje vietoje, ant judančių objektų, pavyzdžiui, traukinio vagonų. Kiti protestuotojai rinkosi radikalesnius pareiškimus. Lapkričio pradžioje buvo nusitaikyta į Berlyno asmeninio Hitlerio fotografo Heinricho Hoffmanno biurą, sudaužyta vitrina su fiurerio portretais.3 Rimtesniais atvejais gerai žinomose sostinės vietose buvo sprogdinamos bombos. Rugsėjo viduryje sprogimas driokstelėjo prie Karinių oro pajėgų ministerijos bei prie policijos būstinės įėjimo Aleksandro aikštėje.4 Kaltininkai taip ir nebuvo sulaikyti, todėl konkretūs jų motyvai lieka neaiškūs. Savo veiksmais jie pademonstravo, kad Berlyno Volksgemeinschaft – tautinė bendruomenė – galbūt nebuvo tokia vieninga, kaip norėtų nacių valdžia.

Dėl tokios įtampos pirmosios Kalėdos vykstant karui buvo neįprastos. Režimas, žinoma, labai pasistengė pakelti visuomenės ūpą, sostinėje surengė keletą šventinių koncertų, pradedant Bacho rečitaliu muzikos mokykloje, baigiant apsaugos pulko choro „Gross-Berlin“ pasirodymu.5

Paaukoti dalį savo laiko bei energijos privalėjo ir nacių vyresnybė. Kūčių vakarą per radiją į tautą prašneko Rudolfas Hessas iš Karinio jūrų laivyno bazės Vilhelmshafene. O Goebbelsas kaip ypatingasis svečias dalyvavo Berlyno Theatersaal. „Čia susirinko nemažai vaikų“, – rašė jis savo dienoraštyje, optimistiškai pridurdamas, kad „žmonės nenusimena, nepaisydami visų jų pečius slegiančių bėdų.“6 Viešumoje, apsupta Berlyno žaislų parduotuvės lėlių, pasirodė ir mažoji Göringo dukra Edda, tuo metu jos mama rinko žaislus, kuriuos ketino paaukoti kareivių, žuvusių kovoje su Lenkija, vaikams.7 Pasirodo, didesnių šventinių įsipareigojimų nusikratė tik pats Hitleris, tyliai nuvykęs į Reino kraštą, kur aplankė karius prie vakarinės sienos įtvirtinimų ir vėliau Achene su motorizuotu SS leibštandarto būriu mėgavosi kalėdine vakariene.8

Bendros žmonių nuotaikos per Kalėdas buvo primesto džiūgavimo ir nusiminimo mišinys. Berlyniečiai kiek galėdami stengėsi pajusti šventinę nuotaiką. Daugeliui tai siejosi su tuo, kaip rasti šiai progai tinkamo maisto. Turintys pažinčių bei pakankamai pinigų galėjo nustverti kokį karpį – tradicinį Kalėdų valgį – kurį kepdavo visą arba filė. Taigi kai kuriems vaikams viena didžiausių Kalėdų atrakcijų buvo vonioje kelias dienas plaukiojantis karpis, čia laikomas tam, kad apsivalytų ir būtų šviežias. Tačiau daugelio gyventojų valgiaraštyje karpio nebuvo, o maisto normavimas įsijausti į šventinę dvasią neleido.

Situacijos neskaidrino ir pasklidusi baimė, kad Vokietijos maisto atsargos iš tikrųjų nebuvo tokios gausios, kaip teigė nacių vadovybė. Viename pogrindinio socialdemokratų judėjimo pranešime rašyta, kad Berlyno žmonės tikėjosi, jog maisto normavimo suvaržymas prieš Kalėdas bus kiek atlaisvintas. Tokios malonės nesulaukę – vienintelė „premija“, kurią sudarė 125 g sviesto, 125 g dirbtinio medaus ir vienas kiaušinis gyventojui per savaitę^9, buvo tiesiog apgailėtina – daugelis gyventojų pamanė, kad artėja didelė bėda. Juk jeigu atsargų būtų, kodėl gi Göringas ir Goebbelsas nenorėtų paskleisti šiek tiek Kalėdų džiaugsmo?10

Kitus erzino įprastam šventimui primetamos pagoniškosios nacių tradicijos. Uoliausi nacių rėmėjai Kalėdų apskritai nešventė; jie veikiau atsigręžė į Julfest, metą, kai prisimenami Vokietijos protėviai bei tarnyboje už tėvynę kritę kariai. Netgi mažiau ideologiškai ištreniruota akis būtų pastebėjusi įsimaišius pagonišką simboliką, kurią buvo galima pamatyti kad ir ant eglės žaisliukų ar vyniojamojo popieriaus su svastika.11 Siekiant atsikratyti krikščioniškojo turinio pakeisti net tradicinių Kalėdų giesmių žodžiai. Rutha Andreas-Friedrich viename leidinyje, pavadinimu Christmas in the Third Reich („Kalėdos Trečiajame reiche“), pastebėjo pakeistus garsiosios Kalėdų giesmės „Tyli naktis“ žodžius:

Tyli naktis, šventa naktis,

Viskas miega, tik dar vis

Kancleris mūsų budi uoliai,

Ateitį vokiečių sergi budriai,

Mus veda teisingu keliu.

Tyli naktis, šventa naktis,

Viskas miega, tik dar vis

Adolfas Hitleris – mūsų žvaigždė

Mūsų laukia didybė, šlovė

Vokiečių galybė jau arti.

Su kartėliu ji pasakė, kad būtent dėl tokio „meno šedevro“ Stefanas Zweigas buvo priverstas palikti šalį, būtent dėl to „Heinricho Heine poezija buvo uždrausta septynerius metus“.12

Nepaisant tokių nukrypimų, kai kurie dalykai nesikeitė. Kalėdinės eglutės buvo vienas būtiniausių simbolių, jų atkakliai ieškota po visą miestą. „Kad ir koks kietakaktis, storžievis ar pagonis bebūtų vokietis, – pastebėjo Williamas Shireris, – jo neapleidžia vaikiški sentimentai Kalėdų eglutei.“ Kai kuriems, rodės, principo reikalas buvo išsaugoti senąsias tradicijas nepaisant visų karo sunkumų. „Žmonės visur, – atkreipė dėmesį Shireris, – atkakliai stengėsi, kad Kalėdos būtų tokios, kokios būdavo esant taikai.“13 Laimei, Kalėdų eglučių netrūko.

Problematiškiau buvo nupirkti dovanų šeimai ar draugams. Pirkimo laisvė buvo suvaržyta ne tik įvesto prekių normavimo režimo, tačiau ir ribotų gaunamų pajamų, kurias, jei kas likdavo, buvo galima skirti kai kurioms vis dar parduodamoms prabangos prekėms. Vienas apžvalgininkas pastebėjo, kad normavimo užkrauti suvaržymai turėjo didelės įtakos žmonių pirkimo įpročiams:

„Vokiečiai paprastai Kalėdoms vieni kitiems dovanoja drabužius, papuošalus, muilus, kvepalus bei saldainius, – rašė jis, – tačiau šiemet, kadangi visi šie dalykai normuoti, jie turėjo sugalvoti ką nors kita. Parduotuvėse, kurios buvo sausakimšos, šiandien žmonės daugiausia pirko knygas, radijo aparatus, gramofonus, plokšteles bei papuošalus. Norėjau keturioms sekretorėms iš nacionalinio transliuotojo Rundfunk atsidėkodamas už jų draugiškumą ir suteiktą pagalbą nupirkti gramofono plokštelių, tačiau man buvo pasakyta, kad naujų plokštelių galima įsigyti tik mainais atiduodant senas. Kadangi jų neturėjau, nieko nepešiau.“14

Savo dienoraštyje amerikietis Williamas Russellas rašė:

„Berlyne sužinojau, kad beveik neįmanoma nusipirkti dovanų Kalėdoms. Artimiausiems savo draugams dovanojau kavos, užsakytos iš laisvojo uosto Hamburge. Svaras kavos buvo prabangi dovana. Savo draugams iš ambasados dovanų turėjau paieškoti atkakliau. Visur Berlyne išgirsdavau tą pačią frazę: „Viskas išparduota“.“15

Taigi daugeliui Kalėdos buvo ganėtinai niūrios. Į viena supuolus maisto stygiui, tamsos režimui ir nesaugumui, kankinant nežiniai, kur yra šeimos nariai, tvyrojo išties slegianti atmosfera. Kaip prisimindama pasakojo viena berlynietė:

„Pirmosios karo Kalėdos buvo liūdnos. Norėjau, kad Kūčių vakaras, kurio paprastai taip nekantraudama laukdavau, greičiau pasibaigtų. Tėvelis ir dėdė Willis buvo neaišku kur. Operacija Lenkijoje jau seniai pasibaigė, o mes vis dar nežinojome, kur jie... Iš tėvelio paskutinio laiško sulaukėme gruodžio 1 d. Jame jis neparašė to, kas mums rūpėjo, bet nors žinojome, kad jis vis dar gyvas. Kalėdų eglės mes neturėjome. Mama sėdėjo prie stalo ir mezgė megztinį mano mažajam broliukui.“16

Visada atkreipdavęs dėmesį į žmonių nuotaikas Williamas Shireris apibūdino bendrą atmosferą:

„Daug gražių Kūčių vakarų aš vaikščiojau Berlyno gatvėmis. Niekada nebūdavo nė vieno namo, net vargingiausiuose rajonuose, pro kurių užuolaidomis neuždangstytus langus nežibėdavo puošniai padabinta Kalėdų eglutė. Šį vakarą yra kiek kitaip. Jie yra paniurę, nusiminę, liūdni.“17

Ironiška, tačiau bent jau kelerius ateinančius metus dauguma berlyniečių 1939 metų Kalėdas prisimins kaip taikos ir gerovės laikmetį.

Žiemai persiritus į 1940-ųjų pavasarį nuotaikos Berlyne kiek praskaidrėjo. Šiltesnis oras bei atšiaurios sostinę iškamavusios žiemos pabaiga vėl išginė žmones į gatves. Savaitgaliais žmonės vėl rinkdavosi prie miesto ežerų bei parkuose. Gyvenimas vėl tapo bent iš tolo panašus į normalų.

Tačiau žmonės toli gražu nebuvo laimingi. Didžiojo karo šmėkla, sudarkiusi visą kartą žmonių, virš Vokietijos karojo lyg tamsus debesis. Vokietija vėl stojo prieš nesutaikomus savo priešus. Jie svarstė, kada puls Britanija? Kada ta besitvenkianti įtampa prapliups skerdynėmis? Kaip tą pavasarį rašė Christabelė Bielenberg, „mes stebėjome ir laukėme, jie stebėjo ir laukė, rodės, netgi Hitleris stebėjo ir laukė – niekas nepajudėjo iš mirties taško. Tarsi visa sustingdė nesiliaujantis, geliantis šaltis.“18

Nors Vakarų frontas atrodė ramus, kituose karo veiksmų teatruose virė veiksmas. Jūrose įsismarkavo keršto audros, kai akis už akį buvo skandinami prekybiniai, kariniai laivai. 1940 metų vasarį nuskandinti penki povandeniniai vokiečių laivai, o britai prarado du eskadrinius minininkus Exmouth ir Daring, taip pat minų tralerį Sphinx bei daugybę prekybinių laivų.

Oro erdvėje siautė dar smarkesni nerimastingi vėjai. Ankstesnėmis oro atakomis dar apsiribota taikiniais jūroje, tačiau pirmaisiais 1940 metų mėnesiais įvyko esminių permainų. Pirmiausia kovo mėnesį Vokietijos karinės oro pajėgos (Luftwaffe) atakavo Karališkojo jūrų laivyno bazę Skapos įlankoje, atnešdama pirmąsias šio karo britų civilių aukas. Imdamosi atsakomųjų veiksmų Karališkosios oro pajėgos (RAF) apleido ankstesnę savo kampaniją virš Vokietijos tik paberdamos proklamacijas. Praėjus trims dienoms po užpuolimo Skapos įlankoje, britų orlaivis nusitaikė į Vokietijos karinio jūrų laivyno bazę Zilto saloje. Nuo pirmųjų aviacijos antskrydžių Vokietijos žemyninėje dalyje praėjo vos kelios savaitės.

Vis dėlto daugelis vylėsi, kad Hitleris padarys kokį nors diplomatinį stebuklą ir iš karo nasrų išplėš taiką. Teigiamas viešasis fiurerio įvaizdis buvo apjuodintas praeitą rudenį, ypač fiureriu nusivylė tie, kurie nepatikėjo bandymo pateisinti veiksmus Lenkijoje melu. Tačiau daugumai vokiečių Hitleris vis dar buvo „taikos žmogus“. Pagaliau, kaip ryžtingai tvirtino jie, 1938 metais Miunchene jis atsisakė karo ir nuo derybų stalo pakilo gavęs daugumą nuolaidų, kurių reikalavo. Be to, Vokietiją pakėlė iš pelenų ir ją atkūrė, pavertė išdidžia ir nepriklausoma, sugrąžino į pasaulinę sceną – argi tai nebuvo pasiekta diplomatiniu keliu? Ir kai galiausiai praeitą rudenį įsiplieskė karas, samprotavo jie, argi netiesa, kad Hitlerį pasitelkti jėgą išprovokavo Britanijos klasta bei užsispyrėliškas lenkų nesutaikomumas? Argi ne Hitleris tuomet britams geranoriškai siūlė taiką, kai buvo nugalėta Lenkija?

Tačiau be visų tokių pasvarstymų labiausiai daugelį vokiečių „netikro karo“ metu jaudino daug kasdieniškesni rūpesčiai, susiję su normavimo sistema, būgštavimais dėl savo ginkluotose pajėgose tarnaujančių brolių, vyrų bei sūnų. Nepaisant tokių neabejotinai sunkių išmėginimų bei rūpesčių, gyvenimas tęsėsi kaip ir anksčiau. Kaip pastebėjo amerikietis korespondentas Howardas Smithas, 1940 metų pavasaris pasižymėjo išskirtine tvarka, švara ir, rodės, viskas teka sava vaga. Žinoma, jis paminėjo, kad dingo keletas esminių produktų, tokių kaip kava ir šokoladas, tačiau „visa kita neprilygo įtampai, tvyrojusiai Vokietijai ruošiantis karui“. Smithas pastebėjo, kad „grandiozinės pastangos“ renkant kelis milijonus karių kovai su Lenkija „Vokietijos civilių populiacijai reiškė ne daugiau nei motorinės valties sukelta bangelė didžiuliam laineriui jūroje“. Jo įspūdžiai, rodos, pasitvirtino, kai tą pavasarį jis Unter den Linden alėja lydėjo vieną vokiečių karininką, šis pasakė: „Pažvelkite aplink, pone Smithai, – tarė karininkas, – niekur nė žymės karo. Viskas lygiai taip pat, kaip prieš dvejus metus. Argi tai ne geriausias mūsų stiprybės įrodymas? Mūsų niekada nenugalės.“ „Tokie žodžiai širdį vėrė, – rašė Smithas, – tačiau atrodė, tai buvo tiesa.“19

Toks akivaizdus pasitikėjimas mažai suklibėjo, kai Vokietijos kariuomenė 1940 metų balandį žygiavo į Daniją ir Norvegiją. Hitleris teigė, kad įsiveržimas būtinas norint sustiprinti šiaurinį flangą ir užtikrinti nenutrūkstamą rūdos iš Švedijos tiekimą. Tačiau nors apžvalgose apie bendras visuomenės nuotaikas nacių saugumo tarnyba pareigingai fiksavo, kad Vokietijos žmonės invazijos klausimu buvo „entuziastingi“20, kai kurie berlyniečiai dėl šalių, kurios istoriškai priešiškumu Vokietijai menkai pasižymėjo, puolimo buvo sunerimę. Williamas Russellas pamena kartu su drauge vokiete klausęs radijo, kai buvo paskelbta apie okupaciją. Goebbelsui pabaigoje Danijos ir Norvegijos žmonėms pasakius, kad šis įsiveržimas buvo „jų pačių apsaugai“, Russellas pažiūrėjo į savo kompanionę. „Jos akys buvo prisipildžiusios ašarų“, – pamena jis. „Tas bjaurus prakeiktas melagis! – su kartėliu pasakiusi ji. – Tas bjaurus prakeiktas melagis!“21

Kiti šį įsiveržimą laikė nereikšmingu susirėmimu kažkur periferijoje, todėl visiškai nesijaudino. Bene tipiškiausią Berlyno visuomenės reakciją atskleidžia užpuolimo rytą vieno žurnalisto užfiksuota scena. Jis stebėjo vyrą, einantį į Berlyno zoologijos sodą pavedžioti šunį. Jam priėjus prie bilietų patikrinimo punkto, tikrintojas pasakė:

„– Girdėjote, šįryt mes užpuolėme Norvegiją.

– Ja, – atsakė lankytojas, iš lūpų išimdamas cigarą, – taip pat ir Daniją.

– Ja, – pasakė bilietų tikrintojas grąžindamas pažymėtą bilietą.

– Auf Wiedersehen.

– Wiedersehen.“22

Labai tikėtina, kad pokalbis toks lakoniškas buvo galbūt dėl to, kad vengta panašius įvykius aptarinėti su nepažįstamaisiais – baimintasi demaskavimo. Tačiau tai net ir flegmatiškiausiam berlyniečiui akivaizdžiai būtų nenatūrali, prislopinta reakcija.

Kai 1940 metų gegužės pradžioje Norvegijos operacija buvo įvykdyta sėkmingai, užplūdo džiaugsmo banga, ypač dėl to, kad pagaliau į kovos lauką stoję britai bei prancūzai buvo nugalėti. Kaip po Vokietijos pergalės prieš Karališkąjį jūrų laivyną bei Sąjungininkų ekspedicines pajėgas Norvegijoje pažymėjo Williamas Shireris, „sunku būtų perteikti tą pergalės džiaugsmą Trečiajame reiche šiandien... žmonių akimis, Vokietija pagaliau susirėmė su Britų imperija ir be vargo laimėjo kovą“23.

Tai patvirtina iš valdžios ištremtos Vokietijos socialistų partijos pranešimas apie bendras visuomenės nuotaikas. Viename jų, datuojamame 1940 metų balandžio mėn., rašoma:

„Karo eigos klausimu vyrauja ganėtinai optimistinės nuotaikos. Daugelis žmonių nė nepagalvoja, kad Vokietija gali pralaimėti. Pavyzdžiui, buržuazija nė nemano, kad karas gali baigtis ne Vokietijos pergale. Dėl to susirūpinusių yra išties mažai.“24

Tokius vertinimus tarsi patvirtino didžiulio populiarumo sulaukusi karinės kampanijos Norvegijoje kino kronika – visoje Vokietijoje kino salės buvo sausakimšos. Bent jau kai kuriems pergalė prieš britus ir prancūzus Narvike buvo tarsi 1918 metų šmėklos atsikratymas ir skatino tikėti, jog šį kartą Vokietija gali laimėti.

Tačiau daugumai invazija sukėlė sąlyginai nedaug susidomėjimo. Daugelis civilių Vokietijos gyventojų puikiai suvokė, kad Danijos ir Norvegijos užkariavimas karo neišspręs. Nors Berlyno gyventojams šiek tiek palengvėjo, britai ir prancūzai pagaliau įsitraukė į karo veiksmus, mažai kas tikėjo, jog tai rimta. Jie suprato, kad viskas dar ateityje.

Kai 1940 metų gegužę Vokietijos kariuomenė per Belgiją atžygiavo į Prancūziją, Berlyne iš pradžių į tai pažvelgta labai atsargiai. Nepaisant skambių nacių spaudos antraščių, dauguma specialiųjų numerių, skirtų užpuolimui paminėti, liko neparduota, surišti jų šūsniai bolavo gatvėse.

Iš tiesų daugelis Berlyno gyventojų į Prancūzijos užpuolimą reagavo taip pat flegmatiškai, kaip ir į ankstesnius karo veiksmus prieš Lenkiją, Daniją bei Norvegiją. Williamas Shireris pastebėjo, kad Berlyno gatvėse tvyrojo ramybė bei kasdienybė, visiškai neatspindėjusios fakto, jog dabar karas įžengė į lemtingą etapą. „Vakar ir šiandien čia viskas kaip įprastai, – rašė jis. – Žmonės užsiima savais reikalais. Nesijaučia jokio sujudimo... kaip ir anksčiau, toliau taisomos gatvės. Statybininkai pluša prie naujų pastatų. Jų akyse nematyti jokio nerimo.“25 Nacių pranešimuose apie bendras visuomenės nuotaikas paminėta, jog Vokietijos gyventojai „rimti“, netgi „skeptiški“.26

Tokios rimties ir skeptiškumo priežastis buvo aiški. Su kiekvienu Vokietijos kariuomenės žingsniu tą vasarą buvo sužadinami Pirmojo pasaulinio karo atsiminimai. Priminus Verdeną, Arasą ar bet kurį kitą miestą, kuriame kruvinai kovėsi praeita karta, vokiečiams nugara nubėgdavo šiurpas ir kildavo panašios katastrofos baimė. Howardas Smithas pamena, kaip pas jį svečių namuose Kurfürstendamm gatvėje apsilankė vienas vyresnio amžiaus žmogus:

„Į mano kabinetą kartą atėjo vienas ką tik laikraščio antraštes perskaitęs senstelėjęs prūsas. Jis atsisėdo ir įdėmiai pažiūrėjo sunerimusiu žvilgsniu.

„Tai prasidėjo, – pasakė jis. – Aš tai pripažinau.“

„Dabar jau tikrai prasidėjo“, – tarė jis dar kartą žvilgtelėjęs į sulankstytą laikraštį.

„Mes šio karo nenorėjome. Iš tikrųjų nenorėjome.“ Šiame tvirtame žvilgsnyje, daug mačiusiose akyse, jam pradėjus tvirtai argumentuoti apie visiems iki skausmo žinomą Vokietijos padėtį, ėmė tvenktis ašaros. Tai buvo būdinga Pirmojo pasaulinio karo kartai; jie nebetikėjo Vokietijos galia, labiau nei bet kuris anglas ar prancūzas tikėjo, kad vokiečiai yra silpnesni, dar gyvas išlikęs maldavimo, kad pasigailėtų vienintelis šalia esantis užsienietis, prisiminimas.“27

Tokio akivaizdaus kai kurių Vokietijos visuomenės sluoksnių pesimizmo akivaizdoje, nacių režimas tarp liaudies stengėsi palaikyti karingas nuotaikas. Vienas jaunas berlynietis prisimena kino teatre dalyvavęs paskaitoje, pavadinimu „Neapykanta Anglijai“:

„Pranešėjas mums dar kartą pasakė, kokie mes, vokiečiai, šaunūs. Mes tiek daug pasiekėme ir pasieksime dar daugiau, kadangi turime fiurerį. Tačiau buvo vienas dalykas, kurio nesugebėjome: nemokėjome nekęsti. Mums trūko neapykantos Anglijai. Taigi turėjome to išmokti. Tačiau kaip tai padaryti, jis nepasakė. Ar mums tris kartus valantis dantis sumurmėti „Nekenčiu Anglijos“? Arba gal tai padaryti einant miegoti? O gal tikrinant, ar gerai mokame anglų kalbą? Pranešėjas mums to nepasakė.“28

Šalia visos neapykantos skatinimo programos namų fronte bei nesustabdomo Vokietijos kariuomenės veržimosi į Šiaurės Prancūziją, atmosfera sostinėje, bent jau tol, kol karo kampanija vakaruose būsianti sėkmingai užbaigta, liko paženklinta budrumo.

Iš tiesų netgi po Prancūzijos žlugimo 1940 metų birželio pabaigoje visuomenės nuotaikas Berlyne buvo sunku įvertinti. Viena vertus, sklandė nuoširdus džiūgavimas: žygiavo visų dėmesį patraukiantys paradai bei eisenos, švęsti Paryžiaus okupaciją paskelbtos trys laisvos dienos. Šventimas tuo nesibaigė. Kaip buvo įprasta švenčių dienomis Trečiajame reiche, iškeltos vėliavos ir skambėjo bažnyčių varpai. Rodės, nuotaikos gatvėse išties džiugios: kaip buvo pranešama, „Berlyne minios žmonių šūkavo iki užkimimo“, – neabejotinai tai sustiprino „kurtinančios radijo fanfaros“, plyšaujančios „visose svarbiausiose miesto vietose, parduotuvėse, biuruose bei gamyklose... Karinė muzika užliejo gatves.“29

Po sėkmingos karinės kampanijos Prancūzijoje į sostinę liepos pradžioje sugrįžusiam Adolfui Hitleriui kelias į Reicho kanceliariją buvo nuklotas gėlių kilimu. Pasak spaudos pranešimų, „daugiau nei pusantro kilometro kelias nuo Anhalterio stoties iki kanceliarijos skendėjo kvapnioje žalių, rausvų, melsvų ir gelsvų žiedų jūroje, abiejose pusėse apgultas siautulingos, emocijų prisirpusios minios, kuri fiureriui pravažiuojant pratrūkdavo džiūgaujančiais sveikinimais“.30

Nors nacistinė Vokietija garsėjo kruopščia tokių renginių režisūra, tą dieną besiveržiantis entuziazmas buvo tikras. Iš tikrųjų mesti gėles ant pravažiuojančio Hitlerio konvojaus saugumo sumetimais buvo aiškiai uždrausta, tačiau susirinkusieji tokį nurodymą ignoravo. Džiūgaujanti minia nusidriekė iki Reicho kanceliarijos, aplink kurią savo „nepaliaujamai žarstomais sveikinimo šūksniais“ gatves pripildė Hitlerjugendo bei vokiečių merginų sąjungos jaunuoliai. Susižavėjusias minias pasveikinti Hitleris du kartus pasirodė kanceliarijos balkone. Spaudos nuspręsta: „Pačioje savo šlovės viršūnėje taip audringai nebuvo sveikinamas nė pats Cezaris.“31

Kita vertus, pastebėta ir apatija, netgi pyktis. Rutha Andreas-Friedrich buvo viena iš tų, kurios akivaizdžiai tokios karo iškilmės nesužavėjo. Birželio viduryje ji savo dienoraštyje prisipažino:

„Praėjo jau trys su puse mėnesio, keturiolika savaičių, per kurias vokiečių tauta viena pergalė po kitos siaučia, ūžauja. Iškelkime vėliavas – nuleiskime vėliavas. Kiekviename lange, virš kiekvieno stogo, bokšto plevėsuoja vėliavų su svastikomis jūra. Vėliavų iškėlimo tvarka: „iškeliame šiandien, laikome savaitę“. Bažnyčios varpai skamba tris dienas. Ir vėl krikščioniškasis balsas turi pagirti kruvinas karo pergales.“32

Mąslios nuotaikos prasiskverbė į daugelio Berlyno gyventojų širdis. Nors nacių apžvalgose apie bendras visuomenės nuotaikas pasibaigus karinei kampanijai Prancūzijoje piešiamas visuotinio Vokietijos džiugesio paveikslas, kai kurie momentai bylojo apie visai kitokią situaciją. Viena Berlyno žurnalistė pamena savo biuro valgykloje pietavusi, kai per radiją paskelbė apie kapituliaciją Paryžiuje.

„Visi nepakeldami akių žiūrime į savo lėkštes. Kelios ašaros kapteli ant žalio Karlos ungurio su petražolių padažu.

„Valio!“ – kažkas staiga sušunka kampe. Visi sukruta. „Valio!“ – nuaidi vėl, bet šįkart ne taip užtikrintai. Staiga pašoka viena mūsų valytoja, stveria stiklinę ir sušunka: „Tegyvuoja fiureris!“ Aplinkui stoja ledinė tyla. Sutrikusi ji atsisėda.“33

Tam būtų pritarusi panelė Vassilčikova. Prieglobstį Berlyne radusi ši rusų politinė emigrantė savo dienoraštyje pažymėjo: „Šiandien kapituliavo Paryžius. Net keista, koks sklando abejingumas. Nesijaučia jokio pakylėjimo, džiaugsmo.“34

Kaip visada abi puses sugebėjo matyti Williamas Shireris. Jis perspėjo: „Būtų neadekvatu teigti, kad Paryžiaus užgrobimas daugelio vokiečių širdyse nesukėlė jokio kirbesio. „Vokiečiai užgrobė Paryžių“ – daugeliui tai yra stebuklingi žodžiai.“ Tačiau vėliau pridūrė: „Iš tiesų Berlynas į žinią apie Paryžių sureagavo taip pat flegmatiškai, kaip ir į visa kita šiame kare.“ Šiam pasakymui iliustruoti jis paminėjo, kad vienoje populiarioje miesto maudykloje tą popietę iš penkių šimtų pailsėti susirinkusių žmonių jis pastebėjo tik tris, nusipirkusius laikraštį, kuriame buvo skelbiama apie Paryžiaus pralaimėjimą.35

Žinoma, visiškai įmanoma, kad minėtieji šaltiniai klaidingai įvertino situaciją ir pateikė savo nuomonę, visiškai neatspindėję daugelio berlyniečių jausmų. Tačiau faktą, kad visi tuometiniai apžvalgininkai tvirtina tą patį, sunku ignoruoti. Neseniai atliktas specialus tam tikrų „nuotaikos rodiklių“ tyrimas patvirtina išvadas, kad 1940 metų birželį nesustiprėjo nei karo, nei Hitlerio, nei nacių partijos palaikymas.36 Kaip pastebėjo Howardas Smithas, tarp gyventojų 1940 metais vyravo pesimizmas, jį panaikinti galėjo nebent karo pabaigos perspektyva:

„Jei dvasinę Vokietijos žmonių būseną vaizduotume kreive, ji grakščiai ir lėtai nevingiuotų lyg kokia gyvatė, darydama plačius vingius į viršų, tada palaipsniui leisdamasi žemyn – tokia būtų taikoje gyvenančios tautos diagrama. Joje veikiau žemai nusmukusi dantyta linija brėžtų mėšlungiškai staigiai kylančias ir vėl smunkančias smailias keteras. Tokie aštrūs kontūrai įsirėžtų dėl nesilpnėjančios šio karo baimės... ir žmonių naivaus pasiryžimo tikėti bet kuo, nors ir visiškai neįtikėtina pasaka, metančia krislą vilties, kad tai baigsis.“37

Didžiausi pesimistai buvo nedidelė saujelė aktyvių Hitlerio priešininkų. Jų požiūrį kiek lengviau pagrįsti. Daugelis jų tą vasarą tikėjosi nesėkmių kariniuose veiksmuose, galėjusių atvėsinti pasklidusį susižavėjimą Hitleriu ir savo ruožtu sustiprinti malšinančią generalinio štabo valdžią. Vienas tokių pažiūrų įkūnytojų buvo vokiečių karinės žvalgybos abvero (Abwehr) aukštesnysis karininkas pulkininkas Hansas Osteris, vadovavęs pasipriešinimo judėjimui, aktyviai planavusiam nuversti Hitlerį. Osteris nuo praeito rudens netgi buvo pradėjęs išduoti karines paslaptis olandams, vildamasis, kad tai sustiprins sąjungininkų pasipriešinimą puolant Vokietiją.38 Visiems besipriešinantiems Hitleriui bei panašių pažiūrų kaip Osteris 1940 metų Prancūzijos pralaimėjimas buvo triuškinantis smūgis. Kaip prisimindamas pasakojo Osterio kolega Reinhardas Spitzy, tą vasarą į Paryžių įžengusi Vokietijos kariuomenė visus nacių režimo kritikus privertė staiga „nutilti“.39

Kad ir kokiu pagrindu, akivaizdu, jog vyriausybės institucijas aplipusioje, Hitlerį 1940 metų liepą pasveikinimo šūksniais pasitinkančioje minioje Berlyne taip pat buvo grupelė tų, kurie visiškai nesidžiaugė.

Net jeigu ir tam tikrai Berlyno visuomenės daliai dėl Vokietijos sėkmės kilo dvilypių jausmų, atrodė, kad pergalę atnešusių karių sugrįžimas sostinėje sukėlė nenumaldomą, gryną, nevaržomą džiaugsmą. Howardas Smithas pastebėjo, kad „per gyvenimo Vokietijoje laiką tai buvo vienintelis kartas, kai pamačiau... vokiečius verkiančius ir besijuokiančius iš tyro spontaniško džiaugsmo“.40

Tačiau šios iškilmės buvo skrupulingai režisuojamos: Paryžiaus aikštėje pastatytos tribūnos, paskelbta laisva diena, eisena judėjo skambant bažnyčios varpams. Tarsi primindamas kiek prieštaringą reakciją į ankstesnę pergalę, Goebbelsas Berlyno liaudį paragino „savo sūnus, vyrus, tėvus ir brolius, išplėšusius didžias pergales Lenkijoje ir Prancūzijoje, sutikti audringai“.41

Berlyniečiai nenuvylė. Pasitikdami sveikinimo šūksniais bei mėtydami gėles jie užplūdo gatves, „puikus jų nusiteikimas atitiko pačių karių nuotaikas“. Williamas Shireris pastebėjo, kad „pasveikinti sugrįžusius karius susirinko bene visas miestas“, minios „šaukė iki užkimimo“.42 Iš tikrųjų kartais atrodė, kad tradicinė karinė disciplina tuojau iširs, kai lyg vienas žygiavę kariai staiga išardydami tvarkingas gretas puldavo savo mylimiems artimiesiems į glėbį ar pro policijos užkardas, kumščiuose gniauždami gėlių ryšelius, pas tėvus lėkdavo vaikai.

Pasak Howardo Smitho, paradas buvo „tikras, akivaizdus pergalės, vokiečių panieką bei baimę kėlusio karo pabaigos ženklas. Laimingi lyg vaikai, apimti pergalės džiaugsmo, į namus pas savo šeimas po ilgų karinių mokymų įdegusiais skruostais ir sveiki grįžo sūnūs, vyrai, tėvai. Baigdamas jis pasakė, kad „tai buvo išties didinga diena ir kiekvienoje nudžiugusioje širdyje apsigyveno tikėjimas, jog visa tai baigėsi“43. Šis jausmas greičiausiai berlyniečius vienijo labiausiai – aplankė net tuos, kurių nejaudino ankstesnės šventės.

Kai kurie vokiečiai neabejojo ne tik Vokietijos strategine bei karine sėkme, bet juos džiugino ir numatoma materialios naudos perspektyva. Taigi kol ieškodamas skanesnio kąsnelio savo asmeninei meno kolekcijai papildyti Göringas zyliojo po Paryžiaus muziejus ir galerijas, daugelis Berlyno žmonių taip pat viltingai laukė savo „karo grobio“ dalies – tai galėjo būti šokoladas, šilkinės kojinaitės ar kava.

Toks materialinis interesas, žinoma, buvo paskata džiaugsmui, tačiau didžioji dauguma vokiečių 1940 metų vasarą tvirtino jautę nenusakomą palengvėjimą. Per pastaruosius du dešimtmečius Vokietijos visuomenei į nugaras kvėpavo Pirmojo pasaulinio karo šmėkla, o palyginti su šiuo konfliktu, 1940 metai buvo nepalyginama sėkmė. Vokietija buvo žemyninės Europos galiūnė. Ji nugalėjo savo ilgaamžius priešus: sutriuškinta Lenkija ir kapituliavusi Prancūzija. Be to, turbūt svarbiausia, išvengta karo mėsmalės. Karinėse kampanijose Prancūzijoje, Skandinavijoje ir Lenkijoje per paskutinius dešimt mėnesių nukentėjo 200 000 vokiečių, iš kurių 60 000 žuvo. Nors šie skaičiai šokiruoja XXI amžiaus žmogų, tai tesudaro apie pusę vokiečių, kuriuos pasiglemžė vienas Pirmojo pasaulinio karo įvykis – 1916 metų Somos mūšis.

Deguto šaukštas medaus statinėje buvo Britanija. Nugalėti Prancūzijoje ir priversti gėdingai trauktis nuo Diunkerko krantų, britai buvo skaudžiai sutriuškinti ir, nors vis dar kariavo su Vokietija, nelaikyti rimta grėsme. Išties daugelis net neabejojo, kad 1940 metų mūšiai britus nukenksmino visam laikui. Diunkerke palikta karinė jų įranga užėmė keturis hektarus Prancūzijos kaimo vietovių ploto ir tikrai netikėta, kad ji per trumpą laiką bus pakeista. Be to, vokiečiai nejautė pagarbos ir britų kariuomenei, kurią iš esmės laikė esant prastai parengtą, prastai vadovaujamą, stokojančią disciplinos ir gerokai žemesnio lygio už jau nugalėtų prancūzų karius.44 Kino kronikose jie šalia augalotų, saulės nugairintų vokiečių pėstininkų buvo vaizduojami kaip geibūs retadančiai „eiliniai tomiai“, Vokietijos publiką didžiąja dalimi įtikino, kad jos kariai iš tikrųjų buvo tiek fiziškai, tiek kariniais sugebėjimais pranašesni. Baimės nekėlė net Britanijos blokada Vokietijai, taip triuškinančiai efektyvi per Pirmąjį pasaulinį karą. Kaip suskubdavo priminti vokiečiai, dabar, kai Vokietijos rankose atsidūrė didžioji dalis Europos vakarinės pajūrio dalies – nuo Šiaurės iškyšulio iki Pirėnų – kam čia įvedama blokada?45

1940 metų vasarą šį besiskleidžiantį optimizmą stiprino savotiška garsenybių manija, pasireiškusi neseniai vykusių karo kampanijų didvyrių garbei sostinėje rengiamomis šventėmis. Vienas pirmųjų pagerbtas povandeninio laivo kapitonas Güntheris Prienas. Tada pagerbti kiti, savo šlovę pelnę karinės kampanijos Prancūzijoje metu, tarp kurių – pilotai Werneris Möldersas ir Adolfas Gallandas. Daugeliu atveju įžengimas į nusipelniusiųjų ratą Trečiajame reiche buvo greitas. Pirmiausia būdavo sušaukiama spaudos konferencija, kurioje būsimoji garsenybė atvykusiems spaudos atstovams bei visiems susirinkusiems papasakodavo apie savo tauriuosius žygdarbius. Tuomet jis būdavo paaukštinamas tarnyboje, jam įteikiami kariniai apdovanojimai bei pakvietimas į asmeninius susitikimus su fiureriu. Tada, jei kandidatas pasirodydavo esantis pakankamai supratingas bei fotogeniškas, jis įtraukiamas į „A sąrašą“ ir dalyvauja visuose garsiausiuose renginiuose.

Pagrindinis įžymybių kultūros atributas Trečiajame reiche buvo fotografijų ir atvirukų gamyba. Nesant televizinės eros tai buvo pagrindinis būdas skleisti garsios asmenybės patrauklumą už įprastinio laikraščio skaitytojo ar radijo klausytojo rato, ypač nusitaikant į jaunimą. Atvirukai jau seniai buvo nacių propagandos politikos dalis, juose buvo įamžinami Niurnbergo suvažiavimai ar šio judėjimo kankiniai bei, žinoma, visur esantis rūsčiu žvilgsniu žvelgiantis Hitleris. Tačiau prasidėjus karui, o ypač po 1940 metų pergalių, ši priemonė pasiteisino.

Kelias į žinomumą buvo panašus. Šaunusis karo didvyris turėjo atsisėsti fotoportretui, kuriuo neretai pasirūpindavo pats Heinrichas Hoffmannas. Gautas atvaizdas vėliau virsdavo atvirukais, kurie būdavo pardavinėjami arba pageidaujant išsiuntinėjami susižavėjusiai publikai.

Feldmaršalo Rommelio adjutantas Hansas Joachimas Schraepleris savo laiške iš Šiaurės Afrikos dykumos 1941 metų vasarą šį procesą apibūdino žmonai. Jame jis skundėsi: „Vakar generolo vardu parašiau ir sudiktavau visą šūsnį laiškų, išsiuntinėjau naujas, labiausiai, mano manymu, vykusias nuotraukas. Bijau, kad fotografijų užsimanys ne šimtai, o tūkstančiai. Tai kaina, kurią moki už šlovę. Neverta tapti žinomu žmogumi.“46

Bene geriausi šios garsenybių kultūros pavyzdžiai buvo gausia kūryba pasižymėjusio menininko Wolfgango Willricho sukurti atvirukai. Willrichas buvo žinomas dar iki 1939 metų, jo vardas puikavosi daugelyje parodų bei publikacijų. Šalia kitų užsakymų, jis kūrė eskizus nacių lyderystės, etninių vokiečių, esančių užsienyje (Volksdeucsche), bei vokiečių valstiečių tematika. Jo portretuose paprastai buvo vaizduojama galva ir pečiai, dažnai profiliu, juose geriausiu rakursu atskleidžiami pozuotojo veidas ir kaulų struktūra. Pieštuose paprastu bei angliniu pieštuku, kartais visiškai ar iš dalies padengtuose akvarele kartojosi didžiajai daliai nacių meno būdingas bukas didvyriškumas – iššokę skruostikauliai bei išsišovę raumenys. Leisti ankstyvųjų darbų albumai su komentarais, itin patikdavę kolekcionieriams bei prijaučiantiems vokiečių etnografijai.47

Panašu, jog savo šlovės viršūnę Willrichas pasiekė prasidėjus karui. Pateikęs prašymą Rommeliui, kuriame išreiškė norą lydėti kariuomenę kaip karo menininkas, jis dalyvavo ir Lenkijos, ir Prancūzijos karinėse kampanijose ir keliaudamas piešė vyresniųjų karininkų bei eilinių kareivių eskizus. Vėliau jis taip pat piešė to meto karo didvyrių, tarp kurių buvo ir Prienas bei Möldersas, atvaizdus. Vienas Willricho pieštas Rommelio portretas net atsirado pas generolą Bernardą Law Montgomerį, kuris savo mūšio lauko trofėjų kampelyje jam skyrė garbingiausią vietą.48

Tokios fotografijos, vėliau Propagandos ministerijos nurodymu virtusios atvirukais, sulaukė milžiniško populiarumo. Parduodamų po 20 pfenigų, jų populiarumas ypač šoktelėjo, kai būriai Hitlerjugendo jaunuolių buvo skatinami siuntinėti pasirašytus atvirukus. Viena tokių kolekcionierių buvo jaunoji Christa Riemann. Jos kambario siena buvo nusagstyta Mölderso ir Gallando atvirukais: „Mes dėl šių pilotų ėjome iš proto, – prisimindama pasakojo ji, – jie vilkėjo labai elegantiškas uniformas, buvo gavę labai daug medalių bei garbingų apdovanojimų... visi jų buvo įspūdingi.“49 Šie atvirukai buvo karštligiškai kolekcionuojami, jais buvo galima keistis mokyklose bei žaidimų aikštelėse, tačiau neįkainojama buvo jų propagandinė vertė.

Tą vasarą Berlyne vyravo optimistinės nuotaikos, deja, neilgai. 1940 metų rugpjūtį RAF pradėjo naktinius Berlyno bombardavimus, ir nors pirmieji antskrydžiai nebuvo reikšmingi, jie gyventojams priminė, kad karas nesibaigė, pasiuntė liūdną žinią apie tai, kas dar laukia.

Rudenį dar labiau imta nerimauti. Sovietų užsienio reikalų ministro Viačeslavo Molotovo vizitą lapkritį paženklino įtampa ir, nepaisant viešai demonstruojamo draugiškumo, akylesnis stebėtojas Vokietijos bei Rusijos santykiuose būtų įžvelgęs atvėsimą. Tolimesni politiniai įvykiai tik patvirtino įtarimą, kad ryšys su Stalinu pradėjo silpnėti. Prieš tai rudenį tarp Italijos, Vokietijos ir Japonijos pasirašytas Trišalis paktas, prie kurio vėliau, 1940 metų lapkritį, prisijungė naujos signatarės – Vengrija, Rumunija ir Slovakija. Nors pakte buvo aiškiai teigiama apie taikią politiką Maskvos atžvilgiu, buvo aišku, kad Centrinės Europos valstybės yra šališkos.

Dar labiau valdžios pusiausvyra persverta jau kitą pavasarį. 1941 metų kovą prie Trišalio pakto prisijungė Bulgarija, netrukus ji buvo okupuota Vokietijos kariuomenės. Ginkluotosios Vokietijos pajėgos balandį paraleliai pradėjo Jugoslavijos bei Graikijos puolimą, taip iš karto perkirto Jugoslavijos politikos Gordijaus mazgą ir užbaigė nesėkmingai Italijos pradėtus karinius veiksmus Graikijoje. Kai vasaros pradžioje buvo pasirašyta Vokietijos ir Turkijos bendradarbiavimo sutartis, Vokietija jau buvo perėmusi visos žemyninės Europos kontrolę ir, svarbiausia, buvo apsaugotas pietrytinis jos flangas. Rodės, visiškai pasirengta kitam karo etapui.

Tačiau bent jau tam tikra prasme tai yra tas pats, kas skaityti istoriją atbuline tvarka. Eilinių Berlyno gyventojų akimis, 1941 metų vasaros pradžia buvo išties svaigiai džiugios dienos. Vokietija susirėmė su pagrindiniais savo istoriniais priešais ir laimėjo: Prancūzija nugalėta, Britanija – išvaryta iš žemyno. Vokietijos Reichas buvo sutartimi susaistytas su kitomis galingomis Europos valstybėmis – Sovietų Sąjunga ir Italija – ir susivienijo su beveik visais kitais silpnesniais žaidėjais. Dabar Didžioji Vokietija buvo tikrovė: ji užvaldė visą žemyną, jos ekonomika stipriausia, politinis modelis – dinamiškiausias, kariniu požiūriu Vokietijos nenugalimumo samprata smelkėsi net į nepatikliausiųjų širdis.

Nepaisant visa gaubiančio optimizmo, rodės, niekur nesitraukė gilus nerimo jausmas. Jo neišsklaidė ir gana nevykusios režimo pastangos nukreipti dėmesį nuo Reicho rytiniame pasienyje telkiamų Vokietijos ginkluotųjų pajėgų netiesiogiai užsimenant, kad kita operacija bus Britanijos puolimas oro erdvėje.50 Nepaisant to, ar visuomenė šia klasta patikėjo, ar ne, nuotaikas tai mažai tepaveikė, kadangi buvo akivaizdu, jog 1940–1941 metų ramybės akimirka tebuvo pauzė tarp dviejų mūšių, o ne karo pabaiga.

Tai sukėlė sąmyšį ir įtarimus, suvešėjo gandai ir nuogirdos. Kaip birželio 20 d. buvo rašoma The New York Times, spaudos konferencijoje vienas nacis skundėsi dėl „nepaliaujamai plūstančių gandų“51, pratrūkusių dėl Vokietijos ir Rusijos santykių. Nors jis labai stengėsi juos paneigti, nelabai pavyko. Tuo tarpu nacių apžvalgose apie bendras visuomenės nuotaikas atskleista tikroji situacija. Visame Reiche, buvo rašoma vienoje jų, „nepaliaujamai aptarinėjamas Rusijos klausimas“. Iš esmės išreikštos nuomonės buvo optimistiškos: kai kurie tvirtino, kad Stalinas atvyko į Berlyną deryboms su Hitleriu akis į akį; kiti manė, kad Vokietijai Ukraina bus išnuomojama devyniasdešimt devyneriems metams. „Tik mažuma“, – pažymima apžvalgos pabaigoje, įtarė apie esamą scenarijų, kuris netrukus virto tiesa; kiti teigė, kad „Vokietijai bei Rusijai susitarti nepavyko ir galbūt mėnesio pabaigoje laukia Rusijos invazija“.52

1941 m. birželio 22 d. buvo sekmadienis. Gražios, nelietingos dienos netrukus turėjo baigtis, todėl daugelis berlyniečių pasinaudojo proga susiruošti į pikniką Berlyno parkuose bei paežerėse. Čia jie galėjo pamiršti produktų normavimą ir pabėgti nuo karo, kuris pastaruoju metu, rodės, atsidūrė aklavietėje.

Tą rytą vos pasirodžius saulei ankstyvieji „vyturiai“ ruošdamiesi iškylai jau tepė sumuštinius, ruošė pintines, pildė erzaco^14 kavos termosus. Būriai žmonių patraukė į užmiestį, galbūt pasiirstyti valtimis Hafelze ar pavaikštinėti Miugelio pakrantėmis, kur vaikai galėjo iki valios prisiturkšti vandenyje. Kai kurie išsiruošė ir toliau, galbūt į Potsdamą, kuriame apsilankė Frydricho Didžiojo Sans Souci rūmuose, pavaikštinėjo soduose ar apžiūrėjo karališkąsias meno kūrinių kolekcijas. Kiti tiesiog sėdo į tramvajus ir nuvyko į miesto centre esantį Tiergarteno parką, kur vis dar buvo galima tiek metaforiškai, tiek tiesiogine prasme pradingti.

Kai kuriems sekmadienio rytas leido į valias „išmiegoti“ savo praeitos nakties linksmybes. Nors vyko karas, Vokietijos sostinėje pramogos mažai varžytos, ypač kai prieš kelias savaites buvo panaikintas karo pradžioje įvestas draudimas šokti viešose vietose. Taigi naktinėtojams buvo iš ko rinktis. Kai kurie išsiruošė į operą, Nolendorfo aikštės teatre atliekamą „Vienos kraują“, arba kitame miesto krašte, Unter den Linden alėjoje esančiame Staatsoper – „Ariadnę iš Nakso“. Kiti apsilankė kuriame nors iš daugelio miesto kabareto pasirodymų, kaip antai žymiajame „Kabarett der Komiker“ ar „KadeKo“, kuriuos tą vasarą Kurfürstendamm alėjoje pristatinėjo garsioji kabareto žvaigždė Willi Schaeffers. Be to, tą savaitgalį platų kitokių pramogų repertuarą siūlė sostinės UFA kino studijos teatrai, pradedant filmu „Der Weg ins Freie“, kuriame vaidino Zarah Leander, baigiant drama „Carl Peters“, kurioje užsipuolama XIX amžiaus pabaigoje britų vykdoma imperialistinė politika Rytų Afrikoje.

Tačiau tą sekmadienį visi berlyniečiai viduje nujautė, kad kažkas nutiks. Kai kurie galėjo pasiklausyti ir ką nors išgirsti iš radijo, galbūt nugirsti pokalbio nuotrupas gatvėje ar laiptinėje. Tada būtų sužinoję, kad Hitleris pagaliau ėmėsi savo buvusios sąjungininkės: operacija „Barbadosa“ – Vokietijos įsiveržimas į Sovietų Sąjungą – prasidėjo.

Tą rytą 5.30 Goebbelsas iš savo kabineto Reicho Propagandos ministerijoje per visas radijo stotis išplatino fiurerio pareiškimą. Tai buvo keistas dokumentas. Jis prasidėjo žodžiais: „Vokietijos žmonės! Nacionalsocialistai! Po ilgą laiką slėgusios rūpesčių naštos, po mėnesių mėnesius užsitęsusios tylos, išmušė valanda, kai pagaliau galiu prabilti atvirai.“ Paprastas iš miego pakirdęs, vidury kalbos radiją įsijungęs berlynietis nelabai būtų susigaudęs, apie ką konkrečiai kalbama. Šį sumišimą vargiai galėjo išsklaidyti tai, kas buvo pasakyta vėliau, kadangi pirmoji pareiškimo dalis bene išskirtinai nukreipta į britus, kurių klastingi „karo svetimomis rankomis“ bei vokiečių tautos naikinimo metodai, anot Hitlerio, Vokietiją privertė griebtis „savisaugos veiksmų“.

Kai galiausiai imta kalbėti apie sovietus, Hitleris patikino „prieš Rusijos žmones priešiškų jausmų užantyje nelaikyti“, tačiau nesudvejodamas pasmerkė jų „žydus bolševikus vadovus“. Toliau ėjo išsamus, nuoseklus sovietų tvirtinimų bei reikalavimų paneigimas ir atmetimas – visos subtilybės, kuriomis nesidomėjo didžioji dalis klausiusios auditorijos. Tačiau Hitleris kalbą baigė žodžiais, mažai kam praslydusiais pro ausis:

„Vokietijos žmonės! Šiuo metu vyksta žygis, savo mastu prilygstantis didžiausiam, kokį kada nors iki šiol matė pasaulis... Vokietijos Rytų frontas plečiasi nuo Rytų Prūsijos... iki Juodosios jūros krantų. Todėl šio fronto užduotis jau nebe apginti atskiras valstybes, o apsaugoti Europą ir tokiu būdu mus visus... Tepadeda mums Dievas šioje kovoje!“53

Šis visų Vokietijos radijo stočių eteriuose gyvai nuskambėjęs pareiškimas vėliau tądien kartotas keletą kartų. Praėjus pusei valandos, 6.00 ryto, panašiai iš Užsienio reikalų ministerijos į šalies ir užsienio žurnalistus spaudos konferencijoje kreipėsi ir užsienio reikalų ministras Ribbentropas. Vėliau tą pačią dieną Hitleris išplatino dar vieną pareiškimą, šįkart skirtą naujojo Rytų fronto kareiviams. „Vokietijos kariai! – skelbė jis. – Žengiate į kovą, kuri bus tiek sunki, tiek kupina atsakomybės, kadangi Europos, Trečiojo reicho bei mūsų tautos likimas lieka vien jūsų rankose.“54 Dar kartą, kalbėdamas apie šią laukiančią nuožmią kovą, ko paprastai nedarydavo, Hitleris paminėjo Dievo pagalbą. Šis pareiškimas buvo transliuojamas visą dieną tiek per radiją, tiek per garsiakalbius gatvėse, o vėliau pakartotas laikraščiuose.

Kol politikai dogmatiškai postringavo, 700 km į rytus Hitlerio vermachto kariai ruošėsi didžiausiai karinei operacijai Europoje: 3,5 milijonai vyrų, aprūpinti beveik 4 000 tankų ir daugiau nei 2 500 lėktuvų, žygiavo 2 000 kilometrų teritoriją apimančiu frontu, besidriekiančiu nuo Baltijos iki Juodosios jūros. Jie buvo beatidarą lemtingiausią karo Europoje mūšio lauką – areną, kurioje žus didžioji dalis penkių milijonų Vokietijos karių.

Prasidėjus operacijai „Barbadosa“ visuomenė sumišo. Viešumoje oficialiai Berlyno žmonės laikėsi stoiškos pozicijos, demonstravo „beatodairišką pasitikėjimą vermachtu“ ir „laukiančius įvykius pasitiko ramiai bei kovingai nusisteikę“.55 Tačiau tikrovė buvo kiek kitokia. Buvo apėmęs didžiulis šokas, ypač tuos, kurie to nesitikėjo. Lutzas Ritteris prisimindamas pasakojo, kad tą rytą jo tėvas su draugais planavo pasiplaukioti laivu Miugelyje. Būsimiems jūreiviams susirinkus įsilaipinimo aikštelėje ir laukiant, kol galės lipti į laivą, per radiją pasiekė pranešimas. „Rodės, į juos tarsi žaibas trenkė, – pasakojo Ritteris, – niekas nepratarė nė žodžio.“56

Taip pat buvo juntamas išsilaisvinimo jausmas. Pavyzdžiui, Goebbelsas, prasidėjus invazijai ir „nukritus daugelį savaičių ir mėnesių slėgusiai naštai“57, sakė pajutęs „visišką laisvę“. Eiliniai Berlyno gyventojai jautė panašų palengvėjimą ne tik dėl to, kad dabar galėjo pamiršti visus pastarųjų savaičių gandus bei nuogirdas ir pasitikti naujus iššūkius, bet taip pat ir todėl, kad Vokietija pagaliau galėjo susiremti su, jų akimis, pavojingiausiu šalies priešininku. Karšta ketvirtojo XX amžiaus dešimtmečio antisovietinė retorika patraukė net menkesnius ideologijos entuziastus, kurie sunkiai galėjo susitaikyti su taktine sąjunga su Maskva, pradėjusia karą. Amerikietis Henris Flanneris pastebėjo:

„Karas su Rusija buvo pirmoji pradėta populiari kampanija. Nė vienas vokietis negebėjo suprasti, kodėl su sovietais turėtų būti sudaryta sutartis, juk jie nuo 1933 metų buvo pagrindinis paniekos objektas. Dabar jie jautė palengvėjimą – pasitenkinimą, kad pagaliau tai suprato. Girdėjau jų pokalbius prie laikraščių kioskų bei metro. Su daugeliu jų kalbėjau. Pirmą kartą jie karu buvo patenkinti. „Dabar – sakė jie, – pagaliau kovojame su tikruoju savo priešu.“58

Iškalbinga buvo tai, jog skirtingai nei anksčiau vykstant karui tą rytą specialieji laikraščių priedai skubiai išgraibstyti.59

Neabejotinai panašų palengvėjimą pajuto ir Berlyno komunistai, tačiau dėl visai kitokios priežasties. Naciams užpuolus „pasaulio revoliucijos bastioną“, jie pagaliau išsilaisvino nuo ideologinės gimnastikos, kuria privalėjo užsiiminėti pastaruosius dvejus metus. Kai spaudoje skaitė apie „amžiną draugystę“ tarp nacių Vokietijos ir SSRS, jiems jau nebereikėjo prikąsti liežuvių. Hitleriui užpuolus Staliną dabar jie žinojo, kurią pusę palaikyti: reikėjo ginti Sovietų Sąjungą, „proletarinės revoliucijos tvirtovę“. Siekdamos šio tikslo sostinėje sujudo ir ėmė planuoti, kuo šioje kovoje prisidės, įvairiausios pogrindinės grupuotės, tarp kurių ir „Beppo“, Römerio ir Roberto Uhrigo vadovaujamas judėjimas.60

Dauguma Berlyno žmonių tiesiog apstulbo. Įžvalgiausieji numatė, jog karinė kampanija prieš Sovietų Sąjungą atneš naujų sunkių išmėginimų, nepriteklių. Helmutą Jamesą fon Moltke žinia apie invaziją, kurios jis per savo karines pažintis buvo sulaukęs prieš jai prasidedant, sujaudino, tačiau jį apėmė keista nuojauta. Savo žmonai dieną prieš jis rašė norėdamas perspėti, kad „rytoj viskas pasikeis ir mus užgrius daugelis negandų, todėl turime apsišarvuoti“61. Kiti įspėjo, kad greita pergalė, kokių buvo iki tol pasiekta, nėra tikėtina. Kaip tądien bauginančiai pasakė vienas Ruthos Andreas-Friedrich draugas, „ponai, neapsigaukite... Rusija niekada netiko žaibiškam karui. Kas gali laukti gero, kai atsidursime Urale? Jie tiesiog toliau kovos už jo. Ne, šito mes nebeapžiosime.“62

Galbūt dėl šios priežasties tą sekmadienį nusprendę išvykti už miesto tiesiog pasivaikščioti ar aplankyti Potsdamą iškylautojai buvo kiek susirūpinę. Tačiau šviečiant saulei, žaliuojant gamtai, jų nuotaika greičiausiai turėjo praskaidrėti. Kaip tuomet berlyniečiai jau žinojo, karo metu malonumus reikia žvejoti kur tik įmanoma ir kada tik įmanoma bei išmokti nuo visa, kas vyksta aplink, atsiriboti. Būtent tokias nuotaikas Berlyne tą savaitgalį pastebėjo ir vienas šveicarų žurnalistas, jis rašė: „Parkuose, prie ežerų niekas apie karą neprimena – nerašyta taisyklė teigia, jog laisvo laiko gamtoje neturėtų užgožti mintys apie karą.“ Toliau jis tęsė, kad „šis lemtingas įsiveržimas į Rusiją berlyniečiams nesutrukdė smagiai ir nevaržomai mėgautis gražiu vasarišku oru... ir ne vienas tūkstantis žmonių iškylavo aplink Berlyną esančiuose miškuose bei paežerėse“.63

Esant galimybei pažvelgti po laiko, maga invaziją į Sovietų Sąjungą vertinti kaip nacistinės Vokietijos eros pabaigą. Tačiau žvelgiant iš 1941 metų vasaros Berlyne perspektyvos, naujasis karo veiksmų teatras tiek ir tebuvo: dar viena mūšio arena, dar vienas toliau vykstantis dramatiškas veiksmas, dar vienas sunkiai ištariamų vietovių žemėlapyje sąrašas, dar viena dingstis nacių režimo propagandai viską hiperbolizuoti.

Daugelis Berlyno gyventojų į operaciją „Barbadosa“ nežvelgė iš strategių ar politinių perspektyvų, veikiau ją matė per daug žmogiškesnę prizmę – jiems rūpėjo dabar už Hitlerį, už Vokietiją bei už jų gyvenimus kovojantys sūnūs, broliai, tėvai ir draugai. Tą rytą Sovietų Sąjungos sieną kirto pirmieji iš daugiau nei trijų milijonų vyrų. Berlyne kiekvienuose namuose kiekviena šeima pažinojo kažką, kas dabar buvo ten.

14 Erzacas – prastos kokybės pakaitalas. (vok.) (Vert. past.)

4 Ten, kur veda alkis

Mėgaudamiesi 1940-ųjų Naujųjų metų rytmečio sniegu nedaug berlyniečių būtų įtarę, kad išgyvena pirmąsias vienos nuožmiausių žiemų Europos istorijoje išdaigas. Tą sausį iškritus sniegui taip pat nukrito temperatūra, pasiekdama tokias žemumas, kokių niekas savo gyvenime negalėjo prisiminti. Žiema be atvangos visą žemyną savo lediniame kumštyje laikė iki pat pavasario. Šaltyje sustingo visi Vokietijos vandens takai: nuo mažiausių kanalų ir ežerų iki didžiųjų pagrindinių upių. Dunojus buvo nepraskrodžiamas beveik per visą savo ilgį; ledas sukaustė ir Reiną, Elbę bei Oderį. Kelią šaltis pastojo ir kelių bei geležinkelių eismui.

Skausmingai tai palietė ir Vokietijos sostinę. Temperatūra nuolat laikydavosi apie –20 °C, sausio viduryje nukrito net iki –22,5 °C.1 Tačiau daugeliui didžiausias išbandymas buvo ne pats šaltis, bet tai, kiek laiko jis nesitraukė. Daugybę dienų temperatūra dieną šiaip ne taip pakildavo iki –5 °C, o naktį vėl nukrisdavo iki –10 °C. Sniego taip pat iškrito gausiai, kartais jo pridrėbdavo daugiau nei devyniasdešimt centimetrų. Iš pradžių taip staiga pratrūkusią žiemą žmonės pasitiko su didžiuliu entuziazmu. Sostinės vandens telkiniai virto improvizuotomis čiuožyklomis, daugybė parkų tapo didžiule žaidimų aikštele slidinėjantiems bei važinėjantiems rogėmis. Kaip tą sausį rašė Williamas Shireris,

„...buvo sunku patikėti, kad vyksta didysis karas... Gatvės ir parkai užkloti storu sniego sluoksniu, o Tiergarteno parke... šią popietę tūkstančiai žmonių, visi – jauni ir seni – nuo kalvų leidžiasi rogutėmis, čiuožinėja ant tvenkinių. Tai tikras rojus vaikams, jų parkuose knibžda būriais.“2

Maždaug tuo metu miesto miškuose ir parkuose rengiantis varžyboms, kuriose galėjo dalyvauti visi norintys, buvo nužymėta slidinėjimo maratono trasa. Tačiau, pasirodo, berlyniečių entuziazmas virto šio renginio fiasko. Dalyviams miškuose ėmus klaidžioti, daugeliui tapo aišku, kad piktdžiugos žiūrovai nuėmė trasos žymėjimo stulpelius. Varžybos buvo nutrauktos.3

Visas lengvabūdiškumas subliūško, kai netrukus savo nasrus ėmė rodyti realybė. Užšalus geležinkeliams bei gatvėse didėjant sniego krūvoms, keliauti sostinėje tapo nebeįmanoma. Berlyno valdžia darė tai, ką galėjo. Stojus kritinei padėčiai sudaryta griežta sniego valymo programa, pagal kurią visiems namų savininkams buvo liepiama prieš 6.00 ryto^4 nusivalyti visą šalia jų nuosavybės šaligatviuose esantį sniegą bei pabarstyti žvyru. Šalia to, buvo mobilizuotos sniego valymo brigados, kurias daugiausia sudarė gyventojai, papuolę į priverstinio darbo grupes, Hitlerjugendo jaunuoliai ir miesto žydai, kurių užduotis buvo visas gatves ir šaligatvius išlaikyti kiek įmanoma švaresnius.5

Sostinėje iškabinėti oficialūs plakatai, optimistiškai skelbiantys: „NIEKAS NEBADAUS IR NESUŠALS“. Deja, paskutinis žodis skelbė netiesą, nutiko atvirkščiai. Sausio pabaigoje vienoje Berlyno gatvėje buvo rastas mirtinai sušalęs vyras – pirmoji auka per dešimt metų.6 Jis nebuvo paskutinis. Sostinės sąmojingieji šmaikštavo, kad dabar buvo verboten^15 net mirtinai sušalti. Kiti sumojo, jog naujieji Vokietijos sąjungininkai rusai kaip priedą prie praeito rudens draugystės sutarties dabar už dyką permetė Sibiro orą.7 Tačiau dauguma buvo per daug sušalę, kad galėtų pokštauti.

Tokiomis sąlygomis didžiausia bėda miestui buvo anglių stoka. Vokietijos anglių atsargos kažkur įstrigo pusiaukelėje užšalusiuose Centrinės Europos vandens telkiniuose arba šalo paralyžiuotose geležinkelių atšakose. Pirmiesiems ši neganda žnybtelėjo miesto gyventojams. O sausį visiškai nustojus tiekimui, greitai baigėsi netgi tų, kurie nedidelį kiekį kuro buvo atsidėję žiemai, atsargos.

Sausio 11 d. krizė visiškai pritvinko, kai Berlyno valdžia sostinės gyventojus sukvietė ateiti ir pasiimti geležinkelių aikštelėse suverstų likusių anglių atsargų. Kaip prisimindamas pasakojo Williamas Shireris, „šią popietę matėme, kaip gatvėmis visomis įmanomomis transporto priemonėmis – tramvajais, privačiais automobiliais, arklių tempiamais vežimais, net vienračiais – žmonės tįsia tokia brangenybe tapusias anglis.“8 Kitas tai matęs asmuo rašė: „Jau tapo įprasta matyti septyniasdešimt penkerių ar aštuoniasdešimties metų amžiaus per gatvę plumpuojantį, sunkų maišą ant peties užsimetusį senolį. Šalia jo paprastai tempdamas žaislinį vežimaitį, pakrautą anglių, eidavo berniūkštis.“9

Kai senkančios atsargos buvo išdalytos, daugelis Berlyno anglių prekiautojų tiesiog užkabindavo iškabą „išparduota“ ir uždarydavo savo parduotuvę. Kai kurių atsargos nebūdavo papildomos daugiau nei mėnesį.10 Valdžia skurdžias anglių atsargas stengėsi panaudoti kiek įmanoma efektyviau. Pavyzdžiui, Berlyno mokykloms nurodyta atiduoti visas išlaikytas anglių atsargas. Pakankamu buvo laikomas rezervas keturiolikai dienų; kas liko daugiau – turėjo būti atiduota perskirstyti gyventojams.11 O bažnyčioms liepta visas anglis atiduoti savo tiekėjams, kadangi iki bus nurodyta kitaip, visos maldos vietos turėjo likti nešildomos.12 Visos su karu susijusių reikmių negaminančios gamyklos informuotos, kad joms anglių nebus tiekiama visai.13 Didžiausių prieštarų sulaukė miesto valdžios įsakas išjungti visus namų ūkio centrinius šildymo boilerius, o karšto vandens atsirasdavo tik savaitgaliais.14

Kuro stygius reiškė, kad duris uždaryti buvo priverstos daugelis įstaigų bei verslo įmonių. Pavyzdžiui, universitetas veikė iki popietės vidurio; aukštesnioji technikos mokykla, kaip ir Berlyno miesto biblioteka, uždaryta visai. Taip pat pasielgė ir daugelis aludžių, kavinių, restoranų bei teatrų. Uždaryta daugybė gamyklų, o kai kurios įstaigos kilniaširdiškai leido savo darbuotojams darbą atlikti namuose. Mokyklos, jei apskritai būdavo atidarytos, veikdavo tik kelias valandas per dieną, laiko užtekdavo tik surinkti namų darbus ir duoti naujas užduotis.15

Berlyniečiai turėjo suktis kaip išmano. Labiausiai ši situacija paveikė tuos – jų buvo kas ketvirtas gyventojas – kurie žiemą turėjo išgyventi be jokio šildymo.16 Tokiuose namuose užšaldavo vanduo, iš vidaus langai pasidengdavo stora ledo pluta. SS saugumo tarnybos, Sicherheitsdienst, arba SD, pranešime užfiksuotas vienas Berlyno priemiesčiuose esantis butas, kuriame temperatūra nukrito iki –10°C.17

Vis dėlto didžioji dalis berlyniečių negyveno taip šaltai, jie sugebėdavo pasišildyti bent vieną kambarį. Tačiau ir jie iš tiesų tapo pabėgėliais savo pačių namuose bei spietėsi aplink menkiausią šilumos šaltinį, kokį galėjo išgauti. Kai kurie griebėsi seniai apleistų elektrinių šildytuvų. Kiti, nepaisydami oficialių nurodymų virtuvės įrenginius naudoti tik maistui gaminti, naudojo virykles ar orkaites. Tie, kurie namuose turėjo židinius ir norėjo nuotykių, galėjo medžio ugniai ieškoti miesto parkuose bei miškuose. Kai pasibaigdavo ir šios atsargos, ateidavo metas pasvarstyti, kuriuos baldus paaukoti.

Daugelis viduje tiesiog vilkėjo žieminius lauko drabužius. Viena dienoraštį rašiusi moteris tą sausį aplankė draugę, kurią rado besišildančią prie virtuvės viryklės su kailiniais ir pirštinėmis.18 Didelių keblumų šaltis sukėlė ir miesto žurnalistams. Tą sausį neseniai į Berlyną atvykęs „United Press“ dirbantis žurnalistas Fredas Oechsneris prisiminė, koks iššūkis buvo spausdinti užsimovus pirštines sėdint „pusiau sustirus iš šalčio, įsisukus į paltus, apsimuturiavus vilnoniais šalikais, užsimovus keletą porų kojinių ir storiausią megztinių sluoksnį“19. Tuo tarpu Williamas Shireris netrukus pastebėjo, kad jo kambarys – kuriame nuolat buvo karšto vandens – prestižiniame „Adlon“ viešbutyje netrukus tapo prieglobsčiu tokiu atšiauriu oru dirbti nebegalintiems žurnalistams:

„Į mano numerį pasišildyti atėjo vienas amerikiečių korespondentas – mano viešbutyje vis dar šildoma. Jis pasakojo, kad visą rytą rankas kišdavo į ant viryklės pastatytą kaistuvą su šiltu vandeniu. Tai buvo vienintelis būdas sušildyti pirštus, kad būtų įmanoma spausdinti skubius pranešimus. Jis nežinojo, kad vandenį galima šildyti tik savaitgaliais.“20

Įvedus vandens šildymo apribojimus, Berlyno gyventojai nebegalėjo kasdien praustis. Apie tai tikroviškai ir glaustai atsiliepė dvidešimt trejų Missė Vassilčikova: „Naujasis įsakas yra tikras akibrokštas, juk dideliame mieste labai greitai tampi nešvarus, be to, tai yra vienas iš nedaugelio būdų pasišildyti.“21 Laimei, buvo kelių, kaip šį draudimą apeiti. Kaipmat išaugo pirčių paklausa; viena sostinės suomiška sauna buvo užsakyta visą sausį.22 Amerikos ambasadoje personalui naudotis netgi buvo įtaisytos dvi plieninės vonios. Dėl milžiniškos paklausos norintys šiais patogumais pasinaudoti turėjo vonią užsisakyti bent prieš dieną, ja naudotis galėjo dvidešimt minučių.23

Eiliniams Berlyno gyventojams šaltas oras galėjo tapti daugiau nei vien tik nepatogumu – jis galėjo baigtis mirtimi. Berlyno keliai buvo pavojingesni nei bet kada. 1940 metų sausį nelaimingų atsitikimų sostinės keliuose skaičius stipriai šoktelėjo į viršų net ir akivaizdžiai sumažėjus eismo srautams, anot policijos duomenų, šis padidėjimas buvo išskirtinai priskiriamas neįprastai šaltai žiemai. Į Berlyno morgus tą mėnesį atvežta beveik penki šimtai kūnų – šis skaičius nuo praėjusio mėnesio išaugo daugiau nei 20 procentų.24

Ne ką saugiau buvo likti namuose. Susispietusiųjų aplink dujines virykles ir orkaites visada tykojo apsinuodijimo dujomis rizika. Vasario mėnesį Šarlotenberge rasta negyva senyvo amžiaus pora.25 Paaiškėjo, kad jie miegojo virtuvėje šildydamiesi prie įjungtos viryklės. Užgesus ugniai, juos miegančius prarijo dujos.

Egzistavo ir kitokių pavojų. Iš paskutiniųjų stengiantis palaikyti šilumą, tą žiemą daug gaisrų sukėlė gyventojų paliktos viryklės ir orkaitės. Daug nelaimingų atsitikimų kilo gyventojams bandant atitirpdyti užšalusius vamzdžius namuose uždegant medžio anglį, kuri galiausiai įsiliepsnodavo nevaldomai.26 Šaltis suniokojo ir nebenaujus Berlyno vamzdynus. Stahnsdorfo priemiestyje pratrūkęs vandentiekio vamzdynas suardė visą gatvę, palikdamas šešių metrų skersmens skylę.27 Daugiaaukščiuose gyvenamuosiuose namuose pratrūkę vamzdžiai atrodė ne taip įspūdingai, tačiau pridarydavo ne mažiau žalos. Vienos tokios avarijos metu Štėglico apylinkėse viename bute trečiame aukšte trūkęs vamzdis pridarė bėdos ne tik dviem žemiau esantiems butams, bet ir užliejo rūsį.28

Šalia neatidėliotinų praktinių žmonių rūpesčių, šaltis bei anglių trūkumas tapo rimtu iššūkiu valdžiai. Pirmiausia anglių stoka reiškė, kad dažnai užstrigdavo lokomotyvai, jiems užstrigus, kildavo chaosas rūšiuojant prekinius vagonus, o tada iš karto užstrigdavo miesto transporto sistema. Pavyzdžiui, kartą trumpa kelionė traukiniu Berlyno viduje, kuri paprastai trukdavo vos dvidešimt minučių, užsitęsė devynias valandas.29 Žvelgiant atgal būtų galima pridurti, kad keleiviams pasisekė – jie vis dėlto galiausiai atvyko į vietą. Viename SD pranešime užfiksuota, kad iš atokesnių vietovių vykstantys darbininkai į sostinę važiuodavo apie penkiolika valandų per dieną.30

Kita problema kilo dėl to, kad kai galiausiai atsargos būdavo papildytos, jas nelygiai išdalydavo. Augantį visuomenės nepasitenkinimą tokiomis sąlygomis numalšinti buvo nelengva. Kai sostinę pagaliau nedideliais kiekiais pasiekė pirmosios anglių atsargos, paaiškėjo, kad pirmenybė teikiama tiems supirkėjams, kurie buvo pasirengę mokėti grynaisiais. Taip atsiradusi pasiūlos nelygybė (vienas Berlyno gyventojas iš savo didmenininko anglių galėdavo įsigyti, o kitas ne) kurstė klasinį bei politinį supriešinimą ir paskatino daugelį pragaištingų konspiracijos teorijų.

Sutrikęs tiekimas, kartu su milžiniškai kylančia paklausa, neišvengiamai paveikė sparčiai kylančias anglių kainas. Nors kainos vartotojams buvo fiksuotos, daugelis, o kai kurie ir labai sėkmingai, anglių pramonėje ėmė reikalauti kainų persvarstymo, atitinkančio padidėjusias transporto išlaidas, kurias jie buvo priversti prisiimti.31 Kai vyriausybė paskelbė dar ir apie papildomus apribojimus kuro sunaudojimui, tai sukėlė visuotinį žmonių nepasitenkinimą, kad valdžia visiškai nesupranta ir neatjaučia dėl sostinėje patiriamų jau ir taip sunkių išmėginimų.32

Tokios sąlygos taip pat neprisidėjo ir prie visuomenės pasitikėjimo bei tvarkos. Visų pirma pasipylė nusiskundimai dėl netinkamo transporto infrastruktūros išnaudojimo anglių krizės metu. Berlyniečiai apstulbę stebėjo, kaip sniegą šalutinėse priemiesčių gatvelėse valė tarnybinės mašinos, nors anglių trūkumas buvo viešai primetamas joms gabenti skirtų sunkvežimių stokai.33 Dar didesnį pyktį kurstė 1940 metų sausį pasiekusi žinia, jog užuot panaudojus anglims išvežioti, be darbo daugiau nei dvi savaites Tempelhofo oro uosto teritorijoje stovėjo visi šešiasdešimt sunkvežimių.34

Laikui bėgant anglių krizė sukėlė smulkių nusikaltimų bangą. SD pranešimuose pabrėžiama, kad „ženkliai pagausėjo“ anglių vagysčių iš rūsių, gamyklų bei anglių laikymo vietų. Ypač akcentuojama, kad daugybė vagysčių įvykdyta vidury baltos dienos, matant praeiviams.35 Berlyne neišvengiamai ėmė suktis gandų malūnas, pasipylė istorijos apie visame mieste vykstančias demonstracijas, protesto akcijas dėl anglių trūkumo bei akivaizdų valdžios abejingumą. Nacių saugumo šaltiniai kaip visada įtarinėjo, kad tokie gandai buvo oponentų, siekiančių Vokietijos liaudį pakurstyti sukilti, darbas.36 Galbūt ši versija ir tikėtina, tačiau, kita vertus, sunku būtų įsivaizduoti, kad berlyniečiai tuo metu dar nejautė nepasitenkinimo.

Šalia anglių kitas akis ėmęs badyti deficitas buvo pienas ir bulvės. Pieno ėmė trūkti dėl ragų ir nagų ligos Saksonijoje protrūkio bei transporto cirkuliacijos sutrikimo.37 Į tai reaguodamas Göringas gamybai paskatinti padidino pieno ir sviesto supirkimo kainas, o pieninės produkciją ėmė tiekti tik reguliariems savo klientams.38

Rimtesnį nerimą kėlė bulvių trūkumas, juk paprastoji „bulvė kasdieninė“ daugeliui Vokietijos šeimininkių sunkiu metu buvo tradicinis, patikimas išsigelbėjimo šaltinis. Dėl bulvių trūkumo kaltas buvo oras. Nors prie šio reikalo prisidėjo ir transporto sistemos išsiderinimas, bulvių stygius iš tiesų buvo praėjusio rudens, kuris buvo itin lietingas bei neįprastai žvarbus, pasekmė. Taigi jau 1939 metų gruodį bulvių tiekimas Berlyne sumažėjo perpus ir beveik tiek pat smuko per ateinantį mėnesį.39

Prie jau egzistuojančio nepritekliaus prisidėjo papildomi rūpesčiai. Ūkininkai dažnai nenorėdavo judinti savo bulvių atsargų nuogąstaudami, kad jas gali sugadinti šaltas oras. Dėl to daugelyje vietų, ypač miestų centruose, jų tiesiog nebūdavo. Berlyne tą žiemą bulvių nebuvo daugiau nei dvi savaites, o kai tiekimas pamažu pajudėjo, didžioji dalis to, kas pasiekdavo sostinę, jau buvo sugadinta šalčio. Nors valdžia tvirtino, jog tiekimas sutriko tik nežymiai, garsiai neskelbiant apskaičiuota, kad tą žiemą prarasta 30 procentų kasmetinio vidurkio derliaus.40

Reaguodama į krizę valdžia atkakliai civilius gyventojus įtikinėjo, kad daroma viskas, kas įmanoma, siekiant užtikrinti reikiamas atsargas. Netgi paskelbta, jog šiam reikalui bus pareikalauta bulvėms į sostinę gabenti panaudoti trečiosios klasės vagonus, kurie bus šildomi, kad jos nesušaltų.41 Tuo tarpu Berlyno šeimininkėms dalyti patarimai, kaip geriausiai galima panaudoti šalčio sugadintas bulves: prieš gaminant jas reikia pamerkti į sūdytą vandenį ar vandenį su actu.42

Tačiau nepaisant visų pastangų, daugelis susidūrė su ta pačia neganda – tą žiemą trūko beveik visų pagrindinių maisto produktų. Viena dienoraštį rašiusi autorė apibendrino paprasto Berlyno gyventojo sunkumus:

„Savo rajone negalėjau nusipirkti nė vienos bulvės, – susikrimtusi skundėsi ji... – Žalių daržovių nebus iki vasaros, o apie vaisius nėra nė ką šnekėti. Sunku gauti net druskos...Vakar prekyvietėje prastovėjau dvi valandas, kol pagaliau įsigijau vieną žiedinį kopūstą, – tęsė ji. – Dauguma moterų laukė tiek pat ir visai nieko nepešė. Man pasisekė, kadangi pardavėjams pasakiau, jog man reikia kaip nors išmaitinti keturis vaikus.“43

Daugeliui badas negrėsė, veikiau pagrindinis pavojus buvo vitaminų gausių vaisių bei daržovių trūkumas. Ironiška, tačiau daugelis berlyniečių priaugo svorio – savo darė priverstinė angliavandenių perpildyta mityba, mat dažniausiai valgydavo duoną ir makaronus. Kaip tą žiemą rašė vienas laikraščio korespondentas, „kai kurie vokiečiai, ypač moterys, ėmė apvalėti, o ne atvirkščiai“.44

Pagaliau vadžias perėmė gamta: krizė ėmė tirpti su paskutiniu sniegu, į savo vėžes sugrįžo Vokietijos transporto infrastruktūra. Vasario pabaigoje nuo stogų ėmė nykti sniegas, tirpti miesto gatvėse susikaupęs ledas. Tai atnešė naujų problemų: varvekliams pašalinti (kai kurie buvo ištįsę iki 1,2 m), kol jie nenukrito kada papuola, įdarbinta Berlyno gaisrininkų brigada. Tuo tarpu laukiant tirpstančio vandens potvynio, policijai ir Hitlerjugendo jaunuoliams pavesta užtikrinti, kad būtų atlaisvinti stogų latakai, vandens nutekamieji vamzdžiai bei pralaidos.45

Šiame darbų įkarštyje Williamą Shirerį vėl suneramino kovo 1 d. pasigirdusios karinio antskrydžio sirenos. Jam palengvėjo sužinojus, jog tai tebuvo bandymai, valdžios nurodymu atlikti patikrinti, ar sistema atlaikė nuožmios žiemos rūstybę. „Sprendžiant iš garso, – padarė išvadą jis, – sistema puikiai veikė.“46 Atrodo, savus išmėginimus tvirtai atlaikė ir Berlyno gyventojai.

Rūsti žiema didelių bėdų Centrinės Europos gyventojams nebūtų sukėlusi, kadangi žvarbios žiemos įprastos šioje žemyno dalyje, tačiau 1940 metų žiema buvo išskirtinė. Negana to, kad tai buvo Šiaurės Vokietijoje atšiauriausia per visą šimtmetį žiema, ji smogė vos atsigauti bandančiai, toliau kariaujančiai ir prekių normavimą įvedusiai Vokietijos visuomenei bei ekonomikai.

Nacistinėje Vokietijoje prekių normavimas buvo įvestas kelios dienos prieš prasidedant karui, 1939 m. rugpjūčio 27 d., sekmadienį. Nuo tos dienos galimybė įsigyti didžiąją dalį maisto produktų, drabužių, avalynės bei anglių buvo griežtai kontroliuojama. Tai buvo ne tik be galo drąsus, bet ir prieštaringas žingsnis. Daugeliui vyresniosios kartos berlyniečių prekių normavimas pažadino nemalonius Pirmojo pasaulinio karo, kuriame maisto nepriteklių kentė beveik milijonas vokiečių, prisiminimus. Todėl jo atnaujinimas 1939 metais turėjo būti įvedamas ypač atsargiai. Taigi prie šios žinios buvo pratinama pateikiant daugybę vyriausybės remiamų laikraščių straipsnių, kuriuose detalizuojama apie pakankamas (ir didžiąja dalimi prasimanytas) Vokietijos maisto atsargas.47 Kai kurie jų buvo nelabai subtilūs, pavyzdžiui, viename pranešime su teutonišku tiesmukiškumu drėbtelta, kad „badas yra neįmanomas!“48

Produktų normavimo sistema buvo velniškai komplikuota ir neišvengiamai nepopuliari. Kaip per pirmąją karo žiemą pastebėjo vienas apžvalgininkas, „vokiečiai sako, kad net jeigu jie išgyvens karą, dėl prekių normavimo sistemos neabejotinai atsidurs pamišėlių namuose. Patikėkite – vokiečiai išras pačią komplikuočiausią sistemą.“49

Visi Vokietijos piliečiai bei pastovūs gyventojai buvo suskirstyti į kategorijas. Suaugusieji padalyti į tris kategorijas, remiantis fizinio darbo intensyvumu: pavyzdžiui, biuro darbuotojas priskirtas „paprastam vartotojui“, o traukinio vairuotojas galėjo patekti prie „sunkų darbą dirbančių darbininkų“, angliakasys – prie „labai sunkų darbą dirbančių darbininkų“. Į papildomas kategorijas buvo skirstomi kūdikiai, vaikai ir jaunuoliai.

Visi šie asmenys užregistruoti savivaldybėse, kur jiems išduotos septynios keturias savaites galiojančios spalvinio žymėjimo kortelės. Trys mėlynos kortelės buvo mėsai, geltonos riebalams bei sūriui, balta – cukrui ir marmeladui, rožinė – miltams, ryžiams, arbatai ir avižinėms kruopoms, oranžinė – duonai, žalia – kiaušiniams, o violetinė saldumynams ir riešutams. Produktų normavimo kortelės buvo pagamintos iš kieto popieriaus, suskirstyto į mažus nuplėšiamus kuponus, Marken, ant kurių buvo nurodytas produkto pavadinimas ir išduodamas kiekis.

Berlyno gyventojai savo Marken, sumokėję reikiamą sumą, galėjo iškeisti į paskirtą maisto produktų kiekį; gaudavo, tarkime, 500 g mėsos, 270 g riebalų, 290 g cukraus ir džemo per savaitę. Tokiu būdu buvo apskaičiuota, kad „paprastas vartotojas“ per dieną gaus 2 400 kalorijų, o „sunkų darbą dirbantis darbininkas“ papildomai per dieną gaus 1 200 kalorijų, „labai sunkų darbą dirbantis darbininkas“ per dieną iš viso gaus 4 200 kalorijų.50 Produktų normavimo kortelės buvo išleidžiamos kas mėnesį, taigi valdžia galėjo davinius naujai paskirstyti pagal esamas atsargas. Specialus skirstymas taikytas laikinai gyvenantiems asmenims bei parduotuvėms, valgykloms ir restoranams.

Išskirtinė grupė buvo Vokietijos žydai. Produktų normavimo kortelių, pažymėtų raudonu „J“16 antspaudu, turėtojams skirta žymiai mažiau produktų ir leidžiama apsipirkti tik tam tikru laiku, paprastai likus pusvalandžiui iki parduotuvei užsidarant, kai dauguma produktų jau būdavo išparduoti. Tokiu būdu, kaip pasakė berlynietė Rachel Becker, „su alkiu gulta ir keltasi“. Nepaisant mamos didžiausių pastangų rasti šeimai maisto, „vakarienei dažniausiai likdavo ropių ir kelios bulvės“.51

Tačiau kai kuriems Berlyno žydams pasisekdavo, kai pasitaikydavo sukalbami pardavėjai. Viena tokių buvo praminta „Daržovių ponia“ iš Lichterfeldės, kurios pirkėjams žydams buvo leidžiama ant tarnybinio parduotuvės įėjimo durų ryte pakabinti krepšį, kurį vėliau papildytą pagal užsakymą buvo galima paskirtu laiku atsiimti. Tokiu būdu žydų šeimos bent jau kurį laiką galėjo išvengti didžiausių bado kančių.52

Be maisto, normuojamas buvo ir muilas, avalynė bei drabužiai. Jie parduoti pagal taškų sistemą. Kiekvienam klientui buvo duodamas tam tikras skaičius taškų – 100 suaugusiajam, 60 paaugliui ir 70 mažam vaikui. Juos panaudodamas žmogus galėjo įsigyti prekių per vidutiniškai aštuoniolika mėnesių. Normuojamų prekių vertė išreikšta taškais: pavyzdžiui, kostiumas vertinamas 80, sijonas – 18, vaikiškas megztinis – 14, pora apatinių – 10 taškų. Tačiau niekada nebuvo galima viršyti taškų vertės. Tokiu pagrindu numatyta, kad „normalų“ garderobą sudarė:

„Vyrų: 1 kostiumas, skrybėlė ar kepurė, baltiniai, kaklaraištis, apykaklė, apatiniai marškinėliai, pora apatinių, naktiniai marškiniai arba pižama, pora kojinių ir 3 nosinės.

Moterų: 1 suknelė, apatinis sijonas, palaidinė, pora apatinių, liemenėlė, naktiniai ar pižama, kojinės ir 2 nosinės.“53

Griežtai normuojamas buvo ir batų įsigijimas: paprastai vienam pirkėjui leidžiama įsigyti dvi poras, o pirkti naują porą galima tik gavus leidimą, kuris buvo išduodamas pateikus įrodymą, kad sena pora yra nusidėvėjusi.

Tokia sistema be galo vargino, gyventojams ji labai nepatiko. Visiškai nestebina, kad klaidingai pamanę, jog 1939 metų spalį sugrįžo taika, pirmiausia Berlyno gyventojai pamiršo apribojimus ir atsikratė savo prekių normavimo kortelių. Tačiau nepaisant savaime suprantamo prekių normavimo sistemos nepopuliarumo, ji veikė ganėtinai gerai: Berlyno gyventojai gyveno toliau ir svarbiausia, kad niekas nebadavo.

Vis dėlto sistemos dosnumo pervertinti nereikėtų. Nors žvelgiant į nuogą statistiką, būtent tokia išvada ir pirštųsi. Pavyzdžiui, remiantis statistika matyti, kad kai kuriais atvejais maisto daviniai iš tikrųjų viršijo vidutinį prieškario sunaudojamų produktų kiekį.54 Skiriamus davinius buvo galima lyginti su britų prekių normavimo sistema, ir nors duona buvo normuojama (Britanijoje ne), Vokietijos išduodamas riebalų kiekis viršijo Britanijos iki pat 1945 metų.55 Bent jau iš pirmo žvilgsnio atrodo, jog vokiškoji sistema gerai veikė iki pat karo pabaigos. Būta tam tikrų išduodamų produktų kiekių svyravimų, dažniausiai nepalankių gyventojams, tačiau nepaisant to galima teigti, jog aprūpinimo sistema visą laikotarpį liko stabili.

Žinoma, tai oficialios statistikos skelbiama versija. Prasidėjus karui, savaitei „paprastam vartotojui“ buvo dosniai skiriama 2 400 g duonos (apie du su puse kepalo), ne taip dosniai mėsos – 500 g, riebalų – 270 g ir cukraus – 290 g. Archyvų duomenimis, šie kiekiai vėliau pamažu vis mažėjo. Pavyzdžiui, savaitės duonos davinys sumažėjo iki 2 250 g 1940 metų pabaigoje, 1942 metų pradžioje – iki 2 000 g. O mėsos davinys 1941 metais sumažėjo iki 400 g, 1942 metais – iki 300 g.56

Tačiau jei vertintume tik nuogus statistikos pateikiamus skaičius, kaip darė daugelis to meto istorikų, ignoruotume esminį faktą, jog statistika pateikia tik tuos kiekius, kuriuos kiekvienas vartotojas turėjo teisę gauti, tačiau ne tai, ką kiekvienas asmuo iš tikrųjų gavo. Bendrą gyventojų situaciją apibendrino vieno amerikiečio, 1940 metais gyvenusio Berlyne, nusiskundimas. Jis rašė:

„Kiekvieną mėnesį vokiečiai griežtino normavimo kortelėmis išduodamų produktų tvarką, kuri jau ir taip buvo tikras pasityčiojimas iš žmonių. Iš pradžių per savaitę gaudavome 4 svarus (1,814 kg – vert. past.) mėsos, vėliau perpus mažiau. Taip pat per mėnesį gaudavome 4 svarus (1, 814 kg – vert. past.) ryžių, vėliau kiekis buvo sumažintas iki 1 svaro (453,6 g – vert. past.) ir nė vienoje parduotuvėje visame Berlyne nebuvo ryžių. Turėjome normavimo korteles aliejui, kiaušiniams ir pupelėms. Tačiau šių produktų nusipirkti nepavykdavo nei su kortele, nei be jos.“57

Taigi iš tiesų normuojamų produktų paskirstymas dažnai buvo tik teorija, ypač po 1941 metų, todėl daugeliui „vartotojų“ sostinėje teko apsieiti su mažesniais daviniais, rinktis ką nors prastesnio bei stovėti ilgose eilėse.

Pirmieji prekių trūkumo požymiai – tuščios Berlyno parduotuvių lentynos. Nors tokia padėtis buvo visame mieste, labiausiai ji akis badė prabangiose miesto centro universalinėse parduotuvėse. Šalia maisto stygiaus Berlynas stokojo ir viso kito: pradedant ilgalaikio vartojimo dalykais, baigiant kasdienio vartojimo prekėmis ir žaislais. Pavyzdžiui, vienas pirkėjas skundėsi, kad po dviejų valandų paieškų jis kažką naudingo rado tik prestižinėje parduotuvėje „Ka-De-We“, Vitenbergo aikštėje: „Ši didžiulė daržinė visiškai tuščia, – sakė jis. – Norint atsikratyti penkiasdešimt pfenigų perėjus per visus septynis aukštus, reikia turėti ypatingų sugebėjimų.“58

Netrukus prekių trūkumą pajuto visi. Williamas Russellas pažymėjo, kad jau pirmaisiais 1940 metų mėnesiais neįmanoma gauti daugelio kasdienio vartojimo prekių:

„Man net sunku surašyti visus dalykus, kurių Vokietijos parduotuvėse negalima nusipirkti. Tiesiog pagalvokite, ką norėtumėte nusipirkti, bet ką. Dažniausiai to dalyko, kurio pasiteiraudavote, parduotuvėje nebūdavo. Arba jo neparduodavo

Batų raišteliai. Nėra.

Tualetinis popierius. Nėra.

Petnešos. Nėra.

Maistas skardinėse. Verboten^17

Gumelės ir sąvaržėlės. Išparduota.

Vokietijos parduotuvėse taip pt nebuvo nei skutimosi muilo, nei elektros laido, nei žvakių, nei kokių nors metalinių daiktų, nei fonografo cilindrų..., rašomųjų mašinėlių, elektrinių skustuvų, elektrinių vandens šildytuvų, įvairiausių drabužių..., baldų, siūlų (viena ritė per mėnesį), kokio nors popieriaus ir kanceliarinių reikmių, spalvotos fotojuostos, vanilės, įvairiausių prieskonių, pipirų, želatinos, odos dirbinių, sagų, cigarų.“59

Sąrašą galima tęsti ir tęsti. Muilas buvo tikra retenybė, visi vokiečiai galėjo per mėnesį nusipirkti gabalėlį vadinamojo „universalaus muilo“, skirto visoms reikmėms, pradedant indų plovimu bei drabužių skalbimu, baigiant asmenine higiena.60 Be tokių namų apyvokos reikmių, trūko ir daugelio maisto produktų. Kava jau buvo bepradedanti įgauti valiutos pakaitalo statusą. Vaisių ir daržovių, nors jie nebuvo normuojami, vis sunkiau būdavo rasti, o tokia egzotika kaip pomidorai bei apelsinai netrukus visai išnyko.

Nepaisant fakto, kad visko trūko, daugelis krautuvininkų iš paskutiniųjų stengėsi palaikyti tvarką ir pirkėjus viliodavo vitrinose išstatytomis prekėmis. Vienas apžvalgininkas teigia, jog tai buvusi valdžios užsakyta propagandinė gudrybė, kuria šalyje siekta sustiprinti mitą, kad visame Reiche yra neribotas kiekis prekių, kurių galiausiai bus pasiūlyta įsigyti.61 Kad ir kur slypėjo šio paradokso šaknys, tuščios parduotuvės pilnomis vitrinomis skatino pasipiktinimą. Vienas tai matęs asmuo pastebėjo: „Parduotuvių vitrinos buvo nukrautos prekėmis, tačiau dešiniajame kampe apačioje puikavosi jau pažįstamas užrašas: „VITRINOJE ESANČIOS PREKĖS YRA NEPARDUODAMOS“. Taip pat pridūrė: „Berlyne visur sulaukdavau to paties atsakymo – viskas išparduota.“62 Kitas potencialus pirkėjas sakė, kad jam buvo pasakyta, jog jo rajono parduotuvės vitrinoje esančios prekės nebus parduodamos tol, kol keisis dekoracijos. Tačiau jis pastebėjo, kad „dekoracijos paprasčiausiai nebuvo keičiamos... Vienoje parduotuvėje pasiūliau kainą už raudoną pižamą... Po šešių mėnesių vitriną puošusi dekoracija, t. y. mano pižama, vis dar nepakeista.“63

Panašiame apgaulės sąmoksle dalyvavo ir Berlyno viešbučiai bei restoranai. Pavyzdžiui, elegantiško „Kaiserhof“ viešbučio bare puikavosi įvairiausių spalvų buteliai su alkoholiniais gėrimais iš viso pasaulio. Tačiau, kaip komentavo vienas klientas, „senasis barmenas labai apgailestaudamas atsakė, kad, deja, užsakyto kokteilio jis padaryti negali, kadangi kaip tyčia būtent šiandien baigėsi jam padaryti reikalingi gėrimai.“64 Pasirodo, iš tikrųjų daugelis butelių buvo pripildyti spalvotu vandeniu.

Savaime suprantama, kad tokiais nepritekliaus laikais stovėjimas eilėse tapo savotišku nacionaliniu užsiėmimu. Berlyniečiai ilgas valandas prastyrodavo begalinėse eilėse, siekdami gauti to, kas buvo žadama eilės priekyje, ir ankstyvą rytmetį, ir vėlyvą vakarą. Howardas Smithas apie tam tikros prekės, jam reikalingo tabako, prieinamumą sprendė pagal gatvėje prie savo namo nusidriekusios eilės ilgį:

„Eilė, kai tabako parduotuvėje cigarų ir cigarečių dar būdavo, paprastai nesutrumpėdavo nuo parduotuvės atidarymo iki tada, kai maždaug po pusvalandžio ji būdavo uždaroma ir pakabinamas užrašas „išparduota“. Antrą karo su Rusija mėnesį nusidriekdavo maždaug aštuoniolikos metrų ilgio eilė, o 1941 metų gruodį, tą vakarą, kai aš išvykau, pailgėjo net iki aštuoniasdešimties.“65

Milijonų berlyniečių nuotaikas atspindėjo Missė Vassilčikova, 1940 metų gegužę pasipiktinusi dėl apgailėtino pasninkinio maisto, likusio jai galiausiai atstovėjus eilę. „Kartais atrodo, kad nebeištversiu, – savo dienoraštyje rašė ji, – po darbo dar reikia stovėti eilėje dėl piršto dydžio sūrio gabalėlio.“66

Tokiomis susierzinimą keliančiomis sąlygomis kai kurie berlyniečiai rado išmoningų būdų, kaip papildyti savo oficialius davinius. Paprasčiausias variantas buvo vogti, tačiau jeigu pagautų, tai brangiai kainuotų. Pavyzdžiui, viena 1939 metų gruodį iš kaimynės tris maisto talonus pavogusi berlynietė namų šeimininkė buvo nubausta trims mėnesiams kalėjimo.67 Kai kurios bausmės buvo dar griežtesnės. Vienai moteriai 1944 metų pavasarį priteisė dvejus metus sunkiųjų darbų, kai paaiškėjo, kad ji valdžią apgavo meluodama, jog turi vaiką. Maisto davinius dviem asmenims ji gaudavo daugiau nei metus.68

Tačiau tokių drąsuolių buvo mažai, daugelis, norėdami užsitikrinti, kad ilgai stovėję eilėje neliks tuščiomis rankomis, apsiribojo ne tokiais rizikingais būdais. Labai naudinga būdavo turėti pastovų tašką, kuriame išrinktiesiems klientams prekes atidėdavo. Christabelė Bielenberg pabrėžė tokių ryšių svarbą: „Reikėdavo pažinoti krautuvininką, didmenininką ar dar geriau ūkininką ir mokėti susitarti pasitelkiant įsiteikiančią šypseną, meiliai pasiteirauti, kaip laikosi žmona ir vaikai. Priešingu atveju, karvės neturėjo kepenų, širdžių, inkstų ar uodegų, o vištos apskritai buvo dingusios nuo žemės paviršiaus.“69

Kiti buvo dar išradingesni. Vienas apžvalgininkas papasakojo, kaip Berlyno šeimininkės išrado „eilių kaitaliojimo“ bendradarbiavimo sistemą, kurioje vienas asmuo tuo pačiu metu sugebėdavo stovėti daugiau nei vienoje eilėje – tokiu būdu atsirado galimybė prekyvietėse per tą pačią dieną įsigyti skirtingų prekių. Pasak jos, ši schema veikė taip:

„Ponia Schmidt į prekyvietę atvyko anksti ryte ir užsiėmė pačią svarbiausią iš visų eilę prie bulvių. Nieko nelaukdama ji pabandė susirasti draugių užkalbinusi už jos stovinčią ponią Mueller. Užsimezgus prielankumo ryšiui bei susitarus, ponia Mueller sutiko palaikyti ponios Schmidt vietą bulvių eilėje, tuo metu ši nuėjo į morkų eilę, pakartojo tą pačią procedūrą, sėkmingai įkalbėjo ponią Hinkel pasaugoti jos vietą čia ir sugrįžo į bulvių eilę palaikyti ponios Mueller vietos, o ponia Mueller stojo į morkų eilę. Pagaliau atėjo ponios Schmidt eilė bulvėms, taigi jų nusipirkusi moteris nuskubėjo į savo vietą jau morkų eilės priekyje. Tik tokiu būdu buvo galima nusipirkti dviejų rūšių daržovių.“70

Pirkėjai taip pat turėjo išplėsti savo patiekalų repertuarą ir eksperimentuoti su naujais, egzotiškais, o kartais ir ne tokiais egzotiškais produktais. Taip Vokietijos mityboje atsirado cikorija, salotinė trūkažolė, baklažanai bei Jeruzalės artišokai. Panašiai labai pasikeitė to, kas buvo vadinama mėsa, samprata. Karui įsibėgėjant mėsa jau vadintos įvairios plaučkepenių dalys, tokios kaip plaučiai ir smegenys, kiaulės uodegos bei kepti tešmenys. 1940 metų žiemą vienas berlynietis nustebęs stebėjo, kaip į vietinę mėsinę pro galines duris tįsė negyvą asilą, kurį jis atpažino iš kanopų bei iš po brezento kyšančių ausų.71

Siekiant padidinti atsargas, gaminant pagrindinį vokiečių mitybos produktą – duoną – būdavo primaišoma visko. Karui tęsiantis kokybė vis prastėjo, kepalai vis labiau pilkėjo, net įgavo žalsvą atspalvį, kadangi būdavo primaišoma priedų bei alternatyvių sudedamųjų dalių. Kai kurie tvirtino, kad dedama pjuvenų, kiti niūriai spėliojo, jog dabar į ją dedama kaulamilčių. Kad ir ko buvo primaišoma, skonio tai nepagerino. Smėlingą, kartoną primenančią karo laikmečio duoną buvo sunku valgyti.72

Išradingi tapo ir kitų įvairiausių produktų gamintojai. Labiausiai trūkstami produktai buvo keičiami alternatyviuoju erzacu. Berlyno vartotojai galėjo rinktis erzaco medų, erzaco kiaušinių miltelius, pagamintus iš žuvies, ir erzaco cukrų iš pjuvenų. Vienas apžvalgininkas pastebėjo, kad kai kurių Berlyno kepyklų naudojamo glajaus „skonis buvo tarsi sacharino, smėlio ir pigių kvepalų mišinys“73. Greičiausiai nedaug nukrypta nuo tiesos.

Sekantys madą galėjo bent jau teoriškai pasinaudoti galimybe nusipirkti erzaco drabužių, kurių galėjai įsigyti kiek tik nori. Buvo galima nusipirkti medinių klumpių arba, tarkime, moteriškų batelių, pagamintų iš šiaudų, ir net paltų iš žuvies odos.74 Naudojant celiuliozę iš medienos masės, cukranendres ar net bulvių lupenas, verpta erzaco vilna. Dar keistesnių eksperimentų imtasi su erzaco produktais kariuomenei: iš laminuoto popieriaus gaminti dėklai pistoletams, o uniformos siūtos iš maisto likučių bei medžio plaušų.

Tokios keistenybės netrukus paskatino išplisti liaudies humorą. 1942 metais sukosi populiarus juokelis, neva kartą vienas vyras „beviltiškai bando pasikarti – tai neįmanoma: virvė juk iš sintetinio pluošto. Tada jis bando nusiskandinti šokdamas į upę – bet neskęsta, nes apsivilkęs kostiumą, pagamintą iš medienos. Galiausiai jam pavyksta padaryti sau galą. Du mėnesius jis gyvena valgydamas ne daugiau nei skirta normavimo kortelių.“75 Kiti Berlyno šmaikštuoliai pasiūlė įsivaizduoti pokalbį tarp olando ir vokiečio:

„Sotus olandas užjautė sunkioje padėtyje atsidūrusį savo alkaną kaimyną.

„Girdėjau, kad Vokietijoje taip riesta, – tarė jis vokiečiui, – kad jūs net žiurkes valgote.“

„Velnias, kokios skanios tos žiurkės buvo!“ – prisimindamas sušuko vokietis. Tada jo veidas paniuro. „Bet dabar ir jų jau nebeliko, todėl vyriausybė mus šeria erzaco žiurkėmis!“76

Tačiau nedaugeliui berlyniečių tai kėlė juoką. Nors erzaco šlamštas įnirtingai reklamuotas, daugeliui vokiečių ir šios prekės buvo neprieinamos. Iš tikrųjų po 1941 metų drabužių parduotuvėse nebuvo nei tikrų produktų, nei taip išliaupsintų erzaco pakaitalų. Kaip skundėsi vienas potencialus pirkėjas, „drabužių normavimo režimas tapo grynai teoriniu dalyku. Iš tiesų jie nustojo egzistavę.“77

Kartais erzaco produktai iš tikrųjų pasiekdavo rinką, tačiau dažnai skųstasi, jog jie vargiai atitinka perkančiosios visuomenės lūkesčius. Medinės klumpės ar batai mediniais padais buvo nepatogūs, o šiaudai toli gražu neatitiko odos patvarumo. Be to, erzaco kariuomenei skirta produkcija dažnai buvo niekam tikusi. Kartais drėgnu oru apranga imdavo dažyti, drabužio dėvėtoją nuspalvindama, pavyzdžiui, ryškiai žaliai. Būdavo ir taip, kad medžiaga imdavo dvokti ar tiesiog visai ištirpdavo.78

Vienas labiausiai paplitusių ir nemėgstamų erzaco produktų buvo kava. Pagaminta iš skrudintos cikorijos, liaudyje žinoma Muckefuck pavadinimu, nuo prancūziško termino mocca faux, ji buvo apgailėtinas nekofeininis pakaitalas. Christabelė Bielenberg nepasitenkinimą apibendrino reklaminius šūkius palygindama su tikrove. Reklama žadėjo produktą, kuris buvo „sveikas, suteikiantis energijos ir skanus“ bei „neatskiriamas nuo tikros kavos“, tačiau ji pasipiktinusi teigė, kad Muckefuck išsiskyrė tik vienu esminiu aspektu: „Iš pirmosios išeidavo kava, o iš pastarosios – vimdantis rudas gėralas.“79

Nusiskundimai dėl tokių produktų ne tik buvo bevaisiai, taip kalbėti galėjo būti ir pavojinga. Rutha Andreas-Friedrich papasakojo apie vienos moters, nusiskundusios dėl lieso pieno kokybės, jį pavadinusios „paplavomis“, likimą. Įskųsta valdžiai dėl šios replikos, moteris tris mėnesius kiekvieną dieną turėdavo ateiti į policijos nuovadą ir prieš susirinkusius pareigūnus bei policininkus kartoti: „Nėra lieso pieno. Yra tik šviežias nugriebtas pienas.“80

Nesibaigiančioms eilėms bei erzacui egzistavo kelios valstybės remiamos alternatyvos. Pirmoji buvo Kariuomenės dienos paminėjimas kiekvieną kovą – tada berlyniečiai galėdavo nusipirkti kareivių davinių neatiduodami savo prekių įsigijimo talonų. Kiek mažiau populiarus buvo plačiai paplitęs Eintopf arba „valgis viename puode“, tai iš esmės buvo paprastas troškinys, į kurį sudėta viskas, kas turima po ranka, o jį patiekti kartą per mėnesį privalėjo kiekvienas namų ūkis. Buvo numatyta, kad Eintopf valgys tiek gauleiteriai, tiek paprasti darbininkai, bus sustiprintas tautinis solidarumas, o sutaupytos atsargos pagerins bendrą ekonominę padėtį. Nors iš pradžių numatyta, jog bus ruošiamas kiekviename namų ūkyje, Eintopf taip pat tiektas restoranuose, viešbučiuose ir netgi nacių socialinės rūpybos organizacijų lauko valgyklose. Berlyno gatvėse suvažiuodavo „ratuotos sriubinės“, paprastai vadinamos „guliašo vežimais“, iš kurių garuojantis troškinys būdavo išpilstomas lūkuriuojančiai miniai.

Tačiau iš tikrųjų Eintopf mažai kam patiko. Pratęs prabangiai maitintis geriausiuose viešbučiuose Williamas Shireris savo dienoraštyje skundėsi, kad tai buvo „pigus viralas“, kurio kartais jam tekdavo užsrėbti. Nesužavėta buvo ir Missė Vassilčikova. Kartą ji su draugais susitarė pavalgyti mieste, tačiau iš karto suprato, kas buvo siūloma valgiaraštyje: „Tikėjomės gerai, skaniai pavalgyti, tačiau pasirodė, kad išpuolė Eintopf diena.“ „Beskonis troškinys“ jai „sukėlė pasišlykštėjimą“.81

Tie, kurie dar galėjo sau leisti eiti pavalgyti į restoraną, bent jau iki tol, kol buvo įvesta Goebbelso diržų susiveržimo politika, po Stalingrado mūšio, 1943 metais, to padaryti nebegalėjo, nes dauguma jų buvo priversti užsidaryti. Iki tol Berlyno restoranai, barai ir kavinės mainais už prekių normavimo Marken, susimokėjus atitinkamą sumą, duodavo atitinkamą kiekį tam tikros kategorijos maisto. Todėl padavėjai paprastai vaikščiodavo „apsiginklavę“ žirklėmis, kad galėtų nuo kliento kortelės, jam užsisakius patiekalą, nukirpti reikiamus kuponus.

Valgymas mieste turėjo savo privalumų. Svarbiausia, kad esant galimybei buvo galima pasinaudoti proga pasilepinti nenormuojamu maistu, pavyzdžiui, žuvimi, paukštiena ar makaronų patiekalais. Keista, tačiau daugelis delikatesų, tokių kaip omaras ir šampanas, nenormuoti, todėl visi norintieji iki 1943 metų galėjo jų įsigyti. Missie Vassilčikova, kuri, pasirodo, didžiąją dalį laiko, kol gyveno Berlyne, lankėsi geriausiuose restoranuose, prisiminė, kad pietaudama valgė „omarą ir kitus plutokratiškus delikatesus... restorane „Savarin“.82 Tuo tarpu antinacistinių sąmokslų kurstytojas Hansas Osteris su savo kolegomis iš Berlyno kavalerijos gvardijos klubo susilažino iš austrių ir šampano pietų, kad Hitlerio kariuomenė Prancūzijoje 1940 metais patirs pralaimėjimą. Kai šie spėjimai nepasitvirtino, jis turėjo vykdyti savo lažybų sandėrį.83

Tačiau norintys valgyti mieste susidurdavo su dviem esminėmis problemomis. Pirmoji buvo kaina. Pietūs padoriame restorane su vynu kainavo beveik tiek pat, kiek vidutinis Berlyno gyventojas uždirbdavo per savaitę. Antroji bėda buvo abejotina daugelio Berlyno užeigų siūlomo maisto ir gėrimų kokybė. Karui įsibėgėjant restoranų maisto kokybė smarkiai suprastėjo, todėl, pasak daugelio dienoraščių autorių, patiekalai iš tiesų retai kada atitikdavo tai, kas buvo rašoma valgiaraštyje. Iš vieno 1943 metų prestižinio Berlyno restorano „Borchardt“ valgiaraščio akivaizdu, į kokį kampą produktų trūkumas buvo įspraudęs restoranus ir kokį maistą jie galėjo pasiūlyti savo mokėti galinčiam klientui. Šis restoranas siūlė vieną paprastą patiekalą: raudonuosius kopūstus su bulvių koše ir nenurodytos išpjovos mėsa. Šalia to buvo galima užsisakyti dviejų rūšių sriubos: „dienos sriubą“ bei daržovių sultinį, taip pat „sezoninės virtuvės“ patiekalus, pavyzdžiui, „kiaulienos su Bavarijos kopūstais“.84

Taigi esant ribotam valgiaraščiui prestižiniuose restoranuose, didžioji dalis mažiau malonių vietų dažnai vargiai galėdavo pasiūlyti ir pačių paprasčiausių patiekalų. Howardas Smithas pamena savo apsilankymą viename erdviame Potsdamo aikštėje esančiame restorane-aludėje „Pschorr Haus“, kurį jis pavadino „tipišku, paprastu dideliu Berlyno restoranu“. Paminėjęs tai, koks apšiuręs buvo pats pastatas, nutriušęs restorano interjeras, kokie nešvarūs stalai ir koks tvyrojo „sugedusios žuvies“ kvapas, Smithas perėjo prie to, kas buvo siūloma:

„Valgiaraštyje nurodyti tik du mėsos patiekalai, kurių vienas perbrauktas pieštuku... Kitas apskritai yra dvi mažos neaiškios sudėties dešrelės, abi maždaug cigaro nuorūkos dydžio. Prieš mėsos patiekalą jie jums atneša blyškiai raudono šilto skysčio, vadinamo pomidorų sriuba... Prie mėsos patiekalo gaunate keturias ar penkias geltonas bulves su juodais taškeliais.“85

Negana to, daugelis restoranų dar ir bandė sutaupyti virtuvėje bei apgaudinėjo savo klientus jų davinių sąskaita. 1943 metų kovo mėnesio SS vidinėje ataskaitoje apie bendras visuomenės nuotaikas paviešinti nusiskundimai, kad nors restoranai iš klientų reikalavo kuponų už riebalus, riebalai gaminant maistą akivaizdžiai nenaudoti. Ataskaitoje buvo remiamasi vieno įvairiuose Berlyno ir Potsdamo restoranuose dirbusio vyriausiojo virėjo patvirtinimu tyrėjams, kad tokia praktika buvo plačiai paplitusi. Jis tvirtino, kad vienas jo darbdavių pareikalavo kupono už 15 g riebalų, naudotų kepant plekšnę, nors iš tikrųjų riebalų nenaudota, vietoj to patepta maistiniais dažais.86 Taigi tokiu būdu restoranų savininkai galėjo išsaugoti savo atsargas.

Tie, kuriems trūko lėšų ar kurie nenorėjo savo davinių kuponų panaudoti kokiam nors abejotinam patiekalui, galėjo pasinaudoti alternatyviais maisto šaltiniais. Pavyzdžiui, galėjo pabandyti užsiauginti ką nors savo. Turintys žemės lopinėlį galėjo auginti morkas, bulves ir kitas pagrindines daržoves. Jau 1942 metais daržais buvo paversta didžioji dalis atvirų miesto erdvių bei parkų. Benediktas Dietrichas prisimindamas pasakojo, kad jo šeima iš giminių užsienyje gavo moliūgo sėklų, kurios buvo skrupulingai pasodintos mažame jų darže ir tam tikru metu labai, nors ir ne įvairove, prisidėjo prie šeimos maisto atsargų.87 Neturintys „daržo virtuvės“ sukosi kaip išmanė, dažnai rinkdami maistui galimus panaudoti vaisius, žoles bei laukinius augalus, pavyzdžiui, erškėtuoges, obuolius, dilgėles, pienes ir, žinoma, grybus.

Kiti buvo dar drąsesni. Plačiai, ypač priemiesčių rajonuose, paplito vištų auginimas mėsai bei kiaušiniams. Christabelė Bielenberg, tuomet gyvenusi elegantiškame vakariniame priemiestyje Daleme, prisimindama pasakojo apie iš pradžių kilusį viduriniosios klasės kaimynų nepasitenkinimą, kai ji kartu su vyru pradėjo laikyti vištas. „Nejaugi ji nežinanti, – buvusi paklausta, – kad Dalemas yra labai padorus ir vertas pagarbos gyvenamasis rajonas?“ Tačiau laikui bėgant tokie nusiskundimai nutilo:

„Termometrui smuktelėjus iki neregėtų žemumų bei maisto daviniams vis labiau traukiantis, gūdus kvaksenimas iš rūsio, nepaliaujamai sklindantis pro gyvatvores, galutinai išsklaidė mūsų kaimynų pasišlykštėjimą. Pastebėjome vis tankiau krūmuose ir už nenaudojamų garažų iškylančias į akis nekrintančias medines pašiūres ir jau iki pavasario įsitikinome, kad prašmatnusis mūsų gyvenamasis kvartalas pasitinkant aušrą virsdavo triukšmingu kudakuojančiu diendaržiu.“88

Taip pat populiaru tapo laikyti triušius. Ypač mėgstami buvo stambesnių veislių gyvūnai, tokie kaip flamandų didysis bei vokiečių pilkasis, kadangi jie buvo mėsingiausi. Ypač dėl savo vilnos buvo vertinami Angoros triušiai. Daugelyje koncentracijos stovyklų netgi pradėta vykdyti oficialią triušių veisimo programą Angoros vilnai išgauti, kuri vėliau buvo panaudojama vokiečių karinių oro pajėgų pilotų kostiumų pamušalams.89 Eilinio triušių augintojo poreikiai buvo daug mažesni. Triušiai veisėsi greitai, tiko ir jų mėsa, ir oda, todėl jie tapo tokie populiarūs, jog valdžia paskelbė įsaką, leidžiantį laikyti tik po vieną triušį kiekvienam šeimos nariui. Kadangi juos galėjo laikyti ir gyvenantieji daugiabučiuose, neturinčiuose sodo, dažnai triušiai vadinti „balkono kiaulėmis“90.

Nenorintys ar negalintys laikyti vištų ar „balkono kiaulių“ galėjo derėtis su tais, kurie tai darė. Šiuo tikslu berlyniečiai vykdavo Hamsterfahrten, arba „pašarauti“, į miestą supančias kaimo vietoves, kur tiesiogiai tardavosi su vietiniais ūkininkais bei smulkiaisiais žemdirbiais. Čia jie produktus pirkdavo už grynuosius pinigus arba vis dažniau tai, ką turėdavo, mainydavo į kumpį, kiaušinius, šoninę ar daržoves. Viena motina iš Berlyno komplektą su granato akmens papuošimais – žiedą, apyrankę bei grandinėlę – išmainė į kilogramą duonos bei nedidelį indelį marmelado.91 Nors ir plačiai paplitusi, ši veikla buvo nelegali, todėl tie, kuriuos pagaudavo, turėdavo už tai sumokėti atsisveikindami su savo „laimikiu“, taip pat pakloti baudą arba dar blogiau.

Būdavo ir teisėtų kelių tiems patiems dalykams gauti. Kai kurie paprašydavo maisto siuntinių iš savo kaimo vietovėse gyvenančių giminaičių, kur maisto ne taip trūko ir mėsa bei kiti švieži produktai buvo lengviau prieinami. Kiti išnaudodavo galimybę savo vaikus „evakuoti“ į kaimą taip užsitikrindami papildomą maisto kąsnį. Daugeliui berlyniečių tokia papildoma prieiga – teisėta ar ne – reiškė labai daug ir padėjo nuvyti alkio kančias.

Nors tokie veiksmai buvo daugiau mažiau pastovi gyvenimo Berlyne dalis, kai kurie maisto šaltiniai būdavo atsitiktiniai ir visiškai neįprasti. 1943 metų rudenį sąjungininkams subombardavus Berlyno zoologijos sodą, trumpam berlyniečiai gavo netikėtų gėrybių. Po šios atakos gyventojai buvo užversti mėsa, kurios didžioji dalis, laimei, buvo neatpažįstama. Lutzas Heckas prisimindamas pasakojo:

„Mėsos turėjome iki ausų. Daugelis valgomų gyvūnų, nugaišusių dėl aviacijos antskrydžio, atsidūrė puode. Išskirtinai skanios buvo krokodilo uodegos; ištroškintų didžiuliuose puoduose, minkštutėlių jų skonis buvo kaip riebios vištienos. Nugaišusių elnių, buivolų, antilopių mėsa virto šimtais patiekalų, kuriuos godžiai šlemštė visi. Vėliau mėgavomės ypatingu delikatesu – meškos kumpiu bei meškos dešromis.“92

Daugelio nuostabai, Vokietijoje 1943 ir 1944 metais išduodamos mėsos norma kartkartėmis padvigubėdavo.93 Žinoma, žmonės tuo buvo patenkinti. Penkiolikmetis Dieteris Borkowskis iš pradžių šią žinią priėmė kaip įrodymą, kad karas vystosi Vokietijos naudai, ir ne vietoje nesuturėjo savo džiugesio, kai iš mėsinės atsiiminėjo savo šeimos mėsos davinį. Jis tuoj pat buvo „nugesintas“.

„Tu, kvaily! – drėbtelėjo mėsininkas, – pamatysi, kas iš viso to išeis. Tai veršiukai ir karvės iš Ukrainos, kitais metais jų neturėsime! Mėsos norma padvigubinta dėl ypatingosios padėties, susijusios su planuotu Vokietijos Didžiojo vermachto atsitraukimu, tai paskerstų gyvulių mėsa! Štai kaip jie tai vadina. Berniuk, kitais metais viską pjaustysime daug ploniau ir turėsime susiveržti diržus. Po visų tų atsitraukimų galėsime džiaugtis turėdami sudžiūvusios duonos kriaukšlę!“94

Mėsininkas buvo teisus. Tačiau kol kas „dėl ypatingosios padėties paskerstų gyvulių mėsa“ jau kelis mėnesius buvo taip reikiama paspirtis vargo prispaustoms Berlyno šeimininkėms. Net 1944 metais, kai ėmė griūti Vokietijos Rytų frontas, bandos galvijų gintos į vakarus bei skerstos baiminantis, kad jie nepapultų į sovietų armijos rankas.

Šias ir taip ne tokias jau menkas atsargas užgožė į Reichą okupuotose Europos teritorijose tarnaujančių kareivių namo siunčiamos gėrybės. Didžioji dalis buvo tiesiog plėšikaujant gautas grobis, nugvelbtas mažiau įstatymų pažabotose Rytų fronto teritorijose. Tačiau didžioji dalis jų buvo teisėtai nusipirkta ir parsiųsta namo iš sąlyginai gerai aprūpintų šalių, tokių kaip Prancūzija, Belgija bei Danija. Vokiečių kareiviai lyg užpuolęs skėrių spiečius visai nustekeno okupuotą Vakarų frontą. Siųsdami pašto siuntomis ar veždami patys, jie į Reichą gabeno nežmoniškus kiekius maisto bei kitų plataus vartojimo prekių: šoninę ir sviestą iš Danijos, žuvį ir lapių kailius iš Norvegijos, kiaušinius iš Ukrainos, tabaką iš Graikijos ir medų iš Rusijos. Kareiviai dažnai iš savo šeimos narių bei draugų gaudavo maisto bei kitų prekių „pageidavimų, kuriuos paskui visaip stengdavosi patenkinti, sąrašą“.

Tokią praktiką toleravo, netgi skatino, karinė valdžia. Visi kontrolės mechanizmai, kuriais tokios transakcijos paprastai būdavo atitinkamai ribojamos – nuo valiutos keitimo kursų bei apribojimų pirkiniams iki transportavimo reikalavimų bei karių finansinių normų – buvo panaikinti arba pakoreguoti Vokietijos karių naudai akivaizdžiai palengvinant pirkimą. Göringas netgi 1940 metų spalį suformulavo potvarkį, kuris vėliau tapo žinomas Schlepperlass pavadinimu, arba „Schleppo dekretu“, skelbusiu, kad vokiečių kareiviai užsienyje vykdami namo gali su savimi prekių vežtis tiek, kiek pajėgia, jei tik tai skirta jų asmeniniam naudojimui.95 Galiausiai jiems užsidegė žalia šviesa nusiaubti okupuotos Europos parduotuvių lentynas.

Tarsi magnetas daugiau nei kitos šalys traukė okupuotoji Prancūzija. Vienas tuometinis apžvalgininkas pastebėjo, kad nugalėta Prancūzija 1940 m. birželį „Vokietijos civiliams gyventojams plačiai atsivėrė tarsi lobių skrynia“, kai „prabangias Paryžiaus bulvarų parduotuves bei gausiai nukrautus sandėlius ir Prancūzijos užmiesčio vyno rūsius“ sistemingai ėmė tuštinti vermachto kariai.96 Buvo kalbama, kad Vokietijos karius Prancūzijoje Göringas netgi ragino „virsti tarsi medžioklinių šunų gauja, visada tykančia, kas galėtų pasitarnauti Vokietijos žmonėms“97. Tačiau tokį godumą gimdė ne skurdas. Vienas istorikas rašė, kad vykdami iš Prancūzijos Vokietijos kariai „apsikarstė sunkiausiais krepšiais... Jų lagaminai buvo kimšte prikimšti moteriško apatinio trikotažo, tam tikrų specifinių daiktų iš Paryžiaus bei įvairiausių prabangos prekių.“98

Galiausiai Berlyne pasijuto laikinas, tačiau akivaizdus materialaus turto pagyvėjimas. Kaip 1942 metais pažymėjo Howardas Smithas:

„Pirmieji karo padariniai nepasireiškė įprastais nuosmukio bei nepritekliaus ženklais, veikiau pastebimu suklestėjimu ir suvešėjusia gerove. Berlyno namų darbininkės bei kambarinės, kurių kojų niekada neglostė šilkas, ėmė kasdien dėvėti šilkines kojines iš Hausmano bulvaro, kurias gavo nuo „savo Hanso iš fronto“. Mažos skersgatvių tavernos puikavosi išrikiuotais armanjako, „Martell“ ir „Courvoisier“ konjako buteliais iš „Maxim“ ir kitų garsių rūsių. Kiekvienas eilinis sostinės biurokratas prie pietų galėjo užsisakyti puikaus geriausio prancūziško šampano.“99

Nors tokie pastebėjimai neretai buvo kiek perdėti, iš principo jie tikslūs. Pasirodo, Berlynas kurį laiką gyveno, netgi suklestėjo, priverstinio okupuoto Paryžiaus dosnumo sąskaita.

Ne visomis tokiu būdu užsienyje įsigytomis į Reichą atgabentomis prekėmis pasinaudojo pirminiai jų gavėjai. Šilko kojinaitės ar odekolonas nebuvo neatidėliotino naudojimo daiktai tiems, kuriuos kamavo alkis, tačiau juos buvo galima iškeisti į maistą. Todėl šiais prabangos aksesuarais buvo gausiai aprūpintos daugelio ūkininkų žmonos. Kai kurios jų – akivaizdžiai per gausiai. Vienas ūkininkas, gyvenantis Potsdamo apylinkėse, už keturias poras kojinaičių atsisakė duoti vaisių. „Ką man su jomis veikti? – sušuko jis. – Mano žmona tokių turi jau trisdešimt aštuonerias.“100 Iš tiesų Rutha Andreas-Friedrich 1943 metais reiškė nepasitenkinimą vietos ūkininkų godumu, kurie „šoninę keičia į drabužius, kiaušinius į juvelyrinius dirbinius, sviestą į kojinaites“. Su pasipiktinimu ji rašė: „Jų perteklius nesiderina prie mūsų sielvarto, pasipūtėliškas jų materializmas... mums yra svetimas.“101

Nors tokios prekės labai keitė jas gaunančių kareivių šeimų gyvenimus, nemaža dalis šio gėrio taip pat rado kelią į juodąją rinką. Bet kurioje prekių tiekimą bei įkainojimą besistengiančioje kontroliuoti politinėje sistemoje išsivysto juodoji rinka, todėl karo laikmečio Vokietija buvo ne išimtis. Pačio nelegalios prekybos tinklo širdis Berlyne buvo vietos aplink Aleksandro aikštę – ironiška, bet tai vyko kriminalinės policijos panosėje.

Vienas prekiautojo juodojoje rinkoje Vokietijos sostinėje pavyzdys buvo penkiasdešimt penkerių metų Martha Rebbien. Sulaikyta 1944 m. lapkritį Rebbien tardoma prisipažino, kad pastaruosius ketverius metus jos pragyvenimo šaltinis buvo juodoji rinka, ji mainė maisto produktus, prabangos prekes bei namų apyvokos reikmenis. Vėliau paaiškėjo, kad ji veikė apie šešiasdešimties žmonių, su kuriais sudarinėjo sandorius, tinkle, ir kiekvienas iš jų turėjo panašų savo ratą.102 Tokie tinklai buvo paplitę visame mieste, pradedant varganais Frydrichshaino daugiabučiais, baigiant elegantiškomis Dalemo vilomis. Apytikriai buvo įvertinta, kad nacistinėje Vokietijoje juodojoje rinkoje įsigytos prekės sudarė mažiausiai 10 procentų vieno namų ūkio vidutiniškai suvartojamų produktų.103 Šalies mastu galbūt šis skaičius ir buvo tikslus, tačiau didesniuose miestuose, tokiuose kaip Berlynas, kur paklausa „namuose užaugintai“ produkcijai buvo gerokai didesnė, juodoji rinka veikė daug aktyviau. Kiekvienas turėjo savo „šaltinį“. Kiekvienas žinojo skersgatvį, užkampį ar užeigą, kurioje galėjo įsigyti ką nors nelegaliai, arba, kaip vadino berlyniečiai – schwartz, „juodai“.

Auganti juodoji rinka į nusikaltimus įtraukė didelę dalį paprastai įstatymų besilaikančių piliečių. Vienas į tai atkreipęs dėmesį apžvalgininkas buvo norvegų žurnalistas Theo Findahlas, Berlyne Oslo Aftenposten korespondentu dirbęs iki 1945 metų. Paskutiniuose karo etapuose jis pastebėjo, kad atmosfera mieste priminė detektyvinį romaną, visur tvyrojo įtarimas, ypač sustiprėjantis tokių kaip jis, užsieniečių, atžvilgiu.

„Visi esame nusikaltėliai, – rašė jis, – visi be išimties, o jautriausieji niekada negali džiaugtis ramia sąžine. Negana to, kad visi daugiau ar mažiau esame slapti „valstybės priešai“, laikomės tos pačios nuomonės, jog Hitleris yra beprotis ir savo tautą verčia visiškai nepaisyti moralės, beveik kasdien darome ką nors neteisėto; smulkios operacijos su švedų, šveicarų, danų ar norvegų valiutomis, benzino ar panašių dalykų pirkimas juodojoje rinkoje, kyšiai vyriausybės pareigūnams. Žinoma, tai smulkūs reikaliukai, tačiau Hitlerio Reiche prekiavimas juodojoje rinkoje yra baudžiamas mirtimi!“104

Nors jis konkrečiai kalbėjo apie tą nedaugelį užsienio korespondentų, kuriems leista per karą pasilikti Berlyne, jo pastabas galima taikyti bet kuriam Berlyno gyventojui.

Dauguma atvejų juodoji rinka dalyvavo smulkaus masto sandoriuose, į kuriuos įsivėlę asmenys tiesiog dėl trūkumo ir apribojimų pasinaudojo situacija galėdami ką nors parduoti ar išmainyti. Kartais juodoji rinka Berlyne labiau priminė akivaizdžią korupciją. Pasirodo, dauguma aukštas pareigas užimančių nacių buvo nieko prieš pasipelnyti iš karo. Tarkime, tvirtinta, kad trys Vokietijos ministrai – Wilhelmas Frickas, Bernhardas Rustas ir Waltheris Darré – taip pat ir vyriausiasis kariuomenės vadas Walhteris fon Brauchtischas bei laivyno vadas Erichas Raederis buvo įsivėlę į prekybą maisto produktais Berlyno juodojoje rinkoje.105

Nacių hierarchijos viršūnėlės nesunkiai rado būdų, kaip nuo normavimo režimo apribojimų išsisukti. Vienas ryškiausių pavyzdžių buvo restoranas „Horcher“, pagarsėjęs kaip labiausiai Hermano Göringo ir Josepho Goebbelso lankoma vieta, kur, pasak vieno liudininko, jie atvirai niekino „pačią produktų normavimo kuponų idėją“. „Horcher“ režimo buvo gerai apsaugotas. Jo darbuotojai atleisti nuo karo prievolės, o kai 1943 m. dėl įvykių Stalingrade bei vėliau iškilusių ekonominių sunkumų grėsė bankrotas, Göringas restoraną pavertė privačiu vokiečių karinių oro pajėgų (Luftwaffe) klubu.106 Žinoma, tokioms vietoms kaip „Horcher“ bei nacių elitui maisto visada būdavo, ir nors Hitleris maistui buvo labai neišrankus, jo bendražygiams naciams toks nuosaikumas ir paprastumas buvo svetimas. Iš tiesų kai kurių aukščiausių nacių pareigūnų godumas atvedė prie vieno liūdnai pagarsėjusio karo meto korupcijos atvejo.

Augustas Nöthlingas savo namuose Schloss gatvėje, Berlyno pietuose esančiame Štėglico priemiestyje, vadovavo kulinarijos krautuvėlei. Netrukus pasklido kalbos, kad jis aprūpina sostinės nacių elitą nesukdamas sau galvos dėl produktų normavimo kortelių. Kartą Nöthlingas vidaus reikalų ministrui Wilhelmui Frickui tiesiai į namus pristatė apie 11 kg saldainių, 120 kg paukštienos ir 50 kg žvėrienos.1^07 Todėl kai valdžia po Stalingrado įvykių nurodė griežtai apriboti produktų vartojimą, Nöthlingas galėjo būti ramus, kad ryšiai su nacių elitu apsaugos jį nuo patraukimo baudžiamojon atsakomybėn.

Deja, atsitiko kiek kitaip. Pasirodo, skundų Nöthlingo adresu buvo per daug, kad būtų galima jų nepaisyti. Kaip paaiškėjo oficialaus tyrimo metu, kalbos apie Nöthlingą, vadinamą Tütenaugust, arba „Augustu pirkinių krepšeliu“, Berlyno slaptais informacijos šaltiniais plačiai pasklido, daugelis šios karo laikmečio Vokietijos visuomenę demaskavusios bylos kaltininką smerkė. Tyrimo metu nuspręsta, jog šis atvejis labai pakenkė visuomenės dvasiai ir palaužė tikėjimą teisingumu bei tvarka Trečiajame reiche.108

Taigi Tütenaugustą garbingieji jo klientai paliko bėdoje kapstytis vieną. Nors užsienio reikalų ministras Ribbentropas bendradarbiauti su policija šioje byloje atsisakė, kiti be didesnių skrupulų teisinosi nežinojimu arba kaltino Nöthlingą, neva šis be reikalo tiek daug produktų užsakinėti raginęs jų žmonas arba virėjus. Berlyno policijos viršininkas Wolfas fon Helldorfas šiuose kaltinimuose tapo pagrindine varomąja jėga nepaisant fakto, kad jis buvo vienas didžiausių Nöthlingo klientų. Gavęs baudą ir pasodintas į kalėjimą penkiems mėnesiams, Nöthlingas 1943 m. vasarą savo kameroje pasikorė.109

Likusį karo laikotarpį aprūpinimo maistu situacija Vokietijos sostinėje labai nesikeitė. Normuojamų maisto produktų paskirstymas – nors daugeliu atvejų tik teoriškai – vis dėlto patenkino pagrindinių, išlikimui būtinų produktų, tokių kaip prastos kokybės duona bei neretai abejotinos kokybės mėsa, poreikius. Žinoma, sistema klibėjo, bet nežlugo. Eilinis Berlyno gyventojas turėjo kaip nors išgyventi iš to, ką leido produktų normavimo kortelės. Mityba turėjo būti papildoma produktais, atsiųstais giminaičių iš užsienio, „sublusinėtais“ iš kaimo arba nelegaliai įsigytais juodojoje rinkoje. Iš tiesų karo pabaigoje dauguma berlyniečių savo šeimoms ir patiems išmaitinti privalėjo pasitelkti kokius nors nelegalius šaltinius.

Vis dėlto nepaisant sunkumų niekas karo metu Berlyne iš bado nenumirė. Paskutinę karo žiemą vermachto ataskaitoje apie bendras visuomenės nuotaikas sostinėje buvo pažymėta, kad „stulbinančiai didelė populiacijos dalis manė... jog situacija maisto atžvilgiu buvo daug blogesnė prieš tai vykusio karo metu“110. Kad ir koks menkas, toks pagyrimas greičiausiai režimui širdį paglostė.

15 Draudžiama. (vok.) (Vert. past.)

16 Žydas, Jude. (vok.) (Vert. past.)

17 Uždrausta (vok.) (Vert. past.)

5 Akmeninis brutalumas

1941 metų rudens pabaigoje aukštai ant geležinkelio pylimo pietiniame Tempelhofo rajone formą ėmė įgauti savitas statinys. Šis pastatas buvo maždaug trijų aukštų namo dydžio, tik jame nebuvo nei langų, nei durų, visas buvo prancūzų karo belaisvių nudrėbtas iš betono. Baigtas jis priminė šampano butelio kamštį, turėjo apvalią 14 metrų aukštyje kyšančią 21 metrų skersmens „galvą“ bei siauresnį betoninį daugiau nei 18 metrų į žemę besileidžiantį pagrindą po ja. Išskyrus tris vertikalias pagrindą remiančias kolonas, ši konstrukcija buvo vientisa ir svėrė daugiau nei 12 600 tonų – beveik tiek pat, kiek Karališkojo jūrų laivyno kreiseris. Oficialiai jis vadintas Schwerbelastungskörper, arba „sunkiasvoriu kūnu“, tačiau vietiniai gyventojai jį pakrikštijo „grybu“.1

Vargu ar vietos gyventojams, o ir patiems „grybą“ pastačiusiems prancūzų karo belaisviams kada nors buvo pasakyta, kam jis skirtas. Iš tiesų tai buvo didžiulis matavimo prietaisas. Jo paviršiaus plotas sudarė lygiai 100 kv. metrų, tai palengvino apskaičiavimus, o pagrinde įtvirtintos kolonos buvo tiksliai įrengti matuokliai, turėję pamatuoti, kiek ši struktūra nugrims į žemę. Statinys buvo skirtas leisti nacių mokslininkams bei architektams nustatyti smėlingo Berlyno grunto atsparumą išlaikyti didelius pastatus. „Grybas“ toli gražu buvo ne miglotos techninės pratybos, tai pagrindinis vieno ambicingiausių statybų projektų komponentas. Jis turėjo būti bandymų laboratorija milžiniškam Vokietijos sostinės rekonstrukcijos projektui, turėjusiam Berlyną paversti „Germanija“.

Planas „Germanija“ brendo ilgai. Užuomazgos pasirodė trečiajame XX amžiaus dešimtmetyje kartu su savivaldybės rekonstrukcijos projektu, kurį vėliau nustvėrė Hitleris, tuomet nusivylęs architektas ir nelabai geras politikas. Atmetęs oficialius pasiūlymus kaip netinkamus, Hitleris projekto apmatų ėmėsi pats, o vėliau jį atidėjo ateičiai.

Hitleris savo idėjas šiuo klausimu išdėstė Mein Kampf, nemažai vietos skyrė smulkiai išdėstyti, kokie nauji architektūriniai sprendimai charakterizuotų „naująją“ Vokietiją. Jis skundėsi XIX amžiaus „kultūrinių pastatų“ badu, kuris, anot jo, Vokietijos miestus nustekeno iki „vien tik gyvenviečių kolonijų“, „kultūriniu atžvilgiu“ beverčių. Jis paminėjo, jog anksčiau Vokietijos miestus puošė į dangų išstypę katedrų bokštai, o dabar miestų kontūrų niekas neišryškina, neliko pastatų, kurie „galėtų būti laikomi epochos simboliais... ir atspindėtų bendruomenės didybę bei turtingumą“. Hitleris savo laikmetį charakterizuojančiai architektūrai, „niekingam utilitarizmui“, nejautė nieko išskyrus panieką. „Jei Berlyną ištiktų Romos likimas, – apibendrindamas pasakė jis, – vieną dieną ateities kartoms kaip didingiausi mūsų epochos darbai teliktų didžiulės universalinės kelių žydų parduotuvės bei savitos mūsų laikmečio kultūros išraiška tapę kelių korporacijų viešbučiai.“2

Hitleris tvirtino, kad naująją Vokietiją turi charakterizuoti visuomeniniai pastatai, anot jo, Vokietijos žmonėms įkvėpsiantys „didvyriškumo jausenos“. „Po viduramžių katedrų laikmečio mes esame pirmieji, – savo patikėtinei sakė jis, – meistrams turintys patikėti svarbius, didžiulių užmojų darbus. Ne statyti gyvenamuosius namus ar smulkius privačius pastatus, tačiau kurti nuostabią architektūrą, kokia regėta tik didinguose Egipto ir Babilono statiniuose.“3 Siekiant šio tikslo 1933 metais pagaliau pradėti vykdyti stambūs statybų projektai, apėmę visą šalį nuo poilsiavietės „Prora“ Baltijos pakrantėje iki SS rengimo mokyklos Zonthofene, Alpių papėdėje.4 Kaip Trečiojo Reicho sostinė, Berlynas visada buvo ypač svarbus. Berlynas nacių vizijoje turėjo tapti naująja Roma.5

Statybos prasidėjo naciams perėmus valdžią. Naujoji Göringo Karinių oro pajėgų ministerija buvo pastatyta 1936 metais. Stūksantis pačiame Berlyno administraciniame centre, daugiau nei 250 metrų nusidriekęs Vilhelmo gatve, šis septynių aukštų, keturis tūkstančius langų bei septynių kilometrų ilgio koridorius turintis pastatas tapo didžiausiu biurų pastatu Europoje. Verta pastebėjimo buvo tik tai, kad jo dydis derėjo su atšiaurumu, o neoklasicizmas buvo keistai sumišęs su art deco, tai vėliau pavadinta „Liuftvafės modernizmu“.

Berlyno kraštovaizdį vėliau, 1936 metais, papildė dar du žymūs objektai. Olimpinis stadionas buvo tais metais planuojamų rengti olimpinių žaidynių puošmena ir nacistinės Vokietijos pasigėrėjimo objektas – kaip ir pačios žaidynės. Kompleksas buvo išties įspūdingas: jį supo plačiai juosiančios vientisos tribūnos, talpinančios daugiau nei 100 000 žiūrovų. Be paties stadiono, jo teritorijoje taip pat buvo pastatyta daugybė kitų statinių bei realizuotos atviros erdvės, kurių formoms ir funkcijoms neabejotinai įtakos turėjo nacių dizaino koncepcija. Didžiausias jų – „Maifield“ – buvo didžiulė aikštė, galėjusi talpinti daugiau nei 250 000 dalyvių, o vienoje pusėje – daugiau nei 60 000 žiūrovų. Nors skirta gimnastikos ir polo varžyboms olimpinių žaidynių metu, ji akivaizdžiai buvo sumanyta kaip politinių mitingų arena. Taip pat sportiniams bei politiniams renginiams buvo pastatyta mažesnių stadionų bei daugiau nei 150 papildomų pastatų. Visa daugiau nei 120 hektarų užimanti teritorija papuošta didvyriškomis žymių nacių skulptorių skulptūromis. Akivaizdu, kad olimpinis kompleksas atitiko toli gražu ne vien XI olimpiados sportinius reikalavimus.

Antrasis projektas – Tempelhofo oro uostas – buvo ne ką mažiau ambicingas. Jį suprojektavo Ernstas Sagebielas, projektavęs ir Göringo Karinių oro pajėgų ministerijos pastatą. Pradėtą statyti 1936 metais, jį sudarė pagrindinis terminalo pastatas, išlenkiantis 1,2 kilometrų ilgio arką palei šiaurės vakarinį aerodromo kraštą. Įėjus į vidų atsivėrė didžiulė centrinė salė, kurios švarios linijos bei paprastumas negalėjo nepalikti įspūdžio. Išorėje didžiulis priekinis klintimi dengtas neoklasikinis fasadas atkartojo griežtą architektūrinį stilių, kuris buvo itin išpopuliarėjęs Vokietijos sostinėje.

Nepaisant visos monumentalios didybės, visus šiuos naujuosius Berlyno nacių architektūrinius šedevrus užgožė Germanijos projektas. Iš tiesų sumanymas ir planai buvo tokie dideli, kad iššūkis mestas net labiausiai išpūsti ir liaupsinti linkusiems nacių apžvalgininkams. Hitleris sumanė suformuoti naują sostinės širdį, sutelktą apie du susikertančius centrinius prospektus, vieną, besidriekiantį šiaurės pietų kryptimi, kitą – rytų vakarų. Palei šias miesto arterijas turėjo išsirikiuoti daugiau nei šimtas naujų visuomeninių institucijų bei įvairiems renginiams skirtų pastatų, numatytų realizuoti pagal grandiozinius projektus, tarp kurių Didžiajame kare kritusiems Vokietijos sūnums pagerbti planuojama statyti „Triumfo arka“ bei didžiuliai kupolo formos rūmai politiniams įvykiams.

Iš pradžių Hitleris numatė, kad šiuos planus įgyvendinti galės tuometinė miesto valdžia. Tačiau netrukus jį ėmė varginti tai, kas, anot jo, buvo nekompetencija, kliūčių, priekabių ieškojimas ir platesnės vizijos neturėjimas. Siekdamas padrąsinti jis pasiūlė kur nors, ne Berlyne, pradėti statyti specialiai suprojektuotą sostinę. Taip tikėjosi kiek supurtyti miesto autoritetus ir atvesti juos į protą. Jis netgi pareiškė numatęs tinkamą tam vietą prie Miurico ežero, apie 160 km į šiaurę nuo sostinės, kaimiškame Meklenburge.6 Vis dėlto galiausiai nusprendė esamų vyriausiųjų projektuotojų apskritai atsisakyti. Berlyno atstatymas, kurį Hitleris laikė vienu „didžiausių architektūrinių užmojų“, atiteko Albertui Speerui.7

Albertas Speeras yra viena žaviausių ir prieštaringiausių Trečiojo reicho asmenybių. Gimęs Manheime 1905 metais, jis buvo išsilavinęs, rafinuoto skonio ir puikių manierų žmogus, stipriai kontrastavęs su daugeliu vyresniųjų nacių kadrinių darbuotojų. Jis gana staigai iškilo. Sudalyvavęs nacių suvažiavime Berlyne 1930 metais, Speeras įstojo į partiją ir netrukus buvo apdovanotas galimybe atlikti kelias pavestas architektūrines užduotis. Augant reputacijai, didėjo ir jo laimimų sandorių mastai. Naciams valdžioje esant vos kelias savaites, 1933 metų pavasarį jam buvo pavesta renovuoti Leopoldo rūmus, naująją Propagandos ministerijos būstinę. Vėliau ėmėsi partijos suvažiavimų štabo Niurnberge, o 1937 metais jam buvo pasiūlyta suprojektuoti vokiečių paviljoną Pasaulinei parodai Paryžiuje.

Speeras buvo ne vienintelis Trečiojo reicho vadų mėgstamas ir iš jų daug užsakymų sulaukiantis architektas; buvo daug kitų, kaip antai Paulas Ludwigas Troostas, Hermannas Giesleris ir Roderichas Fickas. Tačiau jau ketvirtojo XX amžiaus dešimtmečio pabaigoje Speerą kaip architektą pasirinko Hitleris. Apie šių dviejų vyrų ryšį esama daug nuomonių. Jei kalbėtume apie Hitlerį, be jokios abejonės, jam įspūdį darė Speero erudicija, pasitikėjimas, galbūt žvelgdamas į šį jauną architektą jis matė, kaip galėjo susiklostyti jo paties likimas, jei tik būtų galėjęs realizuoti menines savo ambicijas. Speeras savo ruožtu, žinoma, svaigo iš laimės taip staiga atsidūręs Trečiojo Reicho valdžios epicentre ir karštai su nuolankumu bei atsidavimu tikėjo Hitlerio tariamu „genijumi“.

Be to, pasirodo, Speeras dar ir bene instinktyviai žinojo, kaip geriausiai interpretuoti bei išreikšti savo šeimininko architektūrines užgaidas. Įsiteikdamas jis uoliai tenkino Hitlerio maniakišką silpnybę dydžiui. Žinodamas, kaip Hitleriui nepatinka, kad kiti architektai bei projektuotojai tarsi negirdėdami jo idėjas vis stengėsi sumažinti iki lengviau įgyvendinamų proporcijų, Speeras elgėsi priešingai. Jei Hitleris reikalavo tam tikrų mastų, tuomet jis verčiau juos viršydavo. Paulo Troosto našlė Gerda Troost pasakojo, kad jei Hitleris jos vyrui būtų liepęs suprojektuoti šimto metrų pastatą, „jis permąstytų ir atsakytų, kad dėl statybinių bei estetinių priežasčių pastatas galėtų būti devyniasdešimt šešių metrų. Tačiau jei Hitleris panašų užsakymą duotų Speerui, šio atsakymas būtų priešingas: „Mano fiureri, du šimtai metrų!“8

Iš dalies tai buvo visiškas pataikavimas, tačiau Speeras taip pat suvokė, kur slypėjo Hitlerio monumentalistinio skonio pagrindas. Viena vertus, jis suvokė, kad jį bent jau iš dalies paskatino paprasčiausias pavydas bei siekis pralenkti kitus. Hitleris niekada nesiliovė Berlyno lyginęs su kitomis Europos sostinėmis. „Berlynas – didis miestas, – kartą Speerui pasakė jis, – tačiau dar ne tikras metropolis. Pažiūrėk į Paryžių, gražiausią miestą pasaulyje. Arba kad ir į Vieną. Tai įspūdingo stiliaus miestai. Berlynas yra tik padrikų, vientisumo nesudarančių pastatų mišinys. Mes turime pralenkti ir Paryžių, ir Vieną.“9

Vis dėlto čia slypėjo ir kažkas didesnio, filosofiškesnio – pagrindo Hitlerio didumo manijai davė dar kai kas. Hitleris sumanė miestą statyti ne tik sau, bet ir palikuonims, ateinančioms kartoms. Kaip jis 1937 metais dėstė vienoje savo kalboje, „šie mūsų pastatai neturi būti sumanyti 1940-iems, ne, ir ne 2000-iems, veikiau kaip katedros iš mūsų praeities, jie pasieks ateities tūkstantmetį“.10 Hitleris Berlyną atstatinėjo kaip Germanų karalystės, arijų rasės, civilizuoto pasaulio centrą. Įvertinant milžinišką šio užmojo istorinę svarbą, nebuvo verta tikėtis, kad šis planas bus įgyvendinamas atsižvelgiant į esamos vokiečių kartos poreikius bei galvoseną. Taigi kurdamas Germaniją Hitleris nekreipė dėmesio į niekingus projektuotojų nuogąstavimus ar nereikšmingas technines detales.

Speeras į šią jo viziją gerai įsiklausė. Iš tiesų architektas ja taip susižavėjo, kad išrutuliojo savo tęstinę „griuvėsių teoriją“, pagal kurią kiekvienas pastatas turėjo būti sumanytas užbėgant įvykiams už akių ir pažvelgiant į kiekvieną jų kaip į griuvėsių estetiką. Jis samprotavo, kad netgi aptrupėję, po šimto ar net tūkstančio metų, jo statiniai atspindės romėnų ar graikų pavyzdžius. Todėl atsisakyta plieninių sijų bei gelžbetonio, pasirinktas smiltainis bei marmuras, o pastatai turėjo būti sukonstruoti taip, kad sienoms nereikėtų baigtinės stogo sančiaupos. (Čia būtų galima pasvarstyti, ar tik Speeras nenujautė, kas 1945 metais laukia Berlyno, kai nepaliesto neliko beveik nė vieno stogo.)

Tai galėjo būti potencialiai rizikinga strategija. Nors ji, žinoma, atitiko Hitlerio idėjos esmę, grandioziniai fiurerio planai kartu tarsi prilyginti Ozimandijaus^18 puikybei bei beprasmybei. Galbūt stebina, tačiau Speero teorija fiureriui tiko. Jis rašė:

„Savo vizijai iliustruoti, nupiešiau piešinį. Jame pateiktas vaizdas iš centrinės „Zeppelinfield“19 tribūnos – prabėgus daugybei metų ji apleista, stovi viena išgriuvusi, gebenėmis apsivijusi kolona, kur ne kur sienos aptrupėjusios, tačiau statinio kontūrai vis dar atpažįstami. Hitlerio aplinkoje toks piešinys buvo laikomas mažų mažiausiai nepagarbiu. Leisti sau įsivaizduoti naujai susikūrusio, lemto gyvuoti tūkstančius metų Reicho žlugimą buvo tikra beprotybė, tai žeidė daugelį artimiausių Hitlerio pasekėjų. Vis dėlto jis mano idėjas manė esant logiškomis. Hitleris davė nurodymą, kad ateityje svarbūs Reicho pastatai turės būti statomi laikantis šio „griuvėsių principo“.11

Turėdamas tokį filosofinį pagrindą, Hitleris ėmė planuoti grandiozinį Berlyno pertvarkymą bei perstatymą. 1937 metų sausį paskirtas Vokietijos sostinės Generalbauinspektor (GBI arba generaliniu statybos inspektoriumi), Speeras jau buvo pradėjęs įgyvendinti Hitlerio planus.

Bent jau teoriškai naujasis Speero postas rangu atitiko tik jaunesnįjį ministrą, tačiau iš tikrųjų jis buvo daug svarbesnis. Pavaldus tik Hitleriui, Speeras turėjo veto teisę visiems statybų bei projektavimo darbams visame Berlyne. Jis taip pat galėjo nusavinti bet kokią nuosavybę ir turėjo teisę subordinuoti bet kokį vyriausybės departamentą bei valstybinę įstaigą, jei to reikalavo pavestas atlikti darbas. Kone per vieną naktį Speeras tapo vienu svarbiausių žmonių Trečiajame reiche.

Turėdamas tokius įgaliojimus, Speeras toliau energingai tęsė Berlyno perstatymo užduotį. Nors planai buvo kuriami bei galutinai baigti per tolesnius mėnesius bei metus, tam tikras esminių darbų projektas visuomenei pristatytas 1938 m. sausio 28 d., praėjus metams po Speero paskyrimo. Kaip ir buvo galima numatyti, Vokietijos visuomenė sureagavo išties entuziastingai, laikraščiuose pasipylė smulkiai sumanymą aprašančių bei paaiškinančių straipsnių. Der Angriff buvo tvirtinama, kad projektai yra „išties monumentalūs... persveriantys bet kokius lūkesčius“.12 Völkischer Beobachter išdidžiai skelbė, jog „šioje akmens dykumoje iškils tūkstančius metų gyvuosiančio Reicho sostinė“.13 Nors ir nuosaikiau, tačiau tokios pat nuomonės buvo ir užsienio spauda. New York Times projektą pavadino „bene ambicingiausiu moderniosios eros architektūriniu užmoju“14, o The Times pažymėjo, kad dėl šio plano „didžioji dalis Berlyno gal dar dešimtį metų bus iškasomis (taip!)“.15

Speero planams ambicijų, be jokios abejonės, nestigo. Vadovaujantis pradiniu Hitlerio sumanymu, buvo susitelkta ties ašiniu prospektu, einančiu nuo pietų į šiaurę, besidriekiančiu apie aštuonis kilometrus bei sujungiančiu dvi naujas miesto geležinkelio stotis. Didysis naujas bulvaras turėjo prasidėti Pietinėje stotyje, kuri būtų pagrindinė jungtis tarp vietinio transporto, jungiančio priemiesčius su centru, bei regioninių geležinkelio linijų, ateinančių iš pietinės krypties. Nors šiame sumanyme įsiterpė necharakteringas modernizmas – rėminėje konstrukcijoje, kuri buvo matoma dalimis įstiklintame priekiniame fasade, panaudotas variu padengtas plienas – Pietinė stotis bent jau atitiko užmojų mastus. Išsikerojusi daugiau nei 300 metrų į plotį, ji smarkiai lenkė Niujorko centrinę stotį.16

Pagal sumanymą, iš Pietinės stoties išėjusį keleivį turėjo apstulbinti prieš jį atsiverianti didžiulė erdvė. Jis turėjo atsidurti milžiniškoje kilometro ilgio ir 300 metrų pločio aikštėje. Tolumoje, į šiaurę, matėsi nacių valdžios epicentras – Didieji rūmai. Pačią aikštę supo medžiai, toliau nusidriekė didžiulė dviejų juostų alėja, pačioje jos širdyje buvo suplanuotas paradinis įvažiavimas, iš šonų jį turėjo puošti preciziškai išformuoti sodai arba, kaip buvo pasiūlyta vėliau, sukaupta karo technika.17 Iš abiejų pusių aikštę įrėminti turėjo elegantiški keturių bei penkių aukštų neoklasikiniai pastatai; čia numatyti viešbučiai, restoranai, baseinų kompleksas, „KdF kvartalas“ – vieta, kurioje Vokietijos darbo liaudis galėtų pramogauti.

Prieš keliaudamas toliau, link šiaurinės aikštės dalies, lankytojas išvystų vieną pagrindinių šio projekto akcentų – Triumphbogen. Ši milžiniška romaniškojo stiliaus arka iš esmės buvo padidinta Triumfo arkos versija, kuri, būdama daugiau nei 100 metrų aukščio, turėjo pranokti analogą Paryžiuje. Iš profilio turėjo būti kvadratinė, viršuje numatyta puošni baliustrada, ant kurios – raitelio statula, o tarp 80 metrų aukščio arkų įrengtos dengtos arkados.

Pasak Speero, Triumphbogen buvo „Hitlerio plano šerdis“. Jis teigė, kad „tai buvo klasikinis architektūrinių Hitlerio fantazijų, kurias jis buvo pavaizdavęs savo pamestame trečiojo XX amžiaus dešimtmečio eskizų sąsiuvinyje, pavyzdys“.18 Kaip ir sąjungininkų atitikmuo, Meneno vartai Ipre, ji turėjo būti paminklas kritusiems Pirmajame pasauliniame kare pagerbti. Ant jos, puoštos septyniasdešimt penkiais bareljefais, turėjo būti surašyti daugiau nei dviejų milijonų konflikte žuvusių vokiečių vardai.19 Būtent dėl to ruošiantis šio didingo statinio statybai 1941 metais pastatytas „grybas“, turėjęs patikrinti Berlyno grunto atsparumą svoriui.

Eidamas nuo arkos lankytojas prospektu judėtų šiauryn, per administracinį naujosios sostinės centrą. Šioje teritorijoje turėjo įsikurti dauguma svarbiausių Vokietijos valstybinių pastatų, tarp kurių ir SS centrinė būstinė, Teisingumo, Propagandos, Užsienio reikalų, Finansų bei Vidaus reikalų ministerijos. Kaip atsvarą potencialiam tokio biurokratinio kvartalo nuobodumui, Speeras daugumą vietų šioje gatvėje paskyrė privatiems pastatams. Taip pat šalia ministerijų jis suplanavo:

„Prabangų kino teatrą premjeroms, dar vieną, paprastesnį – eiliniams žmonėms, talpinantį 2 000 asmenų, naują operą, tris teatrus, naujus koncertų, kongreso rūmus, vadinamuosius Tautų rūmus, dvidešimt vieno aukšto viešbutį, įvairiausių kitokių teatrų, paprastų bei prabangių restoranų... Čia taip pat numatyti ramūs vidiniai kiemai su kolonadomis, nuo gatvių triukšmo atskirtos vaikštinėtojus užsukti kviečiančios mažos prabangios parduotuvėlės.“20

Šiaurės kryptimi tolyn paėjęs nepilnai penkis kilometrus, praeidamas pro visus savitai derinamus pilkai biurokratiškus bei ryškiaspalvius, pramogauti kviečiančius pastatus, mūsų lankytojas pagaliau pasiektų apskritą aikštę. Daugiau nei 200 metrų skersmens apskritoji aikštė iš esmės turėjo būti didelė žiedinė sankryža, žyminti susikirtimo tašką tarp Potsdamo gatvės ir naujojo Pietų-Šiaurės prospekto. Aikštės centre trykštų elegantiškas fontanas, kurio viduryje ant pakopinės pakylos būtų iškilusi Apolono statula, apjuosta mažesnių, didesnį ratą formuojančių fontanų. Išorinį fontano pakraštį puoštų dar šešios bronzinės figūros, kurias sukurtų žymus nacių skulptorius Arno Brekeris. Šešių aukštų neoklasikinio stiliaus pastatų, tarp kurių būtų kazino, kino teatras, apsuptyje šiai apskritai aikštei buvo numatytas naujojo rajono pramogų zonos vaidmuo. Jį tiesiogine šio žodžio prasme temdytų aplink stūksantys didingi pastatai, kurių paskirtis bei reikšmė – toli gražu ne pramoginė.

Pirmiausia vakarinėje pusėje turėjo dunksoti Centrinė Vokietijos ginkluotųjų pajėgų būstinė, besiribojanti su Tiergarteno parku šiaurinėje dalyje bei Landwehr kanalu pietinėje, viršum centrinės aikštės grėsmingai išsikišusi didžiuliu bokštu. O šiaurinėje turėjo iškilti Kareivių rūmų monolitas. Nors tiksli jų paskirtis niekada nenurodyta, Speeras teigė, kad dalis šių rūmų bus muziejus, kita dalis – patalpa kremuotiems kritusiųjų vokiečių palaikams, kurioje taip pat bus kripta šalies feldmaršalų kapams. Savo stiliumi pastatas, kurį suprojektavo žymus architektas Wilhelmas Kreisas, reprezentavo gryną nacių neoklasicizmą. Iš šonų apsuptą dviejų vieno aukšto kolonadų, puoštų karinių scenų bareljefais bei žirgų statulomis, paradinį rūmų įėjimą sudarė dvi masyvios per tris aukštus iškilusios ir plokščią akmeninį stogą remiančios vertikalios kolonos.21

Nuo Kareivių rūmų į šiaurę prospektas tęsėsi dar 750 metrų, skrodė per santykinai ramų bei netriukšmingą Tiergarteną, anksčiau buvusį mišką, kuriame medžiodavo Hohenzollernai, prieš atvesdama į Rytų-Vakarų prospektą – pirmąją projekto pakopą, užbaigtą 1939 metais Hitlerio gimtadieniui. Už jo glūdėjo politinė naujosios sostinės širdis. Tarsi įspūdingi vartai toliau pasitiko du identiški pastatai – Vyriausiosios kariuomenės vadovybės štabas bei naujoji Reicho kanceliarija. Tačiau čia apsilankiusio akį neišvengiamai pagautų už jų stūksantis didžiulis pastatas su kupolu. Didieji rūmai, įkvėpti Romos panteono, turėjo būti didžiausias pastatas pasaulyje. Iškilę daugiau nei 300 metrų, uždengti didžiuliu variu padengtu kupolu, jie buvo suprojektuoti talpinti iki 180 000 ištikimųjų partijos narių. Aikštė, kurioje jie dunksojo, taip pat buvo nekukli. Grįsta granitu Adolfo Hitlerio aikštė užėmė daugiau nei 50 hektarų plotą ir turėjo būti pakankamai didelė pasitikti milijoną žmonių. Rytinėje aikštės pusėje turėjo stovėti senasis Reichstago pastatas – ankstesniosios Vokietijos sostinės simbolis, dabar, užgožtas tokių planuojamų jį apsupti milžinų, sumenkęs iki nereikšmingo statinuko.

Už Didžiųjų rūmų projekto vystymo kryptis nuo Šiaurės-Pietų prospekto pasisuka 30° į vakarus, kad prisiderintų prie esamų gatvių išsidėstymo ir apimtų dabar nebereikalingas geležinkelio atšakas. Čia turėjo būti iškastas didžiulis stačiakampio formos vieno kilometro ilgio ežeras, kurio vanduo, skirtingai nei šalimais tekančios Šprė, bus krištolo skaidrumo. Vakariniame bei rytiniame jo pakraščiuose šalia ežero iškils kiti dideli pastatai, tarp kurių Berlyno rotušė, miesto Centrinė policijos nuovada bei Karinio jūrų laivyno vadovybės štabas. Visi jie bus pastatyti griežtu, vientisu simetrišku nacių neoklasicizmo stiliumi, arba, kaip pavadino Albertas Speeras, „mūsų Imperijos stiliumi“22. Galiausiai į šiaurę nuo ežero, už dviejų 100 metrų aukščio akmeninių obeliskų, iškilusių kruopščiai išformuotuose soduose, lankytojas atvyks į Šiaurinę stotį – antrąją galinę geležinkelio stotį, mastais nenusileidžiančią savo už beveik septynių kilometrų į pietus esančiai kopijai.

Nors Hitlerio interesai Germanijos projekte apsiribojo beveik vien grandioziniais planais aplink šį ką tik apibūdintą ašinį prospektą, Speeras šiuos stulbinančius planus inkorporavo į platesnį, radikalesnį Berlyno infrastruktūros reorganizavimą. Visų pirma rekonstruotas turėjo būti geležinkelių tinklas. Iš tikrųjų visas projektas buvo grįstas būtent šiuo aspektu, kadangi didžioji dalis Šiaurės-Pietų prospektui reikalingos žemės turėjo būti gauta rekonstravus geležinkelio atšakas, kuriomis buvo privažiuojama prie Lėrterio stoties šiaurėje ir Potsdamo bei Anhalterio – pietuose. Pagal atnaujintus planus, šių trijų didžiąją dalį vietinio sostinės bei šalies eismo aptarnaujančių stočių turėjo nelikti, o jas pakeisti turėjo dvi naujos galinės stotys. Be to, sumažintos arba visai panaikintos turėjo būti ir kitos esamos galinės stotys, o dvi naujosios turėjo būti sujungtos žiedine linija, apjuosiančia miesto centrą.23

Perprojektuoti turėjo būti ir sostinės keliai. Centriniais akcentais Speeras laikė dvi naujas pagrindines gatves – Šiaurės-Pietų prospektą, palei kurį turėjo išsidėstyti didžioji dalis naujųjų pastatų, bei Rytų-Vakarų prospektą, kuris buvo užbaigtas 1939 metais. Tose vietose, kur Berlynas iki tol buvo organiškas, neturėjo griežtos sistemos, dabar jis turėjo būti racionalizuotas eksploatuojant keturias koncentrinių žiedinių kelių sistemas, kertančias abu spindulinius prospektus. Esančios arčiausiai miesto širdies, jos apjuos miesto centrą ir Tiergarteną, o nuo jos nutolusios labiausiai – visą likusią sostinės centro dalį.24

Vienas pagrindinių Speero ketinimų buvo miesto centrą išvalyti nuo lūšnų ir modernius gyvenamuosius būstus statyti priemiesčiuose.25 Siekiant šio tikslo, 200 000 berlyniečių apgyvendinti bei apie 100 000 suteikti darbą, suprojektuotas vadinamasis „pietų miestelis“, Südstadt. Jis turėjo būti pastatytas tolimesniojo žiedinio kelio sistemos viduje, driektis apie 15 km pietine pratęsto Šiaurės-Pietų prospekto dalimi, o tarp monolitinių jo daugiabučių namų turėjo įsiterpti mažesni privačių namų plotai. Šalimais planuota kurti karo akademiją, taip pat ir Waffen-SS centrinę būstinę, Reicho archyvus, įvairiausius pramoninės paskirties pastatus ir vieną Berlyno oro uostų.26

Planavimas neapsiribojo akmeniu bei betonu. Nors Berlyne jau buvo išties daug parkų, kaip antai Tiergarteno, Humboldthaino, Frydrichshaino ir Griunevaldės, gyventojams pramogas bei poilsį, o priemiesčiams bei rajonams veidą suteiksiančių žalių erdvių numatyta įrengti dar daugiau. Taigi su tokia mintimi viename tuometinio projekto plane numatyta, kad bet kuris Berlyno gyventojas turėtų per penkiolika minučių pėstute pasiekti kokį nors parką ar miškelį.27

Be to, buvo skrupulingai gilinamasi į patį siūlomų žalių erdvių pobūdį. Speeras geriausią sodininkystės specialistą įpareigojo eskizais pavaizduoti krūmokšnius bei medžius nurodant, kurie jų buvo tinkami sodinti šalia kelio, upių krantinėse ar balotame dirvožemyje.28 Jis net pavedė atkuriant XVIII amžiaus vietovei būdingą florą už miesto ribų pasodinti daug lapuočių medžių.29

Visas planas buvo be galo ambicingas. Turėdamas visišką veiksmų laisvę bei beveik neribotą biudžetą, Speeras suprojektavo miestą, turėjusį tapti civilizuoto pasaulio centru – miestą, didybe prilygstantį Romai. Kai šiuos planus pamatė pats architektas Speero tėvas, jis trumpai apibendrino daugelio savo amžininkų mintis: „Tu visiškai išprotėjai.“30

Be jokios abejonės, Speero planuose buvo galima įžvelgti aroganciją bei didybės maniją. Didžiuliai, kaip pasakė Goebbelsas, „neprilygstamai monumentalūs“31, projekto mastai tiksliai atspindėjo savęs sureikšminimu paženklintą, pasipūtėlišką nacizmo mizantropiją. Galima pastebėti tai, kad žmogiškojo lygmens čia beveik nėra. Kaip prisimindamas sakė Speeras, Hitleriui planuojant, jo akiratyje socialiniai aspektai visiškai nefigūravo – jo aistra tebuvo patys pastatai, o ne žmonės, kurie juose vieną dieną įsikurs.32 Iš tiesų labai taikliai pastebėta, kad Berlyno rekonstrukcijos planai išdavė Hitlerio didybės manijos vediną troškimą miestus ir net individus juose sumažinti tiek, kad jie taptų tarsi žaisliukai.33 Iš tiesų, jei įsivaizduotume Hitlerį, Reicho kanceliarijoje palinkusį virš savo architektūrinių maketų lyg kokį piktdžiugos apimtą dievą, ši interpretacija tampa šiurpinančiai įtikinama.

Vis dėlto, nepaisant pernelyg išpūstų ambicijų, didybės manijos bei mizantropijos, Berlyno perstatymas nebuvo vien tik nereali nacių svajonė. Kaip po karo prisimindamas savo dienoraštyje rašė Speeras:

„visiems mums atrodė, kad su kiekvienu mėnesiu lengvai artėjame prie triumfo arkų ir šlovės alėjų įprasminimo. Fiurerio Didieji ir Berlyno rūmai staiga įgavo istorinį foną: pergalės Lenkijoje ir Norvegijoje, Prancūzijos užkariavimas. Kareivių rūmų kriptoje didžiulės erdvės skirtos šių karinių operacijų vadų sarkofagams.“34

1941 metais Germanija buvo išties reali. Hitleris gyveno tik šiuo projektu. Sužinojęs, kad Stalinas brandina planus rekonstruoti Maskvą, jis taip pasiuto, kad galvojo apie tai net tada, kai jo kariuomenė 1941 metų vasarą įsiveržė į SSRS. Nepaisydamas fakto, kad jo kareiviai ką tik pradėjo didžiausią karinę kampaniją istorijoje, kovą, kuri sužlugdys Trečiąjį reichą, atrodė, jog visos Hitlerio mintys sukosi apie architektūrą. „Tai, – tądien Speerui pasakė jis, – bus jų statybų pabaiga kartą ir visiems laikams.“35

Iš tiesų, 1941 metų teorija jau buvo bevirstanti praktika. Pirmiausia planuota nugriauti pastatus, kurie buvo nepakankamai didingi arba stovėjo netinkamoje vietoje. Šie darbai pradėti 1938 metais, darbininkams ėmus valyti Šprė vingio teritoriją – Didiesiems rūmams numatytą vietą – taip pat ir gretimas gatves, esančias aplink suplanuotą apskritąją aikštę netoli Potsdamo aikštės bei pasiūlytą Pietinę geležinkelio stotį prie Tempelhofo. Jau metų pabaigoje buvo nugriauta apie 7 000 pastatų. Laukė dar 62 000.36

Iš pradžių reikalingi pastatai buvo kruopščiai ardomi, kiekvienam jų vidutiniškai reikėjo apie šešiasdešimties dienų bei operatyvios ir dažnai specializuotos darbo jėgos, kad būtų išsaugomos statybinės medžiagos, vėliau panaudotinos kur nors kitur bei siekiant apsaugoti aplinkinius pastatus.37 Vis dėlto pratrūkus karui Speeras puolė į neviltį dėl per lėtai vykdomų darbų. 1940 metų gegužę jis palaikė siūlančius panaudoti dinamitą tam, kad karo belaisviai bei darbininkai iš koncentracijų stovyklų galėtų tvarkyti liekanas.38

Iš tikrųjų kuo toliau, tuo brutalesni tapo Speero bei jo pavaldinių propaguojami ar toleruojami metodai. Vieno Speero skyriaus vadovų pieštoje karikatūroje pavaizduota, kaip patrankomis nušluojami sostinės priemiesčiai.39 Tai nebuvo tik juokelis. 1941 m. balandžio 26 d. vienas Speero leitenantų Rudolfas Woltersas rašė, kad praeitos nakties britų bombardavimas suniokojęs teritoriją aplink Potsdamo aikštę netoli vietos, kuri buvo siūloma Apskritosios aikštės statybai, „buvo visai naudingas paruošiamasis Berlyno perstatymo darbas“40. Tą patį mėnesį vidiniame memorandume pažymėta, kad sostinėje nugriauta daugiau nei 53 000 pastatų – tai tesudarė 3,6 procento viso numatyto plano.41

Šalia buvo griaunama, šalia – statoma. Pavyzdžiui, po Tiergarteno parku buvo statomas požeminių kelių tinklas, turėsiantis sumažinti eismo srautus aplink dviejų pagrindinių prospektų sankryžą, į vakarus nuo Brandenburgo vartų. Kitos statybų aikštelės buvo matomos geriau. Vietoje, kur buvo planuojama Apskritoji aikštė, iš griuvėsių iškilo pirmasis naujas korpusas. Haus des Fremdenverkehrs, Užsienio kelionių biuras, radosi vietoje, kurioje 1938 metų vasarą Hitleris padėjo pirmąjį pamatinį akmenį, simbolizuojantį Berlyno rekonstrukcijos pradžią.42 Kadangi įsiliepsnojus karui užbaigta tik pagrindinė konstrukcija, netrukus ji išsiskyrė aplinkiniame kraštovaizdyje. Priešais vieną jos skliautą, fasadinį pasažą, puoštą dviem maždaug 100 metrų palei aplinkines gatves nusitęsiančiais sparnais, žiojėjo dykynė, kurioje buvo numatyta Apskritoji aikštė. Savo įspūdingumu ji turėjo ir priblokšti, ir įbauginti į Vokietijos sostinę užsiregistruoti atvykstančius užsienio keliautojus.

Visa tai pareikalavo žmogiškosios aukos. Tūkstančiai karo belaisvių bei priverstinių darbininkų dažnai buvo apgyvendinami žmogiškų standartų neatitinkančiomis sąlygomis ir verčiami dirbti bet kokiu oru. Nepaisant oficialių pareiškimų, neva jis dėl to niekuo dėtas, Speeras visada be skrupulų išnaudojo karo belaisvius kaip darbo arklius. Iš tiesų, 1941 metų lapkritį, po sėkmingos karo su Sovietų Sąjunga pradžios, jis kreipėsi į Hitlerį prašydamas parūpinti 30 000 sovietų karo belaisvių būtent „naujojo Berlyno“ statybų darbams. Hitleris su šiuo prašymu sutiko ir Speero prižiūrimą darbo jėgą papildė 130 000 asmenų.43

Be to, didžiąją dalį projektui reikiamų akmens bei plytų tiekė po visą nacių Vokietiją išdėstytos koncentracijos stovyklos. Retai kada susimąstoma, kodėl liūdniausiai pagarsėjusios nacių laikotarpio koncentracijos stovyklos – Dachau, Gros Rozeno, Buchenvaldo – buvo įkurtos šalia karjerų. Pavyzdžiui, Mauthauzeno koncentracijos stovykla buvo pastatyta šalia granito karjero, tiekusio nemažai akmens, naudoto Vienos gatvėms tiesti, o netoli Berlyno esanti Zachsenhauzeno stovykla buvo didžiausia plytų mūrinio tiekėja pasaulyje. Flosenbiurgo koncentracijos stovyklos karjeras Šiaurės Bavarijoje buvo viena didžiausių baltadėmio granito, numatyto Berlynui, ypač Kareivių rūmams, tiekėjų.44 Netgi kai Berlyno rekonstrukciją užgožė, o vėliau, 1942 metais, ir sustabdė karo reikalai, granito ir plytų gavimas bei gamyba nenutrūko. Taigi Germanijos projektas buvo ne tik centrinė nacių estetikos ašis – jis taip pat suvaidino svarbų vaidmenį koncentracijos stovyklų tinklui įkurti bei veikti. Atrodo, kad nacių architektūriniai užmojai puikiai derinosi su SS interesais.

Berlyno perstatymas savo pėdsaką paliko ir civilių populiacijoje. Su didžiąja dalimi Berlyno gyventojų, kuriuos palietė rekonstrukcija, buvo pasielgta deramai. Pavyzdžiui, Mariannos Meier šeima buvo iš savo namų Šelings gatvėje iškeldinta kiek į pietvakarius nuo Potsdamo aikštės 1939 m. rugsėjo 1 d., tik prasidėjus karui. Jiems buvo pasakyta, kad visas kraustymosi išlaidas padengs ir viskuo pasirūpins valstybė bei pasiūlyta rinktis naują butą kitoje vietoje, taigi jie pasirinko ramų Friedenau rajoną, esantį pora kilometrų į pietus.45

Vis dėlto daugeliu atvejų būtent šioje vietoje statybų planai susikirto su nuožmia tikrove. Nors Speeeras žadėjo suteikti kitą gyvenamąją vietą 200 000 savo namų netekusių berlyniečių, realiai to padaryti buvo neįmanoma, kadangi Berlyno būstų rinka jau nebegalėjo patenkinti paklausos, jis nė iš tolo negalėjo suspėti pastatyti tiek būstų, kiek reikėjo. Kartu su Berlyne RAF antskrydžių metu suniokotais gyvenamaisiais namais, ši situacija Vokietijos sostinę privedė prie tikros apgyvendinimo krizės, vėliau turėjusios rimtų pasekmių.

Kaip turbūt neišvengiama bet kokios krizės metu, o ypač esant diktatūrai, sprendimo dažniausiai ieškoma nusitaikant į silpniausius visuomenės narius. 1941 metais Berlyne apgyvendinimo krizės metu atsakymo ieškota oficialiai griebiantis miesto žydų persekiojimo: jei apgyvendinti tiems, kurie turėjo būti iškeldinti ar kurių namai buvo subombarduoti, trūko būstų, tuomet į šoną turėjo trauktis žydai.

Berlyne, kaip ir bet kurioje kitoje Reicho vietoje gyvenantys žydai, jau ir taip buvo vis labiau persekiojami. Prasidėjus karui jie iš esmės izoliuoti nuo kasdienio vokiečių gyvenimo, jiems buvo uždrausta rodytis viešose vietose, stipriai ribotas jų judėjimas bei įsidarbinimo galimybės. Tačiau netrukus tai įgavo dar grėsmingesnį pavidalą.

Iš tiesų žydų iškeldinimas jėga jau buvo prasidėjęs 1938 metų rugsėjį, iki karo pradžios likus metams. Tuo metu Speeras pasiūlė sostinės žydų bendruomenę iškeldinti į mažesnius būstus ir taip atlaisvinti erdviuosius arijų kilmės berlyniečiams, savo gyvenamąjį plotą praradusiems dėl vykdomų griovimo darbų.46 Speero idėja bent iš dalies buvo įtraukta į 1939 metų balandį atnaujintą nuomos įstatymą, skelbusį, kad gyventojai žydai galės teisėtai būti iškeldinti, jei jiems bus būstas pasiūlytas kitur. Šis įsakas atvėrė kelią laipsniškam masiškam žydų iškeldinimui iš vietų, kuriose Speeras buvo numatęs vykdyti savo statybų projektus. 1940 metais iš namų Tiergarteno parko pietinėje dalyje, kurios reikėjo naujųjų danų, šveicarų bei ispanų ambasadų statybai, buvo iškeldinta tūkstantis žydų.47 Jau kitą vasarą palikti savo namus buvo liepta dar penkiems tūkstančiams žydų.

Bėgant laikui su žydų apgyvendinimu susiję įstatymai dar labiau sugriežtinti.48 1941 metais paskelbta, kad Speero įstaigoje turėjo būti įregistruota visa neapgyvendinta nuosavybė Berlyne, ir vėliau svarstoma, ar ir kam ji galės būti pernuomojama. Šiuo veiksmu nutrauktos visos likusios žydų gyventojų teisės, galiausiai valdžia galėjo spręsti, kur juos apgyvendinti.49 Taip atsirado Judenhäuser, „žydų namai“, dažniauiai apgriuvę namų masyvai gyvenimui netinkamose vietose, kuriose dabar buvo suvaryti žydai, pernuomojantys kambarius bei besidalijantys apgailėtinomis sąlygomis. Lyg to dar būtų maža, namus turintys žydai turėdavo priimti ir benamius savo likimo brolius.

Gyvenimas Judenhäuser buvo nelengvas. Butai perpildyti, šeimos neretai gyvendavo viename kambaryje, dalijosi bendrais vonios kambariais bei virtuvėmis ir tverdavo neišvengiamus konfliktus. Ingė Deutschkron apibūdino kai kurias kasdienes problemas savo „žydų name“ Bamberger gatvėje Šėneberge:

„Penkiuose su puse kambariuose gyveno vienuolika asmenų: pagal taisykles, vienas kambarys – dviem žydams. Bute buvo tik vienas vonios kambarys ir viena virtuvė. Rytai būdavo siaubingi. Visi į darbą norėjo nuvykti laiku, kadangi vėlavimas buvo pagrindas ištrėmimui. Daryti daugiau nei reikalaujama tarsi garantavo bent jau sąlyginį saugumą. Jeigu tualete užtrukdavai per ilgai, būdavai iš jo iškrapštomas audringais daužymais į duris ar isteriniu rėkimu. Bet kokios pastangos įvesti tvarką buvo pasmerktos slenkančiam grafikui. Siautėjo nesutaikomi kivirčai. Grįžusieji namo, išvargę po sunkaus jiems skirto darbo ir virtuvę radę užimtą, imdavo ant tų laimingųjų, kurie čia grįžo pirmesni, rėkti.“50

Tokie sunkumai buvo puikiai pažįstami Annai Samuel. Naujasis jos butas Judenhaus Kiopenike buvo apgailėtinas. „Sunku, – draugei rašė ji, – kambaryje nėra vandens čiaupo, jis tik koridoriaus gale, o ten visada sambrūzdis.“ Nors šešiasdešimt aštuonerių pensininkė stengėsi prie to prisitaikyti kiek galėdama, atrodė, kad ji visur maišėsi po kojomis. „Kaip įmanoma įvesti kokią nors tvarką, – susirūpinusi pasakojo ji, – šiame chaose, kai... virtuvėje trūksta elementariausių dalykų... Kur ką nors išplauti? Koridoriuje yra maža viryklė, bet ji visada užimta... Norėdama nusimaudyti duše turiu atsikelti tarp 5 ir 6 valandos ryto. Tada vėl eiti gulti.“51

Daugelyje Judenhäuser buvo dar blogiau. Vienas jų buvo gyvenamųjų namų kvartalas Katzler ir Grossgorschen gatvių sankirtoje, netoli Šėnebergo geležinkelio stoties. Nors buvo numatyta nugriauti, kadangi stovėjo siūlomo Šiaurės-Pietų prospekto vietoje, 1940 metais nuspręsta juos paversti „žydų namais“. Tai tapo prieglobsčiu 220 žydų šeimų.52

Nors begalės įstatymų visų gyventojų žydų neiškeldino, jie dabar buvo suvaryti į tai, kas iš esmės, nors ne oficialiu pavadinimu, buvo getas. Iki 1941 metų rudens nusižudė daugiau nei du tūkstančiai Berlyno žydų. Galbūt jie tiesiog nebegalėjo tverti persekiojimo bei įžeidinėjimų, o galbūt nujautė, kad blogiausia dar ateityje. Tie, kurie liko, netrukus įsitikino, kad pasitvirtino didžiausios jų baimės. Tą spalį link geto Lodzėje pajudėjo pirmieji vagonai su keturiais tūkstančiais Berlyno žydų.53

Kartais tvirtinama, kad bet kokia Alberto Speero Berlyno perstatymo planų analizė turėtų apsiriboti vien architektūrine plotme. Kai kurie teigia, kad vien dėl to, jog nacių režimas buvo tikras blogis, nebūtinai reiškia, kad savo ruožtu turėtų būti pasmerktas architektūrinis jo produktas. Dar kiti sako, kad nacių architektūra turėtų būti vertinama vien tik per architektūrinę jos privalumų ar trūkumų prizmę: jos proporcijas, medžiagiškumą, jos kapitelius bei pjedestalus. Senovės Roma buvo pastatyta vergų rankomis, tačiau niekas neteigtų, kad Koliziejų reikėtų priskirti tai pačiai šleikštulį keliančiai kategorijai kaip Hitlerio projektuoti „Didieji rūmai“.

Tai logiškas argumentas. Speero planai Berlynui iš tiesų stulbinantys. Architektūriškai tai mažų mažiausiai yra galingas stebėtinų kraštutinumų, kuriuos gali pasiekti didybės manijos apsėsti kūrėjai, įrodymas. Vis dėlto šie užmojai negali būti matomi vien tik iš šios perspektyvos: stebint juos, kyla moralinė pareiga atsižvelgti ne tik į jų kompoziciją, bet ir prisiminti brutalius metodus, kuriais jie buvo realizuoti.

Projektas „Germanija“ puikiausiai atspindi tamsiąją, mizantropinę nacizmo esmę, o realizuojant projektą Speero institucija nebuvo tik nekalta pasyvi stebėtoja iš šalies. Veikiau ji iškyla kaip pagrindinė varomoji jėga: tam tikros politikos variklis ne tik siauresnėje „meninėje“ plotmėje, tačiau ir tokiame skirtingame bei nusikalstamame lygmenyje, kuriame – koncentracijų stovyklos bei pasirengimas holokaustui. Taigi Speero įtaka akivaizdžiai neapsiribojo meno bei estetikos sfera. Speeras, kaip pareiškė vėliau, nebuvo vien tik architektas.

Hitleris siekė, kad naujasis Berlynas taptų jo valdžios monumentu. Kaip ir turėjo būti, nė vienas iš didžiųjų jo projektų dienos šviesos neišvydo. Šiandien vis dar stovi tik Schwerbelastungskörper – „grybas“. Iškilęs krantinėje, pietinėje miesto dalyje, dabar jis suterštas, nugairintas vėjų ir audrų, stovi želiamas piktžolių. Jis savo darbą atliko. Pamatuota, kad žemė apačioje išties šešiuose matavimo taškuose smuktelėjo nuo 11 iki 18 centimetrų – kiek daugiau Speero priimtinu numatyto kriterijaus, tačiau ar tai galėjo šio architekto entuziazmą pažaboti bei nuo didžiųjų užmačių sulaikyti, galima tik spėlioti.

Atlikus išmatavimus „grybas“ turėjo būti nugriautas, tačiau tai padaryti sutrukdė prastėjantys karo reikalai, todėl jo pašalinimas buvo vis atidedamas, kol galiausiai visai užmirštas. Pokario berlyniečių kartoms jis buvo tikra dilema, akį kliudantis sopulys, kurio negalima nei palikti, nei nugriauti. Dabar jis dunkso kaip architektūrinė keistenybė, tylus vieno asmens didybės manijos liudytojas.

18 Ozimandijus – poeto P. B. Shellio sonetas apie faraoną Ramzį II, kurio centrinė tema yra neišvengiamas visų valdovų ir vadų nuosmukis, jų sukurtų imperijų, kad ir kokios didingos jos būtų, žlugimas. (Vert. past.)

19 „Zeppelinfield“ – Speero suprojektuotas stadionas, pastatytas nacių suvažiavimams rengti. Pavadintas 1909 metais šioje vietoje dirižabliu nusileidusio Ferdinando fon Zeppelino vardu. (Vert. past.)

6 Nelaukiami svečiai

Jie atvykdavo bet kuriuo metu – dieną ar naktį. Jų traukinys lėtai stodamas sudžergždavo kakofonišką simfoniją, šnypšdami sukliegdavo stabdžiai. Daugelis jų keliaudavo santykinai patogiai trečiosios klasės keleiviniuose vagonuose, sėdėdavo ant medinių suolų, bagažą pasidėdavo viršuje esančiose lentynose. Kiti be jokių ceremonijų būdavo sugrūdami į prekinius sunkvežimius, kuriuose nebuvo nei sėdimų vietų, nei tualetų ar kitokių patogumų apraiškų. Visi atvykę būdavo išalkę ir išvargę. Jų kelionė, kad ir kur prasidėjusi, visada būdavo ilga ir varginanti, daug laiko pradykinėta belaukiant geležinkelio atšakose, kol būdavo praleidinėjamas karinis bei civilių transportas. Labai mažai kas iš naujųjų atvykėlių turėjo bent kokią nuovoką, kas jų laukė. Daugelis neįsivaizdavo, kur tiksliai juos atvežė, netgi kurioje šalyje atsidūrė.

Išlipusiems iš traukinio kelią pastodavo kareivių, policijos bei geležinkelio darbuotojų gretos. Čia po išrėktų nurodymų jie rikiavosi į koloną, pražygiuodavo pro vartus ir toliau kėblindavo taku, vedančiu į berželių giraitę. Paėjėję nepilną šimtą metrų akys užfiksuodavo spygliuotos vielos tvoras, o toliau proskynoje jie pamatydavo medinių barakų masyvą. Prancūzas Albertas Flammantas čia atvyko 1944 metų vasarą:

„Reginys buvo kraupus. Aukšta tvora suręsta iš stambių medinių sijų, apraizgytų spygliuota viela. Kairėje ir dešinėje vartų pusėse iš storesnių grublėtų šakų buvo suręsti sargybos bokšteliai, virš kiekvieno jų – po prožektorių. Dvi paralelios spygliuotos vielos tvoros, kurias skyrė apie 2 metrai, ženklino uždarą teritoriją, kurioje buvo barakų eilės.“1

Čia, miško gilumoje, čionykščių gyventojų pavadintoje „ašarų giraite“, buvo jo galutinis kelionės taškas: Durchgangslageris, arba Vilhelmshafeno „tranzito stovykla“.

Naujieji atvykėliai buvo darbininkai. Jie vėliau pavadinti Zwangsarbeiter, arba „priverstiniais darbininkais“ ar netgi „vergais“, nors oficialiai jie buvo vadinami Auslädische Arbeitskärfte arba Fremdarbeiter – „darbininkai iš užsienio“. Milijonai jų čia buvo suvežti kaip darbo jėga, aptarnaujanti nacių karo pramonės sektorių, be to, pakeisdavo vokiečius, kurie buvo paimti į kariuomenę. Nustatyta, kad Vokietijoje per karą dirbo daugiau nei šeši milijonai darbininkų iš užsienio. Jie tarnaudavo įvairiausiose įsivaizduojamose sferose: nuo pagalbos nurenkant derlių kaimo bendruomenėse iki darbo tarnais privačiuose namų ūkiuose ar pagrindinėse Vokietijos pramonės įmonėse.

Tai nebuvo pirmoji darbininkų iš užsienio programa nacistinėje Vokietijoje. Savanoriško darbo pasiūlymai okupuotoje Europoje buvo išplatinti 1940 metais, siekiant darbininkus privilioti pažadėjus adekvatų maitinimą, geras sąlygas bei leidus reguliariai grįžti aplankyti namų. Vis dėlto karo laikotarpiu Vokietijos pramonės poreikiai gerokai viršijo esamų savanorių kiekį. Netrukus buvo imtasi priverstinių priemonių. Kai duris darbo jėgai 1942 metų rudenį atvėrė Vilhelmshafenas, darbininkai visoje okupuotoje Europoje būdavo „samdomi“ vykdant policijos reidus religinių susibūrimų bažnyčiose metu, masiškai areštuojant, priverstinai imant į karo tarnybą bei įbauginant. Šioje stovykloje buvo žmonių iš įvairiausių Europos kampelių: pradedant Prancūzijos kaimo vietovėmis, baigiant vakarinėmis Sovietų Sąjungos valstybėmis. Iš viso apskaičiuota, kad iš minėtos geležinkelio rampos pro Vilhelmshafeno spygliuotos vielos vartus čia žengė apie 150 000 darbininkų.2

Naujieji jų namai buvo išties vaizdingoje vietoje. Esantis labiausiai į pietryčius nutolusiame Berlyno priemiesčių pakraštyje, Vilhelmshafenas buvo rami užmiesčio vilų bei privačių namų vietovė, skendinti bukmedžio miškeliuose. Čia tyvuliavo ir ežerai: Miugelis į vakarus bei Dėmericsė į pietus, abu juos jungė į miesto centrą išvingiuojanti Šprė. Logika būtent čia įkurti koncentracijos stovyklą buvo paprasta: pusiau kaimo vietovė galėjo pasiūlyti ne tik daug erdvės, bet ir apsaugoti nuo pašalinių akių. Be to, koncentracijos stovykla buvo įkurta netoli pagrindinės geležinkelio linijos, turėjo atskirą savo atšaką rytinėse miesto prieigose, iš kur atvykdavo didžioji dauguma jos gyventojų.

Beveik taisyklingo stačiakampio formos, daugiau nei 10 000 kvadratinių metrų teritoriją užimanti Vilhelmshafeno koncentracijos stovykla buvo suprojektuota kaip du identiški aptvarai, kuriuos dalijo kelias, jungiantis geležinkelio atšaką su netoliese esančia gatve. Abiejose stovyklos pusėse stovėjo dešimt vienaaukščių medinių barako blokų, kurių kiekviename gyveno apie 240 gyventojų, taip pat buvo administraciniai pastatai, ligoninė bei sanitarinės patalpos. Iš viso čia galėjo būti apgyvendinta apie penki tūkstančiai žmonių.3

Visiškai natūralu, kad atvykę į stovyklą kai kurie darbininkai iš pradžių jausdavo palengvėjimą. Dauguma jų keliavo dienų dienas, pakeliui sustodami kitose tranzitinėse stovyklose. Kai kuriems, ypač atvykusiems iš Lenkijos ir Sovietų Sąjungos, atvežtiems prekiniuose vagonuose, stovykla bent jau galėjo pasiūlyti galimybę nusiprausti ir trumpam pailsėti. Būtent apie tokią savijautą kalbėjo viena darbininkė, Kazimiera Czarnecka, pasakojusi, jog barakuose „buvo mediniai gultai be čiužinių, tačiau švarūs. Vilkėdami tais pačiais drabužiais, kuriais atvykome, mes atsigulėme... Netrukus pagaliau galėjome nusiprausti savo lipnias rankas bei veidus.“4

Bet koks nedrąsus optimizmas greitai išnyko, kai darbininkai buvo „apiforminami“. Šią procedūrą vargu ar kas nors pamirš. Kai kurių prisiminimai gan nuosaikūs. „Mus nuvedė į didelę proskyną, – prisimindama pasakojo jauna lenkė Irena Pawlak, – ją supo daug medžių bei dideli barakai. Atvesti čia turėjome išsirikiuoti, buvome fotografuojami Arbeitskarten – tapatybės kortelėms. Kiekvienam ant krūtinės buvo pakabintas numeris. Manasis – 3379.“5 Kitų prisiminimai skausmingesni. Aleksandra Reniszewska apibūdino siaubingesnę situaciją:

„Blogiausia būdavo tada, kai visas moteris suvarydavo į vieną baraką. Siekdami išnaikinti utėles surinko mūsų rūbus ir apatinius, mes turėjome stovėti nuogos ant betoninių grindų. Mus nufotografavo, išdalijo registracijai punkte reikalingus numerius. Turėjome stovėti pražergtomis kojomis nuleidusios galvas virš nutekamojo griovio, kol ant visų mūsų kūno vietų, kuriose augo plaukai, vyrai prižiūrėtojai... liejo dvokiantį riebų skystį; tai neva turėjo apsaugoti nuo utėlių. Tada jie ant mūsų paleido šaltą bei karštą vandenį ir šaipėsi.“

Anot jos, tai buvo „labiausiai žeminanti ir paniekinanti“ patirtis gyvenime.6

Buvo ir kitokių bėdų. Vienas darbininkas lenkas skundėsi, kad visi koncentracijos stovyklos prižiūrėtojai buvo ukrainiečiai, darbininkus čaižydavę botagais. Kiti reiškė nepasitenkinimą, kad su jais elgiamasi „blogiau nei su šunimis“7. Visos patalpos buvo sausakimšos. Nors koncentracijos stovykla pastatyta apgyvendinti beveik penkis tūkstančius žmonių, netrukus ji veikė šį skaičių gerokai viršydama. Laimingieji arba grubesnieji gyventojai savo vietą barakuose rasdavo, tačiau likusieji turėjo susitaikyti su bet kokiu rastu kampeliu. „Mes buvome kaip galvijų banda aptvare, – prisimindamas pasakojo vienas jų, – ištrūkti negalėjai – nežinojai kur eiti. Dienomis ir naktimis sėdėdavome ant dėžių, ant žemės ar atsirėmę į medžius. Nebuvo erdvės nė pajudėti.“8

Maistas taip pat buvo ribojamas, pirmiausia dėl to, kad produktų normavimo sistema priklausė nuo tam tikro priskirto darbo pobūdžio ir sunkumo, o kadangi Vilhelmshafeno darbininkai dar nieko nedirbo, tai jiems iš esmės „nepriklausė“ ir jokie maisto daviniai. Kai kurie gyventojai atsimena reguliariai, nors to vargiai užteko, gaudavę duonos, erzaco kavos ir vandeningos sriubos; iki kitų koks nors maistas keliaudavo labai ilgai. Čekas Vojtěchas Fiala skundėsi, kad dvi dienas ir tris naktis Vilhelmshafene „negavo visai jokio maisto... ir net neturėjo galimybės numalšinti troškulį“.9

Todėl, laimei, vidutinis darbininko apsistojimas Vilhelmshafene trukdavo mažiau nei savaitę. Pagal oficialius nurodymus, stovykla skirta užtikrinti „greitą ir tvarkingą atvykstančių darbininkų registraciją“, joje visi atvežtieji turėjo užtrukti ne ilgiau kaip 2–4 dienas.10 Kai buvo pripažinti tinkamais dirbti bei užregistruoti, naujieji atvykėliai greitai išvežioti į darbo vietas ar kurią nors kitą miesto stovyklą. Jei darbininkas turėjo specifinių įgūdžių – suvirinimo ar dailidystės – į tai buvo atsižvelgiama. Sunkus darbas paprastai buvo skiriamas jauniems vyrams, tačiau jie atrinkti atsitiktinai.

Kiekvieną rytą vykdytas patikrinimas, išgirdusieji savo vardą su visais daiktais turėjo pasirodyti pasiruošę perkėlimui. Paprastai tuomet juos palydėti į naują darbo vietą atvykdavo darbdavio atstovas. Didesnės grupės žmonių buvo lydimos policijos ar žandarų komandos.

Išnaudoti Vilhelmshafeno darbo jėgos resursus galėjo ir mažos, ir didelės verslo įmonės. Smulkesniojo verslo atstovai buvo kviečiami į stovyklą atvykti ir darbininkus pasirinkti asmeniškai. Ši procedūra priminė vergų turgų. Vienas prekiautojas anglimis, kuriam reikėjo pagalbinio darbininko savo darbuotojui, sulaukė skambučio su pasiūlymu atvykti, kadangi vermachtas tam tikrų valdžios įstaigų buvo informuotas, jog kitą dieną atvyksta transportas su lenkais. „Jei jums reikia lenko, – buvo pasakyta jam, – atvykite ir išsirinkite.“11

Pavieniai ar ilgomis išvargusiųjų vilkstinėmis pro Vilhelmshafeno vartus įeinantys darbininkai žengė į naują ir bauginantį pasaulį. Didžioji dalis jų niekada nebuvo išvykę iš savo šalies; daugelis niekada nebuvo iškišę nosies net iš savo gimtojo miesto. Su savo plačiais prospektais, viešojo transporto sistema, didžiuliais fabrikais, parkais ir didinga architektūra, Berlynas juos turėjo ir sužavėti, ir bauginti.

Be to, Zwangsarbeiter atvyko iš neseniai nugalėtų bei Vokietijos ginkluotųjų pajėgų okupuotų šalių. Kai kurie galbūt šioje kovoje buvo netekę savo tėvų, vyrų ar brolių, o galbūt jėga atplėšti nuo savo draugų, šeimų bei namų. Netgi tie, kurie į Vokietiją atvyko savanoriškai, buvo spaudžiami ekonominių sunkumų ir tikrai nejautė ideologinio prielankumo. Taigi visi darbininkai iš užsienio suvokė, kad „dirba priešui“. Kaip sakė vienas jų, „mums Vokietija visada buvo kažkoks blogis, o dabar atvykome į patį jo epicentrą... Taigi nieko keista, jog tai kėlė šoką, kuriam vargu ar buvome pasiruošę.“12

Nepaisant visų baimių bei antipatijos, užsienio darbininkai netrukus tapo kertiniu karo meto Vokietijos ekonomikos akmeniu. Jie Berlyne dirbo bene visose verslo srityse, pradedant stambiausiais pramonės koncernais, tokiais kaip „Daimler-Benz“, „AEG“ ir „Bosch“, baigiant smulkiausiomis nepriklausomomis prekybinėmis įmonėmis bei krautuvininkais. Berlyne 1943 metų vasarą užsienio ir priverstinių darbininkų skaičius pasiekė 400 000, tai sudarė penktadalį visos sostinės darbo jėgos.13 Pavyzdžiui, kompanijoje „Siemens“ sostinėje dirbo apie 15 000 užsienio darbininkų, apgyvendintų daugiau nei 100 stovyklų. „Vokietijos geležinkeliai“ buvo įdarbinę dar 13 000. Speero Berlyno statybos inspektūroje dirbo 10 000, o „AEG“ – 9 000 darbininkų.14

Darbininkai į sostinę buvo atvykę iš visos Europos. Remiantis 1944 metų vasaros duomenimis, beveik ketvirtadalis jų – 100 000 asmenų – atvyko iš SSRS ar anksčiau Vokietijos okupuotų šalių. Dar 65 000 buvo iš Prancūzijos, daugiau nei 30 000 iš Belgijos, dar tiek pat – iš Olandijos ir Lenkijos. Taigi Vokietijos sostinėje trečdalį visų darbininkų iš užsienio sudarė atvykėliai iš Vakarų Europos. Trečdalis jų buvo moterys.15

Kvartalai, kuriuose šie darbininkai apgyvendinti, buvo nevienodi. Mažuma, tie, kurie dirbo smulkiose šeimos verslo įmonėlėse, gyvendavo tos šeimos namuose (tol, kol 1942 metais tai buvo uždrausta) ar kompanijos patalpose. Tačiau dauguma gyveno specialiai pastatytuose barakuose ar prieš tai buvusiuose sandėliuose. Didžiausia stovykla Berlyno teritorijoje – apgyvendinusi daugiau nei 2 500 darbininkų – buvo „Fritz Werner“ gamykla Tempelhofe, kurioje vermachtui buvo gaminami standartiniai K-98k šautuvai. Tik trijose kitose stovyklose gyveno daugiau nei du tūkstančiai darbininkų, o daugelyje vos keli šimtai. Taigi barakų, stovyklų bei bendrabučių, skirtų darbininkams iš užsienio, Berlyne ir jo apylinkėse buvo daugybė; pagal neseniai atliktus apskaičiavimus, šis skaičius beveik pasiekė 3 000.16 Kaip prisimindamas pasakojo priverstiniu darbininku buvęs prancūzas François Cavanna:

„Tuo metu Berlynas buvo nusėtas mediniais barakais. Net mažiausioje sostinės laisvoje teritorijoje buvo įspraustos rudų medinių barakų, uždengtų statybinio kartono stogais, eilės. Berlyno apylinkės priminė vientisą stovyklų miestelį, išsimėčiusį tarp masyvių pastatų, paminklų, biurų, geležinkelio stočių bei gamyklų.“17

Kadangi stovyklų būta įvairiausių, sąlygos jose irgi labai skyrėsi, tačiau apibendrinti vis dėlto galima. Nacistinėje Vokietijoje užsienio ir priverstiniai darbininkai turėjo skirtingą statusą: darbininkų gyvenimo bei darbo sąlygos priklausė nuo esminių rasinių skirtybių. Darbininkai iš Vakarų Europos ir Čekijos žemių buvo laikomi darbuotojais, o ne kaliniais. 1943 metais Vokietijos vyriausybė net išleido gausiai iliustruotą knygą apie darbininkus iš užsienio, pavadinimu Europa arbeitet in Deutschland – „Europa dirba Vokietijoje“ – kurioje iš fotografijų šypsojosi savo laisvalaikiu besimėgaujantys, laiškus rašantys, kortomis žaidžiantys, valgantys bei geriantys, švariose, šviesiose, gražiai įrengtose patalpose gyvenantys darbininkai.18

Galbūt keista, tačiau šias užfiksuotas akimirkas kai kurie darbininkų iš tiesų atpažintų. Vienas prancūzas darbininkas, į Berlyną atvykęs 1943 metų pavasarį, iš pradžių buvo sunerimęs, kad bus apgyvendintas vienoje liūdnai pagarsėjusių koncentracijos stovyklų:

„Tačiau netrukus pajutome palengvėjimą. Mus pasitiko ne ginkluotas karinis personalas. Mūsų laukė labai malonūs paprasti žmonės, todėl ramiai išlipome iš traukinio. Niekas nepriminė koncentracijos stovyklų. Mus nuvedė į išbalintus kambarius, kuriuose akivaizdžiai niekas prieš mus negyveno. Visur spindėjo švara, viskas buvo nepriekaištinga! Sanitarinės sąlygos puikios, viskas naujai įrengta, dušuose – karštas vanduo.“19

Nors šis atvejis galėjo būti ir išskirtinis, daugeliui „vakariečių“ sąlygos buvo visai padorios. Vidutinės klasės barakuose jie gaudavo gultą, spintą, taip pat antklodžių, šiukšlių dėžę bei valgymo įrankius. Dirbo jie dvylika valandų per dieną, tačiau savaitgaliais būdavo laisvi ir netgi gaudavo smulkių kišenpinigių. Daugelis mėgavosi miesto siūlomomis pramogomis: eidavo į kiną, operą ar koncertus.20 Kai kurios firmos organizuodavo futbolo turnyrus, komandas sudarydavo „jų“ čekų ar olandų darbininkai.21 Remiant Vokietijos darbo fronto ir socialinės rūpybos organizacijai „Atgaukime jėgas per malonią veiklą“, buvo siūlomos įvairios kultūros ir švietimo programos, įvairiomis kalbomis, pavyzdžiui, kroatų, olandų, čekų ir prancūzų, leidžiami laikraščiai.22

Darbininkams iš Vakarų buvo mokama pagal oficialią darbo užmokesčio skalę, paprastai jie gaudavo tam tikrą dalį algos, siūlomos vokiečiams. Pavyzdžiui, vienas darbininkas čekas pamena uždirbęs trečdalį to, kas paprastai buvo mokama kolegoms vokiečiams.23 Be to, darbininkams vakariečiams reikėdavo prisidėti prie Vokietijos socialinio draudimo sistemos, tai reiškė, kad jiems priklausė bedarbių pašalpos, išmokos ligos bei nelaimingų atsitikimų atveju.24 Vis dėlto bene svarbiausia, kad jiems buvo skiriami beveik vokiečio darbininko davinį atitinkantys produktų daviniai: „paprastas“ vartotojas gaudavo 2 400 kalorijų per dieną, o „dirbantis sunkų darbą“ – 3 600 kalorijų.25

Vis dėlto daugelis tokių teisių bei privilegijų geriausiu atveju buvo teorinės. Oficialūs įsipareigojimai užsienio darbininkams teikti medicininę pagalbą bei suteikti socialinę paramą retai vykdyti, o produktų davinių kiekiai bei atlyginimas retai pasiekdavo nustatytą lygį. Vargu ar daug užsienio darbininkų turėjo energijos, noro pamatyti, ką siūlo sostinės kultūrinis gyvenimas, įsitraukti į šviečiamąsias programas ar žaisti sportinius žaidimus. Tačiau reikia pabrėžti, jog daugelio jų patirtis toli gražu nepriminė siaubo, kokio jie galbūt atvykdami tikėjosi. Visi jie gal ir nebuvo patys laimingiausi žmonės, susidurdavo su tam tikrais išmėginimais, niekingu pažeminimu, tačiau tai iš tolo nepriminė Zachsenhauzeno koncentracijos stovyklos, esančios vos už keleto kilometrų į šiaurę, gyventojų patirties. Kaip apibendrino vienas darbininkas:

„nebuvo jokių ginčų ar konfliktų... Negaliu prisiminti jokio rimtesnio incidento. Niekam nerūpėjo, ką veikiame laisvalaikiu, galėjome ateiti ir išeiti kada panorėję; niekas mums nesakė, ką galime ar ko negalime daryti. Svarbiausia buvo ryte pasirodyti darbe ir daryti tai, ko iš tavęs reikalaujama... Vokiečiai su mumis iš esmės elgėsi gerai.“26

To paties neišeitų pasakyti apie vieną panašią stovyklą rytuose. Nors visi darbininkai buvo gyvybiškai svarbūs Vokietijos ekonomikai, vien jų, iš Rytų Europos, buvimas Hitlerio Vokietijoje buvo laikomas įžeidimu labiau į rasizmą bei ideologiją linkusiems naciams. Todėl nuspręsta įvesti tam tikrus apribojimus. Darbininkams iš Sovietų Sąjungos, vadinamiesiems Ostarbeiter, arba „darbininkams iš rytų“, taip pat ir iš Lenkijos, buvo taikoma aibė įstatymų, ribojančių judėjimą, maisto davinius, užmokestį bei sąlygas. Skirtumus apibendrino vienas ukrainietis darbininkas: „Visi kiti darbininkai Berlyne taip pat gyveno stovyklose, tačiau jie turėjo visiškai kitokias teises... Mums viskas buvo draudžiama.“27

Šis apibūdinimas nuo tiesos nenutolsta. Ostarbeiter bei lenkų statusas priminė karo belaisvių statusą. Gyveno jie aptvertuose, saugomuose barakuose, iš kurių išrikiuota kolona su apsauga buvo vedami į darbą, vėliau parvedami atgal. Jiems taip pat buvo privaloma ant drabužių prisisiūti medžiaginį žymenį su raide „P“ (vok. lenkas – Polin – vert. past.) arba „OST“ – Ostarbeiter. Skirtingai nei jų kolegoms vakariečiams, jiems laisvu metu vykti į miestą buvo draudžiama. Net jei turėjo pakankamai pinigų, restoranai, barai, teatrai, kinas, net viešos pirtys jiems buvo uždraustos.28 Taip pat drausta bendrauti su civiliais vokiečiais: „Mes vieni kitų vengėme kaip maro“, – prisimindamas pasakojo vienas priverstinis darbininkas lenkas.29

Ostarbeiter atlyginimas taip pat buvo ribotas. „Tai tarsi vergija, – prisiminė vienas jų, – dirbdavau nuo 6 valandos ryto iki 4 popiet ir kas dvi savaites gaudavau nuo 20 iki 40 markių... ir taip dvejus metus be perstojo.“ „Mūsų užmokestis buvo apgailėtinas, – pasakojo kitas, – iš jo buvo atskaičiuojama už viską: antklodes, čiužinius, už „P“ žymenį, sriubą, draudimą ir kitus dalykus.“ Nedaug kas ir telikdavo, skundėsi vienas ukrainietis: „Mums šiek tiek užmokėdavo, numesdavo kelias markes. Tačiau negalėjome nusipirkti maisto ar drabužių.“30

Prastos sanitarinės sąlygos, sunkus darbas, nepilnavertė mityba ir neišnaikinamos varginančios utėlėlės dažnai gyvenimo sąlygas paversdavo nepakenčiamomis, nors keliose Ostarbeiter koncentracijos stovyklose buvo siūloma pagrindinė medicininė priežiūra. Taigi nors kelios stambesnės gamyklos savo teritorijose ir turėjo medicinos punktus, trys šimtai kitų stovyklų visai neturėjo jokio gydytojo; vienu momentu gydytojas iš centro, Frydrichshaino rajono, neva buvo atsakingas už bene penkis tūkstančius darbininkų, dirbančių visame mieste.31

Dėl šios priežasties medicininė priežiūra „rytų darbininkams“ kai kuriais atvejais apsiribodavo tik paviršutiniška ginekologine moterų apžiūra bei pagrindinių priemonių imamasi dėl tuberkuliozės. Kartais neprižiūrėta net tai. Vienas vokiečių apžvalgininkas pažymėjo, kad Ostarbeiter buvo draudžiama išrašyti vaistų, ir net tų, kurie sirgo tuberkulioze, „neatskirdavo nuo sveikų“; iš tiesų jie „buvo mušami ir verčiami dirbti toliau, o koncentracijos stovyklų valdžia abejojo ir gydytojų kompetencija“.32 Kvalifikuotas medicinos personalas buvo retenybė. Kaip prisimindamas pasakojo vienas „pacientas“, „mūsų stovykloje buvo patalpa ligoniams ir seselė vardu Tamara. Ji čia atvyko kartu su manimi ir apie mediciną nusimanė tiek, kiek aš apie baletą.“33 Taigi Ostarbeiter užsiregistruoti pas gydytoją dažnai reiškė tą patį, kaip pasirašyti savižudybės nuosprendį.

Būta ir išimčių. Laimingieji gaudavo siuntimus į vieną iš užsienio darbininkams skirtų ligoninių, pavyzdžiui, Malchovo, kurioje daugiausia dirbo gydytojai iš Rusijos bei Rytų Europos, ten buvo apie aštuoni šimtai lovų. Nors sąlygos joje, kaip ir galima numanyti, buvo prastokos, ligoniai bent jau turėjo galimybę gauti tinkamą medicininį gydymą. Pavyzdžiui, vienas devyniolikmetis rusas į ligoninę pateko 1944 m. vasario 9 d. dėl ūmaus apendicito. Jis buvo operuotas ir po trijų savaičių paleistas. Kitas jaunas rusas pateko 1943 metų gegužę – jam buvo įtariamas kaukolės lūžis; klinikoje stebimas medikų jis išbuvo mėnesį.34

Keliems Ostarbeiter išties nusišypsojo laimė patekti į įprastines civilių ligonines. Tačiau jiems čia būta pagrindo nerimauti, kadangi iš karto tapdavo aišku, kad ne visi Trečiajame reiche buvo lygūs. Kartą užsienio darbininkas nustebo, kad vykstant antskrydžiui nebuvo evakuotas į rūsį. Pasirodo, nors jis negalėjo skųstis medicininės priežiūros kokybe, jam akivaizdžiai „nepriklausė“ ta elementarioji apsauga antskrydžio metu. „Laimei, – prisimindamas pasakojo jis, – bombos nepataikė.“35

Daugeliui ligotų Ostarbeiter, ypač sergančių nepagydomomis ligomis ar besiskundžiantiems kitais lėtiniais luošinančiais susirgimais, paskutinė kelionės stotelė būdavo Pankovo tranzito stovykla, iš kurios jie neva turėjo būti sugrąžinami į savo šalis. Įvertinus tokio veiksmo logistikos keblumus, daugelis iš sostinės taip ir nebūdavo perkeliami; „tranzitinė stovykla“ iš esmės tapdavo „mirties stovykla“.36 Kai kuriais atvejais sunkūs ligoniai net būdavo siunčiami į vieną iš liūdnai pagarsėjusių Trečiojo reicho eutanazijos „ligoninių“.

Didžiausias nepasitenkinimo šaltinis buvo maistas. Daug „darbininkų iš rytų“ karčiai skundėsi dėl badauti verčiančių davinių. Daugelis buvo maitinami gamyklų valgyklose ir taip užsitikrino bent kokį maistą kiekvieną dieną, tačiau jis vargiai kėlė apetitą. Kaip pasakojo Kazimiera Czarnecka:

„Valgykloje, kurioje gaudavome maistą, savaitei mums duodavo maisto korteles. Dienos davinį sudarė 250 g riebaluotos juodos duonos, permatomai perbrauktos margarinu, ir samtis sriubos, paprastai morkų. Kartais sriuboje rasdavome gabalėlį arklienos su oda ir kitomis skerdienos atplaišomis. Mes išmokome savo davinius panaudoti kaip įmanoma efektyviau, todėl sriubą stengdavomės suvalgyti iš karto po darbo, o duoną pasilikdavome kitos dienos pusryčiams.

Valgykloje galėjai už 5 pfenigus nusipirkti puodelį karčios salyklinės kavos. Kartais sekmadieniais vietoj duonos pietums duodavo ketvertuką prancūziško batono ir guliašo su keliomis mažomis bulvėmis. Blogiausia, kad dažniausiai viskas būdavo sugedę, todėl likdavome alkani.“37

Apsilankęs sostinės darbo stovyklose, Vokietijos užsienio reikalų tarnybos pareigūnas patvirtino, kad tai nebuvo pavienis atvejis:

„Nepaisant oficialiai skelbiamo Ostarbeiter maisto davinio, galima daryti išvadą, kad stovyklose patiekdavo tokį maistą: rytais – pusė litro pašarinių ropių sriubos, vidurdienį darbe – litras pašarinių ropių sriubos, vakare – litras pašarinių ropių sriubos. Ostarbeiter taip pat kiekvieną dieną gauna 300 g duonos. Papildomai kas savaitę skiriama 50–75 g margarino ir 25 g mėsos ar jos produktų, kurie išdalijami priklausomai nuo stovyklos komendanto nuotaikos.“38

Toks nuolatinis reguliariai gaunamo maisto trūkumas stipriai paveikė ir Ostarbeiter elgseną. Kai kuriems tai įkvėpė verslumo dvasią, darbininkai gamindavo medinius žaislus ar dekoracijas, kurias vėliau pas kolegas vokiečius iškeisdavo į duoną. Vienas darbininkas čekas pasakojo Berlyne gaminęs medinius vežimėlius ir dėžes, kurie „berlyniečiams buvo labai vertingi ir naudingi, kai per antskrydžius jie turėdavo gelbėti savo daiktus“.39

Tačiau taip elgėsi mažuma. Vis labiau ir labiau stovyklose iro solidarumas, kurį keitė žvėriškas mentalitetas, plito grasinimai, elgetavimas, vagystės, prostitucija ir smulkūs kriminaliniai nusikaltimai. Visiškai marginalizuoti visuomeniškai, priverstiniai darbininkai turėjo kaip nors išgyventi.

Ne visi užsienio ir priverstiniai darbininkai, „rytiečiai“ ar „vakariečiai“, buvo apgyvendinti stovyklose ir verčiami dirbti stambiuose pramonės koncernuose. Kai kuriems jų teko darbas smulkiose įmonėse ar net privačiuose namuose, kur krislą užuojautos turintis darbdavys galėjo parodyti sektiną svetingumą ir „savo“ darbininką priimti kaip šeimos narį. Tuomet dar paauglys Erichas Neumanas prisimena, kaip į jo mamos kavinukę vakariniame Šarlotenburgo rajone atvyko dvi darbininkės. Verslui klestint jis prisimena, kad jo motina kreipėsi į vietinį Arbeitsamt, „įdarbinimo agentūrą“. Kaip tik laiku ji gavo tokį atsakymą:

„Viena daili vokiškai kalbanti padavėja daugiau nei dvidešimt penkerių ir kita jauna, dvidešimt kelerių metų mergina, galinti dirbti pagalbinius darbus virtuvėje.“ Abi jos iš Belgijos ir tarpusavyje daugiausia kalbėjo prancūziškai. Mano motinai tai visai nepatiko, todėl ji ėmė privačiai mokytis prancūzų kalbos ir mokėjo už vokiečių kalbos pamokas jaunesniajai merginai, kuri šia kalba prašneko labai greitai. Tačiau mano motina, kad ir kaip stengėsi, prancūziškai kalbėti taip ir neišmoko... Abi jos netrukus tapo šeimos dalimi ir į darbą eidavo su malonumu.“40

Kartais svetingumas įgaudavo intymią formą. Prancūzas Marcelis Elola į Berlyną atvyko 1943 metais. Šiam skerdikui teko darbas mažoje firmelėje Šėneberge, kurios savininkas buvo pašauktas karinei tarnybai. Verslui tuo metu vadovavo jo žmona. „Pagalbinės darbuotojos man meiliai šypsojosi, – pasakojo Elola. – Iš pradžių pamaniau, kad tik maloniai atmosferai sukurti.“41 Tačiau pirmosios dienos vakare įvykiai pasisuko netikėta linkme. Per vakarienę tamsos režimo primestoje prieblandoje jis pajuto, kaip jo rankos siekia kažkieno ranka: „Tuo metu man neliko nieko kito, tik tam pasiduoti. Buvau dvidešimt vienerių metų, puikios fizinės formos jaunuolis. Nesupratau, ką ji man sakė, tačiau veiksmai kalbėjo aiškiau nei žodžiai... Tą naktį ji man pasiūlė savo lovos patogumus.“ Šia lova jis kartu su ja dalijosi penkis mėnesius, kol sugrįžęs moters vyras nutraukė ir Elola darbą, ir naktinius nuotykius. „Maniau, kad vykstu į pragarą, tačiau atsidūriau rojuje.“42

Jei būtų paaiškėję, kas vyko, Elola tuo rojumi nebūtų ilgai mėgavęsis. Kadangi tokios artimos draugystės buvo griežtai draudžiamos, peržengusieji ribą greitai pajustų, ką reiškia gestapo ir SS įsiūtis. Vis dėlto kai kurie užsienio darbininkai turėjo galimybę sekti Elola meilės nuotykių pėdsakais. Dažniausias nusižengimas buvo „sandorio pažeidimas“, pasireikšdavęs įvairiomis nuodėmėmis, pradedant prastai atliktu darbu, baigiant nuolatiniu nepasirodymu darbe bei pastebėtu „tingėjimu“. Šalia būta įvairių kitų, rimtesnių nusikaltimų, tokių kaip sabotažas, prekyba juodojoje rinkoje, prostitucija ir vagystės. Jei nusižengėlių nepagaudavo nusikaltimo vietoje, žinia apie tokius darbelius valdžios ausį pasiekdavo dėl stovyklose klestėjusios įskundimo kultūros.

Disciplina užsienio bei priverstiniams darbininkams pirmiausia buvo įvesta pačioje stovykloje ar darbo vietoje. Už smulkius nusižengimus buvo baudžiama pagal tam tikrą pabaudų sistemą: po žodinio įspėjimo panaikindavo teises, atlyginimą ar net maisto davinį. Toliau besitęsiantis netinkamas elgesys baigdavosi patalų atėmimu bei „specialaus“ darbo paskyrimais. Paskiausia kriminalinės veikos ar nuolatinių smulkių nusižengimų pasekmė būdavo skundas gestapui, o tai paprastai sąlygodavo areštą bei tardymą.43

Taip į režimo nemalonę patekę priverstiniai darbininkai paprastai būdavo siunčiami į Arbeitserziehungslager (AEL), „pataisų darbo stovyklą“. Sąlygos joje dažnai buvo itin griežtos, kaip 1944 metais ganėtinai atvirai paaiškino nacių saugumo vadas Ernstas Kaltenbrunneris, „darbo bei gyvenimo sąlygos AEL gyventojams paprastai būdavo sunkesnės nei koncentracijos stovykloje. Viskas dėl būtinybės pasiekti reikiamus rezultatus.“44 Beje, reikia pažymėti, jog nepaisant to, kad jose gyventi daug sunkiau, Trečiajame reiche tokių įstaigų buvo daugiau nei koncentracijos stovyklų.

AEL buvo įvairiuose Berlyno rajonuose: viena Grosbėrene, pietinėje miesto dalyje, kita, vien moterų, Fėrbeline, šiaurės vakaruose. Labiausiai pagarsėjusi buvo Vulheidas. Įkurta 1940 m. balandį sostinės pietryčių priemiesčiuose, netoli tranzitinės Vilhelmshageno stovyklos, Vulheidas buvo viena pirmųjų AEL nacistinėje Vokietijoje. Čia buvo laikomi apie penki šimtai kalinių, kurie pirmiausia dirbo Berlyno geležinkelio remonto darbus ir paprastai čia būdavo atsiunčiami dvidešimt vienai dienai, tačiau maksimaliai galėjo sulaukti ir aštuonių savaičių bausmės.

Olandas Willemas de Witas, po keturiolikos dienų gestapo tardymo atvykęs į Vulheidą, buvo vos aštuoniolikos. Čia buvo žiauriai sumuštas, vėliau iš jo atimti visi asmeniniai daiktai. Tada jam buvo duotas numeris ir „uniforma“, sulopyta iš senų drabužių skutų. Netrukus jis sužinojo, kad tarp kalinių tvyrojo griežta hierarchija:

„Barake... viena ant kitos buvo sustatytos trys geležinės lovos. Naujai atvykusieji savaitę miegodavo ant grindų, tada galėjo kilti aukščiau ir miegoti ant medinio suoliuko. Tada jau galėjo miegoti ant gulto. Barake mane vėl sumušė prižiūrėtojas, kadangi nusprendė, kad aš atnešiau utėlių... Kartais prisigėrę prižiūrėtojai mušdavo ir naktimis.“45

Toks smurtas buvo paplitęs visur. Vienas vokietis kalinys prisimena matęs, kaip keletą kartų bandęs pabėgti lenkas užsitraukė žiaurią bausmę: „Jis gavo keletą stiprių smūgių. Tada... jį toliau mušė gumine policininko lazda. Kitą dieną lenkas mirė.“46

Kitose AEL Berlyne elgtasi ne ką mažiau brutaliau. Vienas vokietis prisiminė, kaip po atliktos bausmės AEL Grosbėrene, kur pateko dėl pakartotinių bandymų pabėgti, sugrįžo vienas kartu dirbęs darbininkas: „Šis sumenkęs vaikinas buvo toks sulysęs, kad priminė griaučius. Su juo žiauriai elgėsi ir mušė šešias savaites. Vėliau jis tapo visiškai viskam apatiškas.“47

Laimei, kalėjimo laikas buvo ribotas. Atlikę bausmę, kaliniai būdavo paleidžiami ir sugrįždavo į savo darbo vietas, tačiau prieš tai turėjo pasirašyti dokumentą, kuriame reikėjo patvirtinti, jog su jais buvo elgiamasi gerai ir kad jie perspėti, jog nusižengę kitą kartą keliaus į koncentracijos stovyklą.48 Daugeliui šios patirties būdavo per akis. Tarp užsienio darbininkų atsiliepimai apie Vulheidą, Grosbėreną bei Fėrbeliną pasklido greitai.49 Viena olandė prisimindama pasakojo, kad jos fabrike bent kiek nusižengusiems darbininkams užtekdavo išgirsti vieną žodį – „Vulheidas“.50 Per visą karo laikotarpį, manoma, pro Vulheido vartus žengė apie 30 000 kalinių. Iš jų, spėjama, vienas iš dešimties mirdavo.51

Nors retai minimi dienoraščiuose amžininkų, priverstinių darbininkų karo metu Berlyne buvo visur. Kiekviename sostinės rajone, nuo Adlershofo iki Cėlendorfo, buvo galima išvysti barakų masyvus, apjuostus spygliuota viela, o viduje nusidriekusias sulysusių dabininkų vilkstines. Aukščiausią tašką jų skaičius pasiekė 1944 metais, kai 400 000 Berlyno priverstinių darbininkų sudarė dešimtadalį Vokietijos sostinės populiacijos. Nors jie skrupulingai saugoti nuo viešumos, sunku buvo jų nepastebėti.

Be to, 1943 metų pabaigoje karui pasisukus Vokietijai nepalankia linkme bei sustiprėjus sąjungininkų bombardavimams sostinėje, priverstiniai darbininkai vis dažniau savo barakus ar darbo vietas rasdavo apgadintus ar visai sugriautus. Tad kai kuriems prasidėdavo žiaurus gyvenimas sostinės gatvėse, išgyvenant iš mainų, elgetavimo ar juodosios rinkos. Todėl eiliniams berlyniečiams vis sunkiau buvo tai ignoruoti. Rašytojas Feliksas Hartlaubas laiške savo tėvui 1944 metų rudenį apibūdino sostinėje įsiliejusio „užsienietiško kraujo“ poveikį:

„Kai kuriose gatvėse ar rajonuose iš tiesų neišgirsi nė vieno vokiško žodžio, jausmas – lyg vaikštinėtum savotiškame Babilone: iriesi pro Babelio sumaištį, paženklintą griuvėsių, darbo ir kažkokio laukimo... Kai kuriose vietose, kur beveik nėra gatvių užrašų, dvelkteli Paryžiaus banlieue, Italijos piazza ar Ukrainos kaimo aikštės atmosfera.“52

Kai Ursula fon Kardorff per antskrydį tą žiemą buvo įginta į Frydriko gatvės stoties požeminius tunelius, ją nustebino daugiatautis į šiuos požemius suplūdęs kontingentas:

„Čia, apačioje, panašu į mano įsivaizduojamą Šanchajų. Skarmaluotos figūros išsišovusiais slaviškais skruostikauliais, apsivilkusios dygsniuotais švarkais, tarp jų – šviesiaplaukiai danai ir norvegai, koketiškai pasidabinusios prancūzaitės, lenkai neapykantos sklidinomis akimis, išbalę, sustirę iš šalčio italai – visa puokštė įvairiausių tautybių, kurios turbūt nematė nė vienas Vokietijos miestas.“53

Tačiau nepaisant viso to persimaišymo, Berlyno užsienio darbininkai egzistavo savoje teisinėje, politinėje bei socialinėje aplinkoje, balansuodami tarp tolerancijos ir persekiojimo, nacių rasinės politikos suvaržymų bei Vokietijos ekonomikos poreikių.

Nereikėtų pamiršti, kad civiliams Vokietijos gyventojams metų metus į galvas labai efektyviai buvo kalama propaganda, skelbianti, kad dauguma užsieniečių rasiškai už juos menkesni. Kai kuriais atvejais, ypač susijusiais su Ostarbeiter, tokia nelygybė įgaudavo kraštutines formas. Kaip prisimindamas pasakojo vienas berlynietis, „mums rusai buvo ne žmonės“.54 Toks požiūris išties galbūt buvo nacių propagandos pasekmė, tačiau jis taip pat kilo stebint žiaurų elgesį, atseikėjamą tiems, kurie laikyti „ne žmonėmis“: kuo žiauriau su tokiais asmenimis elgtasi, tuo mažiau jie buvo panašūs į žmones. Taigi propaganda tapo savaime išsipildančia pranašyste.

Priverstiniams darbininkams gyvenant ir dirbant uždarame rate, Berlyno visuomenė, regis, tapo abejinga: nukreipdavo žvilgsnį, nieko neklausinėdavo, nuleisdavo galvą. Netoliese Vilhelmshageno tranzitinės stovyklos gyvenęs berlynietis pamena, kad vietos gyventojai patarė „geriau apie ją apeiti aplinkkeliu“.55 Šiaip ar taip, Berlyno gyventojai, varginami produktų normavimo, tamsos režimo bei antskrydžių neturėjo jėgų jaudintis dėl užsienio darbininkų likimo. Be to, jie gyveno diktatūroje ir žinojo pasekmes, kurios lauktų peržengus ribą, ėmus klausinėti sudėtingų klausimų. Todėl toks trumparegiškumas dažnai buvo paprasčiausias apdairumas.

Daugeliui toks abejingumas buvo sumišęs su nepasitikėjimu ir panieka. Nesunku būdavo netgi tuos užsienio darbininkus, kurie dirbo savanoriškai, priskirti prie karo belaisvių bei koncentracijos stovyklų kalinių. Pagaliau daugeliu atvejų jie ir atrodė panašiai, be to, kartais buvo galima juos pamatyti kartu dirbant. Šią prielaidą dar labiau sustiprino tai, kad naciai nuolat tokius asmenis vadindavo „nusikaltėliais“ nepriklausomai nuo tikrojo jų vaidmens.56 Šį požiūrį puikiai iliustruoja vieno berlyniečio atsiminimai apie Fėrbelino AEL kalines moteris: „Visi žinojo, kad ten yra stovykla, – pasakojo jis, – tačiau žmonėms buvo pasakyta, kad tai darbo stovykla ir kad tos moterys yra darbo vengiančios prostitutės. Taigi niekam jos nerūpėjo.“57

Kita vertus, tokį išankstinį nusistatymą lėmė tai, kad dėl bet kokių vagysčių, įsilaužimų ar kitokių nusižengimų tose apylinkėse buvo siūloma kaltinti „tuos iš stovyklų“. Vėlyvesniu karo laikotarpiu vermachto ataskaitose apie bendras visuomenės nuotaikas pasipildavo gausybė Berlyno gyventojų skundų dėl „užsieniečių“ elgesio: susirūpinta dėl užsieniečių, besitrainiojančių priemiesčiuose, prekiaujančių juodojoje rinkoje, nors „vokiečių liaudis turėjo sunkiai dirbti“, arba dėl to, kad užsieniečiams „skiriami didesni nei vokiečiams daviniai“.58 Vienoje ataskaitoje buvo teigiama, kad žymioji kavinė „Kanzler“ Kurfürstendamm aveniu tapo tikra priverstinių darbininkų irštva, vietinių vadinama „gangsterių randevu“.59

Pasirodo, dorieji vokiečiai krimtosi ir dėl akivaizdaus Berlyno moterų potraukio užsienio darbininkams. Vienoje 1945 metų sausio mėnesio ataskaitoje apgailestauta, jog „vokietės savo garbę pardavinėjo už cigaretę, užuot kreipusios dėmesį į vyrus vokiečius, sėdinėjo su padoriau apsirengusiais užsieniečiais ir vėliau juos vesdavosi į namus“.60 Bene juokingiausias atvejis buvo vieno įskundėjo pareikštas nepasitenkinimas, kad vieno seanso kino teatre prie Aleksandro aikštės metu „jie visiškai į ekraną nežiūrėjo, – nervindamasis aiškino jis. – Elgėsi taip, lyg būtų atėję į kokį barą, kai kurie vidury seanso išeidavo, kiti ateidavo. Kai būdavo pristatomi svarbūs įvykiai, pasipildavo juokas.“61

Dar rimčiau susirūpinta tuomet, kai ėmė sklisti gandai, jog užsienio darbininkai antskrydžių metu bombonešiams siųsdavo šviesinius signalus, įguloms nurodančius, kur mesti bombas.62 Iš tikrųjų daugiausia vyravo sostinės priverstiniams darbininkams priskiriamos vagystės, prostitucija bei smulkūs nusikaltimai. 1944 metų pradžioje vienas darbininkas čekas buvo pripažintas kaltu pavogęs dvidešimt vieną porą batų, naktį įsilaužęs į Potsdamo gatvėje esančią batų parduotuvę; jis buvo nuteistas trejiems metams sunkiųjų darbų.63 O 1942 metų gruodį suimti trys prancūzai, pavogę 20 kg sviesto ir dvidešimt butelių brendžio, nubausti mirties bausme; jų pasiteisinimų, kad vogę tik norėdami numalšinti alkį, neklausyta.64

Įvykdavo ir rimtesnių nusikaltimų. 1943 metais pripažinus dviejų jaunų užsienio darbininkų kaltę dėl jaunos vokietės nužudymo, Plötzensee įvykdyta mirties bausmė. Per tardymą paaiškėjo, kad abu – belgas ir prancūzas – ketino moterį pagąsdinti ir ją apiplėšti, bet netyčia užmušė pirmu smūgiu. Tada kūną išmetė iš traukinio, kad jos mirtis atrodytų kaip nelaimingas atsitikimas.65 Spaudoje pranešimai apie tokius atvejus nuskambėdavo plačiai, todėl neišvengiamai berlyniečiai vokiečiai į užsienio darbuotojus ėmė žiūrėti vis įtariau, kaip į nenuspėjamo elgesio bei potencialiai smurto besigriebiančius „svetimšalius“. Toks nusistatymas greitai peraugo į smurtą ir konfrontaciją. Vienas olandas prisimindamas pasakojo, kad civiliai Berlyno gyventojai miesto peronuose laukdami traukinio neretai prie netoliese esančių bėgių dirbančius „užsienio darbininkus keiksnodavo ir juos apspjaudydavo“.66

Tačiau ne visi pasidavė tokiam abejingumui ar neapykantai svetimšaliams. Kai kurie vokiečiai stengėsi tarp jų esantiems priverstiniams darbininkams kiek įmanoma palengvinti gyvenimą. Pavyzdžiui, viena moteris pasirinko ganėtinai pavojingą kelią ir į šalia esančią stovyklą naujai atvykusiems kaliniams per spygliuotos vielos tvorą paduodavo duonos su vandeniu.67

Kitas – Otto Langrocko pavyzdys; „Volta“ fabrike, esančiame šiaurinėje sostinės dalyje, dirbantis meistras susimušė su fabriko direktoriumi, kai ant grupės rusų darbininkų buvo paleistas teritoriją saugantis šuo. Nors toks veiksmas paprastai turėtų rimtų pasekmių, Langrocką išgelbėjo kolegos, tvirtinę jį esant gero būdo žmogų.68

Visiškai suprantama, jog siekdami pagerinti sąlygas savo samdiniams ar tiems, kurių gyvenimus jie tiesiogiai galėjo paveikti, kiti berlyniečiai rinkosi ne tokius drastiškus bei rizikingus būdus. Viena netoli Vilhelmshageno gyvenusi moteris turėjo prancūzą darbininką iš stovyklos, kuris jai kapodavo malkas. Moteris pasidalydavo su juo maistu iš jai pačiai skirtų maisto davinių.69

Geraširdiškumą darbininkams kartais rodydavo net pašaliečiai. Zwangsarbeiter ukrainietė Larissa Safjanik prisimindama pasakojo, kaip ji, tvarkydama nuolaužas po bombardavimo antskrydžio, praeivės paprašiusi duonos: „Ši mums mostelėjo į šoną ir nuėjo. Paėjėjusi keletą žingsnių sustojo ir pasilenkė lyg norėdama užsirišti batraištį. Tačiau iš tikrųjų ji po akmeniu dėjo maisto kuponą. Taigi tądien gavau gabalėlį duonos.“70 Gerų žmonių pavyko sutikti ir Lidijai Affanasjewnai, kuri kartu su drauge išspruko iš kolonos į stovyklą grįžtančių darbininkų, kad galėtų pabandyti susirasti maisto. Suradusios duonos krautuvėlę, „įėjome krūtinėse besidaužančiomis širdimis ir paprašėme gabalėlio duonos. Už mūsų į krautuvėlę įėjo senyvas vyras su moterimi ir po savęs uždarė duris. Mums davė maisto ir net kelias bandeles išsinešti.“71 Galbūt dėl tokių smulkių įsikišimų Berlyno priverstiniai darbininkai ir išgyveno.

Karui artėjant prie pabaigos visus ėmė kaustyti baimė. Tūkstančių užsienio darbininkų, kurių daugelis atvyko iš kraštų, kariavusių su Vokietija, buvimas sostinėje tapo didelį susirūpinimą keliančiu skauduliu. Regis, Vokietijos žmonės milijonus užsienio darbininkų ir dar daugiau milijonų karo belaisvių tarsi susiejo su didžiule būsima priešo armija, vieno apžvalgininko pavadinta „ore kybančia bomba, grasinančia bet kada driokstelti nusiaubiančiu sprogimu“.72

Daugelis vokiečių tokia galimybe tvirtai tikėjo. Pavyzdžiui, paprastai nuovoki ir įžvalgi Ursula fon Kardorff buvo įsitikinusi, kad tokia užsieniečių darbininkų „armija“ jau egzistavo: jie yra akivaizdžiai puikiai organizuoti, – savo dienoraštyje rašė ji. – Sakoma, kad tarp jų yra agentų: karininkų, pasiuntinių iš įvairiausių pogrindžio grupuočių, gerai apsirūpinusių ginklais, radijais... Kai kurie juos vadina šio karo Trojos arkliu.“73 Kitas apžvalgininkas grėsmingai perspėjo, kad „jei nekeisime esamos situacijos, tuomet užsieniečiai mums smogs iš nugaros“.74

Tiesa buvo žemiškesnė. Didžioji dauguma priverstinių darbininkų Vokietijoje nebuvo linkę savo pagrobėjams keršyti. Kai kurie net norėjo pasilikti. Pavyzdžiui, karui artėjant prie pabaigos, kažkas prisiminė, kaip vienas darbininkas serbas laužyta vokiečių kalba pasakė: „Jei šiandien ateitų karininkas ir pasakytų, kad gali vykti namo. Aš nenoriu eiti, aš likti čia.“75 Jis buvo vienas iš tūkstančių, kurie baiminosi, jog išdrįsę grįžti į Tito Jugoslaviją ar Stalino Sovietų Sąjungą jie bus laikomi išdavikais, todėl vylėsi, kad galbūt jiems pavyktų geriau gyventi Vokietijos sostinėje.

Nepaisant tokių nuogąstavimų, dauguma nieko labiau nenorėjo, kaip tik grįžti į namus. Kaip atspindi vienos čekės darbininkės posmelis, namų ilgesys daugeliu atvejų pasirodė esąs stipresnis nei kerštas:

Mes šiek tiek prisijaukinome

gyvenimą Berlyne,

ir jau apsipratome, kad skrandžiai čia niekad nebus pilni

ir miegas naktį saldus.

Galbūt išauš diena,

kai vėl išvysime savo gimtą žemelę,

galbūt išauš diena,

kai išgirsime balsą mamos.76

7 Ateities skonis

1940 m. rugpjūčio 28 d. vakaras tokiam metų laikui buvo vėsokas. Išvažiuojantys iš miesto centro ar po sunkaus darbo nuvargę kėblinantys namo, gindamiesi nuo žvarbaus vėjo statėsi apykakles ir keiksnojo, kad ryte buvo tokie optimistai ir nepasiėmė palto.

Tačiau nepaisant neįprastos žvarbos, nuotaikos Berlyne buvo džiugios. Pirmosios 1940 metų pusės pergalės sostinę užliejo svaigulingai malonia atmosfera. Vermachtui skinant vieną pergalę po kitos daugelis manė, jog kol laimima, nėra ko nerimauti: Versalis galiausiai buvo pažabotas, Prancūzija sutriuškinta ir Vokietija puikavosi kaip galingiausia Europos valstybė. Prancūzijoje nugalėti britai, todėl daugelis manė, kad netrukus su jais bus susitarta. Vis dėlto nepaisant tokio, regis, pagrįsto optimizmo, neretas berlynietis grįždamas namo tą vakarą vis dirsčiojo į dangų.

Praeitą pirmadienį Berlyną atakavo Karališkosios oro pajėgos, RAF, tačiau didelės žalos nepadarė. Galingas bene trisdešimties dviejų variklių bombonešių „Hampdens“ bei „Whitleys“ pulkas apgulė debesuotą Vokietijos sostinės dangų ir plačioje teritorijoje – kai kur šiauriniuose priemiesčiuose bei už miesto į pietus – ėmė mėtyti bombas. Oficiali Vokietijos reakcija į pirmuosius Berlyno antskrydžius buvo stebėtinai rami. Nepaisant to, kokį siautulį tai netrukus sukėlė, šiems įvykiams skirtos vos šešios eilutės kito ryto laikraščiuose ir oficialiu kariniu pranešimu pažymėta, jog šiauriniame Rozentalio priemiesčio pakraštyje nukrito kelios padegamosios bombos bei užsidegė viena sodo pašiūrė. Apie aukas nepranešta ir patikinta, kad pačiame mieste bombos nenukrito.1

Amerikiečių korespondentas Fredas Oechsneris prisimindamas paminėjo, jog valdžia „antskrydį paleido juokais patikindama, kad tai tebuvo atsitiktinumas“, ir spaudai garantavo, kad tokių „kvailysčių daugiau nepasikartos“.2 Kadangi po šios atakos nukentėjo kai kurie ūkiai ir daržai, berlyniečiai netgi pajuokaudavo, neva RAF dabar juos sumanė įveikti sukeldama badą.3

Slapti SD pranešimai buvo kiek atviresni, juose pažymima, jog antskrydis vyko keliomis bangomis, pavojaus sirenos gaudė daugiau nei ištisas tris valandas ir nurimo tik 3.30 ryto. Apskaičiuota, kad apie 150 „nedidelių padegamųjų bombų“ sukelti nuostoliai tesudarė 3 000 reichsmarkių. Nors sostinė išties atlaikė „pirmąją sunkią oro ataką“, pranešime apibendrinant nutarta, jog antskrydžio pasekmės „visiškai nežymios“.4

Nors materialių nuostolių mažai, Berlyno žmonėms tai buvo išties didžiulis sukrėtimas, jau vien dėl to, jog jie pakirdo iš miego. Kaip savo žmonai sakė Helmuthas Jamesas fon Moltke, „nemiegoti nuo 12 iki 4 – ne juokas“.5 Be to, daugelis turėjo tiesiog prisitaikyti prie naujos tvarkos, kurios reikalavo karas ore. Tai buvo nelengva. Švedų laikraščio korespondentas pranešė, kad iš pradžių Berlyno gyventojai į pavojaus sirenas nereaguodavo ir rimtai sunerimdavo bei puldavo ieškoti slėptuvės tik tada, kai išgirsdavo priešlėktuvinę ugnį.6 Vis dėlto ankstyvieji antskrydžiai taip pat kėlė gana sudėtingus, bet mažiau apčiuopiamus keblumus. Daugelis tikėjo oficialiai skelbiama propaganda ir net neįsivaizdavo, kad karas iš tiesų vyks tiek virš jų miesto, tiek Londono padangėse. Jiems buvo sunku patikėti, kad britams užteks beatodairiškos narsos pulti Vokietijos sostinę, ypač kai pačiai Britanijai grėsė invazija. Galiausiai argi ne pats Göringas juokavo, kad jeigu Vokietijos sostinę pasieks priešo bombonešis, tada jis ne Göringas, o Meyeris^20? Kaip pastebėjo Williamas Shireris:

„Berlyniečiai buvo apstulbę. Jie to nesitikėjo. Prasidėjus karui Göringas juos tikino, kad tai neįmanoma. Jis drąsiai ir užtikrintai tvirtino, kad nei pro išorinio, nei pro vidinio sostinės priešlėktuvinės gynybos žiedo erdvę nepateks nė vienas priešo lėktuvas. Berlyniečiai yra naivūs ir paprasti žmonės. Jie juo patikėjo. Todėl šiandien stipriai nusivylė. Turėtumėte pamatyti jų veidus.“7

Berlyno gyventojai skaitė laikraščiuose apie Vokietijos antskrydžius Varšuvoje, Roterdame bei Londone; galbūt dauguma grafinį vaizdą buvo matę kino kronikose. Dabar jie jau nebuvo kaltininkai – jie tapo aukomis. Tai buvo jų „krikštas ugnimi“, kaip pasakė vienas žurnalistas, „pirminis aviacinio karo pojūtis“.8

Iki tol Berlyno gyventojai nelabai juto naujosios grėsmės skonį. Pirmuosius praeito rudens „antskrydžius“ vargu ar galima taip net pavadinti. Pavojaus sirena, sugaudusi 1939 m. rugsėjo 1 d., aiškiai pratrūko vienam lėktuvui neatsargiai kiek per daug priartėjus prie miesto, o kai kurie tai palaikė propagandinėmis pratybomis. Tačiau rugsėjo 9-osios sirena kai kuriuos berlyniečius galėjo priversti sunerimti, kadangi sukaukė ketvirtą valandą ryto. Šiaip ar taip, jokie lėktuvai nepasirodė ir bombų nenumetė. Williamas Shireris prisiminė vieną 1939 metų spalio vidurio epizodą: „Praeitą naktį gyventojai ne juokais išsigando, – rašė jis, – aplink Berlyną pozicijas užėmė priešlėktuvinės baterijos, dangų ėmė šukuoti prožektoriai. Pirmą kartą šiame kare Berlyno žmonės išgirdo ginklų leidžiamą ugnį ir daugelis jų išėjo į gatves paklausyti. Kai kurie manė pasileisiant antskrydžio pavojaus sirenoms, tačiau jų nesigirdėjo.“9 Vėliau paaiškėjo, kad virš sostinės praskrido pasiklydęs Vokietijos lėktuvas.

Klaidingus pavojaus signalus netrukus pakeitė tikrieji. Vokietijos kariuomenei 1940 metų pavasarį siautėjant šiaurinėje Prancūzijos dalyje, RAF rengė atakas. Pirmasis užpultas Vokietijos miestas buvo Menchengladbachas Reino krašte, į kurį nusitaikyta gegužės 11-osios naktį, praėjus dienai nuo prasidėjusios karinės kampanijos Prancūzijoje. Taigi Vokietijos gyventojai pamažu pratinosi prie pavienių priešų antskrydžių: naujuosius aviacinio bombardavimo siaubus patyrė daugybė miestų nuo Hamburgo šiaurėje iki Koblenco pietuose. Nors materialūs nuostoliai paprastai būdavo minimalūs, tai pareikalavo gyvybių. Liepos 1 d. Diuseldorfe žuvo keturi žmonės, Kylyje – aštuoni. Po trijų dienų Hamburgo užpuolimas pareikalavo šešiolikos žmonių gyvybių, dvylika iš jų buvo vaikai. Vokiečiai liejo pasipiktinimą, o nacių spauda griebėsi RAF šmeižto kampanijos ir kaip visada britų oro pajėgų įgulas smerkė juodindama ir vadindama „oro piratais“ ar „skraidančiais siaubūnais“.

Dažnas reiškinys tapo proklamaciniai antskrydžiai. Per tą vasarą RAF išmėtė šūsnius propagandinių proklamacijų šiaurinėje ir vakarinėje Vokietijos dalyje. Jose, naudojant panašų biurokratinį „toną“ kaip ir originaliuose straipsniuose, dažnai buvo pajuokiama nacių spauda ar oficialūs pareiškimai; antai 1940 metų rugpjūčio pradžioje išplatintoje proklamacijoje rašoma: „Siekdamas išvengti dėl karo gresiančio pavojaus partijai (bei žmonėms), fiureris ir Reicho kancleris pakvietė anglus maldauti taikos.“10 Kiti piešė dar niūresnę tikrovę: proklamacijose pateikiami nuogi faktai bei liūdnos perspektyvos to, kas laukia Vokietijos, jei Hitleris nebus nuverstas. Štai ištrauka iš proklamacijos, išmestos virš pietinio Lankvico priemiesčio 1940 metų vasarą:

„Berlyno žmonės! Ar jūs savame prote? Kai jums sako, kad prieš galingąsias Ašies valstybes stovi tik Anglija – 47 milijonai prieš 200 milijonų – jūs jais tikite? Ar pamiršote, kad egzistuoja Britų imperija, kurioje prieš Hitlerį susivieniję 492 milijonai žmonių? Gal pamiršote, kad iš 200 milijonų Hitlerio vergų, 80 milijonų yra užkariautos tautos, niekinančios savo engėjus ir laukiančios, kol išauš jų valanda; ir kad vien 44 milijonai yra italų?! Ar pamiršote, kad prieš jus mobilizuota visa Šiaurės ir Pietų Amerikos pramonė bei žemės ūkis?

...

Hitlerio pradėtas karas tęsiasi!“11

Visi šie agitaciniai lapeliai turėjo būti atiduoti ir saugiai laikomi valdžios žinioje. Bent jau oficialiai režimas dėl galimo jų poveikio bendrai Vokietijos visuomenės nuotaikai buvo ganėtinai atsipalaidavęs. 1940 metų liepos pabaigos SD ataskaitoje skelbiama, kad tokios proklamacijos iš esmės „laikomos niekinėmis“ bei tvirtinama, kad „tokie kvailiojimai niekaip negali priversti nerimauti Vokietijos žmonių“.12 Vis dėlto nenorėdamas rizikuoti režimas ėmėsi kai kurių atsargumo priemonių. Tie, kurie pasirinkdavo proklamacijas pasilaikyti sau, tai darė statydami save į pavojų: jei jas rasdavo, jie galėjo būti apkaltinti priešo propagandos skleidimu ar kenkimu Vokietijos karo veiksmams. Už tokius nusižengimus turėjo būti baudžiama mirties bausme.

Taigi Vokietijos visuomenė 1940 metų vasarą ėmė priprasti prie suintensyvėjusių priešo veiksmų Vokietijos padangėse. Dabar ir Berlynas, nors ir gerokai nutolęs nuo vakarinių bei šiaurinių pasienio teritorijų, į kurias taikytasi dažniausiai, išgyveno pirmą antskrydį. Daugeliui berlyniečių praėjusio pirmadienio antskrydis reiškė grėsmingą ženklą, o tie, kurie ėjo į namus rugpjūčio 28 d. vakarą, turėjo pagrindo nerimastingai žvilgčioti į dangų. Tai jie darė ne be reikalo. RAF jau buvo pakeliui.

Vos po vidurnakčio virš Berlyno vėl pasirodė britų lėktuvai. Pažeisdama išorinį zenitinės artilerijos apsauginį žiedą virš šiaurinės bei šiaurės vakarinės miesto dalies, nedidelė orlaivių eskadrilė, daugiausia „Wellington“ bei „Whitley“, artėjo prie pietinio Kroicbergo priemiesčio, vieno tankiausiai apgyvendinto sostinės rajono, ir paleido savo kovinį užtaisą. Neblaškomi stiprios zenitinių pabūklų ugnies, pilotai galėjo ganėtinai tiksliai pataikyti į savo taikinius. Vienas jų netgi pasakė, kad „tai buvo tarsi bombardavimo pratybos“.13

Padariniai ant žemės buvo siaubingi. Teritorija aplink Kottbusser, Skalitzer gatves bei Gerlicerio stotį nukentėjo labiausiai. Vidury pagrindinės gatvės driokstelėjusi bombų serija joje išdrėskė daugiau nei metro gylio duobę, iškraipė ir išlankstė tramvajaus bėgius. Galingas sprogmuo taip pat suniokojo du didelio namo Kottbusser gatvėje aukštus, į šipulius sudaužyto stiklo, langų rėmų nuolaužas bei visa, kas liko, sviesdamas į kiemą apačioje. Vienas liudininkų pastebėjo, jog „stipriausias gaisras kilo prie Wiener gatvės esančioje Gerlicerio stotyje – ten užsidegė krovinių terminalas“.14

Vyriausybės duomenimis, po šio antskrydžio be namų liko daugiau nei devyni šimtai berlyniečių.15 Daugelis jų rinkosi po rajoną kertančiu Skalitzer gatvės estakadiniu geležinkeliu arba patraukė į vietinę mokyklą, kurioje buvo įrengta laikina sriuba maitinanti valgykla bei pirmosios pagalbos stotis. Čia jie galėjo gauti maisto, normuojamų prekių kuponų bei užuojautos. Oficialiame vermachto pranešime, pasirodžiusiame kitą dieną, apžvelgta, kas nutiko: „Naktį britų lėktuvai sistemingai atakavo gyvenamuosius Reicho sostinės rajonus. Didelio galingumo bei padegamosios bombos sužalojo ir nužudė daug civilių, sudeginti daugelio privačių nuosavybių stogai bei padaryta kitokia žala.“16

Pranešime slypėjo esminis pripažinimas: po aviacinio bombardavimo Berlynas sulaukė pirmųjų civilių aukų. Iš tikrųjų tą naktį apie trisdešimt žmonių buvo sužeista, dešimt Berlyno gyventojų žuvo, dar keletas nuo sužalojimų mirė per kitas dienas.17 Skriejančios nuolaužos gatvėje mirtinai sužalojo keturis vyrus bei dvi moteris. Viena jauna moteris neteko abiejų savo vaikų į jos namus pataikius bombai. Ji buvo nusileidusi į rūsį, o savo vaikus palikusi miegoti lovose, nes nenorėjusi jų žadinti.18

Vokietijos spaudoje siautėjo pasipiktinimo audros, RAF buvo išvadinti „banditais“19, už tokį „niekšišką bailumo išpuolį“20 buvo puolamas Churchillis. Didžiausią įniršį kėlė faktas, kad britai teigė, jog atakavo karinius taikinius, iš tiesų subombardavo tik gyvenamąjį rajoną. „Karališkosioms oro pajėgoms kova Prancūzijoje, matyt, buvo per pavojinga, – pašiepiama viename vedamajame straipsnyje, – todėl jie atskrido į Vokietiją ir pasirinko nekarinius taikinius. Jų bombos nukrito ant ligoninių, klinikų, gyvenamųjų rajonų, ūkių, kapinių bei bažnyčių, Goethe vasarnamio Veimare bei Bismarko mauzoliejaus.“ Spaudoje ir toliau RAF buvo kalamas prie gėdos stulpo viešai kritikuojant „vienpusį karą“, civilių gyventojų puolimą bei „bailius, pasipiktinimą keliančius metodus“, kai bombos „beatodairiškai“ metamos ant „moterų ir vaikų“.21 Antskrydžiams tęsiantis toliau, prie šios temos spaudoje buvo sugrįžtama kone kasdien. Turbūt ironiška tai, kad beveik šalia kiekvieno tokius RAF veiksmus pasmerkiančio straipsnio pasirodydavo pranešimai apie tai, kuriuos „karinius objektus“ Britanijoje pavyko numušti Vokietijos karinėms oro pajėgoms.

Tai turėjo ryškių netikėtų politinių pasekmių, ypač kai RAF kitą savaitę dar sugrįžo tris naktis iš eilės. Hitleris niršo antskrydžius vertindamas kaip tikslingą, tyčinį įžeidimą.22 Rugsėjo pradžioje jis griebėsi progos pasisakyti Berlyno Sporto rūmuose, kur buvo numatyta jo kalba metiniame labdaringame žiemos renginyje. Liedamas savo pasipiktinimą britų veiksmais bei grasindamas kraują stingdančiu kerštu, jis kalbėjo:

„Ir jeigu Karališkosios oro pajėgos numes du, tris ar keturis tūkstančius kilogramų bombų, tada mes numesime 150 000, 180 000, 230 000, 300 000, 400 000, taip, milijoną kilogramų per vieną naktį. Jeigu jie pareikš, kad sustiprins mūsų miestų puolimą, tuomet mes jų miestus nušluosime nuo žemės paviršiaus!

Mes aplaužysime šiems naktiniams piratams ragus, tepadeda mums Dievas! Išauš diena, kai vienas iš mūsų palūš – ir tai nebus nacionalsocialistinė Vokietija.“23

Dieną prieš šią kalbą tykiame pietinio priemiesčio Noikiolno kampelyje amžinajam poilsiui atgulė keturios Kottbusser gatvės bombardavimo aukos. Švento Jokūbo kapinėse vyko apeigos, kuriose dalyvavo Berlyno lordas meras Julius Lippertas bei jo pavaduotojas gauleiteris Arthuras Görlitzeris. Čia susirinko SA karinis orkestras, taip pat ir policijos garbės sargyba, Hitlerjugendas; kapines puošė nacių vėliavos, vainikai, kapinių pilonuose liepsnojo ugnis.24 Kalbėta, kaip sunku susitaikyti su netektimis, nutaisyti niūrūs veidai.

Šalia viso politikavimo bei įniršio, daugeliui berlyniečių tą savaitę tapo aišku, jog karas perėjo į naują etapą. Britų aviacijos pajėgos ne tik pademonstravo savo sugebėjimą miestą pasiekti, bet ir sau įrodė galintys kada panorėję bombarduoti ir atimti Berlyno civilių gyventojų gyvybes. Sostinės nenugalimumo mitas, įsišaknijęs visuose miesto visuomenės sluoksniuose, buvo negrįžtamai sugriautas.

Kaip pranešė Williamas Shireris, antskrydžiai padarė didžiulį poveikį:

„Pagrindinis pastovių britų naktinių bombardavimų tikslas buvo paskatinti stiprų žmonių nusivylimą ir jų galvose pasėti abejonę. Vienas žmogus man šiandien pasakė: „Daugiau netikėsiu nė vienu jų žodžiu. Jei jie taip pat melavo ir apie antskrydžius visoje likusioje Vokietijos dalyje, tada ten irgi turėtų būti prasti popieriai.“25

Iš esmės tokios pačios išvados buvo pateikiamos ir oficialiojoje SD ataskaitoje apie bendras nuotaikas:

„Išpuoliai Berlyne sukėlė nemažą sujudimą visame Reiche, kadangi žmonės prieš tai buvo patikinti, jog miesto centro nepasieks nė vienas lėktuvas. Žmonės prisimena pranešimus, skelbiančius, kad priešo lėktuvai niekaip negalės pulti Berlyno. Deja, kaip neseniai paaiškėjo, anglai galėjo laisvai skraidyti virš sostinės ir mėtyti bombas nepatirdami jokių žymesnių nuostolių, lūkesčiai sostinės apsaugos atžvilgiu akivaizdžiai nepasiteisino.“26

Po Hitlerio pradėto konflikto praėjus beveik lygiai metams, karas į Vokietijos sostinę sugrįžo.

Prasidėję antskrydžiai tęsėsi 1940 metų rudenį ir netrukus tapo dažnu reiškiniu. Miestas pultas vidutiniškai keturias naktis per savaitę, tačiau pavojaus sirenos suklykdavo bene kasnakt. Mažai rajonų liko nepaliesti. Buvo suniokota daugelis įžymių vietų, tarp kurių – Reichstagas, Goebbelso Propagandos ministerija, Moabito kriminalinių nusikaltimų teismo pastatai, Šarlotenburgo rūmai. Nukentėjo pramonės objektai, kaip antai kompanijos „Henschel“ gamykla Šėnefelde, „Arado“ orlaivių gamykla Babelsberge, „Rheinmetall-Borsig“ Tėgelyje bei „Daimler-Benz“ Genshagene. Kliuvo ir Berlyno zoologijos sodui, netgi, nepaisant to, kad ant stogo didelėmis raidėmis buvo užrašyta „USA“, į sodus nukritus kelioms padegamosioms bomboms, užsidegė Amerikos ambasada.

Tą rugsėjį Vokietijos sostinė buvo bombarduota devyniolika kartų. Pavyzdžiui, 23-iosios naktį daugiau nei aštuoniasdešimt RAF bombonešių Berlyną privertė keturias valandas kęsti pavojaus sirenų gausmą, kuris nutilo tik po 3.00 nakties. Praėjus dviem dienoms, bombonešiai sugrįžo, šį kartą berlyniečius įkalindami slėptuvėse penkioms valandoms. Į miesto centrą, taip pat Šėnebergą bei Kroicbergą nukreipta ataka sugriovė ligoninę bei suniokojo daugelį gyvenamojo rajono gatvių.

Bombardavimas tęsėsi ir spalį, šį mėnesį miestas kentėjo keturiolika kartų. 7-osios dienos naktį RAF virš Vokietijos sostinės ratus sukti pradėjo anksti, vos po 22.00 valandos vakaro, taigi daugeliu atvejų Berlyno žmonės buvo užklupti lauke išeinantys iš kino teatrų ar grįžtantys vėlai po darbų. Pasak vieno liudininkų, daugelis berlyniečių tiesiog sustojo gatvėse ir ištiesę kaklus žiūrėjo į dangų, kuriame sušvytavo artėjančios šviesos ir tolumoje pasigirdo lėktuvų griausmas. „Tik pažiūrėkite, – nustėrę sakė jie, – jie jau čia.“27

Vėlesnis antskrydis buvo vienas žiauriausių iki tol: numesta du šimtai galingų sprogmenų ir daugybė padegamųjų bombų. Taikiniais tapo Lėrterio ir Ščecino stotys, taip pat Roberto Kocho, Šv. Lozoriaus ligoninė, gimdymo namai, vaikų ligoninė bei kapinių koplyčia.28 Susidariusią padėtį, be jokios abejonės, išnaudojo Propagandos ministerija.

Vėliau tą mėnesį į pietinius, labiausiai nukentėjusius Berlyno rajonus, Šėnebergą, Vilmersdorfą ir Štėglicą, nuvyko pats Goebbelsas. Iš uniformuotos savo palydos propagandos ministras išsiskyrė baltu lietpalčiu bei priderinta fedora ir nuoširdžiai susirūpinęs kalbėjo su savo pavaldiniais bei civiliais gyventojais. Nepaisant visų jo dalijamų šypsenų, jo bombardavimo aukoms reiškiamo palaikymo bei paguodos, Goebbelsas buvo sunerimęs. Kaip po keleto dienų, spalio 26 d., prisipažino savo dienoraštyje, „Sicherheutsdienst^21 ataskaitoje apie bendras visuomenės nuotaikas... reikalai nelabai džiugūs. Mes, be jokios abejonės, turime stengtis palaikyti optimizmą. Nesiliaujantys antskrydžiai žmones verčia sunerimti. Turime būti atsargūs.“29

Lapkritį antskrydžių sumažėjo, sostinė buvo puolama tik aštuonis kartus, nors ir tai jau buvo daug, o ilgėjantis tamsusis paros metas RAF leido virš miesto atskristi dar anksčiau. Vieną kartą lapkričio 14 d. antskrydis prasidėjo prieš 21.00 vakaro ir tęsėsi daugiau nei keturias valandas, suniokojo Šleisišerio geležinkelio stotį, Tempelhofo manevrinę stotį bei Griunevaldę.30 Kaip savo dienoraštyje pažymėjo Goebbelsas, padaryta žala buvo „rimtesnė nei iki šiol“.31 Britai taip pat patyrė nemažai nuostolių, buvo pranešama, kad mieste bei tolimesniuose jo pakraščiuose sudužo ne vienas jų lėktuvas.

Paskutinis 1940 metų antskrydis – gruodžio 21-osios naktį – buvo neįprastas. Paprastai britai virš miesto pasirodydavo apie vidurnaktį, tačiau šį kartą jie visus nustebino atskrisdami vos po 5.00 valandos ryto. Tuomet, kai buvo atšauktas oro pavojus, vos prieš 7.00 ryto, pasirodė antroji lėktuvų banga, apsiblaususius berlyniečius vėl bloškusi atgal į rūsius. Per antskrydį susitelkta į Aleksandro aikštę, taip pat Vedingo rajoną bei Lustgarteno parką. Apgriautas kino institutas „Arsenal“, protestantų katedra bei daugelis muziejų.32

Po trumpos pauzės 1941 metų pirmaisiais mėnesiais, antskrydžiai vėl prasidėjo kovą pavienėmis atakomis centrinėse miesto dalyse ir tęsėsi visą vasarą, tačiau jau ne taip intensyviai bei dažnai kaip 1940 metų rudenį ir žiemą. Iš tiesų antrąją tų metų pusę RAF atakų Vokietijos sostinėje gerokai sumažėjo. Nors lėktuvai Berlyną kartkartėmis perskrisdavo ir išmėtydavo proklamacijų, rimtų antskrydžių buvo vos keli.

Tikslus per pirmąją aviacinio karo fazę žuvusių Berlyno gyventojų skaičius nežinomas, tačiau galima būtų paminėti ryškiausius įvykius. Pavyzdžiui, rugsėjo 4 d. Gerlicerio stotyje per antskrydį žuvo 10 civilių gyventojų.33 Po trijų savaičių, rugsėjo 23–24 d., žuvo 22 berlyniečiai, 83 – sužeisti.34 Dvylika iš jų žuvo, kai bomba sprogo prie oro pavojaus slėptuvės Moabito rajone įėjimo Liuneburgo gatvėje.35

Daugiausia žmonių sostinėje žuvo per galingą spalio 7–8 d. antskrydį: 31 Berlyno gyventojas žuvo, o 91 buvo sužalotas. Aštuoni iš mirusiųjų buvo rasti pietrytiniame Kiopeniko priemiestyje, kur sugriauta oro pavojaus slėptuvė.36 Williamas Shireris paminėjo, kaip tą vakarą pasisekė vienai miesto gyventojai:

„Viena jauna moteris už savo gyvybę gali būti dėkinga laimingam atsitiktinumui – įsėsti į priemiestinį traukinį jai sutrukdė vos šeši metrai. Po penkiolikos minučių ji sulaukė kito traukinio, tačiau jis toli nenuvažiavo. Į pirmąjį iš karto pataikė britų numesta bomba, jis subyrėjo į šipulius, žuvo penkiolika keleivių!“37

Praėjus dviem savaitėms sugriauta antra oro pavojaus slėptuvė, šį kartą Karmer gatvėje Šarlotenburge: žuvo penkiolika civilių gyventojų.

Aukomis tapdavo ne tik civiliai. Jau kitą mėnesį bombai pataikius į geležinkelio tunelio dalį, kurioje būdavo slepiamasi, netoli Ščecino stoties žuvo 10 lenkų darbininkų.38 Vėliau, lapkričio 14–15 d. naktį, virš pietinio Marienfeldo rajono numuštam britų bombonešiui nukritus ant Reichsarbeitsfront barakų, žuvo 33 darbininkai.39

Oficiali nacių valdžios reakcija ankstyvojoje aviacinio karo fazėje balansavo tarp pagrįsto pasipiktinimo ir tyčiojimosi iš pastebimų RAF trūkumų. Propagandos ministerija karštai suokė dvigubą giesmelę pabrėždama, kokie nesėkmingi buvo bombardavimo antskrydžiai, tačiau kartu ir skundėsi, kaip apgailestauja, jog nukenčia civiliai gyventojai. Ji taip pat visus sostinėje dar likusius užsienio korespondentus kviesdavo prisijungti prie pareigūnų, apžiūrinėjančių bei vertinančių padarytą žalą, ir apsilankyti visose naujose bombardavimo vietose, kad įvykius savo straipsniuose galėtų nupasakoti tiksliau.

Vienas tokių dažnai į vadinamąsias „apyaušrio bombardavimo apžiūros išvykas“ kviečiamų žurnalistų buvo amerikietis Fredas Oechsneris. Prisimindamas jis teigė, kad iš pradžių „Propagandos ministerija visokeriopai stengėsi sumenkinti antskrydžių reikšmę“, tačiau ilgainiui, ištįsus rudenio vakarams bei bombardavimams tampant vis galingesniems, Goebbelso pareigūnams tapo vis sunkiau į juos numoti ranka. Jie taip pat ėmė skųstis „neobjektyviais pranešimais spaudoje“ ir netgi teigė, kad žurnalistai informaciją apie karinius sostinės taikinius teikia Vokietijos priešams. Jau 1940 metų rugsėjo viduryje, praėjus vos dviem savaitėms po siūlymo aplankyti bombardavimo vietas, tai oficialiai buvo nutraukta. Kaip prisimindamas pasakojo Oechsneris:

„Paskutinį kartą bombardavimo vietoje lankiausi rugsėjo 11 d. Kaip ir įprastai, mes maklinėjome nuo vienos ligoninės prie kitos, iš kurių nė viena nebuvo nukentėjusi tiek, kad būtų galima ką nors parašyti, o kai gatvėse pamatėme bombos išraustas didžiules duobes, buvome informuoti apie niekam nežinomą ligoninę ar vaikų namus, esančius už maždaug šimto metrų, „į kuriuos, be jokios abejonės, bomba ir buvo taikyta.“40

Svarbiausia tos dienos naujiena slypėjo toje vietoje, kurios Propagandos ministerija nusprendė nerodyti – nukentėjo administracinis nacių centras Vilhelmo gatvėje. „Tai, ką naciai iš pradžių bandė nuleisti juokais, – rašė Oechsneris, – tapo rimta bėda.“41

Jau 1940 metų rudenį vyriausybė atskleidė savo planus vykdyti stambią viešųjų darbų programą, kuria būtų siekiama įrengti oro pavojaus slėptuves bei sustiprinti oro erdvės apsaugą šiaurinėje Vokietijos dalyje. Hitlerio Sofortprogramm, arba „Nepaprastosios padėties programoje“, Berlyne, Hamburge ir kituose pagrindiniuose miestuose numatyta įrengti viešųjų bunkerių tinklą, suteiksiantį apsaugą civiliams gyventojams. Taip pat nuspręsta sutvirtinti bei pakelti iki minimalaus saugumo standarto buvusias slėptuves bei rūsius. Galiausiai sostinėje numatyta pastatyti tris gigantiškus gynybinius bokštus – jie turėjo ne tik suteikti saugų prieglobstį aštuoniems tūkstančiams civilių gyventojų, bet ir tapti rekonstruotos bei sustiprintos priešlėktuvinės gynybos sistemos pamatu. Berlynas turėjo tapti geriausią gynybinę sistemą turintis bei labiausiai šiame kare apsaugotas miestas. Dar niekada žmogiškojo konflikto akistatoje reaguojant į tokį kiekį padegamųjų bombų nebuvo išlieta tiek betono.

Kol šie planai buvo realizuojami, berlyniečiai toliau gyveno ir sukosi kaip išmanė taikydamiesi prie esamų sąlygų. Nors antskrydžiai nebuvo labai galingi ar koncentruoti, Berlyno gyventojai gerai pasirengė. Pirminis oro erdvės apsaugos įstatymas galiojo nuo 1935 metų, todėl daugelis gyventojų žinojo bent pagrindinius dalykus, kaip elgtis antskrydžio metu.

Atsakomybė užtikrinti, kad visuomenė tokių procedūrų laikytųsi, gulė ant Luftschutzwart, arba „antskrydžio prižiūrėtojo“, kuris buvo atsakingas už kiekvieną kvartalą ar namų grupę, pečių. Jo vaidmuo buvo itin svarbus, kadangi jis rūpinosi rūsiu bei tvarkos palaikymu jame, taip pat turėjo užtikrinti, kad jo kompetencijai priklausantys civiliai bendradarbiautų bei jam paklustų. Jis aprūpino informaciniais lapeliais, kuriuose kiekvienam namų ūkiui būdavo aiškinama, kokių procedūrų imtis bei kokiems reikalavimams paklusti, be to, pirmaisiais karo mėnesiais jis buvo atsakingas už „savo“ rūsio reikalingą saugumo standartą. Siekdamas šio tikslo jis savo prižiūrimiems namų ūkiams paskirstydavo užduotis: reikėjo siūti maišus smėliui, paskui juos pripildyti, sudėti tam tikroje vietoje, pagaminti afišas, nupiešti ženklus, lentomis užkalti bei užsandarinti langus.

Rūsio viduje kartais būdavo padėta suolų ar gultų, taip pat savisaugai reikalingų priemonių: pirmosios pagalbos vaistinėlių, kibirų su vandeniu, reikalingų kilus gaisrui, smėlio padegamosioms bomboms gesinti, kastuvų nuolaužoms tvarkyti, kirvių bei kirstuvų tam atvejui, jei rūsys būtų užverstas griuvėsiais. Kartais prireikdavo ir paremontuoti rūsius. Pavyzdžiui, medinėmis sijomis bei ramsčiais prireikdavo sutvirtinti lubas. Gretimai įrengtus rūsius skiriančiose sienose turėjo būti įrengtos „prasilaužimo“ konstrukcijos – tam tikra sienos vieta turėjo būti iš silpnesnio plytų mūrinio, kad prireikus patekti į šalimais esantį rūsį, jei būdavo užblokuojamas išėjimas, ją būtų galima pramušti.

Galiausiai per antskrydį reikėjo laikytis tam tikro protokolo. Tie, kurie duotus nurodymus perskaitydavo įdėmiai, žinojo, kad sugaudus pavojaus sirenai reikėjo užsukti vandenį, išjungti dujas bei elektrą ir atidaryti langus bei duris laikantis tamsos režimo. Tuomet skubriai, bet ramiai eiti į rūsį, su savimi pasiimti prieš tai pasiruoštą lagaminą su pagrindiniais dalykais: dujokauke, drabužiais pasikeisti bei svarbiais dokumentais. Čia laikantis tvarkos ir ramybės reikėjo būti tol, kol pavojaus signalas paskelbs, kad antskrydis baigėsi.

Tai tiek teorijos. Daugeliui tikrovė buvo kiek kitokia. Berlyne išaugus užsienio bei priverstinių darbininkų skaičiui, pastariesiems dažnai tapdavo sunku patekti į oro pavojaus slėptuves, o patekusieji turėjo kęsti čia jau esančių vokiečių užgauliojimus bei išankstinės nuomonės suformuotus komentarus. Fredas Oechsenas pamena kartais ten tvyrojusią didelę įtampą. „Aš visai nustojau eiti į savo daugiabučio rūsį iš dalies vien dėl nuobodulio, kurį reikėdavo kęsti šaltyje sėdint ištisas keturias ar penkias valandas... ir iš dalies dėl kaimynų gana priešiškų replikų apie „tuos jūsų britus draugus viršuje“. Tokius nepatogumus minėjo ir kitas žurnalistas, amerikietis Henry Flannery, oro pavojaus slėptuvėje prisiminęs tokį pokalbį:

„Rymojau prie kolonos, kai link manęs atsvirduliavo vienas kareivių. „Girdėjau, kalbi angliškai, – pasakė jis. – ...aš irgi buvau Anglijoje, – toliau tęsė jis. – Išbuvau ten metus – grojau pianinu muzikiniame ansamblyje. Man patiko, malonūs žmonės, gerai praleidau laiką.“ Tada jis staiga įsitempė, palinko prie manęs ir prieš veidą pamosavo pirštu, „Bet dabar, – iškošė jis, – dabar karas, ir anglų aš nekenčiu. Su jais nenoriu daryti nieko kita – tik žudyti.“

Sąlygos oro pavojaus slėptuvėse, kur aplink šmėžavo girti smogikai, nebuvo pačios palankiausios slėptis anglams. Aš tiesiog atsakiau, kad suprantu, kaip jis jaučiasi, ir pabandžiau susirasti kokią kitą vietelę.“42

Su dideliais sunkumais susidūrė ir Berlyno žydai. Dažniausiai į bendruomenines oro pavojaus slėptuves jiems apskritai drausta eiti, todėl jie buvo priversti glaustis pastatų koridoriuose, kur pavojus daug didesnis. Vis dėlto kartais, o ypač jei pastatas turėjo daugiau rūsių, viena patalpa galėjo būti skiriama ir jiems. Neaišku, kiek eiliniai berlyniečiai šiuos nurodymus vykdė ar kiek apie juos žinojo. Kartą viena moteris savo antskrydžio prižiūrėtojui aiškino, kad jos pastate buvo du rūsiai: vienas visada būdavo sausakimšas, kitas – sąlyginai apytuštis, taigi ji rinkdavosi tą ramesnįjį, be to, jame „atmosfera buvusi daug malonesnė“. „Bet argi jūs nežinote, – paklausė prižiūrėtojas. – Juk jis skirtas žydams.“43

Daugeliui oro pavojaus signalo sirena, klykianti visame mieste, buvo tai, prie ko jie niekada nepriprato. Iš tiesų sireną sudarė trys skirtingi garsai. Pirmasis – trys ilgi vienodo aukščio tonai – buvo perspėjamasis signalas, vienas ilgas nenutrūkstamas garsas reiškė oro pavojaus pabaigos signalą. Pagrindinė sirena buvo „grėsmingas kaukimas“, sklindantis iš įvairiausių vietų visame mieste. Šį garsą vienas liudininkų pavadino „tai garsėjančių, tai vėl pritylančių sirenų kakofonija... asinchronišku koncertu. Šlykštus, svyruojantis aukštyn žemyn, iš per aukšto į pernelyg žemą krintantis klyksmas. Jis kaipmat išversdavo iš lovos.“44 Christa Becker prisimindama pasakojo, kad „sirena daug garsiau skambėdavo naktį. Kai jie tikrindavo dieną, ji atrodydavo mažiau grėsminga, duslinama miesto garsų. Tačiau naktį piktas jos kaukimas sėjo siaubą kiekvienuose namuose.“45

Kai kurie sireną palaikydavo signalu griebtis gerai surepetuotų veiksmų ruošti savo nuosavybę bombardavimui. Vienas berlynietis pamena, kaip gerai išmuštruoti jie buvo savo namų ūkyje:

„Sirenai suspiegus savo karo klyksmu, pašokome iš lovos lyg mus būtų užsivijęs pats velnias ir pusiau miegodami puolėme prie savo užduočių: iš nekalto miego pažadinti Puppi, atitraukti užuolaidas, išjungti elektrą, atidaryti langus, atlenkti langines, atverti duris, elektros maitinimo tinklą išjungti, vandenį užsukti...“46

Kitiems jau vien jausmas pakirdusiems iš miegų paryčiais klupiniuoti į rūsį buvo tikra kankynė. Giselai Richter pats blogiausias antskrydžių aspektas buvo miego trūkumas: „Niekada nebuvau susimąsčiusi, kad miegas gali būti toks saldus ir kaip visas kūnas kenčia, jei neišsimiegi.“ Todėl vėliau Gisela lovoje išbūdavo kiek įmanoma ilgiau, kartais net ėmus griaudėti zenitinių pabūklų ugniai, kol nebūdavo kur trauktis ir reikėdavo leistis į rūsį. Čia jos laukdavo „atpildas“ – svilinantis Luftschutzwart^22, frau Schumm, žvilgsnis. Ilgainiui miego trūkumas ją taip veikė, jog frau Schumm buvo priversta griebtis naujos taktikos:

„...ji garsiai trepsėdama lipdavo aukštyn ir imdavo skambinti į duris. Aš atsakydavau, kad jau ateinu ir... eidavau atgal miegoti. Galiausiai frau Schumm buvo duotas raktas ir ji atkerėblindavo tiesiai prie mano lovos, gerai mane papurtydavo ir stovėdavo tol, kol atsikeldavau... Tomis dienomis mano nervai taip pakriko, jog kartais man net nerūpėdavo, kas su manimi nutiks, tiesiog svarbiausia buvo dar pamiegoti!“47

Kai kurie rūsiai buvo stebėtinai gerai įrengti: juose būdavo sulankstomų lovų, gultų, speciali vieta paskaityti, žaisti šachmatais ar megzti. Laikui bėgant padarytos netgi teminės žaidimų lentos, kad būtų kuo užsiimti vaikams tuo pačiu metu laikantis antskrydžio saugumo procedūros principų. Tačiau vis dėlto dažniausiai rūsiai, nors ir buvo funkcionalūs, būdavo drėgni ir apskritai patogumu bei jaukumu nepasižymėdavo. Vienas berlynietis nepagražindamas savo rūsį pavadino „niūria ir nestabilia konstrukcija, paramstyta kreivomis sijomis, kurioje žmonės gindamiesi nuo šalčio įsisupę į tai, ką turėjo, sutūpdavo ant aplūžusių kėdžių ir nerimastingai klausydavo, kas vyksta lauke.“48 Perspektyva leisti laiką tokiose vietose visai neviliojo.

Kiti skundėsi nuoboduliu. Vienas jaunas berlynietis taip nekentė savo kvartalo rūsio, jog neretai nei jo motina, nei vietinis antskrydžių prižiūrėtojas nesugebėdavo įkalbėti jo čia leistis. Jis prisiminė:

„Čia dvokė... čia buvo drėgna, šalta ir tamsu, kampe suversta stūksojo supelijusių bulvių krūva. Blogiausia tai, kad nebuvo ką veikti. Mes mirdavome iš nuobodulio. Mes, vaikai, negalėdavome lakstyti – turėdavome sėdėti ramiai. Nekenčiau šios vietos ir tenorėjau likti savo lovoje namuose. Sugaudus sirenai iškėliau tokią sceną, kad mama mane turėjo iš esmės laiptais žemyn vilkti.“49

Nuobodulys ir bulvių dvokas daugelį jaudino mažiausiai. Antskrydžiai kaip reikiant nervino žmones. Kaip prisimindamas pasakojo vienas berlynietis, „rūsyje buvo tylu, niekas nepratarė nė žodžio, bet ore tvyrojo baimė“.50 Christa Becker papasakojo apie vieną 1940 metų rudens antskrydį:

„Tą naktį žmonės atrodė kitaip. Papilkėjusiais veidais. Blausi šviesa, sklindanti iš kybančios lemputės, nepraleido jokių spalvų. Kai kurie vilkėjo pižamas, buvo įsisukę į chalatus ar paltus, skubriai užsimestus ant patalų sušildytų kūnų...

Mūsų namą krėtė galinga jėga. Drebėjo slėptuvės sienos. Nuo lentynų nukrito kelios dėžės... Stojo baimės persmelkta tyla. Nebaigti pakibo žodžiai. Instinktyviai staiga susilenkėme... „Vrrrum!“ suvibravo sienos.“51

Nepaisant visų negandų, dauguma berlyniečių tiesiog gyveno toliau, kartais patiriant vienijančius išgyvenimus gimdavo naujos draugystės ir bendrystės jausmai: kaip apibūdino vienas jų, „...sunkiu metu turėjome laikytis drauge, turėjome vieni kitiems padėti“.52 Kai kuriems aviacijos antskrydžiai suteikė progą susipažinti su kaimynais, pasišnekučiuoti ar paliežuvauti, neretai pasidalyti patarimais, pasiūlyti reikalingą pagalbą. Kiti užmezgė artimesnius santykius. Antskrydžius neretai lydėdavo padažnėjusi paleistuvystė, daugelio pažinčių pirmoji sėkla būdavo įleista drėgnoje, troškioje slėptuvės ar rūsio aplinkoje.

Tą rudenį naują pažintį užmezgė ir Williamas Shireris, kai sėdėdamas Berlyno radijo stoties rūsyje ėmė šnekučiuotis su Williamu Joyce, slapyvardžiu „Lordas ho-ho“. Žinomas fašistas ir vyriausiasis Moslio britų fašistų sąjungos (Mosley’s British Union of Fascist – BUF) narys, grėsmingai artėjant karui, 1939 metais pabėgo iš Britanijos ir atvyko į Vokietijos sostinę, kurioje jis iš karto pristatytas dirbti propagandos anglų kalba programose. Kadangi nei Shireris, nei Joyce dideliu noru pralaukti antskrydį sausakimšoje slėptuvėje nedegė, abu prasmuko pro prižiūrėtojus ir nuėjo į Joyce kambarį. Shireris savo kompanioną apibūdino kažkaip prieštaringai paminėdamas kibirkštėles „airiškose jo akyse“ ir „sniaukrojantį balsą“ bei laikė jį „kietarankiu randuotu fašistu kiršintoju“. Vis dėlto pripažino, kad „jei gali perlipti per pasibjaurėjimą juo kaip išdaviku, jis gali pasirodyti visai įdomus ir linksmas žmogelis“. Joyce vaišinamas šnapsu Shireris „stebėjo pietinėje miesto dalyje trankiai griaudėjančius ir dangų nutvieskiančius zenitinės ugnies fejerverkus“.53

Nors dažnai buvo sausakimši ir nepatogūs, bombardavimui tą rudenį intensyvėjant, rūsiai ne kartą įrodė savo vertę. Po daugybės antskrydžių laikraščių straipsniuose buvo rašoma, kad vienintelės užfiksuotos aukos buvo žmonės, „nesilaikę nurodymų“ ir likę gatvėse, viršuje.54 Potekstė buvo aiški: tie, kurie nepakluso ir tik išgirdę sirenas nėjo į artimiausią rūsį ar oro pavojaus slėptuvę, riziką dėl gyvybės turi prisiimti patys.

Pagaliau tų, kurie užklupus antskrydžiui būdavo ne prie savo namų, kartais laukdavo žeminantis scenarijus būti į artimiausią slėptuvę įvarytiems dažnai šiurkščiai besielgiančių policininkų ar antskrydžių prižiūrėtojų. Henry Flannery sirenoms suklykus 1940 metų lapkričio pabaigoje buvo Berlyno centre, Frydricho gatvėje. Jis pastebėjo, kad žmonės gatvėje paspartino žingsnius ir tamsiose gatvėse aidint riksmams ėmė lakstyti į visas puses. Flannery kaipmat sustabė policininkas: „Bėkite į slėptuvę“, – buvo liepta jam. Jis mėgino paprieštarauti pasakydamas, kad jo viešbutis – vos už kelių kvartalų, tačiau policininko tai nejaudino. „Jokio skirtumo, – pasakė jis. – Greitai į slėptuvę.“ Paklausęs, kur tiksliai eiti, Flannery netrukus stovėjo prie kažkokio namo durų su jaunu vokiečiu, įsistebeilijusiu į dangų šukuojančias prožektorių šviesas bei antskrydžiui įsismarkaujant stebinčiu kilusią „tikrą suirutę“. Dabar jam leistis į rūsį dar kartą priminė antskrydžio prižiūrėtojas. „Turite leistis žemyn, – pasakė jis. – Aš atsakingas už šią vietą, todėl niekas negali stovėti lauke. Kas nors gali jus pamatyti ir mane įskųsti.“ Taigi Flannery buvo įstumtas leistis į rūsį.55

Nors galėdavai sulaukti nepritarimo grimasų ir įnirtingų atkalbinėjimų, likti viršuje ir stebėti antskrydžius tą rudenį tapo savotiška pramoga. Tiems, kuriems pavykdavo išsisukti nuo antskrydžių prižiūrėtojų bei policininkų ir aviacijos spektaklį stebėti tiesiogiai, neretai šis šviesų šou palikdavo didžiulį įspūdį. Dangų varstė prožektorių šviesos srautai, tarp jų blyksėjo artilerijos sviediniai, tamsą pliekė trasuojančios kulkos. Šiame fone leidosi spalvotos žyminės signalinės raketos, tamsoje paskleisdamos blyškią šviesą. Vieną antskrydį ant miesto leidžiantis signalinėms raketoms Missie Vassiltchikova stebėjo iš vakarinio Griunevaldės priemiesčio. „Mes stovėjome sode, – rašė ji, – ir stebėjome, kaip krinta daugybė žalių ir raudonų „Kalėdinių eglučių“.“ Gerokai sušvelnindama, ji pridūrė, kad tai lydėjo „nemaža sumaištis“.56 Kitas liudininkas prisimindamas pasakojo apie virš pačios miesto širdies besileidžiančias britų parašiutines raketas: „Kartą vertikaliai virš Berlyno centro pasileido susivijusios keturios raketos, tada akinančiai blykstelėjusios jos paskendo Unter den Linden alėjoje.“57

Nepaisant viso šio klaikaus šviesų šou grožio, tai buvo siaubingų garsų koncertas, kurį visi ryškiai prisiminė galbūt todėl, kad jį girdėjo net pareigingai tūnodami slėptuvėse ir rūsiuose. Iš pradžių pasigirsdavo sirenos aimana, tada užliedavo skubrios evakuacijos klegesys ir apgaubdavo pritilęs rūsių šnabždesys. Ilgainiui pasigirsdavo tolimas lėktuvų variklių griausmas, su kiekviena minute tai priartėdamas, tai vėl nutoldamas. „Triukšmas šiurpino, – rašė Missie Vassiltchikova, – lėktuvai skraidė taip žemai, kad galėjai juos aiškiai girdėti... atrodė, kad jie virš pat mūsų galvų.“58

Galiausiai tokio spektaklio kulminacijoje sugriausdavo visas lėktuvų variklių, zenitinių pabūklų ugnies ir sprogstančių bombų orkestras. Šiai kakofonijai kai kurie būdavo užsigrūdinę bei įgiję imunitetą, pakrikusius garsus išmokę perfiltruoti ir užblokuoti. Helmuthas Jamesas fon Moltke apibūdino įvairius – bene muzikinius – 1940 metų rugsėjo antskrydžio komponentus:

„Aš vėl pramiegojau pirmąsias sirenas, bet pabudau pasipylus kurtinančiam priešlėktuvinės artilerijos ugnies griausmui. Barškėjo langai, o sprogmenys pratrūkdavo tarsi žaibais. Netrukus aš plačiai atsimerkiau... Kartkartėmis sode pasiberdavo šrapnelių kruša, kai kurių jų skeveldros nukrisdavo taip arti lango, kad išgirsdavai jų zvimbimą.“

Daugeliui tokie garsai išties kėlė šiurpą. Viena liudininkė pasakojo, kaip jos pažįstama sureagavo į antskrydžio metu pratrūkusią zenitinių pabūklų ugnį: „Šaudė labai garsiai. Vargšelė Mäxchena Kieckebusch, kurios nervai jau buvo visai pakrikę nuo tada, kai Prancūzijoje buvo sužeistas stuburas, voliojosi ant grindų be perstojo aimanuodama: Ich kann das nicht mehr hören („Nebegaliu daugiau to girdėti“).“59

Didžiausią garsą ir daugiausia šviesos antskrydžio metu skleidė zenitinės artilerijos baterijos, išdėstytos visame mieste. Goebbelsas artilerijos užtveriamąją ugnį pavadino „didingu reginiu“60, o Missie Vassiltchikova galėjo „gėrėtis“, kaip ryškiai ji apšvietė jos kambarį. Ne mažesnį įspūdį tai paliko ir Williamui Shireriui. „Priešlėktuvinės ugnies koncentracija, – rašė jis, – buvo stipriausią įspūdį mano gyvenime palikęs reginys. Tai buvo stulbinantis, siaubingas vaizdas.“61

Priešlėktuvinė gynyba aplink Berlyną buvo išties stipri, ją sudarė gynybinių prožektorių padalinys, priešlėktuvinių aerostatų užtvara ir atskiros naikintuvų eskadrilės. Tačiau didžiausias jų ginklas buvo priešlėktuvinė artilerija, ypač galingasis 88 mm priešlėktuvinis pabūklas. Ši ginkluotė 1940 metais buvo Berlyno priešlėktuvinės gynybos pagrindas, kurį sudarė 29 baterijos, taip pat 14 mažesnio kalibro baterijų bei 11 gynybinių prožektorių padalinių. Šie padaliniai buvo išdėstyti visame mieste, daugiausia jų sutelkta šiauriniuose ir šiaurės vakarų priemiesčiuose, taip pat dislokuota ant aukštų pastatų, išmėtyta aplink parkus bei atvirose erdvėse. Šalia to, visoje sostinėje buvo keturios naktinių naikintuvų eskadrilės, o pietvakariniuose priemiesčiuose, netoli Sundgauer gatvėje esančios stoties, geležinkelio atšakose, ant bėgių įtaisyta priešlėktuvinė baterija.62

Jau vien dėl leidžiamos užtveriamosios ugnies galingumo Berlyno priešlėktuvinės gynybos baterijomis žmonės labai pasitikėjo. Vienas jaunas berlynietis atspindėjo daugelio optimistinius įsitikinimus pasakydamas, jog „kol šaudo priešlėktuvinės gynybos pabūklai, mums negresia joks pavojus“.63 Tačiau, kaip pastebėjo daugelis neutralių stebėtojų, nepaisant visos įspūdingos apšaudymo galios, priešlėktuvinė gynyba iš tikrųjų pasirodė esanti nelabai efektyvi numušinėjant priešų lėktuvus.64

Iš esmės Berlyno priešlėktuvinės gynybos artileristai neabejotinai veikė pakankamai veiksmingai, ypač įvertinus tai, jog priešlėktuvinės gynybos ugnis buvo naudojama ne tik numušti priešo lėktuvus, bet taip pat jų įgulas priversti padidinti aukštį ar visai nutraukti savo bombardavimo atakas. Daugelį antskrydžių stebėjo dar vienas amerikiečių žurnalistas Percivalis Knauthas, dažnai užsilipdavęs ant netoli jo biuro esančio stogo. Rugsėjo pabaigoje jis matė ypač dramatišką incidentą:

„Daugiau nei penkiolika minučių sidabrinis britų lėktuvas nardė iš įvairių miesto vietų į viršų įsmeigtų baltų šviesos ruožų tinkle, jo korpusas tai šmėkšteldavo, tai vėl dingdavo nutviekstame danguje, kol priešlėktuvinės gynybos baterijos aplink jį pliekė tikrą ugnies krušą. Tai buvo itin ryški ir įtempta scena! Lėktuvą pakirtus, gynybinių prožektorių šviesos buvo negailestingos – jos lėtai sekiojo iš paskos vedžiodamos iš šiaurės į šiaurės vakarus lakūnui stengiantis pasprukti iš spąstų... Jei šiam lėktuvui ir pavyko pasprukti, jis neabejotinai buvo išvarpytas sviedinių skylių.“65

Visi oro erdvės gynyboje buvę trūkumai bent iš dalies pašalinti rudens pabaigoje, kai peržiūrėta bei pataisyta priešlėktuvinės gynybos nusitaikymo sistema. Iki to laiko priešlėktuvinės gynybos komandos paprastai nusitaikydavo greitai apskaičiuodamos ir didžiąja dalimi remdamosi spėjimu, tačiau 1940 metų žiemą buvo parengta nauja automatizuota nusitaikymo sistema, žymiai pagerinusi priešlėktuvinės gynybos šaudymo tikslumą. Be to, koordinuoti gynybą oro erdvėje Berlyne buvo įsteigtas Oro antskrydžių signalinis centras. Jame 1940 metų lapkritį apsilankęs propagandos ministras Goebbelsas pasakė, kad tai „sistemos ir organizacijos stebuklas“.66

Dėl tokios pažangos daugelis britų antskrydžių patyrė didžiules nesėkmes. Vokietijos pasiekimai, žinoma, buvo liaupsinti spaudoje, neretai juos iliustruojant kraupiomis lėktuvų nuolaužų nuotraukomis. Šalia vieno pranešimo 1940 metų spalio viduryje pateikta vakarinio Berlyno priemiesčio gatvės žalumoje sudužusio britų bombonešio nuotrauka. Britams lapkričio 14 d. antskrydis buvo išties pragaištingas. Iš bene dvidešimt penkių miestą pasiekusių bombonešių dešimt buvo numušti; šiame kare tai buvo didžiausias RAF praradimas per vieną naktį.67 Kaip įprastai, Goebbelsas pareiškė, kad nuostoliai buvo dar didesni – numušta dvylika bombonešių, tačiau jis visiškai teisingai sėkmę priskyrė naujosioms naudojamoms nusitaikymo technologijoms.68

Nepaisant visų kruopščiai sudėliotų planų pakenkti, britų bombonešiai Vokietijos sostinėje tą rudenį padarė palyginti nedaug materialios žalos. Tik iš dalies tai sąlygojo priešlėktuvinės gynybos artilerijos efektyvumas. Visų pirma labai ribotas buvo turimų lėktuvų skaičius. Nors RAF karui įsibėgėjus gyrėsi savo „tūkstantiniais bombonešių antskrydžiais“, 1940 metų rudenį ir žiemą vos keliuose antskrydžiuose dalyvavo daugiau nei šimtas lėktuvų, be to, dažnai tik pusė išsiųstų pajėgų iš tikrųjų pasiekdavo savo taikinius. Tuo tarpu naudingoji šio laikotarpio britų lėktuvų – daugiausia dvigubo variklio bombonešių, tokių kaip „Hampdens“, „Wellingtons“, Whitleys“ – apkrova tiesiog neprilygo tam, ką vėliau, 1942 metais, galėjo pasiūlyti naujai pasirodę „Avro Lancaster“.

Todėl tonažo bei numestų bombų skaičiaus niekada trokštamam visiškam sunaikinimui nepakako. Padegamųjų sprogmenų, nors pavojingų bei keliančių baimę esantiems apačioje, niekada negalėjo būti išmesta pakankamai siekiant sukelti plačiai nusidriekiančius gaisrus. Nors didelio galingumo bombų serija ir galėjo sugriauti namą, gal netgi du, ji vargiai galėjo sunaikinti gyvenamąjį kvartalą, jau nekalbant apie visą gatvę. Iš tikrųjų dažniausiai kasdieninio gyvenimo ritmą nutraukdavo uždelsto veikimo bombos, dėl kurių buvo uždaromi keliai, nutraukiamas darbas fabrikuose, evakuojami gyventojai. Kartais sprogiklio šalinimo veiksmai užtrukdavo net keletą dienų. Todėl 1940 metais bombonešiai, žinoma, tikslą pasiekdavo ir planą įvykdydavo, tačiau ar pasirodę galėjo padaryti ką nors daugiau – čia jau kitas klausimas.

Ironiška, tačiau tuomet, ankstyvojoje aviacinio karo fazėje, vieną didžiausių pavojų Berlyno gyventojams kėlė ne pačios bombos, o vokiečių priešlėktuvinės gynybos artilerijos skeveldros, krintančios atgal ant žemės. Įvertinus tai, kad kiekvienas iš maždaug penkiasdešimties priešlėktuvinės gynybos pabūklų visame Berlyne per minutę apytiksliai paleisdavo po penkiolika septynis kilogramus sveriančių šrapnelių, kurių kiekvienas skildavo į tūkstančius aštrių nuolaužų, nesunku suprasti, kodėl esantiems ant žemės kartais susidarydavo įspūdis, kad lyja metalu. Williamas Shireris prisimena, ką patyrė 1940 metų rugpjūtį:

„Iš vieno pastato rūsio išėjau be penkių pirma... Išgirdau tylesnį, bet daug didesnį nerimą keliantį garsą. Lyg į skardinį stogą barbentų pasibėrusi kruša. Galėjai girdėti ją skrodžiančią tarp medžių, bėginėjančią pašiūrių stogais. Tai buvo priešlėktuvinės gynybos pabūklų šrapnelių skeveldros. Pirmą kartą savo gyvenime troškau turėti šalmą. Man vokiškas šalmas visada buvo kažkuo atstumiantis, priminė vokiškosios galios brutalumą... Dabar veikiau maniau, kad jau galėčiau per tokį savo išankstinį nusistatymą ir perlipti.“69

Pabūklų skeveldros Berlyno namų stogus taip apgadino, kad ir taip už daug ką atsakingiems antskrydžių prižiūrėtojams prisidėjo dar viena užduotis – tikrinti stogus ieškant trūkstamų ar įskilusių stogo čerpių. Šalia to, rimtą materialią žalą nuolat darė nesprogę artilerijos sviediniai. Per vieną antskrydį 1940 metų spalio pabaigoje krisdami ant žemės bei padarydami daug žalos sprogo trylika nesuveikusių priešlėktuvinės gynybos pabūklų iššautų sprogmenų. Kitą mėnesį panašų chaosą sukėlė vien lapkričio 14-osios naktį sprogę trisdešimt šeši tokie sprogmenys.70

Tai sukeldavo ir rimtų sužalojimų bei mirčių. 1940 metų spalį pataikius priešlėktuvinės gynybos artilerijos sprogmeniui Rumelsburge žuvo vienas geležinkelio darbininkas.71 Kitą mėnesį per vieną naktį krintančios sprogmenų skeveldros sužeidė dvylika kareivių.72 Reinikendorfo priemiestyje dvidešimt dvejų metų vyras žuvo sprogmeniui sprogus jo miegamajame.73 Skaitant tokius pranešimus, galima daryti išvadą, jog berlyniečiams savo šalies priešlėktuvinės gynybos artilerija buvo pavojinga tiek pat, kiek ir RAF bombos.

Nepaisant keliamos grėsmės, priešlėktuvinių sprogmenų skeveldros buvo didžiulio susidomėjimo šaltinis Berlyno vaikams. Kaip pažymi daugelis apžvalgininkų, jau kitą rytą po antskrydžio kai kurios šių metalo nuolaužų atsidurdavo su didžiuliu susidomėjimu jas susirinkusių mokyklinukų rankose. Paprastai kuo didesnė, įdomiau atskilusi, aštresniais ašmenimis ar daugiau sulankstyta buvo skeveldra, tuo ji buvo geresnė; kitiems labiau patiko atskalos, kuriose matėsi sriegio vijos, ar tos, kurios dar buvo šiltos. Tokias skeveldras – dažnai iki 10 centimetrų ilgio – vaikai nusinešdavo į mokyklą ir jomis puikuodavosi, kartais vėliau išmainydavo žaidimų aikštelėse.74

Nepažeidžiamumo įspūdį Berlyne stiprino tai, kad valdžia operatyviai imdavosi tvarkyti apgadintas ar sugriautas vietas. Po antskrydžio labai greitai sostinėje likviduoti padarinius imdavosi „stogų ir langų brigados“. Darbininkai pirmiausia griebdavosi rimčiau subombarduotų vietų – jas kuo greičiau sutvarkydavo, kad nepastebėtų smalsūs žvilgsniai. Harry Flannery ypač žavėjosi stulbinančiomis pastangomis, pademonstruotomis bombardavimo vietose Tauentzien – vienoje pagrindinių parduotuvių gatvių prašmatniajame Berlyno Vestende:

„Ankstyvą kitos dienos rytą gražu buvo žiūrėti: čia jau iš peties plušėjo didžiulė komanda. Vieni vyrai dirbo apgriautame metro ruože tarp svarbių Vitenbergo aikštės bei Zoologijos sodo stočių, kiti triūsė tvarkydami vandentiekius, dujotiekius bei kitas gatvės sistemas, vyrų brigados visoje gatvėje atstatinėjo parduotuvių vitrinas, įstatinėjo naujus langus. Po keleto dienų niekas negalėjo pasakyti, kad Tauentzien gatvėje buvo nukritusios bombos.“75

Galbūt todėl, kad viskas būdavo labai greitai sutvarkoma ir atstatoma, 1940 metų rudenį bombardavimo žaizdos tapo vis retesnis reginys, ir berlyniečiai po kiekvieno britų antskrydžio smalsiai į jas užtvarstytas būriavosi pažiūrėti. Nors žiūrėti į mirtį ir destrukciją bent jau iš dalies buvo gana keistas užsiėmimas, į tai maga pažvelgti ir kaip į rimtesnio reiškinio simptomą – būtent bundantį suvokimą, kad nacių valdžia visos tiesos apie atakų mastus bei rimtumą neatskleidžia.

Keistos visuotinės reakcijos į vieną ankstyvųjų, 1940 metų rugpjūčio, antskrydžių liudininku tapo Kurtas Radeneris. Tada bomba Tempelhofe sugriovė priešais jo namą esantį pastatą. Jis tai prisimena tarsi „sensaciją“: „prasidėjus masinei migracijai, į Tempelhofą pasižiūrėti subombarduoto namo iš viso Berlyno ėmė plūsti minios žmonių“76.

Jaunasis Dieteris Zimmeris prisimena, kad jaudulys būdavo sumišęs su šiurpinančiu suvokimu, koks trapus yra gyvenimas:

„Tą popietę kartu su tėvais nuėjome pažiūrėti į subombarduotas gatves... Galingi sprogmenys sugriovė du namus. Visa priekinė vieno jų dalis buvo nuplėšta ir pavirtusi nuolaužų krūva gulėjo priekiniame darželyje. Apnuoginti kambariai su nepaliestais baldais viduje priminė lėlių namelį. Labiausiai mane sukrėtė šio viduriniosios klasės gyventojų namo svetainė, kuri dabar buvo neįžengiama ir atidengta smalsuolių akims. Vėliau kelias naktis negalėjau miegoti. Dabar viskas galėjo apsiversti aukštyn kojomis, susmukti, nebelikti. Pasaulis tapo nestabilus.“77

Atakoms gausėjant, griuvėsiai tapo vis dažnesniu berlyniečių kasdienybės reginiu, tačiau smalsumui nuslūgti reikėjo nemažai laiko. 1940 metų spalį Rutha Andreas-Friedrich rašė: „Po kiekvieno antskrydžio apžiūrėti vadinamosios „žalos“ ima plūsti minios smalsuolių, nekantraujančių patenkinti savo sensacijos alkį. Jie pažiopsodavo į sudegusią mansardą vienur, kelis išraustus grindinio akmenis kitur, pusiau sugriuvusį namą šen, kitą – ten.“78

Šis reiškinys dar sustiprėjo sudavus smūgį miesto centrui. Pavyzdžiui, rugsėjo 11 d. rytą vienas amerikiečių laikraščio korespondentas pastebėjo: „Berlyno centrą, ypač vietas netoli Brandenburgo vartų, šiandien užtvindė daugybė žmonių, čia susirinkusių apžiūrėti praeitos nakties antskrydžio žalos. Unter den Linden bei kitos gatvės... buvo sausakimšos smalsių berlyniečių.“79 Iš tikrųjų nelabai čia į ką buvo likę žiūrėti, tačiau tai smalsuolių neatbaidė. Jie sukiojosi vyriausybės institucijų rajone būriuodamiesi keliomis eilėmis prie kiekvienos vietos, kur buvo pataikiusi bomba. Vienoje jų – prie bene dviejų su puse metro skersmens duobės Rytų-Vakarų prospekte – be perstojo rinkosi berlyniečiai, niūriai dėbteldavę į grindinyje žiojėjančią duobę, lyg tikėdamiesi ten ką atrasti.

Kad ir kokie buvo ankstyvosios bombardavimų fazės materialūs nuostoliai, poveikis gyventojams – tiek jų fizinei būklei dėl miego trūkumo, tiek bendresne prasme dvasinei jausenai – milžiniškas. Goebbelsas šį sopulį apibendrino savo dienoraštyje, pasiskundęs, kad „vėlai vakare pasigirdus įprastiniam oro pavojaus įspėjamajam signalui ir virš Berlyno praskridus dviem lėktuvams į slėptuves turi lėkti 4,5 milijono žmonių miestas“. „Berlynas, – su kartėliu pažymėjo jis, – yra išvargęs miestas.“80

Vėliau tą rudenį Italijos užsienio reikalų ministras grafas Galeazzo Ciano pastebėjo Vokietijos sostinėje tvyrančią „slogią dvasią“, kurią, jo manymu, sąlygojo nesiliaujantys aviaciniai antskrydžiai. „Kiekvieną naktį miesto gyventojai apie keturias penkias valandas praleidžia rūsiuose. Jiems trūksta miego, tarp vyrų ir moterų siaučia ištvirkavimas, jie šąla – visa tai neleidžia rastis gerai nuotaikai. Peršalę ir karščiuoja daugelis žmonių. Bombų sukelti nuostoliai yra nežymūs, tačiau nervingumas – nensakomas.“81

Williamo Shirerio samprotavimu, bombardavimais pakirsti bendrą visuomenės dvasią Vokietijos sostinėje britams turėjo būti daug svarbiau nei patys materialiniai nuostoliai. Jis tokią savo nuomonę išplėtojo rugsėjo 26 d. dienoraščio įraše: „Praeitą naktį išgyvenome ilgiausiai šiame kare užsitęsusį antskrydį, kuris truko nuo 11 val. vakaro iki keturių nakties. Įsivaizduokite, jei turite darbą ir jums, kaip ir šimtams tūkstančių kitų, reikia keltis septintą ar aštuntą valandą ryto – lieka labai mažai miego. Britai tai privalėjo daryti kiekvieną naktį. Nepaisant to, kad žalos padaryta nedaug... psichologinis poveikis stulbinantis.“82

Jau 1940–1941 m. žiemą aviaciniai antskrydžiai – kažkas neįtikėtino vos prieš kelis mėnesius – Vokietijos sostinėje tapo kasdienybe. Britanijoje gyvenimas tekėjo „sena vaga“; o Berlyno žmonės gyveno toliau kęsdami sunkumus ir nepriteklių. Vis dėlto nepaisant išdidžios laikysenos bei rodomo didvyriškumo, daugelis labai nerimavo – bijojo, koks siaubas dar gali laukti ateityje. Kaip gruodžio 16 d. rašė Rutha Andreas-Friedrich:

„Dabar mes lendame iš požemių po penkiasdešimt antro pavojaus signalo. Šiąnakt bombardavo stipriau nei įprastai. „Jie tobulėja“, – rodydamas pirštu į raudonai nutviekstą vakarų dangų pasakė Frankas. Mes irgi prieiname prie lango. Tolumoje žviegia gaisrininkų brigados sirena... „Jie tobulėja“, – pakartoja Frankas. Jo žodžiai mūsų širdis persmelkia šaltu šiurpu.“83

20 Ši frazė galėtų atitikti pasakymą „jei tu tas... tada aš tas ir tas“, reiškiantį netikėjimą ar situacijos neįtikėtinumą; vardas Meyer yra įprastas vokiškas vardas. (Aut. past.)

21 Saugumo tarnyba. (vok.) (Vert. past.)

22 Laikinai paskirtas, pavaduojantis antskrydžių prižiūrėtojas. (vok.) (Vert. past.)

8 Užmarštin

1941 m. spalio 1 d. Berlyno žydai susirinko švęsti Jom Kipurą. Tai viena didžiausių švenčių žydų kalendoriuje, apmąstymų, maldos bei pasninko metas – laikas, kai atgailaujama už nuodėmes ir meldžiama Dievo atleidimo.

Tą spalio dieną ne vienas šimtas Berlyno žydų plūdo į didelę Levetzovo gatvės sinagogą, esančią Moabito priemiestyje. Čia jie turbūt ypač karštai meldėsi už tuos šeimos narius bei draugus, kuriems pavyko Vokietiją palikti, taip pat už save. 1941 metų rudenį melstis išties buvo dėl ko. Pastarąjį metą gyvenimas stipriai pablogėjo daugeliui Vokietijos žydų. Jie jau buvo persekiojami, sistemingai atiminėjama jų nuosavybė, o jie patys laikomi blogio įsikūnijimu ir visuomenės marginalizuojami. Jiems drausta įsidarbinti valstybinėse įstaigose, neleidžiama dirbti pagal specialybes, teisėtos jiems veiklos sritys susitraukė iki nulio. Dabar naujais įstatymais buvo siekiama iš jų atimti ir menkus dar likusius malonumus: turėjo būti konfiskuojami radijai, uždrausta laikyti naminius gyvūnus.

Bene ryškiausias šio išstūmimo bei persekiojimo proceso ženklas buvo Judensterno, „žydiškos žvaigždės“, įvedimas. Nuo 1941 m. rugsėjo 18 d. visi vyresni nei šešerių metų žydai viešumoje turėjo būti prisisegę geltoną medžiaginę žvaigždę. Pagal šio įstatymo nustatytą tvarką, geltona Dovydo žvaigždė, kurioje juodomis hebrajiškomis raidėmis buvo užrašytas žodis Jude, „žydas“, turėjo būti tvirtai prisiūta kairėje krūtinės pusėje ir aiškiai matytis.1 Išdrįsusių pažeisti nustatytą tvarką ar bandžiusių kaip nors žvaigždę prislėpti, laukdavo bauda ar kalėjimas.

Nors dauguma eilinių Berlyno gyventojų į tai reagavo abejingai, kartais su užuojauta^2, naujoji tvarka žydus labai paveikė. Jie neteko anonimiškumo, kuriuo būtų mielai pasinaudoję – tapo visiškai viešai pažeminti. Kaip pasakė filologas Viktoras Klempereris, diena, kai buvo įvestas Judensterno įstatymas, „žydams buvo blogiausia iš visų 12 pragaro metų dienų“.3

Nepaisant laikmečio netikrumo, tą spalį Jom Kipuro šventę gaubė guodžianti broliškumo jausmo aura. Prie to prisidėjo tai, kad pamaldas laikė gerai žinomas rabinas Leo Baeckas. Gimęs Poznanėje 1873 metais, Baeckas studijavo Berlyne ir Vroclave, o Vokietijoje tapo įžymiu žydų intelektualu. Po kariuomenės kapeliono tarnybos per Pirmąjį pasaulinį karą, jis sugrįžo į Berlyną būti rabinu. Čia tapo vienu iškiliausių žydų bendruomenės šviesulių. Kaip Reichvereinigung der Juden, Reicho žydų organizacijos galva, jis žydų bendruomenės reikaluose buvo gerbiamas autoritetas. Žili jo plaukai, malonus veidas bei pro akinius dalijamas šiltas žvilgsnis buvo paguodžiančiai pažįstami daugeliui tą vakarą čia susirinkusių.

Vieta taip pat nusipelno atskiro dėmesio. Pastatyta per Pirmąjį pasaulinį karą, Levetzovo gatvės sinagoga buvo viena didžiausių iš trisdešimt keturių Vokietijos sostinės sinagogų, galinti talpinti daugiau nei du tūkstančius tikinčiųjų. Pastatytoje klasikiniu stiliumi elegantiškoje jos konstrukcijoje išryškėjo švarios smiltainio linijos, aukštas dvišlaitis stogas su truputėliu architektūrinio kompleksiškumo bei ortodoksų sinagogoms būdingo egzotiškumo. Prieš įeinant į pastatą pirmiausia pasitikdavo aukštų kolonų laikomas portikas, kurio viršuje puošniomis hebrajų raidėmis buvo įrašyti žodžiai iš Izajaus knygos: „O, į Jokūbo namus jūs ženkite ir leiskite jus vesti Viešpaties šviesoje.“4 Viduje – didžiulė netaisyklingo kvadrato formos pagrindinė salė, kurios trijuose šonuose buvo paaukštintos galerijos su elegantiškais mediniais klauptais. Rytinėje salės dalyje, po išpuoštu rizalitu, buvo „švenčiausia iš švenčiausių vietų“, kur saugoti Toros ritiniai.

Nors 1938 metų lapkritį per Kristallnacht, krištolinės nakties, pogromą buvo nusiaubta, išniekinta bei sunaikinta dauguma Berlyno sinagogų, ši šventovė Levetzovo gatvėje buvo vienintelė daugiau ar mažiau nenukentėjusi didesnė sinagoga visoje Vokietijos sostinėje. Kai didžioji dalis Berlyno žydų bendruomenės buvo priversta rinktis išlikusiuose privačiuose maldos namuose ar savo namuose, Levetzovo gatvės sinagoga siūlė savo brolišką prieglobstį nuo dabar jau akivaizdžiai priešiško išorinio pasaulio.

Pamaldos bei apeigos tos dienos Jom Kipurui pažymėti buvo tradicinės bei visiems pažįstamos. Jos pradėtos jaudinančiu Kol Nidrei vienu vakaru anksčiau – tuomet iškelti Toros ritiniai ir susirinkusieji meldėsi prašydami atleisti nuo praėjusių metų pasižadėjimų. Pati Jom Kipuro diena dažniausiai skirta maldai bei pasninkui. Vienas svarbiausių šios dienos momentų buvo popietinės Minchah pamaldos, per kurias skaitoma visa Jonos knyga, kurioje – garsioji didaktinė alegorija apie šį pranašą ir banginį. Šios istorijos siunčiama žinia yra aiški: žmogui pabėgti nuo Dievo valios – neįmanoma. Diena pasibaigdavo vakarinėmis Ne’ila pamaldomis, per kurias išsakomos paskutinės atgailos maldos. Pabaigą paskelbdavo pasninką nutraukiantis shofar rago garsas, tikinčiuosius – su džiaugsmu širdyse – išleisdavęs į vakaro prieblandą.

Tą vakarą iš pamaldų Levetzovo gatvėje traukiančių tikinčiųjų laukė pikta lemtis. Kaip tik tuo metu sinagogoje pasirodė gestapo pajėgos ir pareikalavo raktų nuo patalpų. Tada žydų bendruomenės vyresnybei buvo nurodyta eiti į gestapo štabą Burgstrasse, kur jie buvo informuoti, jog netrukus prasidės Berlyno žydų „perkėlimas“. Jiems nurodyta, kad pati žydų bendruomenė turėsianti bendradarbiauti šiame perkėlimo procese ir kad sinagoga Levetzovo gatvėje bus panaudota kaip deportacijai atrinktų asmenų tranzitinė stovykla.5

Taigi žydų bendruomenės atstovams padedant buvo sudaryti „perkėlimui“ numatytų žydų sąrašai ir per kelias dienas išsiuntinėti pirmieji pranešimai būsimiesiems tremtiniams. Šie Berlyno žydų organizacijos ženklu pažymėti pranešimai buvo korektiški, negrasinantys. Gavėjai buvo informuojami apie numatytą jų „emigracijos“ datą ir pasakoma, kokių nurodymų laikytis. Vienas jų buvo paliepimas bagažą nurodytoje vietoje Levetzovo gatvėje priduoti likus dviem dienoms iki išvykimo. Išvykimo dieną gestapo policininkas užplombuodavo pranešimo gavėjo butą ir jis kartu su savo sutuoktiniu bei dar ne santuokoje gyvenančiais vaikais turėjo eiti į išvykimo punktą.6

Šalia buvo pridedamas ir informacinis lapelis, tiksliai nurodantis, ką evakuojamieji su savimi galėjo pasiimti. Būtiniausių daiktų sąraše nurodyti šilti drabužiai, apatiniai, skėčiai, patalynė. Su savimi taip pat leista pasiimti medikamentų, degtukus, skutimosi reikmenis bei žirkles. Svarbiausia, kad visus dokumentus, įskaitant ir gimimo, santuokos bei mirties liudijimus, išskyrus pasą, reikėjo atiduoti valdžios atstovams. Taip pat atsisveikinti reikėjo ir su grynaisiais pinigais, papuošalais, taupomosiomis knygelėmis, obligacijomis bei finansiniais dokumentais. Evakuojamiesiems buvo primenama, kad ant visų krepšių turėjo būti nurodytas transporto priemonės numeris bei savininko vardas ir adresas, taip pat pasirūpinta, kad ant švarko ar palto aiškiai matytųsi Judenstern.7

Evakuacijos pranešimas baigiamas evakuojamųjų prašant „labai tiksliai laikytis duotų nurodymų ir rengiantis pervežimui išlikti ramiems bei susikaupusiems“. Jis buvo baigiamas taip:

„Dėl susiklosčiusių aplinkybių evakuojami žmonės turi žinoti, kad jų elgesys bei deramas nurodymų laikymasis gali labai prisidėti prie sklandaus šios evakuacijos įvykdymo. Mes, žinoma, kiek leis galimybės, darysime viską, kad evakuojamiesiems nariams kuo galėdami padėtume.“8

Kaip ir kiekvieną kartą iki tol įvedus naują tvarką, ši pasitikta su baime, sumišusia su didvyriškumu bei bejėgišku įniršiu. Vis dėlto galbūt dėl savos bendruomenės narių tarpininkavimo dauguma žydų nurodymams pakluso, susirinko daiktus ir save bei šeimos narius paruošė kelionei į nežinią.

Daugeliui jau pats daiktų dėjimosi procesas buvo skausmingas – juk reikėjo išmesti kai kuriuos sentimentus keliančius daiktus, kad jų vietą galėtų užimti praktiškesni. Todėl evakuodamiesi žmonės neišvengiamai daug dar likusių valandų praleido tai įdėdami, tai vėl išimdami tuos savo prisiminimus keliančius daiktelius, kuriuos troško pasiimti su savimi. Kelionei buvo ruošiamas ir maistas. Pasirūpinant slaptais resursais mainams ar keitimui, į paltų apsiuvus skubriai įsiuvinėjami uždrausti pasiimti papuošalai bei pinigai.

Be viso kito visiems evakuojamiesiems nurodyta sudaryti viso savo inventoriaus bei paliekamų turėtų daiktų – baldų, virtuvinės ar kitokios įrangos, virtuvės reikmenų – sąrašą. Vienas tokių aprašų pavyzdžių yra Marionos Samuel, gyvenusios su savo dukterimi Rhinower gatvėje, darbininkų Prenclauer Bergo rajone, inventoriaus sąrašas. Jis leidžia pažvelgti į šių pražūčiai pasmerktųjų pasaulį:

1 spinta 5 (reichsmarkės)

1 spintelė 5 –

1 stalas 15 –

5 kėdės 10 –

1 lova su rėmu 15 –

1 sofa 30 –

1 čiužinys 5 –

2 miegamojo naktiniai staliukai 2 –

3 lagaminai 10 –

1 kilimas bevertis

1 šviestuvas 5 –

1 užuolaidos 10 –

1 vaikiška kėdė bevertė

drabužiai 40 – ...9

Marionos daiktų vertė tesudarė 220 reichsmarkių – apytiksliai vidutiniškai uždirbančio berlyniečio vieno mėnesio atlyginimą.

Pagaliau buvo suvedamos galutinės sąskaitos, pagal kurias iš deportuoto asmens turto gautomis pajamomis padengiami įvairūs mokesčiai bei valdžios reikalaujamos rinkliavos, tarp kurių – deportavimo išlaidos. Komunalinių paslaugų bendrovėms taip pat buvo leidžiama pasiimti jiems įsiskolintas sumas. Visos likusios pinigų sumos automatiškai įkrisdavo į Reicho iždą.

Sutvarkius tokius formalumus, atėjo laikas išvykti. Inge Deutschkron apibūdino, kaip gestapas išsivedė jos šešiasdešimt penkerių metų našlę kaimynę:

„Iš karto po aštuntos valandos ryto garsiai suskambo atkakliai spaudžiamas durų skambutis. Mano mama sėdėjo lyg suparalyžiuota. Vos girdimai ji sušnabždėjo: „Dėl Dievo meilės!“ Kadangi nekilo abejonių, kas taip įnirtingai veržėsi patekti vidun, aš užsimečiau paltą su „Dovydo žvaigžde“ ir atidariau duris. Prieš mane stovėjo du aukšti vyrai pilkais odiniais paltais. „Ar čia gyvena Klara Sarra Hohenstein?“ – paklausė jie. Aš parodžiau į jos kambario duris ir nuėjau pas mamą...

Mes beveik nieko negirdėjome, tik žingsnius ponios Hohenstein kambaryje. Tada išgirdome jos balsą. Ji pašaukė tetą Olgą, kuri drebėdama iš baimės pakilo ir netvirtais žingsniais priėjo prie durų. Sustojo ties slenksčiu ir sušuko: „Taip, ko norėjote?“

Ponia Hohenstein gana ramiai pasakė, kad ją išsiveda. Daugiau ji nieko nežinanti. Ji pasakė, kad kai tik galėsianti – susisieksianti. Nukirsdamas bet kokius tolimesnius spėliojimus, vienas vyrų pridūrė, kad kambarys bus užplombuotas, o pažeisti plombą ir liesti ką nors viduje griežtai draudžiama. Tada jie ponią Hohenstein nusivedė link durų. Mes išgirdome užsitrenkiančias duris ir klausėmės už jų koridoriumi nuaidinčių vyrų žingsnių bei tylaus ponios Hohenstein tapsenimo. Tada viskas nutilo. Vėl stojo kapų tyla.“10

Kaip leidžia manyti pastarasis pasakojimas, „evakuacijos“ į tranzitines stovyklas, nors evakuojamiesiems buvo itin skausmingos, paprastai vykdavo tvarkingai. Deportacijos pranešime nurodytu laiku evakuojamuosius surinkdavo gestapas, vėliau jie į stovyklą vežti sunkvežimiu ar kitokia mašina. Kai surinkinėdama evakuojamuosius valdžia pajuto šiokį tokį jų pasipriešinimą, į pagalbą vykdant pirmąjį evakuacijos etapą buvo leista įsitraukti saviems žydų bendruomenės nariams – Ordner, kitaip, pagalbininkams, kurie tariamai turėtų būti dėmesingesni nei gestapas. Pagalbininkams tai pasirodė esanti be galo sudėtinga užduotis. Jie tarsi papuolė tarp dviejų ugnių – savo bendruomenės bei gestapo rūstybės. Valdžios laikomiems atsakingais už sklandžiai vykdomą deportacijos procesą jiems patiems deportacija grasinta kiekvieną kartą, kai kas nors pakrypdavo ne taip. Du tokie pagalbininkai be jokių ceremonijų buvo įgrūsti į jų prižiūrimas mašinas paaiškėjus, jog jie padėjo vienai jaunai merginai pabėgti.11 Tuo pačiu metu į juos gailestingiau ėmė žvelgti savi tautiečiai. Kaip prisimena vienas liudininkas:

„tai daugiausia buvo jauni vyrai. Jie atliko savo pareigą. Kartais, rodos, peržengdavo žmogiškumo ribas. Savo aukas varinėdavo: „Ei, greičiau, ar dar nepasiruošę?“ Tačiau greičiausiai vilkindami tai, kas neišvengiama, turbūt užsitrauktų dar didesnę nemalonę. Deportacijai rankomis ir kojomis besipriešinančią, su širdį veriančiu klyksmu mūsų nuomojamo buto senyvą šeimininkę iš Bambergerio gatvės 22 namo jie atvesdino jėga. Į apačioje laukiantį sunkvežimį jie tiesiog atsinešė ją sėdinčią kėdėje, prie kurios ji buvo tarsi prisikalusi. Vyrai turėjo vykdyti savo deportacijos kvotą.“12

Nors iš pradžių žmonės „rinkti“ mandagiai ir tvarkingai, daugelis evakuotųjų netrukus pajuto, kaip stipriai sąlygos pasikeitė atvykus į tranzitinę stovyklą Levetzovo gatvėje. Čia jie buvo užregistruojami ir pažymimi varnele „deportacijos sąrašuose“. Tuomet turėjo laukti perkėlimo paskirtu traukiniu, kuris dažniausiai pajudėdavo praėjus mažiausiai dvidešimt keturioms valandoms po „keleivių“ kelionės formalumų sutvarkymo.

Žydų bendruomenė darė viską, ką galėjo, kad tik šioje tarpinėje stovykloje deportuojamiesiems būtų kiek įmanoma patogiau. Viena jos atstovių buvo organizacijos vadovo Moritzo Henschelio žmona Hildegarda Henschel, itin daug prisidėjusi prie šios bendruomenės veiklos:

„Į Levetzovo gatvę buvo sunešta visko: maisto, medikamentų, sanitarinių reikmių, apatinių, drabužių, batų... o jau po kelių valandų čia veikė atskiros suaugusiems ir vaikams maistą gaminančios virtuvės, taip pat ir žydų ligoninės skyrius, kuriame dirbo gydytojai bei sesutės, pasirengę suteikti pirmąją pagalbą ar pagelbėti nelaimingų atsitikimų atvejais. Čia buvo ir atskira patalpa mažiems vaikams, kurioje buvo medicinos sesučių ir mokytojų, kitoje vietoje sudėti čiužiniai senyviems bei silpniems asmenims... bendruomenės nariai suorganizavo net bagažo nešikų paslaugą, o netoliese esančioje virtuvėje visiems buvo ruošiamos maisto atsargos.“13

Tačiau nepaisant tokių kilnių pastangų, ilgas laukimas buvusioje sinagogoje kankino. Tuos, kurie sinagogą atsiminė kaip maldos namus, vaizdas dabar šokiravo. Ji virto nuoga sale: išplėštos ir sunaikintos visos detalės, klauptai bei šventi atributai; jų vietoje vieninteliai kūniškus patogumus siūlė storo audeklo maišai, pripildyti šiaudų. Čia tremiamieji nuolat girdėdavo nurodymus bei gestapo užgauliojimus. „Viskas buvo konfiskuota“, – rašė Berlyno žydas Hermannas Samteris:

„Letzovo gatvėje pirmiausia jie iš žmonių atėmė pinigus, tuomet metalinius daiktus (taip pat ir skutimosi reikmenis, kadangi jie irgi buvo metaliniai), visus dokumentus, išskyrus tapatybės korteles, ant kurių buvo uždedamas antspaudas „evakuotas į Litzmannstadt^23“... Į stovyklą patekti galėjo tik bendruomenės darbuotojai.“14

Pasirodo, toks konfiskavimas buvo planinė proceso dalis.

„Gestapas „prafiltruodavo“ visą bagažą, – prisimindamas pasakojo vienas deportuotasis, – ...apieškodami viską ir atimdami bet ką, ko užsimanydavo... Laimei, žydų bendruomenės nariai beveik visada galėjo parūpinti reikalingus drabužius, kurie „išgaruodavo“ iš jų filtruojant bagažą. Konfiskuojami buvo įvairiausi daiktai, kiekvieną dieną kitokie, kadangi kiekvienas gestapo pareigūnas turėjo savo preferencijas ir reikalavimus. Vieša paslaptis buvo tai, kad kai pamainoje dirbdavo komisaras Stubbsas, nepraslysdavo joks burnos skalavimo skysčio, odekolono ar priemonės po skutimosi buteliukas. Bet kas, kieno sudėtyje buvo alkoholio, iš karto nugvelbiama ir vietoje išgeriama.“15

Šalia valdžios grobstymų, evakuojamuosius kamavo dar ir elementaraus žinojimo, kur juos veš, trūkumas. Nors retas kuris bent kiek nuvokė, kas iš tiesų laukia ateityje, juos neramino namų, artimųjų ilgesys, jie žengė į nežinią. Kai kuriems tai buvo žingsnis, kurio norėdami išvengti jie būtų padarę bet ką. „Niekada nepamiršiu čia praleistų naktų, – prisimindamas pasakojo Siegmundas Weltlingeris, dirbęs stovykloje žydų bendruomenei, – čia kildavo širdį draskančios scenos. Visada pasitaikydavo nusižudymų ar bandymų nusižudyti atvejų. Kai kurios moterys šokdavo iš balkono ant marmurinio grindinio.“16

Net kai paaiškėdavo perkėlimo vieta, deportuojamiesiems aiškiau ir ramiau nepasidarydavo. Nors miglotai jiems gal ir buvo pažįstami Ryga, Minskas, Varšuva ar Kaunas, jie mažai ką nutuokė apie šiuose miestuose laukiančias sąlygas. O Litzmannstadt – pirmųjų keturių sąstatų iš sostinės kelionės tikslas – buvo beveik niekam nežinomas. Nedaugelis žinojo, kad Litzmannstadt – anksčiau buvusi Lodzė, Lenkijos vakaruose esantis miestas, jį okupavusių vokiečių taip pervadintas praeitą rudenį. Dar mažiau jų nutuokė, kad nuo praeitų metų jis tapo didžiausiu žydų getu okupuotoje Europoje.

Nesant tikrų faktų, Berlyne sukosi gandų malūnas. Pavyzdžiui, kalbėta, kad pagal palestinietišką modelį, buvusioje Latvijos sostinėje Rygoje bus įkurtas kibucas.17 Nors nedaugelis išdrįso klausinėti, sklandė versija, jog Berlyno žydai bus siunčiami į stovyklas, kuriose, kaip netiesiogiai buvo galima suprasti, jiems „pagaliau bus parodyta, ką reiškia sunkus darbas“. Tokia fikcija tikėjo daugelis deportuojamųjų iš sostinės. Kiti nujautė tikrovišką scenarijų: nelaimėliai vežami į koncentracijos stovyklas, kuriose neišvengiamai bus pasmerkti mirčiai.

Dvi dienas po pradėto pirminio surinkimo, 1941 metų spalio 18 d., šeštadienio rytą, iš laikinosios stovyklos, Levetzovo gatvės sinagogos, pirmasis tūkstantis žydų nuvestas į Griunevaldės stotį vakariniame sostinės priemiestyje. Nepaisant pliaupiančio lietaus, tik mažiems vaikams ir ligoniams leista važiuoti valdžios parūpintuose atviruose sunkvežimiuose – kiti turėjo per miestą šešis kilometrus klampoti pėsčiomis, o dauguma dar ir nešti apie 50 kg sveriantį kiekvienam užkrautą bagažą. Atvykę į Griunevaldės stotį jie ramiai įsodinti į keleivinius vagonus pagal sistemą, sudarytą bendruomenės vyresnybės. „Kai visi susėdo į savo vietas, – pasakojo vienas liudininkas, – padalyta šilto maisto ir karšto gėrimo, vėliau kiekvienam įduotas paruoštas paketas.“18 Traukinys pajudėjo ankstyvą popietę. Lodzę, esančią apie 400 km į rytus, jis pasiekė kitą dieną.

Netrukus pajudėjo kiti tremiamieji. Spalio 24 d. ta pačia kryptimi buvo išsiųsta dar apie 1 000 Berlyno žydų, spalio 28 d. – kitas 1 000, lapkričio 2 d. – vėl 1 000. Atvykę į Lodzės getą „evakuotieji“ išsilaipino pasaulyje, kurį vargiai būtų galima pavadinti žmogišku. 1941 metų rudenį gete buvo apie 200 000 asmenų, sugrūstų į vos dviejų su puse kvadratinių kilometrų teritoriją. Vargas, prasta mityba ir ligos palauždavo net stipriausius. Šiame košmariškame pasaulyje išsekę žmonių apdriskusiais skarmalais šešėliai slankiojo gatvėmis, kuriose mirusieji gulėjo gatvėse ten, kur krito. Vos po kelių savaičių tą lietingą 1941 metų spalio šeštadienį iš Griunevaldės stoties pajudėję Berlyno žydai jau žvelgė mirčiai į akis. Vos per metus daugelis jų buvo mirę.

Tai tebuvo pradžia. Kitame etape Berlyno žydams buvo numatytos kitos vietos, įskaitant getus Minske, Kaune ir Rygoje. Nors šiame procese mažai kas pasikeitė, egzistavo du nežymūs, tačiau reikšmingi skirtumai tarp to, kaip buvo transportuojami pirmieji žydai. Dabar deportuojami žydai į Griunevaldės stotį žygiavo naktį, siekiant, kad procesą kuo mažiau matytų Berlyno „arijai“. Antrasis skirtumas – transportuojamųjų demografija. Siekiant paspartinti nesugebančių fizinį darbą dirbti žydų pašalinimą, sudarinėdama naujus pervežimo sąrašus valdžia nusitaikė į senelių namus bei ligonines. Pavyzdžiui, dešimtuoju reisu iš Berlyno į Rygą 1942 m. sausio 25 d. transportuojamų žydų vidutinis amžius buvo 58 metai; 500 iš visų 1 044 buvo 61-erių, 103 – daugiau nei 71-erių metų.19

Lipdami į šiuos traukinius jų keleiviai pastebėjo ir kitų skirtumų. Žmogiško padorumo regimybė, jau ir taip vos jaučiama, dabar dar labiau nyko. Nors didžiąją dalį evakuacijos procedūros vis dar vykdė Berlyno žydų bendruomenės nariai, vis stipriau jautėsi nuožmi gestapo ranka. Vis labiau plito prasiveržiantys brutalumo išpuoliai. Pirmaisiais reisais keleiviams vagonuose dar suteiktas šioks toks patogumas, dabar deportuojamieji – ypač neįgalūs ar prikaustyti prie lovos – paprastai sukišami į brezentu uždengtus prekinius ar gyvulinius vagonus. Stokodami net primityviausių sąlygų, tokie senyvi ar ligoti keleiviai dažnai penkių dienų kelionės į tolimąją Rygą gūdžią šiaurinės Europos žiemą neatlaikydavo.

Išgyvenusių šią kankynę laukdavo menka paguoda. Vienas tremtinys iš Berlyno Heinzas Bernhardtas į getą Minske atvyko 1941 metų gruodį. Čia jį kartu su likimo broliais nuvedė į gūdžiai apleistas medines pašiūres. „Apgriuvę namai atrodė tarsi po praūžusio pogromo, – prisimindamas pasakojo Bernhardtas. – Visur pagalvių plunksnos. Kampuose voliojosi Chanukos lempos ir žvakidės... Vėliau sužinojome, kad tai buvo rusų getas, kurio gyventojai žydai sušaudyti 1941 metų lapkritį.“ Aukos vis dar buvo netoliese ir jiems SD pareigūno buvo pirštu parodyta ir pasakyta: „Štai, prieš jus – kūnų krūva.“ Ir iš tikrųjų mes pamatėme kauburį, iš kurio kyšojo žmonių kūnų dalys.“20

Pasiekę getą, galėjo manyti, kad jiems pasisekė. Visi 1 006 žydai, iš Berlyno šeštuoju reisu okupuotos Lietuvos Kauną pasiekę 1941 m. lapkričio 21 d., sušaudyti po atvykimo praėjus keturioms dienoms. Kitu traukiniu į Rygą paskutinę lapkričio dieną atvykę 1 053 Berlyno žydai neturėjo net tų keturių dienų susivokti. Vos atvežti, jie iš traukinio nuvesti tiesiai į šalia esantį Rumbulos mišką, kur buvo masiškai sušaudyti ir sukrito į šviežiai iškastas duobes. Trisdešimt aštuoni iš jų buvo vaikai iki dešimties metų. Jie buvo pirmieji iš 13 000 tą dieną Rumbuloje numatytų sušaudyti žydų, pirmieji iš 25 000.21

Tuo traukiniu iš Berlyno atvykusių žydų sušaudymas Rumbuloje buvo prieštaringas. Už šią operaciją atsakingas pareigūnas SS-obergrupenfiureris Friedrichas Jeckelnas iš pradžių gavo nurodymus nužudyti Rygos geto gyventojus, kad atsilaisvintų vietos atvykstantiems „Reicho“ žydams. Kadangi „rytų“ žydai laikyti visiškai nebereikalingais, Berlyne tuomet laikytasi nuostatos, jog Reicho žydai neturėtų būti iš karto sunaikinami ir bent jau iš pradžių turėjo būti gete apgyvendinti bei įdarbinti. Tokios atskirties pagrindas nėra aiškus. Visiškai neįtikėtina, kad Himmlerį galėjo pradėti graužti sąžinė ar sukirbėti žmogiškumo jausmas, užuojauta žmonėms, kurie dar visai neseniai galbūt buvo jo kaimynai. Veikiau labiau tikėtina tai, jog jis buvo susirūpinęs viešosios nuomonės poveikiu savoje šalyje – kas nutiktų, jei paaiškėtų tikrasis Reicho žydų likimas.22

Jeckelnas, kaip vyriausiasis SS pareigūnas Baltijos šalyse, nusprendus Berlyno žydus įtraukti į „likvidacijos operaciją“, numatytą Rygos gete, su šia politika turėjo būti puikiai susipažinęs. Himmleris neliko labai patenkintas, ypač kai aiškus nurodymas, kad Berlyno žydais neturi būti atsikratyta, pasiekė pavėluotai. Jis pabrėžtinai Jeckelnui priminė, kad su žydais turi būti elgiamasi pagal duotus nurodymus, o „už vienašališkus veiksmus bei pažeidimus“ bus baudžiama.23 Nepaisant akivaizdaus jo nepasitenkinimo, jis po dešimties dienų Jeckelną paaukštino iki SS padalinio viršininko pareigų Ostlande.

Nuo 1942 metų sausio, kai iš Berlyno į Rygą pajudėjo dar trys traukiniai, kurių kiekviename buvo daugiau nei tūkstantis žydų, deportacijos procesas sulėtėjo. Nuo tada iki 1942 metų birželio iš sostinės išvyko tik du traukiniai: vienas kovą į getą Piaskuose, pietryčių Lenkijoje, kitas – balandį į Varšuvą. Kaip galima įtarti, vienas tokio sulėtėjimo veiksnių buvo valdžios nesugebėjimas rasti tinkamų vietų „evakuacijos“ laukiantiems Reicho žydams. Tačiau vasarą jau atrastos naujos kryptys ir deportacijos iš Berlyno bei kitur vėl įsibėgėjo.

Viena tokių krypčių buvo Terezynas šiaurinėje Bohemijos dalyje. Anksčiau buvusi Habsburgo tvirtove, Terezynas iš pradžių buvo koncentracijos stovykla žydams iš Čekijos, bet vėliau pakeistas į getą pagyvenusiems žydams iš Reicho, taip pat tiems, kurie priskirti „privilegijuotiesiems“ – veteranams, apdovanotiems pažymėjimo ženklu už nuopelnus Pirmajame pasauliniame kare. Pirminis Terezyno vaidmuo buvo propagandinis, jis buvo tarsi iš Reicho deportuotų žydų parodomasis veidas, vieta, kurioje palyginti pakenčiamos sąlygos sušvelnino tarptautinės bendruomenės bei Raudonojo kryžiaus susirūpinimą bei domėjimąsi.

Pirmasis traukinys iš Berlyno į Terezyną pajudėjo ankstų 1942 m. birželio 2 d. rytą. Jame važiavo penkiasdešimt senyvo amžiaus Berlyno žydų, prieš tai gyvenusių žydų senelių namuose Grosse Hamburger gatvėje, kurių, kaip ir Levetzovo gatvės sinagogos, paskirtis pakeista į tranzitinę stovyklą. Deportuojamieji tramvajumi atvežti į Anhalterio stotį – vieną didžiausių geležinkelio stočių Berlyne – kurioje susodinti į papildomai prie traukinio, vykstančio į Dresdeną bei Karlsbadą, prikabintus uždarus keleivinius vagonus. Išvykę anksti ryte, paprastai apie 5.00, deportuojamieji Terezyną pasiekdavo vakare, kelionės sąlygos, kaip prisimindamas pasakojo vienas liudininkas, „buvo visai pakenčiamos“.24

Tai tęsėsi 1942 metų rudenį ir žiemą. Kas keletą dienų buvo surenkamas vis naujas traukinys, į Terezyną gabenantis nuo 50 iki 100 asmenų. Iki metų pabaigos iš sostinės išvyko 82 tokie daugiau nei 9 000 senolių, ligotų žmonių bei jaunuolių į stovyklas nugabenę traukiniai.25 Išvykstantieji iš sostinės nė nenutuokė, koks likimas jų laukia. Net jeigu tikėjo apie Terezyną skleidžiama propaganda, jie nė neįtarė, kad daugeliui jų ši stovykla bus paskutinė stotelė. Terezynas nebuvo toks, kokiu pristatomas. Nors periodiškai jis šveistas ir blizgintas prieš spaudos fotografus ar pašalinius stebėtojus, jame buvo tik šiek tiek geriau nei tranzitinėje stovykloje, kurioje prieš antrąją deportaciją į kitas vietas toliau į rytus šie tremiami žmonės trumpam apsistodavo.

1942 metų birželį atvykus pirmiesiems traukiniams iš sostinės, iš Terezyno į naują naikinimo stovyklą Sobibore, gabenantis 1 000 nelaimėlių, pajudėjo kitas transportas. Liepą į getą Minske išsiųsta dar 1 000 žydų, kitas 1 000 išvežtas į Baranovičius Baltarusijoje. Kitą mėnesį dar 1 000 atvyko į Rygą. Akivaizdu, kad dabar Vokietijos budelių praeitą žiemą galbūt svarstyti atidėliojimai bei dvejonės buvo atmestos. Daugeliu atvejų atvykusius žydus po tūkstantį nuvesdavo į šalimais esantį mišką ir nužudydavo. Jų kūnai siekiant pagreitinti puvimą buvo paliekami uždengti plonu žemės sluoksniu.

Ilgainiui atsirado nauji metodai. Treblinkoje – mažame niekuo neišsiskiriančiame miestelyje prie geležinkelio bėgių, į šiaurės rytus nuo Varšuvos – tą rudenį buvo įrengtos dujų kameros, kuriose naudotas iš dyzelinių variklių gaunamas anglies monoksidas, per valandą „įveikdavęs“ daugiau nei 300 žmonių. Rugsėjį iš Terezyno į šią tuomet dar nežinomą vietą atvažiavo penki traukiniai su 10 000 žydų; dar 8 000 čia atvyko spalį. Tuomet ši stovykla, tapusi holokausto – Aušvico – sinonimu, tą žiemą buvo pradėjusi veikti kaip naikinimo centras – didžioji dalis, 29 000 iš Vokietijos sostinės deportuotų žydų, jau buvo mirę. Per ateinančius mėnesius bei metus toks pat likimas laukė panašaus skaičiaus žydų.

1943 metų birželį Josephas Goebbelsas paskelbė, kad Vokietijos sostinė dabar buvo judenrein – „išvalyta nuo žydų“. Tai buvo skubotas pareiškimas, kadangi daugelis žydų mieste liko slėpdamiesi, gyvendami mišriose santuokose ar likę žydų ligoninėse. Vis dėlto nors faktiškai toks pareiškimas ir buvo klaidingas, jo „tonas“, nuostata bei pagrindinė žinia buvo visiškai teisingi. Viena gausiausių bei gyvybingiausių visoje Vokietijoje Berlyno žydų bendruomenė buvo sunaikinta.

Kiek apie holokaustą žinojo eiliniai berlyniečiai bei Berlyno žydai?

Sklandė gandai. Nepaisant to, kad tai buvo didžiausia paslaptis, bet kokia didesnio masto bei emocinio ryškumo žinia apie žydų sunaikinimą neišvengiamai sukrėsdavo žmones. Apie masines žudynes nugirsdavo kareiviai rytuose, kai kuriais atvejais gandais buvo pasidalijama su draugais bei šeimos nariais Vokietijoje. Kai kurie jų net galėdavo matyti įrodymus – neryškias masinių sušaudymų fotografijas ar panašius šaltinius, o galbūt suvarytus į krūvas žmones ar pačias jų žudynes. Turbūt dažnai tokio pobūdžio vaizdus matė rezistentas Philippas fon Boeselageris. Jis apie holokaustą sužinojo iš savo kolegos, važiavusio viename vagone su girtais SD vyrais, besigiriančiais, kad jie 1941 metais nuošaliose Pietų armijos grupės teritorijose Rytų fronte nužudė 250 000 žydų.26

Galbūt kelia nuostabą, tačiau dalis informacijos apie tai, kas vyksta, buvo perduodama paštu. Puikiai žinoma, kad komunikacija tarp įkalintųjų getuose ir likusių namuose, Berlyne ar kitur, buvo ribota, bet žinia apie siaubingas sąlygas bei deportuotų žydų patiriamus sunkumus kartais vis dėlto pasiekdavo draugus bei šeimos narius. Iš savo draugės Margotos Rosenthal, 1941 metų gruodį deportuotos į koncentracijos stovyklą Landshute, Bavarijoje, laišką gavo Rutha Andreas-Friedrich. „Atsiųsk ko nors valgyti – mes badaujame, – maldavo jos draugė. – Nepamiršk manęs, man ašaros nenudžiūsta visą dieną.“27 Kad ir kokios apgailėtinos sąlygos buvo Landshute, getuose rytuose jos neabejotinai buvo dar blogesnės.

Netrukus tokių beviltiškų laiškų bei atvirukų į namus srautas visai sustojo. Dėl efektyvaus Vokietijos pašto darbo į laiškus, siunčiamus į getus, netrukus neatsakyta ir jie grąžinami siuntėjams su užrašais: „gavėjas mirė“ ar „adresas nerastas“.28 Savo tų dienų nerimą užfiksavo Hermannas Samteris. „Nuo šių metų pradžios, – 1942 metų sausio pabaigoje rašė jis, – iš Lodzės nėra jokių žinių. Ten siunčiami laiškai grąžinami su užrašais, kad šioje ar kitoje gatvėje paštas nepristatomas. Įtariama, kad priežastis – šiltinė.“29 Nuo to laiko, kai vėliau tais pačiais metais išvyko traukinys į Treblinką, arba Maly Trosteneco mirties duobes, iš deportuotųjų nesulaukta jokios žinios. Samteris vėl išreiškė daugelio baimę: „Iš tūkstančio žmonių, kurie lapkričio 17 d. turėjo būti nuvežti į Kauną, nė vienas neparašė. Dėl to pasklido gandai, kad tie žmonės buvo pakeliui sušaudyti ar kitaip nužudyti.“30

Taigi namuose pasėti gandai apipinti istorijomis apie žydų patiriamus siaubus bei prieš juos vykdomus žiaurumo išpuolius. Rutha Andreas-Friedrich 1942 metų žiemą išgirdo šiurpiausias istorijas. Tą gruodį ji rašė, kad „apie evakuotųjų likimus sklando siaubingi gandai – apie masinius sušaudymus, mirtį iš bado, kankinimus bei nunuodijimus dujomis“.31 Remdamiesi tokiomis žiniomis, kai kurie istorikai tvirtino, kad pranešimų apie masines žudynes buvo apstu ir kad Vokietijos gyventojai apie deportuotų žydų likimą viską puikiai žinojo.32 Pasirodo, taip teigti buvo per stipru. Pagal neseniai atlikto tyrimo išvadas, „apie masines žydų žudynes iš vienokių ar kitokių šaltinių“ žinojo tik apie trečdalis Vokietijos gyventojų; Berlyne tokie gyventojai sudarė 28 procentus.33

Taigi gandai ir pasakojimai akivaizdžiai pasiekdavo toli gražu ne visus. Įdomu tai, kad apie tokias vykstančias žudynes prisipažino nežinanti Berlyno žurnalistė Ursula fon Kardorff. „Jei tik būtume žinoję, – savo dienoraštyje rašė ji, – kas laukia deportuotų žydų.“34 Pasirodo, dauguma berlyniečių – tiek žydų, tiek arijų – tiesiog nežinojo apie savo kaimynų, draugų bei brangių artimųjų likimus. Nesant jokios prieštaringos informacijos jie buvo priversti tikėti oficialiai skleidžiama fikcija, kad deportuotieji buvo „perkelti“ į stovyklas bei getus rytuose, kur jie bus įtraukti į sunkaus darbo Vokietijos labui programas. Vienam evakuojamam žydui vokietis 1943 metų sausį pasakė, kad jis „dabar... skaldys akmenį Rusijoje“. Neturėdamas kitokios informacijos jis tikėjo tuo, kas jam sakoma.35

Net vertinimas, jog apie liūdną likimą žinojo 28 procentai berlyniečių, reikalauja patikslinimo: išgirsti gandą nėra tas pats, kas tikėti, kad tas gandas yra faktas. Vokiečiai labai lengvai galėjo tokias šiurpinančias istorijas atmesti kaip priešo skleidžiamą propagandą, kuria siekiama pakenkti režimui bei karo veiksmams. Nors naciai viešai į gandus apie holokaustą niekaip neatsakė, sklandė pakankamai sąjungininkų propagandinių istorijų, kurias Goebbelso ministerija neva paneigė, kad abejonės sėkla pasisėtų ir be aktyvaus valdžios įsikišimo.

Vis dėlto dar svarbiau buvo tai, jog holokaustas tiesiog netilpo vaizduotėje. Daugelis berlyniečių niūria holokausto realybe sunkiai būtų galėję patikėti net jei apie ją žinotų. Abiejose pusėse esantys ir apie tai, kas vyksta nutuokiantys, dažnai nenorėjo patikėti, kad šiurpiausi jų įtarimai galėtų būti tiesa. Mintis, kad visa žmonių rasė galėtų būti sistemingai išžudoma visuotiniu mastu, buvo anapus daugelio suvokimo.

Toks netikėjimas buvo plačiai pasklidęs. Holokaustą išgyvenęs Primo Levi prisimena visa apimančią kankinančią baimę, kurią jautė daugelis žydų, netgi būdami Aušvice, jog jei jiems pavyktų išgyventi ir savo istorijas papasakoti, jų kančios bus palaikytos neįtikėtinomis. Jis suvokė, jog paties holokausto siaubas buvo tiesiog neįtikėtinas.36 Su panašiu reiškiniu susidūrė pogrindinės organizacijos pasiuntinys lenkas Janas Karski, kai 1943 metų vasarą nuvyko į Vašingtoną parodymus apie holokaustą pateikti grupei Amerikos žydų bendruomenės vyresniųjų. Po išgirstų liudijimų, tarp kurių buvo ir jo pasakojimas apie patirtį Varšuvos gete bei savo akimis regėtus žudymus Izbicos tranzitinėje stovykloje, į Karskį kreipėsi JAV Aukščiausiojo teismo teisėjas Felixas Frankfurteris: „Pone Karski, – pasakė jis, – aš negaliu jumis patikėti.“ Kai tuomet įsiterpė Lenkijos diplomatas ir paklausė, ar ponas Frankfurteris poną Karskį laiko melagiu, teisėjas Frankfurteris savo pasakymą patikslino į tai atsakydamas: „Nesakau, kad šis jaunas vyras meluoja. Sakau, kad negaliu juo patikėti. Tai skiriasi.“37

Tuo tarpu, kai teisybe apie holokaustą likęs pasaulis negalėjo patikėti net pateikus neginčytinus įrodymus, padrikus liudijimus, gandus bei nuogirdas turėdami berlyniečiai buvo linkę tokias kalbas priskirti priešo propagandai ar iškraipytoms fantazijoms. Kaip po karo prisimindama pasakojo Ursula fon Kardorff, „mes buvome realistai ir pesimistai. Bet Aušvicas?!“38

Tokią poziciją palaikė tvirtas tikėjimas iš esmės „civilizuota“ Vokietijos valstybės bei visuomenės prigimtimi. Dauguma ne tik negalėjo suvokti holokausto masto masinių žudynių, jie taip pat negalėjo suprasti, kaip – teisiniu bei vykdomosios valdžios aspektu – tokie žiaurumai apskritai galėjo būti leidžiami. Vokietija buvo Rechtsstaat – valstybė, valdoma įstatymų numatyta tvarka, o rasizmą draudė netgi neseniai pasirodęs teisinėje sistemoje įrašytas įstatymas. Pavyzdžiui, deportuojamų žydų nuosavybės konfiskavimo tvarka buvo preambulėje nurodyta šešiais įstatymo potvarkiais, kuriais paremti įgaliojimai.39 Todėl netgi nacistinėje Vokietijoje įstatymas buvo aukščiau visko – niekas nebūtų patikėjęs, kad galėtų būti leidžiamos tokios valstybės remiamos masinės žudynės. Kaip prisiminė vienas Vokietijos žydas, jis į holokaustą sureagavo taip: „Taip negali būti... dabar XX amžius, ir mes esame vokiečiai.“40

Dėl visų šių priežasčių galima manyti, jog didžioji dalis tiek arijų, tiek žydų berlyniečių apie holokaustą arba nieko nežinojo, arba negalėjo tomis padrikomis nuogirdomis patikėti bei jas pripažinti. Todėl į tai, kaip tuomet atsiliepta į deportacijas, reikėtų žvelgti iš tų dienų perspektyvos.

Bejėgiškas stoiškumas buvo vyraujanti Berlyno žydų reakcija į tuo metu sklandžiusius gandus bei aplink juos vykstančius įvykius. Jie matė, kaip į nežinią deportuojami apie savo likimą nenutuokiantys jų bičiuliai, bei jautė, kad pastarųjų metų patiriamas persekiojimas pasiekė kritinį tašką. Pavyzdžiui, pirmaisiais 1942 metų mėnesiais Berlyno žydai susidūrė su galybe naujų apribojimų bei draudimų. Sausį jiems buvo uždrausta lankytis viešosiose pirtyse, kitą mėnesį – nebegalima nusipirkti malkų, laikraščių bei kitų periodinių leidinių. Gegužę žydams uždrausta rodytis daugelyje vietų sostinės centre, tarp jų ir Unter den Linden bei Kurfürstendamm gatvėse. Jau kitą mėnesį visus turėtus optikos bei elektronikos reikmenis – fotoaparatus, rašomąsias mašinėles bei žiūronus – žydai turėjo atiduoti valstybei.41

Jei tokios priemonės atrodo nereikšmingai smulkmeniškos, svarbu atkreipti dėmesį, kad tuo pačiu metu priimti ir daug rimtesni įstatymai. Daugybe įsakų buvo užbaigtas Vokietijos žydų atskirties bei nuosavybės nusavinimo procesas, pradėtas 1933 metais. Žydams uždrausta parduoti, nuomoti ar mainyti savo asmeninius daiktus, taip pat drausta žydams parduoti nenormuojamų prekių. Uždarytos žydų mokyklos, o fiziškai stiprūs bei sveiki bendruomenės nariai siunčiami į priverstinio darbo stovyklas, kuriose sąlygos būdavo panašios į esančias koncentracijos stovyklose. Todėl nesunku suprasti, kad tokiomis aplinkybėmis likusieji žydai dažnai neturėjo nei laiko, nei energijos savo bičiuliais rūpintis.

Tokie išmėginimai netrukus tapo nauja kasdienybe, kurią galima pajusti jaunos Berlyno žydės – Ruthos Schwersenz – poezijoje. Sąsiuvinyje odiniu viršeliu Rutha iš visų savo mokyklos draugų prieš jiems išvykstant 1941–1942 metų žiemą buvo surinkusi trumpų paprastų dainelių bei eilėraščių, prie kurių kartais buvo pridėta ir nuotrauka, rinktinę. Įrašai jame nebuvo nei sentimentalūs, nei liūdni – veikiau šviesūs ir dažnai optimistiški: „Kai labai nori – viską gali“, – rašė vienas jų, arba: „Rytoj – nauja diena, gal bus šviesiau.“ Kai kurių žodžiai dar gilesni. Pavyzdžiui, Jutta Pickardt citavo Goethe: „Niekada neišklysi iš savo kelio / Tiesiog klausykis širdies ir sąžinės balso.“ O Ilse Baer savo draugams bendramoksliams dalijo tokią išmintį: „Suteikite savo tėvams džiaugsmo, / stipriai pasistenkite juos padaryti laimingus, / tada su laiku už tai jums bus gausiai atlyginta.“ Nors naivu būtų iš vienuolikmečių tikėtis suvokimo, koks apgailėtinas likimas laukia draugų bei jų pačių, iškalbinga šiose eilutėse atsispindinti visiškai normali jausena, tarsi šie jauni žmonės tiesiog paliktų mokyklą ar persikraustytų gyventi kitur.42

Suaugusiems išlaikyti tokį optimizmą buvo kur kas sunkiau. Nežiūrint į tai, daugelis jų reagavo stebėtinai pragmatiškai: deportuojamiesiems siūlė pagalbą, kokią tik galėjo suteikti, stengėsi tiek tranzitinėje stovykloje sostinėje praleistą laiką, tiek pačią „evakuaciją“ padaryti kiek įmanoma sklandesnę bei mažiau nemalonią. Bertha Falkenberg, pati būdama pensinio amžiaus, „evakuojamiesiems“ padėti subūrė grupę žmonių, geležinkelio stotyje juos aprūpinusią papildomais maisto daviniais – sumuštiniais, vandeniu, sriuba.43 Kai kurie Berlyno žydai deportuojamiesiems padėjo ir toliau, net jiems pasiekus savo kelionės tikslą. Kaip prisimindama pasakojo Elisabetha Siegel, „kai iš Varšuvos ar Lodzės pasiekė pirmieji laiškai ar atvirukai... mes surinkome pinigų, miltų, cukraus ir arbatos. Tada viską suvyniojome į nedidelius paketus ir užrašėme adresus. Vėliau būreliai mokinių eidavo po rajonus ir paketus išnešiodavo po pašto dėžes.“44

Kiti – atidesni sklandantiems siaubingiems gandams ar tiesiog negalintys susitaikyti su naujai įvesta tvarka – buvo pasirengę už savo likimą kovoti bet kokiais įmanomais būdais. Veiksmingiausias jų buvo paneigti savo žydišką kilmę. Tokie žmonės pateikdavo prašymus Reicho rasinių tyrimų biurui Berlyne tvirtindami, kad iš tikrųjų nėra biologinis žydų tėvų vaikas, o veikiau nesantuokinis tėvo arijaus palikuonis. Šiam tvirtinimui paremti pateikdavo šeimos fotografijų, užfiksuodavo šeimos narių liudijimus. „Iki tol niekada, – rašė Rutha Andreas-Friedrich, – nėra buvę tiek daug vedybinės neištikimybės atvejų ir tiek daug dukterų bei sūnų, pasiryžusių tvirtinti savo motinų nuklydimus.“45

Visais šiais įsivaizduojamų neištikimybių, nesąžiningų pareiškimų bei atidžiai sudarytų šeimos genealogijų atvejais, Reicho rasinių tyrimų biuras vadovavosi griežtai moksliniu, arba veikiau pseudomoksliniu, metodu. Fotografijas skrupulingai apžiūrėdavo, pokalbiui kviesdavo esančius gyvus giminaičius. Tada kruopščiai matuodavo, besikreipiančiojo bruožus lygindavo su tariamo jo tėvo bruožais: nosies, akių, ausų formą, panašumą tarp žandikaulio ir nosies, nosies ir akių, plaukų liniją bei kaktą. Be to, daryti ir frenologiniai matavimai, vertinantys kaukolės formą. Biuro išvados buvo svarbios ne tik įstatymiškai, jos taip pat reiškė deportaciją arba galimybę pasilikti Berlyne, o galiausiai tai buvo ir gyvybės ar mirties klausimas. Deja, pasisekdavo nedaugeliui. Labai dažnai pasiekdavo atsakymas, kuriame nurodoma, kad šeimyninis panašumas neįžvelgtas ir prašymas atmestas.

Kai kuriems žydams tokia teisinio bylinėjimosi gimnastika buvo nepriimtina, išvarginti jiems primestų varžančių įstatymų bei persekiojimo, jie tiesiog pasiduodavo likimui ir, sulaukę pranešimo apie deportaciją iš sostinės, nuspręsdavo pasitraukti iš gyvenimo. Dažniausiai jie perdozuodavo barbitūrato veronalio, kurio galėdavo nesunkiai gauti ir kuris garantavo greitą mirtį.

Vieną tokią savižudybę 1943 metų pavasarį savo užrašuose užfiksavo Ursula fon Kardorff. „Ponia Liebermann negyva, – savo dienoraštyje rašė ji, – jie su neštuvais atėjo paimti 85 metų moters ir ją vežti į Lenkiją. Paskutiniu momentu ji išgėrė veronalio ir po dienos neatgavusi sąmonės mirė žydų ligoninėje.“ Apie kankinančias savo dėdės Hanso Michelio, į pensiją išėjusio advokato, gyvenusio Šalrotenburgo rajone, paskutines valandas rašė dukterėčia Maria:

„Išgirstu apie dėdės Hanso būklę ir nuskubu pas jį atsisveikinti. Jis man dėkingas. Pažvelgia į mane ir dirstelėjęs į prieš jį stovintį laikrodį klausia: „Maria, neturiu daug laiko. Ką man daryti? Kas lengviau, o kas kilniau? Gyventi ar mirti? Kęsti siaubingą likimą ar užbaigti gyvenimą, kuo greičiau nusižudyti, kol dar nepagavo gauja svastikomis apsiraišiusių esesininkų? O tai, kaip sako mano draugai, įvyks ryt ar poryt!“

Mes kalbamės. Apsvarstome galimybes. Savęs klausiame, ką būtų patarusi jo velionė žmona, mano brangi teta Gertruda. Jis vėl sugrįžta prie laiko.

„Daugiausia turiu 50 valandų!.. Dėkoju Dievui, kad mano Gertruda mirė normalia mirtimi, prieš ateinant Hitleriui. O, kiek galėčiau už tai dabar atiduoti! Jei gulėčiau lovoje, apsuptas gydytojų ir seselių. Ar žūčiau kaip kareivis tarp savo bendražygių... Maria, ar jauti kaip lekia laikas!“

Mano širdis daužosi krūtinėje. Daužosi kaip pašėlusi. Skubu galvoje rasti teisingus žodžius. Ar Dievas negali įkvėpti? Atrodo, ne. Abu mus išmuša karštis, turime ištrūkti iš šio kambario. Nusileidžiame liftu prie laiptinės durų įkvėpti gryno oro. Čia mes tarsi randame atsisveikinimo žodžius. „Dėde Hansai, jūs pajusite, kas yra teisinga. Sudiev.“46

Po dviejų dienų Maria sužinojo, kad dėdė Hansas nusinuodijo.

Kai kuriais atvejais dėl savižudybės buvo sutariama iš anksto. Helmuthas Jamesas fon Moltke apie tokį atvejį rašė savo laiške žmonai. „Vakar, – rašė jis, – atsisveikinau su buvusiu žinomu žydų advokatu, apdovanotu Geležiniu 1-ojo ir 2-ojo laipsnio kryžiumi, Hohencolerno ordinu, auksiniu sužeistųjų ženkleliu ir kuris šiandien kartu su žmona nusižudys, nes vakare ateis jų išvežti.“47 Kitas berlynietis dienoraštyje rašė apie širdį draskančią jaunos žydiško kraujo turinčios merginos istoriją, kai ši savo žydei mamai sudavė nuodų, vos sulaukus pranešimo apie deportaciją. „Aš taip stipriai mylėjau savo mamą, – rašė mergina, – kad ją nužudžiau.“48 Tiksliai nežinoma, kiek Berlyne gyvenusių žydų nusižudė, tačiau kai kurių vertinimais, tuo metu viena iš keturių žydų mirčių Berlyne buvo savižudybė, o gavę pranešimus apie deportaciją tokį likimą pasirinko 10 procentų deportuoti atrinktų asmenų.49

Kiti Berlyno žydai, ypač jauni, rinkosi kitą pabėgimo formą – pogrindį. Nors tai buvo drastiškas žingsnis, daugeliu atvejų iki jo būdavo einama palaipsniui, pradedant paplitusia praktika nuo valdžios slapstytis laikinai prisiglaudžiant pas draugus ar giminaičius. Ilgainiui kai kurie ir užsibūdavo. Užjaučiantys draugai galiausiai būdavo atsargiai išklausinėjami; galimos pasislėpti vietos – palėpės, sodo pašiūrės ar slapti pastogės užkaboriai – apieškomi.

Kiti „pogrindyje“ atsidurdavo daug greičiau. Dvidešimtmetis Joelis Königas 1942 metų rugpjūtį buvo faktiškai išstumtas pro savo namų duris, kai jo šeima gavo pranešimą dėl deportacijos. „Paskutinis dalykas, ko mums betrūktų, tai kad gestapas tave čia rastų, – pasakė jam mama. – Bėk... pasistenk patekti į Šveicariją!“ Po šių žodžių, pamena jis, „ji mane išlydėjo pro duris nė nepabučiavusi ir nepaspaudusi rankos.“ Daugiau savo tėvų jis taip ir nepamatė.50

Tie, kurie nerdavo į šiuos vandenis, vadinti Taucher, „narais“, arba šnekamąja kalba „povandeniniais laivais“, kadangi jie nutrūkdavo nuo Hitlerio Reicho grandinių ir nerdavo į nematomas karo bendruomenės gelmes. Skirtingai nei jų bendravardžiai, šie žmogiškieji povandeniniai laivai be pagalbos iš išorės neišsiversdavo ir buvo visiškai priklausomi nuo kaimynų bei draugų arijų paramos. Pavyzdžiui žydų gydytojas Arthuras Arndtas pagalbos kreipėsi į savo seną geraširdį bičiulį Maxą Gehre. Jis nežinojo, ar draugas sutiks jam pagelbėti, tačiau nedrąsiai paklausęs, ar jis negalėtų surasti jam slaptavietės, su palengvėjimu sulaukė atsakymo: „Gali pasilikti su mumis.“ Gehre daktarui Arndtui ir dviem paaugliams vaikams bei žmonai pasiūlė savo dukters kambarį. Pogrindžio odisėjoje tai buvo pirmasis žingsnis, galiausiai išgelbėjęs juos visus keturis ir įtraukęs mažiausiai penkiasdešimt kitų berlyniečių, rizikavusių savo gyvybėmis jiems padėdami.51

Tačiau nepaisant drąsos ir pasiaukojimo, aktyviai padedančiųjų Berlyno žydams buvo mažai. Daugeliui dingusių žydų likimas nelabai terūpėjo. Arijams priimti holokausto tikrovę trukdė ir kiti veiksniai. Pirmasis buvo savicenzūra. Kadangi nacistinė Vokietija buvo diktatūra, visai neprotinga domėtis ir klausinėti, kaip sekasi išvykusiems žydams. Eiliniai berlyniečiai, net jeigu iš esmės nacius palaikė, puikiai žinojo, kad šis režimas gali parodyti savo nagus, todėl stengėsi su valdžia nekonfliktuoti. Todėl savicenzūra bei politinis ir socialinis spaudimas civiliams darė didelę įtaką. Netgi tie, kurie ką nors buvo girdėję apie holokaustą, instinktyviai gandus blokuodavo bei stengėsi nekreipti dėmesio, idant nekompromituotų savęs bei savo artimųjų. Kaip glaustai apibendrino vienas istorikas, „jie žinojo pakankamai, kad žinotų, jog geriau nežinoti“.52 Iškalbingi šiuo atžvilgiu yra vienos berlynietės žodžiai: „Man vyras papasakojo apie žydų žudynes, bet negalėjau niekam apie tai prasitarti. Jei tai padaryčiau, mano vyras stotų prie sienos, mane išsiųstų į koncentracijos stovyklą ir niekada nebepamatyčiau savo vaikų. Reikėjo tylėti.“53 Tai buvo toli gražu ne bailumas, taip reaguoti tuo metu buvo visiškai žmogiška.

Svarbų vaidmenį taip pat vaidino antisemitizmas, tam tikra Berlyno gyventojų dalis neabejotinai atvirai džiūgavo dėl žydų pašalinimo iš miesto. Vienas tokių akivaizdaus džiaugsmo pavyzdžių užfiksuotas žydams besirenkant deportacijai. „Deja, – prisimindama pasakojo viena vokietė moteris, – turiu pripažinti, kad daugelis stovėjo tarpduriuose ir džiaugėsi. „Tik pažiūrėkite į tuos akiplėšas žydus! – sušuko vienas. – Dabar jie dar juokiasi, bet išmušė jų valanda.“54 Kitą kartą viena jauna žydė tranzitinėje stovykloje girdėjo, kaip šiauriniame Vedingo rajone iš Berlyno žydų tyčiojosi „priešais stovyklos pastatą susirinkę neapykanta degantys žmonės, jie piktdžiugiškai mėgavosi žydus ištikusiu likimu“.55

Tokios reakcijos visų pirma buvo antisemitinio klimato nacistinėje Vokietijoje padarinys, tačiau kai kuriais atvejais taip pat buvo sukeltos godumo. Kaip neseniai imta tvirtinti, nacistinė Vokietija buvo ypač „kleptokratiška“56, visuomenė buvo skatinama į žydų privačios nuosavybės nusavinimą žvelgti palankiai. Viskas, kas jiems priklausė, detaliai užfiksuota ir inventorizuota. Visa nuosavybė, pradedant pačiu pastatu, baigiant indais bei kilimais, atiteko valstybei, kuri tuomet viską perduodavo bombardavimo aukoms.

Dieteris Borkowski vieną tokį žydų namų „apšvarinimą“ matė 1943 metų pavasarį. Būdamas keturiolikos kartais savo dėdę vairuotoją lydėdavo šio darbo metu, ir vieną dieną pas juos, mosikuodamas kažkokiu sąrašu, įsėdo nacių partijos funkcionierius. Kaip prisimena Dieteris, paprastai šnekus jo dėdė tąkart buvo keistai tylus. Pirmoji stotelė buvo Bülow ir Potsdamo gatvių kampas Šėnebergo rajone. „Buvo labai keista“, – prisimindamas pasakojo jis:

„...bute – nė gyvos dvasios, nieko, kas mums perduotų baldus, o ir namų apyvokos daiktai nebuvo supakuoti į dėžes. Apėmė jausmas, tarsi šeimininkai būtų išėję į parduotuvę ir greitai sugrįš. Pamaniau, kad įsivėlė klaida, tačiau partijos žmogus rankoje laikė sąrašą. Jis dėdei Alfredui liepė viską iš buto išnešti. Apstulbęs stebėjau, kaip jis sau pasiima didžiules krištolines vazas, sidabrines žvakides ir jas furgone deda į atskirą dėžę. Į ją taip pat sudėjo aliejiniais dažais tapytus paveikslus. Butas buvo įrengtas puikiai – turbūt jis priklausė advokatui ar gydytojui... Vėliau važiavome į kitą butą, kuriame laukė ta pati procedūra... Čia vėlgi mūsų niekas nepasitiko, tik dingtelėjo įspūdis, tarsi žmonės čia šoko iš lovų ir skubiai paliko namus.“57

Išskyrus partijos funkcionieriaus nusigvelbtą „lobį“, daugelis kitų daiktų vėliau perduoti režimo pareigūnams ir panaudoti karo aukų arijų gerovei. Tai buvo politika, apie kurią 1942 metais būdamas Berlyno gauleiteriu atvirai kalbėjo Josephas Goebbelsas. Jis pažymėjo, kad žydų nuosavybė skiriama „mūsų etniniams kraštiečiams, nukentėjusiems nuo bombardavimo antskrydžių, bei saugoma kaip rezervinės atsargos galimai žalai ateityje padengti“.58

Dalis žydų nuosavybės taip pat atsidurdavo aukcionuose. Juose, kaip pasakė vienas apžvalgininkas, „gerieji arijai, norėdami įsigyti padėvėtus daiktus, kuriuos karas su Rusija pavertė tokia retenybe, draskėsi kaip šakalai dėl mėsgalio“.59 Apie tokius būsimus išpardavimus visuomenei būdavo pranešama laikraščiuose. Kaip pastebėjo amerikietis Howardas Smithas, tokie aukcionai kartais būdavo rengiami netgi pačiuose apleistuose namuose, o kartą „vienuose jų ant stalo dar stovėjo rusvu skysčiu pripildyti du arbatos puodeliai. Dvi senyvos moterys prieš miegą norėjo išgerti erzaco arbatos, tačiau atvykęs gestapas joms net nedavė kelių minučių ją pabaigti.“60 Tokiuose aukcionuose dalyvaujantys Berlyno gyventojai iliuzijų, kad jie nori įsigyti nedeportuotų žydų daiktų, neturėjo. Neaišku, ar iš gobšumo, ar prispirti aplinkybių bei būtinybės, jie buvo priversti įsitraukti į nusikalstamą veiklą, apie kurios tikruosius mastus mažai tenutuokė.

Kai kuriais atvejais žydų turtas buvo tiesiogiai perduodamas į partijos narių ar esesininkų rankas. Kartą vienas žydų gydytojas privalėjo nacių pareigūnui aprodyti savo butą tą pačią dieną, kai buvo deportuota jo motina ir sesuo. Akivaizdžiai patenkinto tuo, ką mato, pareigūno akys ėmė vis labiau žibėti einant iš kambario į kambarį. Pagaliau jis pratrūko: „Visą savo gyvenimą svajojau būtent apie tokius baldus!“61 Su šiais žodžiais abejonių, kas bus kitas šio buto gyventojas, neliko.

Vis dėlto tiek tie, kurie žydams padėjo, tiek tie, kurie džiūgavo dėl jų deportacijos, sudarė mažą Berlyno gyventojų dalį; didžioji dalis berlyniečių žydų likimui buvo abejingi.62 Pasirodo, antisemitinė įstatymų užtvara nacistinėje Vokietijoje visuomeniniame gyvenime žydus taip marginalizavo, kad galiausiai jie buvo išstumti tiek iš eilinių vokiečių sąmonės, tiek ir iš sąžinės. Prieš fizinį jų sunaikinimą vyko lėtas socialinis dusinimas.63

Praėjus daugeliui metų po Hitlerio Trečiojo reicho žlugimo, Berlyno žydams pagerbti buvo išleista atminimo knyga. Gedenkbuch Berlins remtasi turimais dokumentiniais šaltiniais paminėti kiek įmanoma daugiau iš Vokietijos sostinės tarp 1941 ir 1945 metų deportuotų žydų, kurie galiausiai žuvo nuo nacių bei jų bendrų rankos. Kiekvienas įrašas pradedamas paryškintu aukos vardu, tada nurodoma gimimo vieta bei data, „evakuacijos“ data bei vieta ir galiausiai mirties data. Pirmasis sąraše – 1860 metų lapkritį Bavarijoje gimusios ir 1942 metų rudenį į Terezyną deportuotos Juttos Aal vardas. Aštuoniasdešimt vienerių deportuota Jutta gete išgyveno vos dvi savaites.

Nuo šio įrašo apie 1 400 puslapių tolyn nusidriekia ilgas, apie keturiasdešimties asmenų kiekviename puslapyje, sąrašas. Čia nurodyti ir šeimos nariai; vaikai kartu su tėvais ir seneliais, iškilios asmenybės šalia niekuo neišsiskyrusių paprastų žmonių. Prie kai kurių tiesiog pažymėta „paskelbtas mirusiu“ ar Schicksal ungeklärt – „likimas nežinomas“. Daugumoje įrašų tiesiog paminima, kad asmuo yra verschollen, „dingęs“. Šešis puslapius užima Abrahamai, vienuolika – Hirschai, dvylika – Levy ir trylika – Wolffai. Paskutiniame įraše – Leo Zyzmanas, kuriam, kai 1942 metų rudenį buvo išvežtas į Aušvicą, tebuvo šešiolika. Bendras aukų skaičius – 55 696.64

23 Litzmannstadt – Lenkijos miestas Lodzė. Vokiečiams 1939 metais okupavus Lenkiją, 1940 metais Lodzė pervadinta Litzmannstadt (greičiausiai generolo Karlo Litzmanno garbei, kuris per Pirmąjį pasaulinį karą tose vietose pasižymėjo kovodamas su Rusijos armija). (Vert. past.)

9 Blogio lopšys

Berlyno Anhalterio stotis buvo vienas ryškiausių Vokietijos sostinės simbolių. Skirtingai nei Brandenburgo vartai, Pergalės kolona ar Reichstagas, ji atspindėjo ne karines pergales, nacionalistinę pompastiką ar nešvarius politinius darbelius, o veikiau buvo miestiečių pasididžiavimo objektas, Vokietijos pramonės laimėjimų bei XIX amžiaus stulbinančiai intensyvaus socialinio bei ekonominio vystymosi pažiba.

Kai pirmą kartą atvėrė duris 1841 metais, tai buvo ganėtinai kukli konstrukcija: triaukštis fasadas priminė prabangesnį priemiesčio dvarą, už kurio – nedidelis peronas. Kadangi traukiniai važiuodavo per sostinės pietvakarinėje dalyje esantį Anhalto rajoną, ji buvo pavadinta Anhalterio stotimi. Ši galinė stotis netrukus tapo per ankšta augančio miesto poreikiams, todėl aštuntajame XIX amžiaus dešimtmetyje pradėti perstatymo darbai. Kai vėl atidaryta 1880 metais, Anhalterio stotis žemyninėje Europoje buvo didžiausia geležinkelio stotis. Daugiau nei 100 metrų į plotį išsikerojęs naujasis jos fasadas, pastatytas iš geltonų deginto klinkerio plytų, buvo papuoštas romaniškojo stiliaus arkomis bei įmantriomis terakotos detalėmis. Už šio įspūdingo fasado plytėjo didžiulis lokomotyvų angaras. Iš geležies ir stiklo pagamintas lenktas jo stogas buvo daugiau nei 60 metrų pločio ir 171 metrų ilgio. Po juo buvo nutiestos šešios platformos, kurios, kaip numatyta, turėjo talpinti apie 40 000 keleivių.1

Rekonstruota Anhalterio stotis aprūpino geležinkelio transportu pietinę šalies dalį, pradžioje iš jos traukiniai vykdavo Leipcigo, Frankfurto bei Miuncheno kryptimis, o XX amžiaus pradžioje jie važiuodavo ir toliau, į Atėnus, Romą bei Neapolį. Jau ketvirtajame XX amžiaus dešimtmetyje vidutiniškai kas keturias minutes išvykstantys traukiniai perveždavo daugiau nei 40 000 keleivių. Netrukus tai tapo Berlyno „vartais į pasaulį“.2

Netikėtai 1939 metais prasidėjus karui, Anhalterio stotis išlaikė savo svarbų statusą. Būtent čia 1940 metų lapkritį deryboms atvyko Stalino užsienio reikalų ministras Viačeslavas Molotovas, pasitiktas vermachto karinio orkestro specialiai pagreitinta himno „Internacionalas“ versija. Į Anhalterio stotį taip pat atvyko Hitlerio traukinys, didžiulis lokomotyvas kodiniu pavadinimu „Amerika“, būtent čia sugrįžtantį į Berlyną fiurerį pasitiko minios žmonių. Ši stotis dar labiau pagarsėjusi tuo, kad čia Hitleris sugrįžo po pergalingos karinės kampanijos Prancūzijoje 1940 metų liepą. Stoties salės ir peronas buvo išpuošti vėliavomis su svastikomis bei šventiniais laurų vainikais, čia spietėsi minios žmonių, pradedant džiugiais Hitlerjugendo jaunuoliais, baigiant aukšto rango generolais bei ambicingaisiais partijos funkcionieriais.

Karui progresuojant Anhalterio stotis siejosi ne tik su plevenančiomis vėliavomis bei grandiozinėmis ceremonijomis – ji mena ir nesuskaičiuojamą galybę graudžių kareivių, išvykstančių į frontą, atsisveikinimų su artimaisiais. Netrukus šia stotimi buvo praėję ir devyni tūkstančiai Berlyno žydų, keliaujančių į Terezyną Bohemijoje. Tačiau labiausiai Anhalterio stotis vėliau siejosi su vaikų evakuacija iš sostinės.

Nors materialios žalos kariniai britų antskrydžiai Berlyne padarė minimaliai, jau 1940 metų rugsėjį jie pamažu ėmė įgauti didelį socialinį ir politinį svorį. Rugsėjo 26 d., tą savaitę, kai Berlyne antskrydžiai vykdyti keturias naktis iš eilės, Hitleris susitikime su Reicho Hitlerjugendo lyderiu Balduru fon Schirachu buvo patikintas, jog galbūt vertėtų evakuoti pažeidžiamiausius miesto piliečius. Jau kitą dieną jis savo partijos sekretoriui Martinui Bormannui nurodė visiems aukštesniesiems partijos bei valstybės pareigūnams išsiuntinėti aplinkraščius, nurodančius, kad „jauni žmonės, gyvenantys arti vietų, kuriose yra didesnė aviacijos antskrydžių keliamo pavojaus tikimybė“, turi būti perkelti „į kitas Reicho vietas“.3 Ši programa vėliau pavadinta Kinderlandverschickung, arba kaip ir daugelis pavadinimų nacistinėje Vokietijoje, buvo trumpinama KLV.

KLV reiškė naujos tikrovės, su kuria Vokietija stojo akistaton 1940–1941 metų žiemą, pripažinimą. Iki tol nacių režimas nuolat menkino karo poveikį šaliai siekdamas išsaugoti fikciją, jog jis gali vykti be pernelyg didelio pavojaus Vokietijos visuomenei. RAF atakos dabar parodė, kad karas žengia į naują etapą ir liūdna realybė turi būti pripažinta – jei ne viešai, tai bent jau tarp partijos bei Reicho lyderių.

Taigi evakuacija buvo planuojama tyliai, bet pripažįstant du reikšmingus dalykus. Pirmiausia tai reiškė, kad sostinės ir kitų pagrindinių miestų centrų aviacijos antskrydžių gynybinė sistema buvo nepakankama apsaugoti civilius gyventojus – šis trūkumas turėjo būti ištaisytas per ateinančius mėnesius (žr. 15 skyrių). O dar svarbiau, kad buvo pripažįstama, jog Britanija nėra taip lengvai palaužiama, todėl šiam karui lemta tęstis dar ilgiau.

Nors tokia realybė pripažinta vyriausybiniu bei partijos lygmeniu, ji negalėjo pasiekti visuomenės. Todėl režimas įvairiausiais būdais stengėsi evakuaciją dangstyti kaip prevencines pratybas: priemones, kurių imamasi tarsi savanoriškai, o ne Vokietijos žmonėms primetant įvykiams pasukus nepalankia kryptimi. Dėl šios priežasties Bormannas savo aplinkraštyje pabrėžė, kad visuomenės dalyvavimas šioje operacijoje turi būti savanoriškas. Jis taip pat akcentavo, kad „fiurerio nurodymu... žodžio „evakuacija“ reikėtų nevartoti, tai tiesiog vaikų iš didelių miestų „išsiuntimas į kaimo vietoves“.4

Vokietijos miestų centruose pradedant XIX amžiumi jauniausius bei vargingiausiai gyvenančius gyventojus siųsti į kaimo vietoves atsigauti nuo miesto gyvenimo keliamo streso bei įtampos buvo plačiai paplitusi bažnytinių organizacijų bei darbo judėjimų vykdoma praktika. Taigi evakuaciją nurodžius vykdyti 1940 metais, ji buvo pagražintai pateikiama kaip visuomenei naudinga procedūra; kadangi žodis Evakuierung, „evakuacija“, buvo vengtinas, jo vietą užėmė gremėzdiškas Kinderlandverschickung – „vaikų siuntimas į kaimo vietoves“.

Vis dėlto Vokietijos žmonės nesileido apkvailinami. Praėjus vos kelioms dienoms po slapto aplinkraščio išplatinimo, sostinė knibždėjo spėlionėmis. Kaip pažymima rugsėjo 30 d. SS ataskaitoje apie bendras visuomenės nuotaikas,

„visame Berlyne apie vaikų evakuaciją sklando įvairiausi gandai. Pranešimuose teigiama, kad šios spėlionės visuomenėje kelia rimtus, augančius neramumus. Beveik iš visų rajonų gauti pranešimai, kad NSV (nacių gerovės asociacija) vaikšto iš namų į namus aptarti vaikų išsiuntimą su tėvais.“5

Jau kitą dieną Goebbelsas savo dienoraštyje skundėsi dėl:

„...rimtų vaikų evakuacijos iš Berlyno problemų. NSV šią savo užduotį pradėjo labai nevykusiai ir sukėlė didžiulį nepasitenkinimą... Deja, per spaudą visko užglaistyti negalime. Tačiau nežiūrint į susiklosčiusias aplinkybes, tikiuosi, kad viskas pavyks.“6

Kad ir kiek siuto, bent jau dėl vieno Goebbelsas reikšti nepasitenkinimo negalėjo. Berlyne sklandantys gandai buvo visiška tiesa.

Pagal Bormanno sudarytą KLV planą, visi miestuose, kuriuose grėsė pavojus, vaikai iki keturiolikos metų turėjo galimybę šešis mėnesius praleisti kaimiškose Reicho vietovėse, tokiose kaip Sudetų kraštas, Brandenburgas, Saksonija ar Silezija. Vaikai iki dešimties turėjo būti apgyvendinami kartu su šeimomis ir galėjo būti lydimi motinų, o vyresnius nei dešimties metų vaikus numatyta apgyvendinti įvairiausiose „stovyklose“, pradedant nusavintais viešbučiais ar jaunimo nakvynės namais, baigiant vienuolynais ir kaimiškais svečių namais, kuriuos prižiūrėjo Hitlerjugendas. Kur buvo įmanoma, suteiktos mokymosi sąlygos. Kartu su vaikais keliaudavo mokytojai, kad „naujose vietose būtų toliau deramai tęsiamos pamokos“. Reicho Hitlerjugendo lyderis Balduras fon Schirachas tapo atsakingas už evakuacijos vykdymą bendrininkaujant su NSV ir nacių mokytojų sąjunga. Procesas turėjo būti pradėtas vykdyti 1940 m. spalio 3 d., ketvirtadienį.7

Iš pradžių planuota išvežti vaikus iš Hamburgo ir Berlyno, nes šie miestai laikyti padidėjusios aviacijos antskrydžių rizikos zonomis. Po kelių dienų iš šių miestų į kaimus patraukė pirmieji 3 000 vaikų. Jau pirmo mėnesio pabaigoje Berlyną buvo palikę daugiau nei 15 000 vaikų, o dar 42 000 evakuoti lapkritį.8 Jau 1941 metų pradžioje KLV planui įgyvendinti pasitelkti Vakarų Vokietijos pramonės centrai, gausiai prijungtos ir kitos vietos. 1941 metų sausį į KLV stovyklas buvo išsiųsta daugiau nei 70 000 vokiečių vaikų, o ateinančią vasarą programoje dalyvavo jau daugiau nei 160 000 vaikų.9 Per visą karo laikotarpį jų pėdomis pasekė daugiau nei penki milijonai Vokietijos jaunuolių.10

Patikrinti, ar atitinka programos reikalavimus, vaikas turėjo dalyvauti pokalbyje ir būti apžiūrėtas mediciniškai. Sergantys epilepsija ar infekcinėmis ligomis, taip pat lėtine šlapimo nelaikymo liga, žydai bei tie, kurie laikyti „asocialiais“, dalyvauti joje negalėjo. Jeigu vaikas buvo pripažintas tinkamu, jo tėvai turėjo atlikti formalumą – parašyti sutikimo laišką.

Vienas Berlyno mokinys buvo tiesiog nepalenkiamas ir visaip spyriojosi KLV programai. Todėl sutikimo laišką kartu su draugais parašė pats: „Trise nusprendėme neigiamą laišką parašyti kartu: „Aš nesutinku, kad mano sūnus dalyvautų Kinderlandverschickung.“ O kam reikia, kad apie tai žinotų mūsų mamos?“12 Gudrybė suveikė.

Tačiau daugelis vaikų buvo ne tokie išradingi ir atėjus laikui į programą būdavo įtraukti, o netrukus tėvai sulaukdavo papildomos informacijos, kurioje nurodoma, kokius drabužius bei kitus daiktus vaikui rekomenduojama pasiimti:

Drabužiai

1 komplektas paprastų drabužių (mergaitėms – viena šilta žieminė suknelė)

1 žieminis paltas (arba papildomas lietpaltis ar apsiaustas su gobtuvu)

1 galvos apdangalas (kepurė, skrybėlė, kepuraitė ar pan.)

2 poros ilgų ar trumpų batų

Bent 3 poros kojinių

1 šiltas megztinis arba vilnonis švarkas ar striukė

1 pora pirštinių

2 ar 3 komplektai apatinių

2 naktiniai marškiniai ar pižama

Pakankamai nosinių

Sportinė apranga (gimnastikos marškinėliai ir šortai)

Šiltas sportinis kostiumas (jei yra galimybė), maudymosi glaudės ar kostiumas

1 pora sportinių batelių

Higienos reikmenys

2 frotiniai rankšluostėliai veidui valyti, muilas, dantų šepetėlis ir pasta, šukos ar šepetys, nagų priežiūros rinkinys, drabužių valymo šepetys, batų priežiūros priemonės ir batraiščiai.

Siuvimo rinkinys

Rašymo priemonės

Valgymo įrankiai

Mokyklinės knygos (pagal mokytojo nurodymus)11

Palenkti nepaklusniuosius režimas parengė propagandos kampaniją. 1941 metais pasirodė dokumentinis filmas apie KLV, pavadinimu Ausser Gefahr („Saugus prieglobstis“). Jau kitais metais pasirodė pilnametražis filmas Hände Hoch („Rankas aukštyn“), kuriame rodoma saldžiai sentimentali istorija apie tai, kaip vaikai atranda save per evakuaciją. Tuo pat metu visoje Vokietijoje prikabinėta plakatų, vaizduojančių laimingus pro traukinių langus mojuojančius vaikus, o apačioje skamba linksmas šūkis: Kommt mit in die Kinderlandverschickung, „Važiuokime drauge: evakuacija – smagu.“13

Tikrovė dažnai buvo kiek kitokia. Daugumai vaikų tai buvo kelionė į nežinią, o jaunesniesiems ji galėjo sukelti tikrą baimę ir paniką. Ne ką geriau pasiruošę dažnai buvo ir tėvai. Nors jie žinojo, jog turi išlikti tvirti ir trykšti optimizmu, daugumą išsiskyrimas su vaikais tokiu pavojingu laikmečiu itin neramino.

Nepaisant nerimo ir susirūpinimo, programoje dalyvaujantiems vaikams liepta lipti į vieną specialių traukinių, į provinciją išvykstančių iš įvairių stočių, tarp jų ir Anhalterio. Čia jie, nusvarinti sunkių krepšių bei ant kaklų pasikabinę rudas korteles su vardu, išvykimo data ir kelionės kryptimi, rinkosi perone. Stovėdami už jų nerimastingai žvalgėsi tėvai. Savo sumišusias emocijas prisimena 1940 metų pabaigoje iš sostinės į Poznanę evakuojamas dešimtmetis Jostas Hermandas:

„Kaip dabar matau save... kartu su kitais berniukais išlindusį pro traukinio langą: dešine ranka moju perone apačioje stovinčiai, vos ašaras sulaikančiai savo mamai... suglumęs dešimtmetis ir jo iš pažiūros rami, bandanti tvardytis motina, besistengianti neparodyti savo širdies skausmo ir besišypsanti iš paskutiniųjų, kad tik jos vaikas nepastebėtų sielvarto jam išvykstant.“14

Logikos parenkant kelionės kryptis Berlyno mokiniams buvo maža, o pačios mokyklos, žinoma, tokių pasirinkimų paveikti niekaip negalėjo. Todėl nors paprastai buvo stengiamasi neišardyti klasių, skirtingo amžiaus tą pačią mokyklą lankantys broliai ar seserys galėjo būti išsiunčiami į skirtingas šalies vietas. Jei panagrinėtume iš Berlyno Štėglico priemiesčio evakuojamų vaikų geografinį paskirstymą, labai nustebtume. 1940 metais daugelis klasių iš Štėglico mokyklos išsiųstos į Karintiją, Austrijoje, nors tuo pat metu kitos vežtos į Sileziją, Tiuringiją bei okupuotą Lenkiją. Kitais metais į sąrašą buvo įtrauktos ir Rytų Prūsija, Bohemija, Pomeranija bei Sudetų kraštas.15 Berlyno vaikai galėjo būti išsiųsti į beveik bet kurią Reicho vietą.

Šalia tokios keistos logikos, buvo ir kitų keblumų. Dažnai atotrūkis tarp gyvenimo standartų sostinėje ir primityvių sąlygų atokiuose Pomeranijos užkampiuose bei kaimiškose Silezijos vietose buvo dramatiškas. Gisela Richter prisimena savo įspūdžius apie Rytų Prūsiją:

„Gyvenome prastose sąlygose – daugiausia valstybei priklausančiose darbininkų trobose... Mano mamai buvo paskirtas mažytis nameliūkštis be elektros ir vandentiekio, su lauko tualetu. Geriamojo vandens reikėjo atsinešti kibiru, prisipylus iš nedidelės duobės, uždengtos vieliniu tinklu. Kai kartą prie jos atėjau, man sukilo šleikštulys. Mano vandens kibire plaukiojo lapai, vorai ir vabalai!“16

Jaunesnieji evakuoti vaikai dažnai susidurdavo su kitokiomis nei vyresnieji sąlygomis. Paprastai jie būdavo apgyvendinami atskirai šeimose, taigi visiškai priklausė nuo savo šeimininkų užgaidų bei geranoriškumo. Tik geranoriškumas kartais būdavo retas svečias. Vokietijoje netruko pasklisti tarpregioninė įtampa. Į berlyniečius pietų Vokietijoje ir Austrijoje dažnai nepatikliai šnairuota, jie nuolat vadinti „prūsais“. Mažus vaikus į kaimus atlydėjusios motinos taip pat dažnai pašiepiančiai vadintos Bombenweiber, „didžiausiomis ištvirkėlėmis“.17 O į Rytų Prūsiją atvykusius Berlyno gyventojus dažnai žvelgta kaip į nepageidaujamą priminimą apie karą, kuris iki tol veik nebuvo šios nuošalios krašto vietos palietęs. Atrodė, jog visur į „gobšius“ Berlyno vaikus žvelgta kaip į naštą.18

Miesto vaikus apgyvendinus sąlyginai primityviose kaimo vietovėse neišvengiamai pasireiškė socialinė įtampa bei pavydas. Vienas evakuotas vaikas prisimena savo kaimo mokyklą: „Kaip berlynietis, vaikas iš Reicho sostinės, aš kaime buvau balta varna – mane pastoviai apiberdavo klausimais, visi manęs įdėmiai klausydavo. Kadangi manimi taip pat domėjosi merginos, užsitraukiau vietos ūkininkų berniūkščių nemalonę... Netrukus nebeatsigyniau peštynių.“19

Dar labiau reikalą komplikavo finansiniai dalykai. Nuo 1941 metų evakuotą asmenį priimančioms šeimoms buvo pasiūlyta kompensacija, kurią sudarė apie 3 reichsmarkės per dieną už vieną vaiką.20 Todėl ne iš pasiaukojimo, o paprasčiausiai susigundę pigia darbo jėga šioje programoje dalyvauti užsimanė daugelis šeimų. Gerhardas Ritteris iš Berlyno buvo apgyvendintas pas pagyvenusį tabako augintoją Rytų Prūsijoje, kuriam turėjo ne tik padėti nuimti derlių, tačiau ir jį rūšiuoti bei rišti. Sunkaus darbo laukuose pragiedrulys gyvenant čia jam buvo darbas vietiniame bare, kol šeimininkas savo kambaryje žaisdavo kortomis. „Aš pilsčiau alų, šnapsą, ploviau bokalus, taures, rinkau cigaretes ir tvarkiau stalus, – prisimindamas pasakojo jis, – šeimininkas buvo patenkintas, kad žinojau, kaip pripildyti taures jo naudai nerizikuojant sulaukti klientų nusiskundimų.“21 Gerhardui buvo devyneri.

Nors toks iki dešimties metų amžiaus vaikų apgyvendinimo planas iš esmės veikė pakankamai sklandžiai, neretai pasireikšdavo ir netinkamo elgesio atvejų. Su daugeliu vaikų nuolat elgtasi šiurkščiai, jie apgyvendinti pasibaisėtinose sąlygose ar tiesiog palikti likimo valiai. Taigi neretai vaikai buvo perkėlinėjami iš vienos vietos į kitą, kol tėvai likdavo patenkinti gyvenimo sąlygomis ir priežiūra. Pavyzdžiui, Dorita Erkner per aštuoniolika mėnesių buvo perkelta septynis kartus, perėjo daugybę mokyklų bei šeimų nuo Rytų Prūsijos iki kaimiškosios Tiuringijos.22

Vyresniems vaikams tipiškose KLV stovyklose sąlygos paprastai būdavo geresnės. Iš viso veikė apie 9 000 KLV stovyklų, kurios buvo įkurtos tiek didesniuose miestuose ir galėjusį apgyvendinti daugiau nei 1 000 evakuotųjų, tiek mažesnėse vietovėse, talpinančiose vos kelias dešimtis vaikų. Geografiškai jos apėmė visą Didžiąją Vokietiją nuo Aleno Viurtemberge iki Cvėnico Rūdiniuose kalnuose ir net siekė užsienio šalių, tokių kaip Slovakijos, Vengrijos ir okupuotosios Lenkijos teritorijas.23

Sąlygos evakuotiesiems labai skyrėsi. Patys stovyklų pastatai galėjo būti seniau buvę vienuolynai ar vasarnamiai, prabangūs viešbučiai, jaunimo nakvynės namai ar vaikų namai. Kai kurios didesnės stovyklos, tarkime, įkurtos nusavintuose viešbučiuose, galėjo pasiūlyti mažesnius kambarius ir visus modernius patogumus. Tačiau daugelyje kitų, ypač okupuotoje Lenkijoje, vos bėgdavo vanduo ir vargiai buvo šildoma.

Daugeliu atvejų tikra sumaištis kildavo atvykus pirmosioms evakuojamųjų grupėms. Ypač iš pradžių, kai KLV programa buvo tik pradėjusi veikti ir daug kas joje buvo improvizuojama, kai kurios vietos buvo neparuoštos iš karto apgyvendinti daugybę vaikų, todėl atvykę pirmieji turėdavo miegoti ant paskleistų šiaudų, kol bus baigti įrengti bendrabučiai. Kitose vietose pasirengta geriau. Gisela Stange pamena, kaip atvykus į Stroblio kaimelį netoli Zalcburgo jos klasę vietos vaikai pasitiko su rogutėmis daiktams vežti. Kai jie tuomet atvyko ten, kur numatyta apsistoti – į vietinius svečių namus, skirtus keturiasdešimties vaikų klasei – jų jau laukė šilti virtiniai su džemu ir varške.24

Galbūt didžiausias pirmasis sunkumas, su kuriuo evakuotiems vaikams teko susidurti, buvo kankinantis namų ilgesys. Gisela Stange prisimena:

„Didžiausia blogybė... buvo siaubingas namų ilgesys, neapleidęs nė vieno vaiko. Tik retkarčiais čia sutikdavome ką nors, kas toli nuo namų buvo išbuvęs ilgesnį laiką. Mums trūko namų, ypač ilgėjomės mamų ir tėčių, kartais vakarais verkdavome tol, kol nugrimzdavome į miegą.“25

Iš Rytų Prūsijos 1941 metais savo mamai Renata Bandur rašė: „Ir tada tarp daiktų aš radau šokoladuką – taip suspaudė namų ilgesys, kad verkiau ir verkiau – negalėjau sustoti. Prašau, parašyk man labai ilgą laišką – tokį ilgą, kuris nesibaigtų... “26 Būta ir kitokių baimių. „Visada imdavome stipriai nerimauti, kai išgirsdavome apie aviacijos antskrydžius Berlyne, – prisimindama pasakojo Dorita Erkner. – Kai pravirkdavo viena iš trisdešimties bendrabutyje gyvenusių mergaičių, netrukus pratrūkdavome ir visos kitos.“27

Tokias emocijas greitai numalšindavo evakuotųjų pareiga susipažinti su nauja stovyklos dienotvarke. Įprasta diena KLV stovykloje buvo griežtai reguliuojama. Žadintuvas sučirkšdavo 6.30 ryte, tada valanda skiriama prausimuisi, lovų klojimui, tvarkymuisi ir patikrinimui. Aštuntą valandą ryto vaikai stovykloje turėjo dalyvauti vėliavos kėlimo ceremonijoje, vadinamoje Fahnenappel. Per ceremoniją stovyklos vadovas vaikams pateikdavo dienos šūkį, paprastai sudarytą iš uždegančių, greitai įsimenamų žodžių, atitinkančių nacionalsocialistines pažiūras, kurių reikšmę buvo galima paaiškinti keliais sakiniais. Tuomet vaikų dėmesys nukreipiamas į vėliavos kėlimą, vėliau dažniausiai sugiedamas Deutschland Lied, Horst Wessel Lied ar Hitlerjugendo himnas Fahnenlied – trumpa, paprasta dainelė, sukurta paties Balduro fon Schiracho:

Uns’re Fahne flattert uns voran

Uns’re Fahne ist die neue Zeit

Und die Fahne führt uns in die Ewigkeit

Ja, die Fahne ist mehr als der Tod.

Mūsų vėliava plevėsuoja priešais mus,

Mūsų vėliava – naujoji era,

Mūsų vėliava – tai amžinybė,

Taip, mūsų vėliava – svarbesnė nei mirtis.

Vėliavos ceremonija buvo esminė dienos programos dalis. Pagal oficialius nurodymus, ji turėjo būti „trumpa, glausta ir svarbi, kad vaikams netaptų kasdiene našta“. Kai dėl prasto oro negalėjo vykti lauke, vykdavo viduje.28

Po pusryčių mokytojai ar Hitlerjugendo atstovai nuo 8.45 iki 13.00 vesdavo pamokas. Po pietų bei trumpos poilsio valandėlės 15.00 prasidėdavo popietinė pamaina, per kurią daugiausia laiko skiriama sportui, žaidimams bei dainavimui, tam tikra dalis laiko kiekvieną savaitę atidedama namų darbams, skalbimui, batų taisymui bei siuvimui. Po vakarienės 19.00 vakarinėje pamainoje iš esmės užsiimama panašiais dalykais, taip pat vyksta savaitinė pamoka, kurioje apžvelgiami einamieji įvykiai bei „politinės naujienos“. Savaitgaliai buvo ne taip skrupulingai suplanuoti ir paprastai leista daugiau užsiimti laisvesne bendruomenine veikla, taip pat dalyvauti kas savaitę rengiamame „stovyklos vakare“, per kurį paprastai būdavo susirenkama aplink laužą, pasakojamos istorijos bei dainuojama. Šviesos gesinamos 21.00.29

Net paviršutiniškai žvilgtelėjus į tokią dienotvarkę nesunku pastebėti, kad svarbiausios vietos tradicinis mokymasis joje neužėmė. Iš tikrųjų oficialiajame informaciniame buklete visoms KLV stovykloms net dešimt puslapių paskirta sportiniams užsiėmimams, bet keistai nutylima apie mokslą tik miglotai užsimenant, jog „pamokos turi vykti pagal atitinkamų mokyklų, iš kurių evakuoti vaikai, planus“30. Kai kuriais atvejais mokytojai turėjo labai pasistengti siekdami užtikrini, kad vaikai mokytis būtų skatinami ir į tai įsitrauktų. Deja, dažniausiai mokymasis buvo visų kitų veiklų nustumtas į varganą antrą vietą. Kaip prisimena Gerhardas Ritteris:

„Mums mokytojas pamoką vesdavo pasakydamas, ką kiekvienam dalykui reikia atlikti. Tada išeidavo. Mes klasėje prasėdėdavome valandą, tada eidavome atgal į stovyklą. Popietėmis trainiodavomės kieme sėdinėdami ant žemės, dainuodami ar ką nors aptarinėdami. Kitą rytą punktualiai vėl susirinkdavome klasėje. Pasirodžius mokytojui, stodavo absoliuti tyla. Jis paprašydavo parodyti savo namų darbus. Pamatęs, kad niekas nieko nepadarė iš jokio dalyko, pasiusdavo.“31

Labai svarbu pažymėti tai, kad atsakomybė už mokymą teoriškai buvo padalyta mokytojams ir Hitlerjugendo atstovams, tačiau realiai visa valdžia sutelkta pastarųjų rankose. Todėl bet koks konfliktas tarp šių dviejų pusių neabejotinai visada baigdavosi Hitlerjugendo statytinių naudai – pagaliau tik jie turėjo prieigą prie viršūnėlių partijos hierarchijoje. Hitlerjugendo atstovai vykdė nepajudinamą bet kokio rimtesnio pedagoginio turinio silpninimo kasdieninėje dienotvarkėje politiką. Be to, mokytojų personalo trūkumas buvo kompensuojamas imant vyresnius nacių ideologinių mokyklų, vadinamų „Napola“, mokinius, prieš karinę tarnybą trijų mėnesių praktikai siunčiamų į KLV stovyklas, kuriose turėdavo organizuoti paradus, sportinius bei pramoginius renginius.32 Todėl mokymosi elementas iš dienotvarkių buvo agresyviai išstumiamas ir sistemingai mažinamas bei aukojamas Hitlerjugendo ir nacių partijos sukarintam rikiuotės muštrui.33 Kai kuriais atvejais mokymasis apskritai buvo tyliai ir ramiai apleidžiamas.

Žinoma, būta kitų užsiėmimų. Skatinama rašyti laiškus namo, tvarkytis, švarintis bei siūti. Didžiąją dienotvarkės dalį užėmė sportas, ypač boksas bei Völkerball, į kvadratą panašus žaidimas, buvęs labai populiarus Trečiajame reiche. Tačiau kad ir ką bedarytų, KLV vaikai niekada nenutoldavo nuo bene militaristinio režimo, labiau primenančio sustiprinto režimo koloniją nei mokyklą. Kaip savo tėvams su užsidegimu gyrėsi vienas evakuotas vaikas:

„Vakar žaidėme karą. Nuėjome į Heinzelshofą, iš čia – į šalimais esantį mišką. Viena komanda turėjo apginti vėliavą, iškeltą kitame upės krante. Ginantieji stovėjo ant tilto. Puolėme dviem grupėmis. Pirmoji turėjo atitraukti dėmesį, o antroji – pulti. Pirmoji ataka buvo nesėkminga. Tada pradėjome antrąją. Žinoma, kilo tikras sąmyšis. Kai kurie kraujavo, vienas pusiau prarado sąmonę. Kova baigėsi lygiosiomis. Kaip atšventėte Velykas?“34

KLV stovyklose net kasdieniai užsiėmimai buvo persmelkti kovos dvasios. Gerhardas Ritteris prisimena: „Per patikrinimą privalėjome kaip kariuomenėje būti ypač tvarkingi ir švarūs. Ant čiužinių ir antklodžių turėjo nesimatyti nė raukšlelės, lova paklota nepriekaištingai. Drabužiai spintelėse – tvarkingai sulankstyti ir sudėti. Negalėjo būti nė dulkelės.“35

Disciplina taip pat buvo griežta. Nors fizinės bausmės draustos, tiems, kurie išdrįsdavo nusižengti tvarkai, būdavo išrasta kitokių būdų nubausti. Kartą iš lovų išversti visi bendrabučio berniukai buvo priversti išsirikiavę kieme stovėti vienais naktiniais marškiniais. Jiems buvo pasakyta, kad pasirodo, vienas jų nusišlapino laiptinėje, todėl jie dabar stovėsiantys tol, kol kaltininkas prisipažins. „Prie vėliavos mes taip šaltyje prastovėjome ištisas valandas, – prisiminė Erichas Neumannas, – niekas neprisipažino.“36

Tam tikra prasme Erichas galėjo manyti, kad jam pasisekė. Gerhardas Ritteris puikiai prisimena karinį tokių jo stovykloje atseikėjamų kolektyvinių bausmių prieskonį:

„Bausmės buvo agresyvios ir žiaurios kaip Vokietijos kariuomenėje... Judinkitės, kairę, kairę, viens du trys! Gult! Stot! Gult! Šliaužt! Aukštyn! Į koloną rikiuot! Ir taip valandų valandas, nepaisant oro sąlygų ar kitų aplinkybių. Žemė buvo tokia įšalusi, kad kelius apsidaužydavome iki mėlynumo. Arba šalčiui atleidus, turėjome griūti į purvą ir balas. Per patikrinimą turėjome patys ir drabužiai vėl būti nepriekaištingai švarūs.“37

Politinis smegenų plovimas dažnai būdavo subtilesnis, tačiau ne mažiau efektyvus. Daugybė kasdienių užsiėmimų – pradedant dainavimu aplink laužą, baigiant organizuotu tam tikros mąstysenos bei elgsenos modelio formavimu – buvo persmelkti politinės potekstės ar bent jau numatyti stiprinti bendrumo dvasią bei formuoti kolektyvinį vaikų identitetą. Kaip prisimena Jostas Hermandas, „mes dalyvavome vėliavos kėlimo, žygiavimo pratybų, kasdienio patikrinimo ritualuose, numatytuose siekti bendrų tikslų bei skirtuose mus „atjunkyti“ nuo visų berniukiškų, „skystablauzdiškų“ užsiėmimų ir priversti pajusti didžiosios mūsų laukiančios užduoties skonį“38.

Kai kuriais atvejais toks smegenų plovimo procesas buvo labai atviras ir aiškus. Erichas Neumannas prisimena, kad vietovė aplink jo stovyklą Lobsense (dab. Lobženica – vert. past.), netoli Poznanės, buvo laikoma „priešo teritorija“, kadangi daugiausia čia gyveno lenkai. Atitinkamas buvo ir elgesys:

„Niekindami vietines kapavietes ir žaisdami futbolą su kaulais mes turėjome būti atitolinami, grūdinami prieš čia gyvenančius „antžmogius“. Kad ir kas būtų nutikę, vargas laukė tų, kurie pakėlė ranką prieš berniuką vokietį, negyvenimas tiems lenkams, kurie išdrįsdavo save apginti ir kuriam nors iš mūsų užstatydavo mėlynę. Tada vadai nusukdavo žvilgsnį ir nieko nematydavo, o mes imdavome siautėti. Situacija taip įsismarkavo, kad Hitlerjugendo jaunuoliai pasirodydavo tik didelėmis grupėmis.“39

Kai kurių evakuotųjų įspūdžiai buvo dar niūresni. Dietrichą Schwalbe iš Berlyno atvežė į KLV stovyklą netoli Lodzės, okupuotoje Lenkijoje, iš kur jo klasė buvo reguliariai vežama ne tik į keliones po vietos apylinkes pažiūrėti, kokiame skurde gyvena lenkų varguolių šeimos^40, bet ir į miestą, pamatyti žydų getą. Dietrichas įsiminė vieną sceną:

„Tramvajus turėdavo stabtelti prie įėjimo, kad atsidarytų vartai. Už jų teritoriją juosė ilga tvora iš abiejų bėgių pusių... Tramvajus stovėti negalėjo, jis turėjo važiuoti toliau pakankamai greitai, kad žmonės nepradėtų įlipti ar išlipti. Gete galėjai pamatyti daugiausia juodais drabužiais vilkinčius vaikus ir daug senų žmonių, stumiančių dviračius karučius. Vaizdas buvo labai liūdnas.“41

Mažai tikėtina, kad tokios vietos pasirinktos atsitiktinai. Yra nemažai pagrindo tvirtinti, jog tokios KLV stovyklos, įkurtos okupuotos Lenkijos ar Bohemijos „priešo“ teritorijose, turėjo būti ne tik Vokietijos kolonijinės politikos strateginiai centrai, bet ir etninės neapykantos bei fanatizmo skatinimo židiniai.42

Toks propagandos diegimas nebuvo atsitiktinumas. KLV buvo didysis nacių socialinis bei politinis eksperimentas: galimybė Vokietijos jaunimą atskirti nuo šeimų ir išauklėti juos pagal arijų modelį. Nors naciai skelbė, kad šeima – didžiausia vertybė, daugelis didžiausių ideologų buvo visiškai neprielankūs tradiciniams buržuaziniams įsitikinimams bei vertybėms, tokioms kaip krikščionybė, tradicinėms moralės normoms, kurios vis dar dominavo tarp Vokietijos liaudies. Ar galėjo būti dar geresnis būdas nutraukti šią nepageidaujamą įtaką nei efektyviai nukirsti bambagyslę, Vokietijos vaikų kartą jungiančią su šeima, siekiant išauginti juos aplinkoje, puoselėjančioje „naujas“ nacių partijos vertybes?

Tai toli gražu ne pavėluotai atėjusi mintis, šis revoliucingas planas režimo puoselėtas nuo pačios evakuacijos programos pradžios. Hitleriui tik pradėjus aptarinėti KLV planą nuspręsta, kad šis tikslas turi būti įgyvendinamas atleidžiant daugiau nei 50 procentų Vokietijos mokyklų mokytojų.43 Taip vienu mostu galiausiai nuo Vokietijos vaikų ugdymo buvo nušalinti tiek tėvai, tiek mokytojai.

Todėl natūralu, kad daugeliui tėvų KLV programa kėlė nerimą. Kai 1943 metais Sicherheitsdienst, žvalgybos organizacija, pradėjo nagrinėti, kodėl KLV stovyklose išvežta tik 15 procentų programoje dalyvauti tinkančių Berlyno vaikų, išvados buvo aiškios. Šalia suprantamo troškimo savo vaikus turėti prie savęs, tėvus taip pat neramino gandai apie blogą elgesį su jais, neretai atsidūrusiais „priešiškoje“ aplinkoje, bei nuogąstavimas, kad jiems susirgus ar susižeidus, nebus suteikta tinkama medicininė pagalba. O mergaičių tėvai dar baiminosi ir dėl savo dukterų garbės. Pranešime iš karto prieita prie išvados, kad Hitlerjugendu nepasitikima, todėl pasiūlyta į KLV veiklą leisti daugiau įsitraukti mokykloms.44

Pasitikėjimo taip pat nepridėjo faktas, kad laiškai namo būdavo tikrinami – tai daugelis tėvų suprasdavo tik tuomet, kai vaikų gautuose laiškuose kai kurios vietos būdavo neįskaitomai užjuodintos. Viena ypač skrupulinga stovyklos vadovė net tėvams parašė laišką bandydama tokią politiką paaiškinti:

„Kaip žinote, vaikų laiškai gali būti tikrinami. Prašau neįžvelgti jokių piktų kėslų – tai ne bandymas kištis į pasitikėjimu paremtus tėvų ir vaikų santykius. Taip pat nereikėtų galvoti, kaip skunde stovyklos vadovybei išsakė vienas tėvas, kad mūsų vaikai ugdomi paslaptimi grindžiamoje kultūroje. Priešingai – mes siekiame visai ko kito. Tai, kas rašoma laiškuose, mums yra oficiali paslaptis. Mes norime su vaikais būti atviri. Todėl jau pačią pirmą dieną mergaitėms pasakiau, kad su gyvenimu stovykloje susiję gandai ir skuboti vertinimai turi liautis, kadangi tai gali būti panaudota priešo propagandai.

...

Todėl prašau mano nurodymą siunčiamų laiškų neužklijuoti nepalaikyti cenzūra, o veikiau tai tinkamai įvertinti atsižvelgiant į karo diktuojamas sąlygas.“45

Iš pradžių tėvams lankyti vaikų KLV stovyklose neleista. Informaciniame buklete buvo paaiškinta: „Dėl esamų transporto sunkumų, sąlygojamų karo, lankytis pas vaikus negalima.“46 Vis dėlto visiškai uždrausti susitikti su tėvais buvo neįmanoma, todėl nors ir labai atkalbinėjami, galiausiai tėvams suteikta teisė apraminti savo baimes ir stovyklas apžiūrėti patiems.

Kurto Radenerio tėvas aplankyti sūnaus, stovykloje Elgersburge, Tiuringijoje, išbuvusio jau daugiau nei du mėnesius, nusprendė 1941 metų vasarį. Atidžiai viską apžiūrinėdamas ir praleisdamas kiek įmanoma daugiau laiko su sūnumi, jis čia prabuvo keletą dienų. Savo laiške žmonai vyras parašė, kad gyvenamosios patalpos – dideli svečių namai – buvo visai neblogos, nors čia buvo „siaubingai“ šalta, kambaryje temperatūra siekė vos 4 °C. Šešiolika berniukų – visi iš Kurto klasės, Tempelhofo mokyklos – gyveno mažuose kambariuose pastogėje. Kurto kambarys buvo apstatytas paprastais baldais: jame buvo spintelė, apdulkėjusi drabužių spinta bei lova pilku apklotu. Kampe kyšojo šildymo anga, pro kurią išsiilgta šiluma plūsteldavo tik vakarais įjungus boilerius. Rytais vaikams vykdavo pamokos, popietėmis jie dalyvaudavo „Hitlerjugendo muštruotėse“ ir užsiimdavo kitokia veikla. Kurtas, kaip sakė jo tėvas, laisvalaikį leisdavo darydamas namų darbus ar atlikdamas kitokias užduotis. Maistas buvo „paprastas“, bet „valgomas“: jo apsilankymo metu vaikus maitino lęšių sriuba, kepta aviena ir guliašu. Laišką jis baigė labai pozityviai:

„Brangioji Klärchen,

tau tikrai nėra ko nerimauti dėl mažojo Kurto. Jis linksmas, guvus berniukas, kartais pasikarščiuoja ir tikrai nesupranta, kodėl tu jaudiniesi... Jis šypsosi ir yra laimingas. Neatrodo prastai, nors veidas palysęs, bet jis sveikas ir dar nesirgo...

Teigiamas evakuacijos poveikis – draugiškas tarpusavio bendravimas bei pareigingas pavestų užduočių vykdymas. Šiuo atžvilgiu šia programa esu labai patenkintas. Todėl norėčiau, kad jis KLV stovykloje liktų.“47

Mažai tikėtina, kad jaunasis Kurtas nudžiugo apsilankius tėvui. Dažnai tokie vizitai paskatindavo patyčias, auka kartais visam laikui „užsitarnaudavo“ „mamyčiuko“ ar „slabako“ etiketę. Jostas Hermandas iš pradžių nudžiugo išvydęs savo mamą, kuri į stovyklą okupuotoje Lenkijoje atvyko 1941 metų pavasarį. Tačiau džiugesys netruko išblėsti:

„Šis įsibrovimas į mūsų KLV pasaulį buvo labai nesmagus, nes kiti berniukai iš karto palaikė mane nesavarankišku ir silpnu. Dėl to aš mūsų hierarchijoje puoliau bent jau keliais laipteliais... Po keleto dienų sugebėjau ją įtikinti išvykti, kad kiti berniukai liautųsi iš manęs tyčiotis.“48

Patyčios KLV stovyklose buvo plačiai išsikerojusios. Kaip prisiminė Jostas Hermandas, jo bendrabutyje dominavo griežta hierarchija, palaikoma brutalia jėga. Kad ir ką apie tai žinojo mokytojai, jis įsitikinęs, jog mažai jie ką dėl to būtų darę. „Kaip fašizmo pedagogai, – prisimindamas pasakojo jis, – jie propagavo „savo kietumo įrodinėjimo jėga“ idėjas bei vadovavosi stipriausiųjų atrankos principu.“49 Pasirodo, išlaikant hierarchiją bendrabutyje, seksas taip pat turėjo savo vaidmenį. Jostas Hermandas prisimindamas pasakojo, kad „kiekvienas gerai žinojo... kurį berniuką naktį jis turėjo patenkinti ranka ir kuris turėjo tai padaryti jam“.50

Daugeliu atvejų seksualinis gyvenimas buvo nepiktybinio pobūdžio. Kaip pasakė vienas ilgametis KLV stovyklos narys, būtent čia jis „susipažino su onanizmu“.51 Už bendrabučių teritorijos tokia evakuacija taip pat daugeliui buvo lengvinantis veiksnys užmegzti pirmuosius kontaktus su priešinga lytimi be niekieno priežiūros. Kai kuriems seksualinių pojūčių sužadinimas tokiomis aplinkybėmis siejosi su pirmaisiais gyvenimo KLV prisiminimais, bet jie dažnai nebūdavo malonūs. Jostui Hermandui jie paliko pėdsaką visam gyvenimui:

„Be jokios protinės ar kultūrinės stimuliacijos, be socialinio identiteto dalyvavimo, be žinių apie biologinę malonių fizinių pojūčių funkciją mums buvo leista regresuoti į pirmykštį fiziškumą, kuriame vis daugiau dėmesio skirdavome kūnui: Völkerball, karinio pobūdžio žaidimai, prausimasis, pastovus genitalijų lietimas...

Kai rugpjūčio 10 d. atvykome į Lichtenbergo stotį, nebebuvome tie patys sumišę ir smalsūs berniukai, į nepažintus rytus išdundėję prieš devynis mėnesius. Kai kurie mūsų, ypač iš „padorių“ aukštesnės nei viduriniosios klasės šeimų, po laiko buvo savo gašlumo, gimusio stovykloje, sugėdinti, ir nuo tada jie pasirinko gana asketišką gyvenimą. Net padykesni berniukai jautė kaltės jausmą.“52

Vis dėlto daug kam – galbūt net daugumai – KLV buvo pozityvi patirtis, sveikas savarankiškumo, nuotykių ir pasitikėjimo savo jėgomis spyris. Darbininkų šeimoje sostinės Frydrichshaino rajone augusiam Werneriui Lenzui tai suteikė puikią galimybę išbandyti tokius smagius užsiėmimus kaip slidinėjimas, žygiai į kalnus bei kalvas, kurių iki tol jis nepažino.53 Gerhardas Ritteris taip pat į šią patirtį žvelgė teigiamai: „Tik po kokio dešimtmečio, – prisimindamas sakė jis, – aš suvokiau, ką KLV man davė ir ko išmokė: pajusti bendruomeniškumo jausmą, užsigrūdinti, pasitikėti savimi, įvertinti fizines galimybes, ištvermę, suprasti šalia esantį ir patirti meilę gamtai.“54

Daugeliui šios kartos žmonių dalyvavimas KLV nebuvo vienintelis laikotarpis, kurį jie praleido toli nuo namų. Nemaža jų dalis vėliau buvo siunčiami padirbėti kitose savanoriškose ar priverstinėse „darbinėse akcijose“, tarp kurių – pagalba nuimant derlių kaimuose, dalyvavimas Reichsarbeitsdienst, arba Reicho darbo tarnybos, veikloje. Daugelis berlyniečių karą taip ir praleido gyvendami įvairiausiose „stovyklose“, dalyvaudami tai vienokiose, tai kitokiose „darbinėse akcijose“ ar atlikdami „darbinę prievolę“ bei keliaudami per Vokietijos kaimo vietoves. Werneris Lenzas, kuriam 1939 metais buvo dvylika, didžiąją dalį karo praleido toli nuo savo namų Berlyne. 1941–1942 metų žiemą apgyvendintas KLV stovykloje netoli Trutnovo, Bohemijoje, vėliau jis buvo išsiųstas daugeliui kitų derliaus nuėmimo „darbinių akcijų“ Pomeranijoje ir Silezijoje, o paskiausią savo Arbeitsdienst tarnybą atliko kaimiškame Meklenburge. Iš viso ne sostinėje karo laikotarpiu jis prabuvo apie dvejus su puse metų.55

Visa tai galima interpretuoti kaip neatskiriamą totalitarinės sistemos dalį bei kaip kiekvieno visuomenės sektoriaus mobilizacijos, kuri buvo nacių režimo ašis, pavyzdį. Nesunku pastebėti, jog tokios programos idealiai atitiko ideologinius režimo tikslus. Jaunų žmonių atskyrimas nuo tėvų ir namų ilgesniam laikotarpiui vis efektyviau veikė kaip puiki masinio režimo dogmų skiepijimo priemonė. Būtent dėl to, nepaisant didėjančios aviacinių antskrydžių grėsmės, smuko KLV programos populiarumas. Pirmajai bangai populiarumo viršūnę pasiekus 1940–1941 metais (dalyvavo apie 50 000 jaunuolių), dalyvavimas programoje sostinėje sparčiai smuko 1941 metų lapkritį ir šiame lygmenyje išliko didžiąją kitų metų dalį. Programa vėl suaktyvėjo 1943 metais, kai paaštrėjus karo veiksmams oro erdvėje buvo priimtas sprendimas uždaryti sostinės mokyklas ir vykdyti dalinę evakuaciją. Skirtingai nei daugelis kitų Reicho miestų, Berlynas KLV programai atkakliai priešinosi. Iš tinkamų dalyvauti 260 000 Vokietijos sostinės vaikų joje dalyvavo tik 40 000; daugelis kitų buvo evakuojami asmeniškai pas kaimo vietovėse gyvenančius giminaičius bei draugus, o sostinėje pasiliko apie 80 000 vaikų.56 Netgi tuomet, kai Vokietijos sostinė sulaukė stipriausių aviacijos antskrydžių, dauguma berlyniečių ir toliau atmetinėjo valstybės finansuojamos evakuacijos pasiūlymus verčiau rinkdamiesi išeičių ieškoti patys. Kad ir koks sėkmingas galbūt buvo masinio režimo dogmų skiepijimo eksperimentas, KLV akivaizdžiai nesipasiteisino kaip apsaugos nuo atakų oro erdvėje priemonė. Kaip apibendrino vienas joje dalyvavęs asmuo, tai tebuvo „farsas“.57

Mažai Berlyno vaikų ir jaunuolių, išvykusių iš Anhalterio stoties, sugrįžo tokie patys. Visiems jiems KLV evakuacija buvo vienas labiausiai asmenybes suformavusių patyrimų gyvenime.

Taip pat kaip ir stipriai pasikeitę buvo šie jaunieji keleiviai, kitoks buvo ir miestas, į kurį jie sugrįžo. Christa Becker didžiąją 1941 metų dalį praleido su savo šeima Pomeranijoje, rudenį sugrįžusi į sostinę, netrukus tiek ji, tiek jos šeima pastebėjo aviacinių antskrydžių paliktą pėdsaką:

„Pirmas dalykas, ką pastebėjo Peteris, mūsų traukiniui išnirus iš požemių, buvo dingusi ledainė „Zorn“. Kitoje pusėje „Germania“ rūmų griuvėsiuose kyšojo kaminas ir unitazas. „O ne! – pamačiusi kai ką dar mano mamai iš karto sušuko teta Lechen. – Neliko „Leiser“ batų parduotuvės ir „Bleile“ audinių krautuvėlės, o Dieve...“ Lipdami stačiais laiptais į viršų, jie atidžiai apžiūrinėjo, ko dar Samariter gatvėje trūksta. Žmonės buvo įnikę į savus darbus lyg nieko nebūtų įvykę. Buvo 1941 metų rugsėjis. Mes šioje vietoje nebuvome aštuonis mėnesius, bet atrodė, kad gerokai daugiau“.58

Vokietijos sostinė, pasak vieno į KLV evakuotojo, tapo „siaubo miestu“.59

Nemaža žala padaryta ir Anhalterio stočiai: stiklinėje jos stogo arkoje padegamosios bombos išmušė skyles, elegantiškas jos fasadas apdėtas smėlio maišais. 1943 metų lapkričio pabaigoje ji buvo taip smarkiai nuniokota, kad joje stodavo tik vietiniai traukiniai, o visi ilgojo reiso nukeipti į Silezijos stotį arba Potsdamą.60 Po tolimesnių aviacijos antskrydžių sugriuvo ar buvo apgadinta didžioji dalis stogo. Nuo 1944 metų geležinkelių darbas visai sutriko, tai lėmė ne tik struktūrinės bėdos, bet ir svarbesni sisteminiai veiksniai, tokie kaip logistikos problemos bei geležinkelio transporto priemonių trūkumas.

Seniau skleidusi miesto, kuriam tarnavo, didybės, prabangos ir pasitikėjimo aurą, dabar Anhalterio stotis bylojo apie niokojančią, likimus draskančią Hitlerio sostinėje siautėjančią jėgą. Jos perone laukiantiems keleiviams virš galvų ūžavo vėjai, iš kadaise didžiulės konstrukcijos dabar buvo likusios vos kelios aplamdytos nuogos metalo sijos ir sudužusio stiklo briaunos. Christabelė Bielenberg šioje stotyje lankėsi 1944 metų žiemą. Vaizdas čia buvo sukrečiantis:

„...šrapnelių sutalžytose sienose plevėsavo raudonos ir juodos niekam neberūpinčių propagandinių plakatų driskenos... Kiekvieną dieną kelias valandas, likusias tarp gausių amerikiečių dieninių aviacinių antskrydžių ir pavienių britų naktinių atakų, čia atriedėdavo ir išriedėdavo belangiai traukiniai, vežantys savais keliais nežinomomis kryptimis keliaujančius kareivius, civilius, pabėgėlius bei evakuotuosius.“61

Anhalterio stotis savo likimą pasitiko 1945 metų vasarį, kai dieninis JAV karinių oro pajėgų antskrydis išdraskė pačią sostinės širdį. Anhalterio peronas buvo nusėtas duobių, o geležinės jos sijos gausybės padegamųjų bombų karščio suknežintos taip, kad stotis buvo nepataisomai suniokota ir geležinkelio eismas galiausiai sustabdytas. Vėliau išdraskytos jos liekanos galutinai nugriautos, kaip paminklas, ženklinantis vietą, iš kurios į atokias vietoves keliavo tiek daug Berlyno gyventojų, liko tik nedidelis dantytas kadaise puošnaus fasado fragmentas.

10 Tautos draugas

Nacizmas daugeliu atžvilgių yra labai moderni ideologija. Politinėje plotmėje naciai šaliai siūlė naują alternatyvą, žadėjo nuo seno, atgyvenusio prieš tai buvusio režimo atitolusią šviesią ateitį. Jų prielankumas modernizmui atsispindėjo ir kitose srityse. Tarkime, greitkelių tiesimas ketvirtajame XX amžiaus dešimtmetyje vykdytas deficitinio finansavimo sąlygomis ir buvo pagrįstas Keyneso ekonomikos teorija, tačiau tai kartu reiškė ir pastangas įtraukti kylančią automobilių pramonę.

Nors iš esmės buvo aršus artistinio avangardo niekintojas, Hitleris kai kuriuos modernumo aspektus troško išnaudoti. Per rinkimines kampanijas iki 1933 metų jis šalį lėktuvu apkeliavo skersai išilgai. Toks radikalus metodas ne tik leido visuomenei Hitlerį sieti su keliavimą oro transportu gaubiančiu žavesiu bei naujoviškumu, tačiau turėjo ir praktinės naudos – jis galėjo pasiekti didžiąją dalį savo rinkėjų ir kiekvieną dieną pasakyti po tris ar keturias kalbas.

Labiausiai su „modernumu“ siejamas nacistinės Vokietijos aspektas yra radijo panaudojimas. Nuo pat ankstyvosios radijo vystymosi fazės trečiajame XX amžiaus dešimtmetyje, kai atsirado pirmosios šią naują technologiją panaudojančios radijo stotys, jis greitai išplito ir įgavo populiarumą visame pasaulyje. Tačiau jo augimas ir politinis išnaudojimas Vokietijoje buvo bene efektyviausias.

Ankstyvasis radijo Vokietijoje paplitimo etapas buvo siejamas su Kėnigs Vusterhauzeno miestu, įsikūrusiu vos daugiau nei už trisdešimties kilometrų nuo Berlyno centro. Čia Vokietijos kariuomenė per Pirmąjį pasaulinį karą įrengė pirmąją primityvią radijo siųstuvo stotį, kuri vėliau pritaikyta ir kasdieniam naudojimui. Pirmoji transliacija – Kalėdinis koncertas – iš laikinosios studijos nuskambėjo 1920 m. gruodžio 22 d., tačiau didžiulę nuostabą kelia tai, jog Vokietijos gyventojams jo klausytis buvo uždrausta.

Po tokios nevykusios pradžios Kėnigs Vurterhauzeno stotis, žinoma Funkerbergo pavadinimu, ėmė sparčiai plėstis. Vos per kelerius metus šioje vietoje iškilo pagrindinis 243 metrų transliacijų bokštas, taip pat dvylika mažesnių radijo stiebų. Pačiame teritorijos centre esančiuose trijuose pastatuose įsikūrė studijos, techninės patalpos bei didžiulis specialiai suprojektuotas dyzelinis generatorius, kurio 660 litrų talpa leido gaminti energiją, atitinkančią 1000 arklio galių. 1927 metais prijungus naujas netoliese esančio Zėseno teritorijas, kompleksas tapo viena pažangiausių radijo transliavimo stočių pasaulyje.

Iš čia Deutschlandsender ilgosiomis bangomis savo programas transliavo visoje Vokietijoje. Šalia jos visoje šalyje nuo Karaliaučiaus iki Štutgarto, Hamburgo ir Miuncheno, buvo įsteigtos ir regioninės stotys, kurios ne tik retransliavo Deutschlandsender laidas, tačiau pateikė ir konkrečiai vietai aktualią informaciją. Gyvenantys Berlyne klausėsi vietinės stoties Funk-Stunde Berlin, transliuojančios iš Tiergartene esančio „Vox-Haus“.

Ankstyvuoju laikotarpiu Vokietijos radijas buvo visiškai apolitiškas, politinio turinio laidos atvirai draustos. Trečiojo XX amžiaus dešimtmečio pabaigoje situacija ėmė keistis: pamažu iškilo ir politinės temos, ypač kai 1930–1932 metais kanclerio pareigas ėjo Brüningas. Ši tendencija dar labiau suaktyvėjo jį pakeitus Franzui fon Papenui – tada radijas iš esmės tapo valstybės tribūna. Vienintelė problema buvo ta, jog, atrodė, mažai vokiečių klausė, kas iš jos sakoma.

Radijas ryškiausią politinį atspalvį įgavo atėjus į valdžią Hitleriui. Nors naciai šios technologijos neišrado, jie, be jokios abejonės, pasinaudojo radiju politiniams tikslams siekti. Pasitelkus Josepho Goebbelso įgaliojimus, kartu jie tapo didžiausiais politinio radijo bangų potencialo išnaudotojais. Tai buvo pasiekta ne tik skleidžiant paprastą propagandą, bet ir išnaudojant radijo suteikiamą betarpiškumo bei įsitraukimo jausmą: pasinaudojant unikalia jo siūloma galimybe prasiskverbti į žmonių namus, taip pat leisti klausytojui pasijusti programos dalimi. Netrukus po nacių atėjimo į valdžią, 1933 metais, Goebbelsas radiją pavadino „aštuntąja valdžia“24 bei „įtakingiausiu bei svarbiausiu tarpininku“ tarp nacių judėjimo ir Vokietijos žmonių. Anot jo, Hitlerio revoliucija „nebūtų įmanoma be radijo“.1

Nuo tada per ateinančius metus radijas peraugo iš žiniasklaidos priemonės, didžiąja dalimi įtinkančios mažumos auditorijai, į visa apimantį masinės komunikacijos kanalą. Jis tapo pagrindiniu režimo įrankiu, perduodančiu informaciją žmonėms, o savo ruožtu pastariesiems tai buvo pirminis pramogų bei informacijos šaltinis. Tikslo pritraukti kuo daugiau radijo klausytojų, vadovaujantis principu – „radijas turi pasiekti visus arba jis nepasieks nė vieno“2 – turėjo būti siekiama keliais būdais.

Pirmas žingsnis – gyventojus aprūpinti radijo imtuvais. Technologinė pažanga bei infrastruktūros tobulėjimas reiškė, kad per ketvirtąjį XX amžiaus dešimtmetį Vokietijoje radijas pasiekė vis didesnę populiacijos dalį. Tačiau tikrasis progresas pasiektas pasiūlius galimybę radijo imtuvus įsigyti už prieinamą kainą, tai viziją, jog radijo imtuvai bus kiekvienuose namuose, priartino prie tikrovės. 1933 metų pradžioje naciai nusprendė subsidijuoti radijo aparatų, kuriuos galėtų įsigyti tie vokiečiai, kuriems paprastai ši vis dar prabangos prekė buvo neįkandama, gamybą. Taigi pasirodė Volksempfänger, arba „žmonių imtuvas“. Paprastas trijų lempų, dviejų diapazonų imtuvas bakelito korpusu, Volksempfänger buvo pardavinėjamas „tik“ už 76 markes, maždaug perpus pigiau nei tradicinis radijo aparatas, ir apytiksliai atitiko dviejų savaičių eilinio Vokietijos darbininko atlygį.

Šių stulbinančio populiarumo sulaukusių paprastų radijo aparatų per ateinančius šešerius metus buvo parduota daugiau nei septyni milijonai. Sąsaja su režimu buvo neabejotina: pats radijo modelio numeris – VE 301 – buvo nuoroda į sausio 30 d., Hitlerio valdžios užėmimo dieną. Viename plačiai paplitusiame to meto plakate šis išdidintas radijo imtuvas iškeltas virš minios, viršuje užrašyti žodžiai: „Visa Vokietija fiurerį girdi per Volksempfänger“. Kitame populiariame reklaminiame plakate vaizduojama radijo besiklausanti tipiška vokiečių šeima: aplink radiją susirinkę skaitantis laikraštį tėvas, mezganti mama, patenkinti besišypsantys vaikai.

1938 metais pristatytas Deutscher Klein Empfänger („mažas vokiškas radijo imtuvas“), arba DKE. Maždaug trečdaliu mažesnis už Volksempfänger, šis tik dviejų lempų, nedaug energijos sunaudojantis imtuvas buvo pardavinėjamas tik už 35 markes. Tai buvo pigiausias to meto radijo aparatas visame pasaulyje. Nepaisant to, kad buvo paprastas ir primityvus, DKE puikiai gaudė stiprius vietinius signalus. Reikšmingą jo vaidmenį vyriausybės skleidžiamoje propagandoje patvirtino neoficialus jam suteiktas pavadinimas – Goebbels Schnauze, „Goebbelso burna“.

Propagandinis radijo atspalvis naciams buvo be galo svarbus. Tai patvirtino ir tiesiogiai radijo eteryje pasisakęs vos prieš dvi dienas 1933 metais kancleriu paskelbtas Hitleris. Nuo tol radijo eteris buvo užgožtas Hitlerio ir kitų nacių didžiūnų kalbomis bei skelbimais.

Goebbelsas puikiai suvokė, kad visuomenė didžiuliu apetitu propagandai nepasižymėjo, todėl nurodė transliuoti įvairesnes laidas. Taigi į radijo programas įtraukta populiarioji bei klasikinė muzika, sportas, poezijos skaitymai bei kultūrinės diskusijos; muzikinių laidų transliacijos nuo 57 procentų 1933 metais išaugo iki 70 procentų 1938 metais.3 Panašu, kad labiausiai Goebbelsas bijojo to, jog persisotinę propaganda Vokietijos žmonės ims masiškai savo radijo imtuvus išjunginėti. Toks jo nuogąstavimas buvo pagrįstas. Per visą karo laikotarpį sostinėje netilo nusiskundimai Vokietijos radijo eterio transliacijų turiniu; kai kurie viešai smerkė išpūstus propagandinius devizus, kiti reikalavo daugiau lengvos muzikos.4 Pasirodo, Berlyno klausytojams buvo sunku įtikti.

Daug daugiau populiarumo sulaukė 1936 metais Berlyne vykusių olimpinių žaidynių transliacija. Šis renginys Vokietijos radijui buvo tikras išsigelbėjimas. Patenkinti numatytą paklausos srautą, Zėsene įrengta nauja radijo siųstuvo stotis ir šia proga pristatytas naujas radijo aparatas. Nešiojamas baterijomis veikiantis radijo imtuvas Olympiakoffer, arba „Olimpinė dėžutė“, buvo didesnis nei kiti populiarieji radijo aparatų modeliai ir brangokas – kainavo 160 markių – tačiau galėjo klausytojui pasiūlyti radijo klausytis lauke. Olimpinės žaidynės buvo produktyvus radijo imtuvų vystymosi metas – metas, kai daugelis, ypač apolitiškų bei kaimo vietovėse gyvenančių žmonių, pirmą kartą pajuto didžiulį šios priemonės potencialą. Pavyzdžiui, berlynietis Ernstas Schmidtas, kuriam 1936 metais buvo penkiolika metų, prisiminė žaidynių transliaciją sekęs prie kaimyno radijo imtuvo, tą kartą jis pirmą kartą išgirdo radiją. Netrukus jo šeima nusipirko savo aparatą.5 Ir jie, be jokios abejonės, vieni tokie nebuvo.

Įsigyti radijo imtuvus leido ne tik technologinė pažanga, bet ir novatoriškas programavimas bei konkurencingos kainos, nacių režimas taip pat rėmė kolektyvinį radijo klausymą. Šiuo tikslu politinio turinio pranešimai dažnai būdavo transliuojami darbo valandomis, o daugelis gamyklų ir biurų privalėdavo sustabdyti darbą ir leisti darbuotojams jų pasiklausyti. Panašiais sumetimais radijo imtuvais buvo aprūpinti restoranai ir kavinės, didžiuosiuose miestuose garsiakalbiai iškelti gatvių stulpuose. Tokiu būdu Vokietijos radijas, ko gero, turėjo didžiausią skaičių klausytojų visame pasaulyje.

Trečiajame reiche įsigytų radijo imtuvų skaičius patrigubėjo nuo apie 4,5 milijonų 1933 metais iki 12 milijonų 1939 metais, 1942 metais jau siekė 16 milijonų.6 1939 metais radijo imtuvą galėjo pasigirti turinti kas antra šeima, o klausytojų skaičius, prisidėjus kolektyviniam klausymuisi, proporcingai didėjo toliau.7 Kai 1939 metais buvo paskelbtas karas, didžioji dalis vokiečių apie jį išgirdo per savo radijo imtuvus.

Prasidėjus karui Vokietijos radijuje pasijuto akivaizdūs pokyčiai. Viena vertus, nacių režimas radiją naudojo kaip pagrindinę tribūną savo naujiems apribojimams bei nurodymams skelbti. Beje, iš eterio beveik niekada ilgam nedingdavo tiek Hitlerio rugsėjo 1-osios Reichstago kalba, tiek po dviejų dienų tiesioginiame eteryje paskelbtas pranešimas apie Anglijos ir Prancūzijos skelbiamą karą, kuris kartotas dar labai ilgai, kartais įterpiant karinės muzikos trimitavimus.

Kita naujiena buvo kasdienės vyriausiosios karinės vadovybės situacijos apžvalgos, transliuojamos kiekvieną dieną po vidurdienio naujienų. Įžangoje nuskambėjus įspūdingai Listo „Preliudų“ fanfarai, laida prasidėdavo standartine fraze: Das Oberkommando der Wehrmacht gibt bekannt..., „Vyriausioji karinė vadovybė praneša...“, tada buvo pasileidžiama į išsamią karinių operacijų, sėkmingų žygių ir laiku įvykdytų „strateginių atsitraukimų“ apžvalgą.

Pirmosios karo dienos pranešime vargiai suturėtas vermachto džiūgavimas. Girtasi:

„Visuose frontuose pasiekta laukta sėkmė. Pajudėję iš pietų kariai, įveikę kalnus, pasiekė Noimarktą-Sucha. Į pietus nuo Moravijos-Ostrau, ties Tešenu, kirsta Olsos upė. Į pietus nuo šio pramonės miesto mūsų kariai nuožmiai puola Katovicus. Šios ginkluotosios pajėgos nuo Silezijos sparčiai juda link šiaurės, Čenstakavos kryptimi.

Lenkijos koridoriuje mūsų kariai artėja link Brda ir jau pasiekė Naklą prie Notecės. Vyksta kova netoli Grudziondzo.

Ginkluotosios pajėgos, pajudėjusios nuo Rytų Prūsijos, kovoja Lenkijos teritorijos gilumoje.“8

Nesunku suvokti, kodėl tarp mokinių sparčiai išpopuliarėjo užsiėmimas dideliuose žemėlapiuose žymėti karinius Vokietijos veiksmus. Kiekvieną dieną vermachto radijo pranešime nuskambėdavo daugybė naujų negirdėtų miestų, upių ir geografinių ypatybių, kurios uoliai buvo kaipmat pažymimos smeige ar vėliavėle.

Šalia tokio entuziazmo glūdėjo tamsioji šio reikalo pusė. Nuo 1939 m. rugsėjo 1 d. klausytis užsienio radijo transliacijų tapo nusikaltimu. Paties Goebbelso parengto įstatymo preambulėje nurodyti principai, kuriais buvo paremtas šis įstatymas, kiek per daug atskleidžiantis pačių nacių požiūrį į radiją kaip propagandos skleidimo priemonę. Jo pradžioje buvo skelbiama:

„Dabartiniame kare priešas kovoja ne tik kariniais ginklais, bet ir metodais, siekiančiais paveikti bei pakirsti dvasinę žmonių būklę. Vienas tokių metodų yra radijas. Kiekvienas priešo mums perduodamas žodis yra neabejotinas melas, skirtas pakirsti Vokietijos žmones. Reicho vyriausybė žino, kad Vokietijos gyventojai šį pavojų pripažįsta, ir tikisi, jog kiekvienas doras ir sąžiningas pilietis susilaikys nuo užsienietiškų programų transliacijų.“9

Paskelbta, jog kalėjimu bus baudžiami tie, kurie sąmoningai klausys užsienio radijo stočių transliacijų. Už sunkesnius atvejus, tokius, kai niekšas bus pričiuptas skleidžiantis užsienio transliacijų „melą“ bei Vokietijoje bandys pakirsti dvasinę pusiausvyrą, gali būti baudžiama mirtimi.

Negana to, kad naujasis įstatymas neabejotinai buvo drakoniškas, keblu jį buvo ir vykdyti. Kadangi valdžiai sunku „radijo nusikaltėlį“ pagauti nusikaltimo vietoje, kaltinimai už šį nusižengimą paprastai daugiausia pagrįsti įskundimu. Vieni kitus demaskuodavo kaimynai, vyrus įduodavo žmonos. Vienas jaunas berlynietis netgi pamena, jog visiems Hitlerjugendo nariams liepta bendradarbiauti ir užkirsti kelią „radijo nusikaltimams“, pranešant apie mokyklose pastebėtus tokio pobūdžio nusižengimus.10

Klausytojai greitai prisitaikė. Williamas Shireris prisimena popietę praleidęs su viena Berlyne gyvenusia šeima, bijojusia įsijungti BBC, kadangi tame pačiame name gyveno nacis kvartalo prižiūrėtojas. Todėl „jie radiją paleido taip tyliai, kad vargiai galėjau suprasti, ką praneša, o tuo metu dukterys prižiūrėjo laukujes duris“.11 Vienas Berlyno jaunuolis pamena, kad jo dėdė Maksas BBC klausydavosi nuolatos:

„Įsisukęs į kelis apklotus jis rymodavo prie radijo aparato ir klausydavosi „priešo radijo“. BBC iš Londono atpažinimo ženklas visada būdavo duslus „bumbumbum, bumbumbum“. Dėdė Maksas jį vos girdėjo! Po programos iš karto nustatydavo kitą programą, kad jeigu staiga apieškotų namus, nepastebėtų, kurios stoties klausyta paskiausiai.“12

Kiekvieną savaitę BBC programos vokiečių kalba, pradėtos transliuoti 1938 metais, galėjo pasiūlyti daugiau nei trisdešimt valandų žinių, pramogų bei komentarų laidų, kurias vokiečiai vertino labiau nei vietinius transliuotojus. Tikslus prie Londono radijo prisijungusių klausytojų skaičius neaiškus, tačiau tam tikri faktai leidžia manyti, kad jų būta išties daug. Jau vien BBC apskaičiavimais, jis kiekvieną dieną pasiekdavo apie dešimt penkiolika milijonų vokiečių.13 Net nacių saugumo tarnyba – Sicherheitsdienst – pripažino, kad vokiečiai dažnai klausydavosi užsienio radijo. 1943 metų balandžio mėnesio pranešime pažymėta, kad daugelis savo soduose plušėdavusių žmonių tam tikru metu, likus maždaug penkioms minutėms iki kasdienės BBC transliacijos pradžios, sistemingai nueidavo į vidų.14

Šių dienų liudijimai patvirtina, kad „Londono klausėsi“ daugelis, nepriklausomai nuo socialinio statuso ar politinių pažiūrų. Vienas užsienio apžvalgininkas įvertino, kad užsienio stočių transliacijų reguliariai klausėsi beveik trys ketvirtadaliai suaugusių vokiečių. „Jie atvirai klausytis nedrįsta, – rašė jis, – todėl prisuka garsą iki vos girdimo, vakare savo kambarines išsiunčia į filmą ir atsisėdę ant grindų, prikišę ausis prie radijo imtuvo klausosi.“15 Tokią praktiką patvirtino ir daugelis kitų dienoraščių autorių. Viena jų, Rutha Andreas-Friedrich, pačią pirmą karo dieną rašė: „Mes „nusidėjome“ jau tris kartus – užsirakinę duris radijo klausėmės pasikišę jį po antklode.“16

Pirmiausia BBC jie klausydavosi dėl to, kad dažnai abejojo vietos transliuotojų pateikiama informacija. Andreas-Friedrich buvo viena iš daugelio berlyniečių, prie „Londono“ besijungusių dėl smulkesnės informacijos, kurios jautė negaunanti iš Deutschlandfunk. Pavyzdžiui, kai 1941 metų pavasarį Rudolfas Hessas nuskrido į Londoną, pirmiausia puolė tiesiai prie radijo: „Ant imtuvo uždėjusi pagalvę, prisijungė. „Kalba Londonas. Kalba Londonas...“17 Kitas pavyzdys – Lutzas Ritteris. Jis nepasitikėjo Vokietijos transliuotojais, kadangi „Vokietijos radijas atsitraukimą pateikė kaip strategiškai naudingą žingsnį, „fronto linijos sutrumpinimą“, sąlygotą neišvengiamų priešo nuostolių. Geriausiu atveju pralaimėjimai buvo pripažinti Vokietijos kova „iki paskutinės kulkos“. Tuo tarpu jis pažymėjo, kad BBC, priešingai, – „nuo maždaug 1943 metų puikiai informuodavo apie Vokietijos karinius nuostolius bei pralaimėjimus sąjungininkams, o nuo 1944 metų vasaros ir apie Normandijos invazijos eigą bei situaciją rytuose“.18

Įsijungti šią radijo stotį vertėjo ne tik besidomintiems politika. Christabelė Bielenberg, nors buvo neabejotinai antinacistinių pažiūrų, mėgo klausytis BBC muzikinių programų. „Kažkas labai rekomendavo įsijungti radiją, – rašė ji, – iš Londono buvo transliuojamas grupės „Ambrose Orchestra“ koncertas. Mirties bausmė? Velniop ją, pasimėgaukime puikia šokių muzika!“19 Ji būtų nustebusi, jei žinotų, kokiems žmonėms netiesiogiai palaikė kompaniją. Pavyzdžiui, vienas vyras iš Ėbersvaldės buvo pagalbinio policijos dalinio pareigūnas bei anksčiau Dachau dirbo esesininku, bet Londono radiją įsijungdavo kiekvieną vakarą ir jo klausydavosi per ausines.20 Kitas pastovus BBC klausytojas buvo Rochusas Minschas, Hitlerio aplinkos žmogus bei nusipelnęs SS leibštandarto narys, kuris buvo paskutinis 1945 metais palikęs Berlyno bunkerį.21 Nacių saugumo tarnyba pastebėjo, kad įstatymas buvo vis dažniau pažeidinėjamas ne tik režimo priešininkų, bet ir „gerųjų nacionalsocialistų“, kurie buvo politiškai įsipareigoję ir nepanašu, jog lengvai neigiamai paveikiami.22

Be to, kad buvo prieinamas palyginti nešališkos informacijos šaltinis, karui tęsiantis BBC savo klausytojų auditorijai plėsti taip pat naudojo vieną taktiką. Atgrasyti vokiečius nuo nacių propagandos įtakos, tiek BBC, tiek jo sovietų atitikmuo Maskvos radijas nuolat paviešindavo į nelaisvę iš tam tikro karo veiksmų teatro paimtų kareivių sąrašus. Šiam tikslui BBC net sukūrė specialią laidą, kurioje skambėjo teminė populiarios vokiškos dainos In der Heimat, In der Heimat, da gibt’s ein Wiederseh’n^25 melodija. Dėl savaime suprantamų priežasčių daugelis vokiečių šią stotį įsijungdavo tikėdamiesi išgirsti gerų naujienų apie dingusius savo mylimus artimuosius, giminaičius ar draugus.

Bėda buvo ta, jog atvirai prisipažinti, kad per BBC ar sovietų vokiečių kalba transliuojamą stotį Freies Deutschland („Laisvoji Vokietija“) išgirdo kokio nors pažįstamo ar šeimos nario vardą, niekas negalėjo. Neaišku, ar iš ideologinio užsidegimo, ar automatiškai įsijungiančio patriotizmo, būdavo atvejų, kai dingusių sūnų motinos įskųsdavo asmenis, kurie joms atnešdavo gerų žinių apie išgyvenusius mylimus vaikus. Dėl šios priežasties reikėjo rasti būdų, kaip gerą žinią perduoti arba neatskleidžiant šaltinio, arba nenurodant ją perdavusio asmens.

Vienas kelių buvo šeimai, apie kurios narius pranešta tokiose laidose, nusiųsti anoniminį laišką. Vienas berlynietis, pats Rytų fronto veteranas, 1944 metais taip ir pasielgė per anksti sielvartauti ėmusioms šeimoms nusiųsdamas trisdešimt tokių laiškų. Vienas jų pavyzdys išsaugotas archyvuose:

Gerbiama ponia R,

1944 m. spalio 19 d., 18.45 val., radijo stotis „Freies Deutschland“ perdavė jūsų vyro grandinio Alberto R. žinutę su linkėjimais nuo sūnaus.

Tikiuosi, šiuo laišku atnešiau gerų žinių.

Draugas anonimas.23

Laiško autorius buvo pagautas, kai nusprendė vieną savo naujienų pranešti gyvai siekdamas pasidalyti geros žinios džiaugsmu. Jo nelaimei, laiško gavėjas, nors iš pradžių labai nudžiugo, įdavė jį gestapui. Pakeliui namo vyras buvo suimtas. Nors tikrasis jo likimas nežinomas, atsižvelgus į nusižengimo mastą labai tikėtina, kad jis nubaustas mirties bausme.

Kiti turėjo išradingesnių būdų. Kartą viename Berlyno bare savo rajone dirbantis barmenas amerikiečiui Williamui Russellui pasipasakojo:

„Žinote, visi klausosi Londono radijo, – sušnabždėjo jis. – Žinoma, jie bijo apie tai garsiai atvirai prisipažinti, tačiau nepaisant to, klausosi.“ Jis dar kartą žvilgtelėjo sau per petį, lyg tikėtųsi pamatyti galai žino ką. „Vakar senoji ponia Prause, kurios sūnus tarnauja povandeninių laivų laivyne, buvo namuose, pas ją užėjęs ponas Illmanas pasakė, kad praeitą naktį sapnavo sapną, jog jos sūnus buvo paimtas į britų nelaisvę ir dabar yra saugus kalėjime Anglijoje. Ponia Prause tiesiog pamanė, kad šiam protas pasimaišė, iki kol tą pačią dieną sulaukė keturių kitų kaimynų, kurie teigė praeitą naktį sapnavę tokį pat sapną. Galiausiai ji suprato, kad tai tiesa. Visi gyvenantys netoliese jos sūnaus vardą išgirdo per Londono radijo naujienas suimtųjų kalinių sąraše, tik jie nieku gyvu neprisipažino, kad klausėsi užsienio radijo stoties.

„Jie tik „sapnavo“... Dabar visi tiek sapnuoja.“24

Jei klausytis užsienio radijo stočių transliacijų priežasčių turėjo eiliniai Berlyno gyventojai, tuomet tarp jų esantys užsienio darbininkai jas įsijungti turėjo dar daugiau pagrindo. Vienas jų buvo prancūzas Marcelis Elola, kartu su priverstiniais darbininkais gyvenęs laikinojoje stovykloje pietų Berlyne, Lichtenradėje. Jų turimas radijas tapo svarbiausiu ryšiu su išoriniu pasauliu:

„Radiją pirkome juodojoje rinkoje, vidiniame vienos kavinės Aleksandro aikštėje kieme. Anteną paslėpėme tarp stogo čerpių. Pagaudavome transliacijas iš Prancūzijos, nors signalą nuolat pertraukdavo visokie traškėjimai. Ausį reikėjo pridėti prie garsiakalbio, galvą laikyti po apklotu, norėdamas girdėti ir suprasti, kas sakoma, nepadidinęs garso, klausyti turėjai labai įsitempęs.“25

Iš visų į nacių teismus už „radijo nusikaltimus“ patekusių asmenų maždaug vienas iš penkių buvo užsienio darbininkas.

Susidūrę su „radijo nusikaltimų“ antplūdžiu, režimas turėjo griebtis veiksmų. Goebbelsas pirmąją karo žiemą iš pradžių bandė skelbti, kokios bausmės laukia nusižengusiųjų. „Užsienio radijo stočių transliacijos vis dar pritraukia mūsų klausytojus, – savo dienoraštyje 1939 metų gruodį rašė jis. – Aš nurodžiau įvesti kelias žiaurias bausmes ir jas paskelbti. Galbūt tai padės.“26 Vis dėlto nepaisant primygtinio reikalavimo „radijo nusikaltėliams“ skirti nuo aštuonerių iki dešimties metų kalėjimo, Goebbelso nusivylimui, vidutinė bausmė už tokius nusikaltimus svyruodavo tarp dvejų trejų metų – jo manymu, tai buvo tokia menka nuobauda, kad neturėjo jokios propagandinės vertės.27

Todėl jis išbandė kitą būdą. 1941 metų pavasarį nurodė, kad prie visų radijo aparatų visuose Vokietijos namuose būtų prikabintas įspėjamasis užrašas. Tiek ant naujų, tiek senų radijo imtuvų sukamųjų rankenėlių turėjo būti užkabinta kortelė su tokiu tekstu:28

(Atminkite: klausytis užsienio radijo stočių transliacijų yra nusikaltimas nacionaliniam mūsų tautos saugumui. Fiurerio nurodymu, už jį bus baudžiama griežtu laisvės atėmimu.)

Ši politika jau iš pat pradžių buvo problematiška. Remiantis jos reikalavimais, kortelės su užrašu visiems Vokietijos namų ūkiams turėjo būti išdalytos vietinių nacių valdžios pareigūnų, kurių uoliausi netgi prižiūrėjo, ar kortelės tikrai ant radijo imtuvų užkabinamos. Howardas Smithas rašė:

„Mano kaimynystėje kiekvienuose namuose apsilankydavo vyriausiasis vietinis nacių pareigūnas siekdamas užtikrinti, kad kiekvienas radijo aparatas turėtų kortelę su užrašu. Žmonėms, kurie radijo imtuvų neturėjo, liepta korteles laikyti kaip priminimą, kad nedera klausytis pokalbių žmonių, kurie per radijo aparatus klausėsi užsienio radijo stočių.“29

Dauguma civilių tokį nurodymą manė esant kraštutiniškai griežtą. Else Bittner prisimena, kad jos mama, į jų namus Berlyno Reinikendorfo priemiestyje pristačius kortelę su užrašu, tiesiog pasipiktino. „Ji pasijuto labai įžeista, – prisimindama pasakojo ji, – tikino užsienio radijo neklausanti, tačiau jie nieko nenorėjo girdėti. Galiausiai ji vis tiek kortelės ant sukamosios rankenėlės nepakabino, o tik pakišo po imtuvu, kur jos nesimatė.“30 Vokietijos žvalgybos organizacija, SD, taip pat pranešė, kad tokia priemonė sulaukė „itin neigiamos žmonių reakcijos“, tai laikyta „savotišku šnipinėjimu“, nukreiptu ne prieš nustatytus pažeidėjus, o prieš visus gyventojus.31 Be to, daugelis nusivylę stebėjosi, kad kortelėje buvo paminėtas fiureris, žmonės akivaizdžiai negalėjo patikėti, kad pats Hitleris – tautos vadas ir tėvas – įsitraukęs į tokią apgailėtiną ir įžeidžiančią politiką.

Nepaisant propagandos, grasinimų bei bausmių, „radijo nusikaltimų“ vykstant karui daugėjo. Nors statistika yra fragmentiška ir įvykdžiusių šį nusikaltimą skaičius buvo daug didesnis nei mažuma nuteistųjų, žinoma, kad 1939 metais užfiksuoti 36 tokie nusižengimai, o 1940 metais skaičius išaugo iki 830, 1941 metais jų buvo 721, 1942 metais – jau 1 117.32 Nepaisant nuolatinio Goebbelso raginimo nusižengėliams taikyti griežtesnes bausmes, už nusikaltimą klausius užsienio radijo visoje šalyje mirties bausme nubausta tik vienuolika nusikaltėlių. Rimčiausi radijo nusikaltimai dažniausiai buvo susiję su sunkinančiomis aplinkybėmis, todėl pateikti kaltinimai ir dėl rimtesnių nusižengimų, tokių kaip trukdymas karo eigai. Tačiau iš esmės bausmės už tiesioginius „radijo nusikaltimus“ būdavo nesunkios, kaltinamiesiems paprastai skiriama nuo aštuoniolikos mėnesių iki trejų metų kalėjimo bausmė.33 Susidaro įspūdis, kad nepaisant visų gąsdinimų ir grasinimų, ne visuomenės klausymosi įpročiai labiausiai jaudino valdžią. Kaip teigė vienas istorikas, jei ne faktas, kad tai buvo neteisėta, „užsienio radijo transliacijos buvo... toks kasdienis ir paplitęs dalykas, kad galėtum pamanyti, jog tai normalu“.34

Nors BBC buvo labai populiarus, būtų neteisinga teigti, kad Vokietijos radijas būgnijo vien tik propagandą ir patosišką retoriką. Nors šiame radijuje „politinio turinio“ transliacijų buvo išties nemažai – pavyzdžiui, Hitlerio kalbų ar kitų aukštų nacių pareigūnų svarbiausių įvykių pranešimų – nereikėtų tvirtinti, kad visas nacių radijas buvo persmelktas vien politika. Taip nebuvo. Net 1943 metais naujienoms bei politiniams įvykiams skiriama eterio dalis tesudarė 16 procentų.35

Jis galėjo pasiūlyti daug daugiau. Vokietijos radijas reguliariai transliavo kultūrines laidas, poezijos skaitymus, radijo vaidinimus ir „visuomenei naudingos informacijos“ laidas, kuriose patariama dėl naujausių įstatymų ar siūlomi būdai, kaip namų šeimininkės galėtų efektyviausiai panaudoti maisto davinius ar sutaupyti savo namų ūkyje. Nemažai dėmesio buvo skiriama sportui. 1936 metų olimpinės žaidynės įrodė, koks populiarus gali būti sportas radijuje, radijo bangomis skriejo pranešimai apie sporto rungtynes ar žirgų lenktynes Hopergartene. Daug dėmesio sulaukiantys Vokietijos futbolo sezonai – kiekvieną vasarą Berlyno olimpiniame stadione vykstantys čempionato finalai – visada sulaukdavo didelės klausytojų auditorijos.

Didžioji dalis Vokietijos radijo eterio buvo skiriama muzikai. Žinoma, egzistavo ir įvairiausių apribojimų, atlikėjai buvo kruopščiai atrinkinėjami. Pavyzdžiui, tradicinis džiazas netoleruotas, kadangi laikytas „išsigimėlišku“, be to – negrų ir žydų muzikantų produktas. Buvo leidžiamas tik „vokiškas džiazas“ – lėtesnė, „ariškesnė“ versija. Griežtai kontroliuotas ir klasikinės muzikos repertuaras. Nors asmeninėje Hitlerio įrašų kolekcijoje buvo ir rusų kompozitorių, kaip antai Musorgskio ir Rachmaninovo, ir netgi žydų muzikų, pavyzdžiui, Bronislavo Hubermano^36 kūrinių, Vokietijos radijo eteris buvo labiau puritoniškas. Žydų kompozitorių bei muzikų kūriniai Vokietijos radijuje neskambėjo, o karui įsibėgėjus į „priešų“ kompozitorių sąrašą buvo įtraukta ir daugiau muzikų, įskaitant Chopiną, Čaikovskį ir Ravelį. Liko tik labai solidus „arijų“ kompozitorių, pradedant tokiais Vokietijos galiūnais kaip Wagneris, Beethovenas, o baigiant novatoriškesniais Carlo Orffo darbais, repertuaras. Prieštaros neišvengė net Mozartas – kai kurie jo darbai taip pat buvo nurašyti ir uždrausti, kadangi libretai parašyti krikštyto žydo.37

Šalia akivaizdžių draudimų bei apribojimų, sąmoningai tam tikri muzikos kūriniai siejami su tam tikrais karo etapais. Prieš oficialius radijo pranešimus visada pasigirsdavo keletas „teminės melodijos“ taktų, skiriamų tam tikram karo veiksmų teatrui – linksma Wir fahren gegen Engeland („Keliaujame kovoti su Anglija“) kovai su Britanija, Wacht am Rhein – su Prancūzija arba Balkanlied – su Graikija.38 Tuo tarpu kasmetinei „didvyrių atminimo dienai“, Heldengedenktag, paminėti visada būdavo užleidžiamas adagio iš Brucknerio gedulingos Septintosios simfonijos. Pats Hitleris visada asocijavosi su „Bandenweiler maršu“, gyvu, ritmingu per Pirmąjį pasaulinį karą sukurtu muzikos kūriniu. Radijo, taip pat ir kino bei einamųjų įvykių apžvalgų žiūrovai bei klausytojai jau žinojo, kad nuskambėjus būtent šio maršo akordams pasisakys fiureris. Nuo 1939 metų maršą viešumoje leisti nesant Hitleriui buvo draudžiama.39

Vis dėlto klasikinės muzikos repertuaras neužėmė didžiosios dalies Vokietijos radijo eterio – ši garbė atiteko populiariajai muzikai, sudariusiai beveik pusę grojaraščio. Dažniausiai leistos populiariausios dainos iš teatro scenų ar kino ekranų, taip pat mėgstama buvo šokių muzika. Stengtasi įtikti ir regioninės muzikos mėgėjams, leidžiama liaudies muzika, Volksmusik, primenanti Bavariją ar Austriją.

Viena netgi tautines ribas peržengusi daina buvo garsioji Lili Marleen. Sukurtiems per Pirmąjį pasaulinį karą žodžiams muzika sukurta 1938 metais, o kitais metais daina atlikta Berlyno Kabaret der Komiker dainininkės Lale Andersen. Nors tik pasirodžiusi daina didelės sėkmės nesulaukė, ji išgarsėjo 1941 metais, kai buvo dažnai leidžiama vermachto radijo stoties Soldatensender Belgrad, transliuojamos Balkanų bei Viduržemio jūros regiono šalyse. Ypatingo žavesio jai suteikė švelni melancholija – gyvas, ne pernelyg jausmingas Andersen, pasakojančios apie kareivėlį, svajojantį apie namuose likusią merginą, vokalas:

Vor der Kaserne, vor dem großen Tor,

Stand eine Laterne und steht sie noch davor,

So woll'n wir uns da wieder seh'n,

Bei der Laterne wollen wir steh'n,

Wie einst, Lili Marleen

Wie einst, Lili Marleen.

Buvo kalbama, kad šią dainą mėgo net pats Hitleris, ir lyg žinodamas savo adjutantui pasakė, kad „ši daina ne tik įkvėps Vokietijos kareivius, ji galbūt net išliks, kai mūsų visų nebebus“40. Netrukus daina tapo universaliu troškimo, namų ilgesio bei vilties himnu, kuris, taip pat kaip vermachte, populiarus buvo ir Britanijoje, ir tarp sąjungininkų kareivių. Greitai pasirodė ir angliškoji versija Lili of the Lamplight („Lili mano šviesa“):

Underneath the lantern

By the barrack gate,

Darling I remember

The way you used to wait.

T’was there that you whispered tenderly

That you loved me;

You’d always be

My Lili of the lamplight,

My own Lili Marlene.

Apšviesta žibintų

Prie kareivinių vartų

Mieloji, aš menu,

Kaip laukdavai nekantriai tu.

Štai čia man švelniai ištarei,

Kad myli tu mane –

Tu visada išliksi

Mano Lili šviesa,

Manoji Lili Marlena.

Nepaisant visos tarptautinės šlovės, Lili Marleen įtiko ne visiems. Laikydamas „liguista“ ir „nedidvyriška“, Goebbelsas bandė ją uždrausti. Nors jo liepimu buvo susidorota su šio įrašo autoriumi, o Andersen areštuota, nesiliaujantys iš fronto plūstantys karių prašymai reiškė, kad jo reikalavimas iš radijo stočių eterio dainą ištrinti turėjo būti panaikintas.

Lili Marleen buvo pagrindinis populiariosios programos Wunschkonzert kūrinys. Labiau žinoma Wunschkonzert für die Wehrmacht pavadinimu, „vermachto pageidavimų koncertas“, programa transliuota kiekvieną sekmadienio popietę 15 val. iš studijos Berlyno centre. Kaip galima suprasti iš pavadinimo, joje buvo grojami fronte esančių kareivių bei namuose likusių jų šeimų pageidaujami kūriniai, laida taip pat buvo svarbus žinučių tarp abiejų pusių perdavimo kanalas. Kiekviena laida buvo pradedama žodžiais – Liebe Soldaten, Liebe Hörer in der Heimat, Liebe Freunde jenseits der Grenze („Brangūs kareiviai, klausytojai namuose, draugai kitose šalyse“) – ir tada išvardijami daliniai bei asmenys, pageidavę tam tikro kūrinio. Programos formatas buvo nuotaikingas, liaudžiai suteikiantis galimybę nors trumpam atitrūkti, o kareivius apdovanojantis pakylėta nuotaika bei vizija apie „normalų“ namiškių gyvenimą.41

Paprastai dažniau grodavo populiarioji vokiška nei klasikinė muzika. Taigi dominavo vadinamoji Volksmusik, arba „liaudiška muzika“ – saldžios patriotinės dainos, tokios kaip Glocken der Heimat („Tėvynės varpai“). Niekur ilgam nedingdavo ir karinio turinio dainos, tarp kurių entuziazmą žadinanti Panzerlied, taip pat daina apie karinį korpusą Afrikoje Panzer rollen in Afrika vor („Tankai rieda Afrikoje“).

Eteryje dažnai buvo galima išgirsti ir mėgstamų kūrinių iš Vokietijos teatro scenų bei kino ekranų, pavyzdžiui, atliekamų Zarah Leander ar Marikos Rökk. Iš tikrųjų viena populiariausių karo laikotarpio dainų po Lili Marleen buvo Leander atliekama saldžiai sentimentali Ich weiss, es wird einmal ein Wunder gescheh’n’ („Žinau – aplankys stebuklas“), paimta iš filmo Die Grosse Liebe („Didžioji meilė“). Dainuojama Leander charakteringu žemu kontraltu, ekstravagantiškai užlaikomomis „r“, Vokietijoje ji tapo viena populiariausių dainų:

Ich weiß, es wird einmal ein Wunder geschehn

Und dann werden tausend Märchen wahr.

Ich weiß, so schnell kann keine Liebe vergehn,

Die so groß ist und so wunderbar.

Žinau, kad vieną dieną aplankys stebuklas,

Kai išsipildys visos pasakos tikrai.

Žinau, kad meilė nemari –

Ji tokia didelė ir nuostabi.

Turbūt nestebina, kad tiek daug iš žydrojo ekrano pasiskolinusi programa paskatino Wunschkonzert netrukus persikelti į kiną. Filme pavadinimu Wunschkonzert, kuriame pagrindinius vaidmenis suvaidino Ilse Werner ir Carlas Raddatzas, vaizduojama dviejų karo išskirtų įsimylėjėlių, kuriems vėl susitikti padeda radijo pageidavimų koncertas, istorija. Po premjeros Berlyne 1940 metų gruodį Goebbelsas pasižymėjo, kad „filmas buvo puikiai įvertintas“42 ir pasveikino save – juk galų gale jis šią idėją ir pasiūlė. Wunschkonzert išliko komerciškai sėkmingiausiu filmu Trečiajame reiche.

Radijas buvo ne tik lengvų pramogų bei prasiblaškymo šaltinis. Jis kartais galėjo ir gelbėti. Drahtfunk, arba „laidinis radijas“, buvo bandomas ketvirtajame XX amžiaus dešimtmetyje ir vėliau pristatytas Berlyne bei keliose kitose Reicho vietose. Iš esmės tai buvo moderniojo plačiajuosčio ryšio, leidusio radijo signalus transliuoti telefono kabeliais, pirmtakas, pasižymėjęs tuo, kad neslopino ar nenutraukdavo signalų bei skleidė tik menkus trikdžius.

Taigi Drahtfunk galėjo būti naudojamas kaip radijo tinklas, įjungiamas susiklosčius kritinei padėčiai. Nuo 1943 metų, kai sąjungininkų bombardavimo kampanija prieš Vokietiją įgavo naują pagreitį, tradicinis Reichssender radijas artinantis priešo orlaiviams buvo išjungtas baiminantis, kad jų navigacijos sistema galėjo nusitaikyti į radijo transliacijas. Atsijungdamas Reichssender savo klausytojams patardavo persijungti prie Drahtfunk. Tai galėjo būti padaroma radijo imtuvus prijungus prie telefono kabelio dažnių rūšiuotuvo ir nustačius reikiamą dažnį.

Drahtfunk netransliavo muzikos programų – ji iš esmės informavo apie aviacijos antskrydžių eigą. Kaip prisimindama pasakojo Gisela Richter, pranešimai būdavo maždaug tokie: „Priešo bombonešių eskadrilė artinasi link Reicho teritorijos!“ O po kiek laiko: „Priešo bombonešių eskadrilės jau virš Gustav / Heinrich (G / H) aikštės gatvių, skrenda Emil / Nordpol (E / N) kryptimi ir taip toliau.“ G / H Berlynui visada buvo pavojingos. Kai pranešdavo šias raides, žinodavome, kad atėjo mūsų eilė.“43

Laikui bėgant ši sistema dar labiau ištobulėjo. Kai sąjungininkų bombonešiai pasiekdavo Hanoverio bei Braunšveigo teritorijas, sostinėje suklykdavo pavojaus sirena; ji taip pat pasileisdavo vaitoti, kai jie pasirodydavo virš Štendalio ir Ratenovo – esančių už kiek daugiau nei 80 kilometrų į vakarus nuo Berlyno. Tačiau karui jau gerokai įsisiautėjus, kuo toliau, tuo mažiau patikima tapo pavojaus sirena: kartais ji būdavo paleidžiama tik tada, kai priešo lėktuvai jau raižydavo dangų virš sostinės. Taigi išankstinį perspėjimą perduodavo Drahtfunk. Šis radijo pranešimas leisdavo berlyniečiams laiku pasiekti slėptuves. Ernstas Schmidtas pamena savo „laidinio radijo“ besiklausantį tėvą, staiga liepusį visai šeimynai apleisti namus. „Mes įsiliejome į slėptuvę besileidžiančių žmonių srautą, – prisimindamas pasakojo jis, – tėtis mums pasakė, kad pavojaus signalo nesigirdėjo dar dešimt minučių.“44

Kiti įsijungdavo vietinio aviacinių antskrydžių gynybos tinklo stočių transliacijas, kurios buvo vadinamos Flaksender arba Myosender, per kurias suteikiama išsamesnė informacija apie priešo veiksmus oro erdvėje. Peterio Jungo tėvas buvo pastovus šių stočių klausytojas:

„Mano tėvas turėjo išskirtinius, plačiajai visuomenei neprieinamus žemėlapius, kuriuose Vokietija buvo pavaizduota suskirstyta kvadratiniu groteliniu principu, kiekvienas kvadratas pažymėtas skirtinga abėcėlės raide. Kiekvieną vakarą apie 18–19 valandą prasidėdavo žaidimas: ant stalo išskleidžiamas žemėlapis, įjungiamas radijas Berlyno kontrolės punkto dažniu ir klausomasi, ar Reicho oro erdvėje nepasirodė priešo lėktuvai. Jei kontrolės punktas įjungdavo transliacijas, tuomet galėdavai išgirsti... pranešimus su raidinėmis nuorodomis į tam tikrą kvadratą kartu su papildoma informacija apie geografines vietas... Tam, kad galėčiau sekti atskirus eskadrilių bombonešius, tėtis duodavo skirtingų figūrėlių iš mūsų žaidimo „Ludo“, o skrydžio kryptį žymėjome degtukais... Kai eskadrilė pasiekdavo Brandenburgą, būdavo aišku, kad taikinys – Berlynas. Tada ateidavo laikas išjungti radiją ir leistis į rūsį.“45

Radijas Hitlerio Vokietijoje perėjo permainingos reputacijos etapus. Tai, kas prasidėjo nuo pagrindinio propagandos mechanizmo, išsirutuliojo į visuomenės informavimo bei prablaškymo šaltinį, vėliau, karo oro erdvėje metu, peraugo į vertingą, išlikimo galimybę pasiūliusią priemonę. Civilių gyventojų, kuriuos ši paprasta technologija išgelbėjo, skaičius nežinomas, tačiau jis turėtų būti išties įspūdingas. Galima drąsiai tvirtinti, kad vien dėl to radijas pagrįstai užsitarnavo „aštuntosios valdžios“ statusą.

24 Goebbelso atskaitos taškas čia buvo Napoleono septintąja valdžia paskelbta spauda, todėl jis pareiškė, jog radijas XX amžiuje bus toks pat reikšmingas, kokia XIX amžiuje buvo spauda. Naciai tvirtai tikėjo žodžio galia, galėjusia sukelti perversmą ligtoliniame gyvenime. (Vert. past.)

25 „Namuose, namuose juos vėl pamatyti“. (vok.)

11 Prižiūrėtojai ir prižiūrimieji

Ankstyvą 1942 m. birželio 13 d. rytmetį Friedrichshaino rajono Kleine Markus gatvės gyventojus pažadino triukšmas gatvėje. Paprastai tai dėmesio nepatrauktų. Friedrichshainas buvo vienas iš tipiškų sostinės darbininkų klasės rajonų, todėl, kaip įprasta, jis jau kunkuliuotų triukšmingu miesto gyvenimu. Ketvirtajame XX amžiaus dešimtmetyje šiame rajone, viename iš „raudonojo Berlyno“ židinių, gatvėse tarp komunistų ir rudmarškinių dažnai virdavo riaušės. Jis netgi buvo nacių pakrikštytas „Horst-Wessel-Stadt“ pagal žymiausią jų kankinį, kuris čia buvo nužudytas 1930 metais.1

Šiltą birželio naktį sujudimas gatvėje akivaizdžiai buvo rimtesnis bei pakankamai triukšmingas – vienas gyventojas net iškvietė policiją. Jai atvykus greitai viskas sutvarkyta, o ramybės drumstėjai įgrūsti į policijos furgoną. Dauguma jų buvo pelnytai apkaltinti viešosios tvarkos pažeidimu ir netinkamu elgesiu, teisėjui skyrus baudas – paleisti. Tačiau vienam jų pasekmės buvo daug sunkesnės.

Vienas tą naktį suimtųjų buvo čigonas Bruno Wattermannas. Kiek palysęs apie dvidešimt penkerių metų vyras madingais siaurais ūsais gimė Ščecino apskrityje prie Baltijos jūros ir didžiąją dalį gyvenimo praleido kelyje, gyvendamas tradiciniame namelyje ant ratų. Šis jaunas vyras vėliau įsikūrė Berlyne, kur pragyvenimui šiaip ne taip susikrapštydavo dirbdamas arklių prekeiviu.

Valdžios akiratin jis jau buvo pakliuvęs. 1938 metais jį suėmė už įvairiausio pobūdžio „asocialių elgesį“, jis neturėjo nuolatinio adreso, todėl buvo išsiųstas į koncentracijos stovyklą Buchenvalde, kur išbuvo keturiolika mėnesių. Tačiau kaip buvo grėsmingai pažymėta gestapo bylos išvadose, panašu, jog jam ši bausmė „mažai tepadarė įtakos“.2

Per tardymą, suimtas už riaušes Friedrichshaine, Wattermannas papasakojo savo istoriją. Paleistas iš Buchenvaldo jis sugrįžo į Berlyną ir bandė tapti „doru piliečiu“, rasti darbą „Blaupunkt“ gamykloje netoli esančiame Kroicberge. Tačiau neatlaikęs kasdienės rutinos netrukus jis ėmė darbą praleidinėti teigdamas, kad serga. Atleistas iš čia susirado kitą darbą Noikiolne, tačiau senieji įpročiai sugrįžo ir jis galiausiai atsidūrė vietiniame teisme, kur už nuolatines pravaikštas gavo 40 reichsmarkių baudą. Pasirodo, per metus iki suėmimo Wattermannas į darbą neatvyko dvidešimt savaičių.3

Negana to, kad niekaip nesugebėdavo išlaikyti darbo, Wattermannas taip pat kentėjo dėl rasinių dalykų. Nacistinėje Vokietijoje į apie 30 000 gyvenančių romų bei sinčių visuomenė žiūrėjo panašiai kaip į žydus – kaip į svetimą kraują, kuriuo turi būti atsikratyta. Todėl Vokietijos žydams taikomi rasistiniai įstatymai galiojo ir Vokietijos čigonams: jiems buvo draudžiama tuoktis ir net turėti intymių santykių su vokiečiais, be to, jie turėjo mokėti specialius mokesčius. Taip pat galėjo būti sterilizuoti ar įkalinti be įrodymų ar teismo.4

Taigi šansai, kad Bruno Wattermanno byla bus nagrinėjama sąžiningai, buvo menki. Situaciją dar apsunkino tai, kad suimant Wattermannas buvo girtas, tardytojai kaipmat suuodė, kad jis buvo uodegą įmerkęs į juodąją rinką, kurioje prekiavo audiniais ar net deimantais. Paprastai susidėliojus tokiai smulkių pažeidimų bei įrodymais nepatvirtintų įtarimų kombinacijai galbūt pakaktų kaltinamajam skirti baudą ar paleisti davus įspėjimą, tačiau tik ne Wattermanno atveju – šįkart gestapo išvados buvo griežtos ir nepajudinamos. Pranešime pareikšta, kad negana to, jog buvo „čigonas“, jis dar ir „priklausė asocialioms struktūroms, išsisukinėjančioms nuo pastovaus darbo bei nuolatos gyvenančioms palaidą gyvenimą vokiečių žmonių sąskaita“. Kaip tvirtinta, daugelis perspėjimų bei bausmių nuėjo perniek ir Wattermannas neparodė „jokio noro pasitaisyti“, įrodė visuomenėje esąs „rimtas tvarkos pažeidėjas“. Pranešimo pabaigoje pažymėta, kad jam laisvėje ne vieta.5

Vėliau tą vasarą, nuo suėmimo praėjus dviem mėnesiams, be jokio teismo, Wattermannas palaikytas „asocialiu“ ir neribotam laikui išsiųstas į sunkiųjų darbų koncentracijos stovyklą Zachsenhauzene, netoli Berlyno.6

Gestapas, Geheime Staatspolizei, arba slaptoji policija, buvo pati nacių režimo širdis. Sinonimiško SS, nacių „terorui“, jo kilmė buvo daug nekaltesnė. Kilęs iš senosios Prūsijos politinės policijos, jis buvo įkurtas 1933 metais ir galiausiai rado vietą Vokietijos policijos sistemos akronimų plejadoje. Šalia kriminalinės policijos, Kriminalpolizei (Kripo), tyrusios rimtus kriminalinius nusikaltimus, gestapas buvo pavaldus saugumo policijai, Sicherheitspolizei (Sipo). Tuo tarpu paprasčiausiai tvarką visuomenėje prižiūrėjo vadinamoji tvarkos policija, Ordnungspolizei (Orpo). Jau 1939 metais visoje šalyje veikiančios šios organizacijos buvo pavaldžios Vyriausiajai Reicho saugumo valdybai, Reichssicherheitshauptamt (RSHA), ir galiausiai Heinricho Himmlerio SS.

Gestapas nebuvo tik dar vienas policijos dalinys. Pirminis jo vaidmuo buvo veikti kaip politinės policijos pajėgos – tirti ir kovoti su bet kokia veikla, laikoma pavojinga ar nepalankia naciams. Tačiau ji nevykdė tokios atsitiktine atranka grindžiamos persekiojimo ir žudymo politikos, paplitusios Stalino Sovietų Sąjungoje. Gestapo „teroras“ nebuvo atsitiktinis. Nebuvo žudoma pagal kvotą, būsimosios aukos neterorizuojamos neprognozuojamai ar kada panorėjus. Ši veikla anaiptol buvo labai tikslinga, ja siekiama pašalinti politinius nusikaltėlius bei konkrečiai koncentruotis į tuos, kuriuos režimas buvo paskelbęs „nepageidautinais“. Žvilgsnis į vidinę jo struktūrą puikiai iliustruoja tai, kas buvo traktuojama kaip keliantis grėsmę. Akiratin pateko ne tik „įprasti įtartini asmenys“ – socialistai, komunistai, čigonai bei žydai, bet ir liberalizmas, masonystė, „politinė katalikybė“, sabotažas ir klastotės.

Dorojantis su šiomis grėsmėmis gestapui buvo leidžiama prireikus veikti ir už įstatymo ribų. Kaip politinės policijos pajėgos jis veikiau tarnavo nacių režimui nei nusistovėjusiai teisinei sistemai, ir tam, kad efektyviai funkcionuotų, turėjo galėti laisvai suimti įtariamuosius bei pasodinti į kalėjimą be regreso teisės į įstatymus, kurie neatitiko neatidėliotinų nacių revoliucijos keliamų poreikių. Taigi gestapo kompetencijos sfera nesirėmė pamatinėmis Vokietijos teisinės sistemos tradicijomis ir netgi siauresniais administracinio mechanizmo reikalavimais. Valdžios įgaliojimus suteikė pats Hitleris. Taigi ši struktūra buvo pavaldi tik fiureriui.

Siekiant geriau suprasti, kaip veikė gestapas, svarbu perprasti nacių teisingumo sampratą. Skirtingai nei vakarietiškoje teisinėje sistemoje, nacių teisingumas nebuvo aklas, nesuvokiamas kaip bešališkas – anaiptol, naujojo teisinio mąstymo kertinis principas buvo išankstinis nusistatymas, iš anksto susidaryta nuomonė. Todėl tirdamas nusikaltimą gestapas skrupulingai tikrindavo ne tik paties nusižengimo aplinkybes, bet ir rasinę bei socialinę įtariamųjų kilmę. Pagal nacių teoriją, tariamai žemesnės klasės rasinės grupės, tokios kaip žydai, čigonai ar slavai, natūraliai linko į nusikaltimus. Nusižengėliai arijai savo kaltę galėjo atpirkti, persiauklėti ar pasimokyti sumokėję baudą ar bausmę atlikę koncentracijos stovykloje, tačiau ne arijų kilmės įtariamiesiems tokių progų nesuteikta. Pasmerkti a priori dėl savo rasinio statuso, jie galėjo tikėtis griežtesnių bausmių nei už tą patį nusižengimą būtų gavę kaimynai arijai.

Daugelio įtariamųjų bylos net nebuvo oficialiai nagrinėjamos. Gestapas galėjo leisti vykdyti deramą teisminį procesą, tačiau daugeliu atvejų jis pasirinkdavo Schutzhaft, „protekcinį kardomąjį kalinimą“, ir taip apeidavo bet kokį teisminį procesą. Tokiu būdu gestapo pasmerkti kaip grėsmę visuomenei keliantys ar rasiniu pagrindu nepageidautini asmenys galėjo būti sulaikyti net jeigu menkai būta įrodymų pažeidus įstatymą. Įkalintieji negalėjo pasinaudoti jokia teisine pagalba, neturėjo jokios teisės į apeliaciją. Jie galėjo būti tardomi neribotą laiką ir galiausiai, nežiūrint į tai, kokie buvo įrodymai, išsiunčiami į vieną iš tūkstančių koncentracijos ar „perauklėjimo“ stovyklų, kur atlikdavo bet kokią reikalaujamą bausmę.7 Sistema buvo paprasta, bet efektyvi.

Atsižvelgiant į akivaizdžią gestapo visagalystę, daugelio amžininkų numatyta, kad jo slaptųjų agentų bei šnipų skaičius Vokietijos sostinėje siekė ne vieną tūkstantį. Pavyzdžiui, socialdemokratų šaltiniai tvirtino, kad Berlyne veikė keli tūkstančiai gestapo pareigūnų bei agentų, nepastebimai gyvenančių daugiabučiuose visame mieste ir šnipinėjančių savo kaimynus.8 Panašiai ir amerikiečių korespondentui Howardui Smithui 1941 metų rudenį „gerai informuotas vokiškas šaltinis“ atskleidė, kad į Berlyną išsiųsta 10 000 jaunų gestapo agentų, „besimokiusių institute Bavarijoje“.9 Jam buvo pasakyta, kad šios pajėgos padvigubino seniau už sostinę atsakingų agentų sudėtį. Todėl nesunku suvokti, kad pasklido gandas, jog už kiekvieno kampo slepiasi, kiekvienos telefono linijos ar pokalbio klausosi bei kiekvieną žingsnį seka agentas ar informatorius. Tokią prielaidą brandino slaptąją policiją gaubiantis paslaptingumas ir grėsmė. Kaip 1941 metais Vokietijos policijos dieną susirinkusiai auditorijai pareiškė SD vadas Reinhardas Heydrichas, „gestapą, Kripo ir SD gaubia detektyviniam romanui būdinga garsiai niekam neatskleidžiama, ore tvyranti paslaptis“.10

Iš tikrųjų iš oficialių dokumentų bei vidinių memorandumų surankioti statistiniai duomenys rodo, kad gestapo darbuotojų Vokietijos sostinėje skaičius buvo stebėtinai nedidelis. 1935 metais buvo 391 pareigūnas^11, agentų, atsakingų už Berlyną – atskiriant tuos, kurių bazė buvo Berlyne, bet kurie turėjo pareigų nacionaliniu bei regioniniu mastu – pajėgos prasidėjus karui išaugo iki 697, o 1945 metų sausį šoktelėjo iki 787.12 Taigi netgi per patį piką gestapo agentų ar informatorių Berlyne skaičius niekada nepasiekė 800. Mieste, kuriame gyveno apie 4,5 milijono žmonių, apytiksliai 5 600 berlyniečių teko vienas agentas.

Nors gestapas iš esmės buvo visagalis – galėjo apeiti ir laužyti taisykles savo nuožiūra vaikydamasis realių ar įsivaizduojamų Reicho priešų – jis, žinoma, nebuvo visažinis. Nepaisant visos realios ar teorinės jo keliamos grėsmės, jis neturėjo nei žmogiškųjų resursų, nei technologijų sužiūrėti visą Vokietijos tautą, taigi neveikė izoliuotai. Paprastai buvo linkstama pasikliauti dviem pagrindiniais informacijos šaltiniais. Pirmasis – duomenys, gauti iš reguliariosios policijos, kuriuos pasitelkus suimtas Bruno Wattermannas – aprūpino vieną iš dešimties tyrimų. Didžiąją dalį kitos informacijos suteikdavo partijos funkcionieriai, V-žmonės (apie juos kiek vėliau) ir civiliai gyventojai.

Svarbiausia šiems informacijos šaltiniams buvo partijos hierarchija, pasklidusi visoje nacistinės Vokietijos visuomenėje. Atraminis jos taškas buvo vadinamasis Blockwart („kvartalo prižiūrėtojas“), atsakingas už politinį nuo keturiasdešimties iki šešiasdešimties namų ūkių gyvenimą. Paprastai žemą padėtį užimantis vietinis funkcionierius Blockwart vaidino svarbų vaidmenį skleidžiant nacių propagandą ir palaikant tvarką. Jis ne tik buvo pirmasis asmuo, į kurį kreiptasi valstybės pagalbos po bombardavimo ar prireikus maisto davinių kortelių ir panašiai, jis buvo ir pagrindinis kanalas, partijos aukščiausiems leidęs prasiskverbti iki socialinio kiekvienos Vokietijos bendruomenės podirvio, režimui buvo jo akys ir ausys. Jeigu įtardavo, kad jo kvartale koks nors asmuo yra politiškai įtartinas – linkstantis į kairiąsias pažiūras, opoziciją ar prijaučiantis žydams – savo įtarimus pranešdavo partijos vyresnybei ir reikiamu laiku įtariamasis galėjo tikėtis gestapo vizito.13

Todėl žemą padėtį užimantis Blockwart dažnai būdavo niekinamas. Apkrautas daugybe smulkių pareigų bei įsakų, jis retai kada galėjo išlaikyti reikiamą taktą, kad jie būtų įgyvendinami dažnai apatiškame bei priešgyniaujančiame visuomenės kontingente. Dėl to vietiniai gyventojai jausdavo jam neapykantą; „jo“ žmonės šalindavosi ir lenkdavo jau iš tolo, jis užsitraukė ne vieną žeminančią pravardę: nuo „laiptinės terjero“ iki „šnipelio“. Dažniausiai Blockwart buvo paprasčiausiai vadinamas der Braune, „rudasis“, dėl savo SA uniformos, kurias dėvėjo daugelis „bendražygių“.14

Antroji struktūra, nuo kurios gestapas priklausė, buvo jos informatoriai – tiek vadinamieji V-žmonės, tiek daugelis savanorių, neoficialių informatorių iš civilių gyventojų rato. V-žmonės (Vertrauens-Mann, „patikėtinis“) nebuvo naujiena, nes policijos sistemos dalimi jie buvo tiek Wilhelmo Vokietijoje, tiek Veimaro respublikoje. Vis dėlto nacistinėje Vokietijoje, žinant totalitarinius režimo siekius, jie suvaidino ypač reikšmingą vaidmenį.

Tipiški V-žmonės, gestapo nuomone, politiškai „susikompromitavę“ žmonės: galbūt padarę smulkų nusižengimą, pasiūlę kyšį ar buvę kokios nors draudžiamos organizacijos nariais. Daugeliu atvejų jie buvo iš koncentracijos stovyklos paleisti anksčiau pasižadėjus ateityje „bendradarbiauti“. Svarbu tai, kad būsimasis V-žmogus dažnai prieš tai užėmė ne tokias žemas pareigas: galbūt buvo universiteto dėstytojas, smulkus verslininkas ar kokios nors gamyklos cecho viršininkas. Žinoma, tam tikrą V-žmonių dalį motyvavo gobšumas arba jie tiesiog buvo pagyrūnai ir nenuoramos, tačiau dauguma buvo piliečiai, kuriems gestapas jautė galintis daryti tam tikrą spaudimą ir iš kurių galėjo išspausti naudingos informacijos. Turintys raportuoti tai, kuo užsiima ir ar politiškai patikimi yra kaimynai bei kolegos, V-žmonės užėmė apgailėtiną poziciją būdami ir aukos, ir nacių režimo kolaborantai.15

Tikslus Berlyne veikusių V-žmonių skaičius nežinomas. Kartotekos su šia informacija buvo laikomos labai slapta informacija, todėl 1945 metais pasibaigus karui pirmiausia gestapo sunaikintos. Išliko kai kurie duomenys apie kitus Vokietijos miestus, tačiau iš jų naudos nedaug: pavyzdžiui, Frankfurte veikė 1 200 V-žmonių^16, o Niurnberge tik apie 100.17 Atsižvelgiant į Berlyno statusą bei dydį, galima daryti prielaidą, jog jame dirbo daugiausia V-žmonių.

V-žmonių veikla buvo puikiausiai žinoma. Viena istorija leidžia apčiuopti sostinėje veikusių V-žmonių mastus. 1940 metų vasarą vieną mokinį, vardu Erichas Vinckas, jau norėta bausti už pamokų praleidinėjimą, tačiau jis prisipažino, kad tikroji jo nedalyvavimo pamokose priežastis – darbas gestapui. Nors iš pradžių jis nenorėjo aiškinti savo ryšių su slaptąja policija teigdamas, kad jam tai uždrausta, netrukus susidorojo su skrupulais ir mokytojams pasisakė, jog jam reikėjo eiti į slaptus susitikimus ir šnipinėti amunicijos gamyklos darbininkus. Kaip atlygį už „darbą“, jis sakė gavęs net naują dviratį.

Savaime suprantama, mokytojai įtarė čia kažką buvus ne taip. Kai jo istoriją patvirtino berniuko mama, jie susisiekė su gestapu tiesiogiai, tada Erichas buvo iškviestas pokalbiui. Tik tuomet paaiškėjo tiesa: Erichas į mokyklą neidavo, kad galėtų užsiimti smulkiomis vagystėmis, o dviratis buvo vogtas.18 Pasirodo, ši istorija ne tik patvirtina, kad V-žmonių egzistavimas ir vaidmuo sostinėje buvo puikiai žinomas, bet ir leidžia manyti, jog ši veikla nebuvo labai gėdinga: Erichas vargu ar būtų pasirinkęs prisidengti „profesija“, kurią būtų laikęs nepriimtina ar smerktina.

Vis dėlto bene prieštaringiausias gestapo sistemos komponentas buvo neoficialių, civilių informantų legionas. Vos perėmusi valdžią 1933 metais nacių vyresnybė kreipėsi į visuomenę su prašymu palaikyti tvarką tarp savo aplinkos žmonių. Pavyzdžiui, Rudolfas Hessas 1934 metais savo kalboje pasakė: „Kiekviena partija ir bendro tikslo siekiantys piliečiai, paskatinti nuoširdaus susirūpinimo šia veikla ir visa tauta, galės kreiptis į fiurerį ar mane netgi prieš tai nepaskyrus konkrečios užduoties.“19 Panašiai po trejų metų civilinės tarnybos įstatymo pataisoje pareiga pranešti apie prieš valstybę nukreiptą veiklą buvo numatyta visiems civiliams tarnautojams.

Pasirodo, netgi įvertinus oficialų raginimą, Vokietijos visuomenė apie savo piliečių nusižengimus informuodavo stebėtinai skubiai. Kaip vėliau skundėsi vienas berlynietis žydas, „net eiliniai žmonės – ir tie tave stebėjo. Visi jie buvo tarsi detektyvai, vilkintys paprastus drabužius.“20 Informatorius skatino ne tik patriotinė pareiga, bet ir asmeninės ambicijos ar piktdžiugiška pagieža: kai kurie berlyniečiai nė nemirktelėję pasinaudodavo demaskavimo teise tam, kad atsikratytų verslo konkurento ar neištikimo sutuoktinio. Kad ir kas juos motyvuodavo, skundė masiškai – 80 procentų gestapo tyrimų pradėti reaguojant į skundus, gautus iš eilinių visuomenės piliečių.21 Paradoksalu tai, jog valdžia dažnai net turėjo imtis priemonių plūstančių skundų skaičiui sumažinti. Kai kuriuose Berlyno biuruose net buvo iškabinti užrašai, skelbiantys: „Informatoriams – antausis.“22

Įskundinėjimų kultūros sėklą greičiausiai pasėjo sostinėje tarp piliečių prastėjantys santykiai, sąlygojami pražūtingo užburto įtarinėjimų ir kaltinimų rato. Nors ši tendencija jau buvo jaučiama karštligiškoje trečiojo bei ketvirtojo XX amžiaus dešimtmečių atmosferoje, natūraliai ją pablogino 1939 metais prasidėjęs karas. Howardas Smithas pastebėjo, kaip netgi palyginti ankstyvame karo etape Berlyno visuomenėje jau nyko bendras bičiuliškumo bei solidarumo jausmas. Jis rašė:

„Berlyno gyventojai prastai nusiteikę. Negaliu rekomenduoti geresnės priemonės „geros nuotaikos dozei“ nei dešimties stotelių kelionė Berlyno metro. Jei sausakimšas traukinys stabteldamas trukteli į priekį ir tu alkūne stukteli priešais stovinčiam žmogui – tai jau pagrindas audringam dešimties minučių piktžodžiavimų pliūpsniui, nuo kurio užsiveda visas vagonas, pilnas žmonijos, pajutusios pareigą prisidėti audringu palaikymu, lyg nuo rezultato priklausytų jų gyvybės.“23

Galbūt Smitho pastebėjimus sąlygojo tai, kad jis buvo amerikietis, tačiau nepaisant to, jis puikiai perteikė įkaitusį bei kaltinimais persmelktą laikmečio klimatą. Tęsdamas pasakojo:

„Jie niekada nesivelia į peštynes – jie tik gąsdina: „Ich zeige dich an, junger Mann!“ Štai kokios šių dienų magiškos frazės: „Jus areštuos, jus, įžūlus jaunuoli“ arba „Turiu draugą, kuris partijoje užima aukštas pareigas, o jis tai jums tars žodelį kitą!“ Jie kaip vaikai, nuolat grasinantys: „Pasikviesiu savo tėtį, daug stipresnį nei tavo.“24

Tokia atmosfera paskatino tikrą skundų epidemiją. Atkreipti dėmesį verta į nacių savaitraštyje Das Reich dirbusio karikatūrininko Ericho Ohserio istoriją. 1943 metais Ohserio namas Berlyno centre buvo subombarduotas, todėl jis persikėlė į Kaulsdorfo priemiestį. Čia kartu su draugu ir kolega Erichu Knaufu buvo įskųstas kaimyno už nepaliaujamą žodinį režimo puldinėjimą, daugiausia reiškiamą aviacinio antskrydžio metu slėptuvėje. Savo pareiškime gestapui įskundėjas reiškė nepasitenkinimą, neva Ohserio „demoralizuojančios replikos“ tapo „labai tiesmukos ir nevaržomos“. Pasitarnaudamas jis pasisiūlė pateikti visą pažodinę kai kurių skandalingiausių komentarų ataskaitą. „Hitleris, – buvo teigiama Ohserį sakius, – yra „kvailiausias visų laikų žmogus“ ir vienintelis „išsigelbėjimas nuo jo beprotybės“ yra „neatidėliotinas pasidavimas“. Ohseris buvo suimtas 1944 metų kovą. Jis kitą mėnesį savo kalėjimo kameroje nusižudė.25

Tačiau būta ir tikslingai piktavališkų skundų. Pavyzdžiui, Anna Cohn gestapui buvo įskųsta septynis kartus už tai, kad esą susidėjo su žydais. Nors žydas buvo emigruoti priverstas jos buvęs vyras, labiausiai tikėtina, kad skundus reiškė kerštingai nusiteikę kaimynai arba pernelyg uolūs Blockwart. Kiekvieną kartą įskųsta ji turėdavo prisistatyti į vietinę gestapo nuovadą ir pasiaiškinti.26 Kitą berlynietį po kivirčo šeimoje įskundė įsūnis. Kaltinamas klausęs BBC radijo transliacijų, jis galiausiai išsiteisino tik teisme įrodęs, kad jo radijo imtuvas nepriėmė užsienio transliacijų.27

Tokios visa matančios, visa žinančios jėgos akivaizdoje berlyniečiai reagavo įvairiai. Tam tikra Berlyno visuomenės dalis nuolat juto areštavimo ir išdavystės baimę, ypač atsižvelgiant į tai, jog gestapas buvo pagrindinis su besipriešinančiais bei opozicija kovojantis nacių mechanizmas. Dienoraštį rašiusi Ursula fon Kardorff išreiškė daugelio nuomonę, gestapą pavadindama „nuolatiniu mūsų pečius slegiančiu spaudimu“.28

Kiti reagavo sarkastiškai, netgi su humoru. Howardas Smithas pastebėjo, kad Berlyne kai kurie propagandiniai plakatai, kuriais siekta perspėti apie slapta viską stebinčią priešo akį, buvo pakoreguoti:

„Viename jų pamačiau [...] perspėjimą. „Kalbėdami būkite budrūs – jūsų klausosi priešas“ – vieta, kurioje buvo žodis „priešas“, nuplėšyta tiek, kad likusios tik dvi „ss“ raidės, todėl dabar užrašas skelbė: „Kalbėdami būkite budrūs – jūsų klausosi SS“. Kitame spalvotame plakate vaizduojamas geraširdis, linksmas šiaurietis kareivis, besišnekučiuojantis prie bokalo alaus su civiliu bičiuliu, o netoli jų prisidengęs neva skaitomu laikraščiu kiekvieną pokalbio žodį įtempęs ausis gaudo ponas akiniais raginiais rėmeliais. Plakate užrašas: „Kalbėdami būkite budrūs – galbūt KAŽKAS trečiasis asmuo? Vienas piktadarys nuplėšė „KAŽKAS“ ir toje vietoje pieštuku užrašė „Himmleris“.29

Berlyno gyventojai įvairiais būdais išmoko slėpti savo politinį netaktą bei įtarimų keliančius ryšius. Pirmasis jų buvo vadinamasis „vokiškasis staigus žvilgsnis“ – nervingas žvilgtelėjimas per abu pečius prieš perduodant informaciją draugui ar pažįstamui.30 Kiti dar labiau pasistengdavo. Henningo fon Tresckowo suburta pasipriešinimo draugija eidavo pasivaikščioti į sostinės parkus ir taip išvengdavo numatomo gestapo bei jo informatorių dėmesio. Kita rezistentų grupė susitikinėdavo viename Berlyno baseine remdamiesi logiška prielaida, jog bet kokį juos sekusį agentą atbaidytų mintis vilktis maudymosi aprangą ir norint stebėti lipti į vandenį.31

Vis dėlto didžioji dalis berlyniečių nesiėmė jokių specifinių veiksmų manydami, jog jiems nėra ko baimintis. Pagal neseniai atlikto tyrimo išvadas, 83 procentai Berlyne karo laikotarpiu gyvenusių respondentų tvirtino nebijoję, jog juos galėjo suimti gestapas.32 Čia slypėjo logika, vėliau pasireiškusi paskesnėje, sustiprėjusio sekimo grėsmę jautusioje kartoje: jei jie neturėjo ko slėpti, jiems nebuvo ko baimintis. Berlyno gyventojai, nepažeidę įstatymų, nesipriešinę režimui ir nepalaikę ryšių su žydais ar komunistais, iš tiesų neturėjo pagrindo bijoti būti suimti ar įkalinti. Todėl jie gestapą suvokė visiškai kitaip nei daugelis labiau priešiškai nusiteikusių jų amžininkų ar vėlesnės kartos atstovų. Prielaidą, kad gestapo baimė buvo pagrindinis kiekvieno elgseną paveikęs bei eilinius vokiečius paklusti verčiantis veiksnys, reikia persvarstyti.

Vis dėlto nepaisant tokio nusiraminimo, baimės bei sklandančių gandų, gestapas, be jokios abejonės, nebuvo vien tik įsivaizduojamas siaubūnas. Į jo nagus patekusiems nelaimėliams jis buvo labai tikroviškas. Suimtieji paprastai būdavo atgabenami į centrinę policijos nuovadą, Polizeipräsidium, esančią Aleksandro aikštėje. Pastatyta XIX amžiaus pabaigoje iš tokių pat raudonų plytų, kaip ir netoliese stovinti rotušė, ji buvo tamsi ir atgrasi vieta, daugeliui berlyniečių žinoma Zwingburg am Alex pavadinimu – „Alekso aikštės tvirtovė“ arba tiesiog „Aleks“.33 Atėjus į valdžią naciams, „Aleks“ netrukus tapo vieta, kurioje žmonės pradingdavo. Nepaisant prastos reputacijos, greitai „Aleks“ tapo tiesiog kalėjimu, kuriame laikyti įtariamieji iki juos perkeliant į dar nemalonesnę vietą – gestapo štabą Princo Albrechto gatvėje. Pati Princo Albrechto gatvė buvo graži vieta administraciniame Vokietijos sostinės rajone. Vakarinę jos dalį puošė elegantiški pastatai, tarp kurių Prūsijos įstatymų leidžiamasis organas bei puošnus Martino Gropiuso suprojektuotas pastatas, kuriame buvo įsikūręs Berlyno priešistorės muziejus. Rytinėje dalyje stūksojo du pastatai, vėliau tapę tamsiosios nacistinės Vokietijos pusės simboliais. Pirmasis – buvęs viešbutis „Princas Albrechtas“, tapęs Himmlerio SS centrine būstine. Antrasis – Princo Albrechto gatvės 8 numeriu pažymėtas gestapo centrinis štabas.

Princo Albrechto gatvės 8 numeriu pažymėtame name anksčiau buvo menų ir amatų mokykla, amžiaus pradžioje pastatyta iš blyškaus smiltainio. Penkių aukštų, elegantiškais paradiniais laiptais bei turintis du papildomus priestatus vidiniame kieme – tai buvo tipiškas Wilhelmo laikų rūmų pastatas. Kai ketvirtojo XX amžiaus dešimtmečio pradžioje pastatą perėmė besiformuojantis gestapas, jis buvo renovuotas ir rekonstruotas: apatiniame aukšte pastatytos trisdešimt aštuonios kameros, o likusioje pastato dalyje įrengti kabinetai bei tardymo patalpos. Labai greitai jis įkūnijo nacistinį „siaubą“.34

Nelaimėlių, kuriems buvo lemta „Aleks“ Princo Albrechto gatvėje apsilankyti, patirtis, bent jau iš pradžių, buvo panaši. Paprastai jų ateidavo auštant. Pasak daugelio liudijimų, gestapo pareigūnai niekada neskambindavo durų skambučiu ir mandagiai nepasibelsdavo, o daužydavo duris šaukdami Gestapo! Aufmachen! – „Gestapas! Atidaryk!“ Apsirengę paprastais drabužiais, neretai pažįstamais ilgais odiniais paltais bei trilbiais^26, prisistatydavo švystelėdami savo įgaliojimus patvirtinantį ženklelį – metalinį ovalą, kuriame vienoje pusėje pavaizduotas nacių erelis, kitoje – įspaustas užrašas Geheime Staatspolizei („Slaptoji policija“). Kadangi jie buvo „slapti“, neprivalėjo rodyti jokių asmenybės tapatybę patvirtinančių dokumentų ar prisistatyti vardu.

Po trumpo formalaus pokalbio nelaimėlis „įtariamasis“ buvo informuojamas, kad yra suimamas, trumpai nurodant jam pateikiamus kaltinimus bei duodant keletą minučių apsirengti bei pasiruošti. Tada jam uždedami antrankiai ir jis nuvedamas arba į automobilį, arba, jei suimama daugiau įtariamųjų, į „Grüne Minna“, taip neformaliai vadintas žalias patrulio furgonas. Įtariamojo šeima paprastai nežinodavo tikslios jo buvimo vietos, tik spėdavo, kad jis arba „Aleks“, arba Princo Albrechto gatvėje. Daugeliu atvejų tolimesnės pastangos gestapo sulaikytuosius aplankyti būdavo bergždžios, pirmoji žinia artimuosius pasiekdavo tuomet, kai asmuo – galbūt praėjus keletui savaičių – atsidurdavo koncentracijos stovykloje, kurioje buvo leidžiama rašyti laiškus namiškiams.

Sulaikymas nebūtinai reikšdavo neišvengiamybę. Daugelis gestapo pareigūnų į šią tarnybą ateidavo iš policijos ir nepaisant politinio spaudimo žinojo, kaip atskirti rimtus įrodymus nuo spėlionių ir nuogirdų. Be to, atsižvelgiant į gaunamų skundų bei nepasitenkinimų apimtis, tiriantiems pareigūnams buvo privalu veltui nešvaistyti ribotų išteklių aiškinantis tai, kas dažnai būdavo nereikšmingi nusižengimai bei nepagrįsti įtarinėjimai.

Kartais stebėtinus gestapo užmojus iliustruoja Berlyno paauglės Annos-Mari Reuss atvejis. Gestapo pareigūnai jos namuose Štėglico rajone 1939 metų rudenį apsilankė, kadangi ji buvo įskųsta dėl to, jog viešumoje dainavo dainą, šmeižiančią Hitlerjugendo vado Balduro fon Schiracho vardą. Katalikiškose opozicijos grupuotėse cirkuliavęs menkavertės poezijos posmelis parodijavo Hitlerjugendo himną Vorwärts. Originalios jos versijos, Vokietijos jaunimą kurstančios sutelkti jėgas siekiant nacių tikslų, priedainis skambėjo taip:

Uns’re Fahne flattert uns voran

In die Zukunf ziehen wir Mann für Mann.

Plevena vėliava prieš mus

Pirmyn – į ateitį, mes vienas už visus.

Pakoreguotoje versijoje nuskambėjo nepageidautina nuoroda į apvalainą Hitlerjugendo vado stotą:

Unser Baldur wackelt uns voran

Unser Baldu rist ein dicker Mann.

Prieš mus puškuoja pupulis Balduras,

Mūsų Balduras – storulis.

Galima pamanyti, jog tai tik nekaltas juokas, tačiau tarti šias eilutes buvo ne tik šmeižikiška, bet ir laikoma antinacistine propaganda, nusižengimu, už kurį galėjo būti baudžiama „perauklėjimui“ patupdant į koncentracijos stovyklą.

Kai pareigūnai atvyko į Annos-Mari namus, jie nerado jos. Mama pabandė patikinti savo ištikimybę režimui rodydama į koridoriuje pakabintą Hitlerio paveikslą. „Štai, ponai, pažiūrėkite, – sakė ji, – mes turime fiurerio paveikslą.“ Gestapo vyrai tiesiog pasakė, kad Annai-Mari apie jų vizitą būtų pranešta, apsisuko ir išėjo. Daugiau taip ir nesugrįžo.35

Kitas pavyzdys parodo, ką buvo galima laimėti gestapo apklausos metu rodant pasitikėjimą. Apkaltinta savo pasisakymu kavinėje, Rutha Andreas-Friedrich pasiaiškinti dėl savo veiksmų buvo iškviesta į Princo Albrechto gatvę:

„Vadovaudamasi principu, kad geriausia gynyba yra puolimas, aš prieš atsidavusį (ir mane įskundusį) partijos narį stojau kaip prieš niekingą informatorių, kalbėdama pripyniau aukštų valstybės pareigūnų vardų, švaisčiausi stambiomis figūromis, paminėjau Reicho literatūros rūmus, skundą Reicho spaudos autoritetams tarsi žongliruojantis Rastellis išlaikydama jas ore. Sukėliau tokį siaubingą skandalą, kad mane apklausiantis funkcionierius vis labiau priminė paklusnią avelę. Galiausiai jis ėmė manęs atsiprašinėti. Koks apgailėtinas padlaižūniškas mentalitetas – akimirksniu iš grobuonio virsti kinkas drebinančiu kiškeliu, vos tik nuskamba viršesnių autoritetų vardas!“36

Nors dalis tokių skundų tyrimų – kad ir kokios būtų priežastys – baigdavosi vienu panašiu apklausimu, pasirodo, daugelio vis dėlto laukdavo areštas. Statistinių duomenų, kiek Berlyno gestapas sulaukė skundų, nėra, tačiau galima drąsiai daryti prielaidą, kad kiekvieną mėnesį jų skaičius siekdavo ne vieną tūkstantį. Vis dėlto tam tikrų skaičių, susijusių su gestapo areštais, esama. Pavyzdžiui, tiek 1942 metų vasarį, tiek kovą Berlyno gestapas suėmė daugiau nei tūkstantį įtariamųjų – tai gerokai viršijo bet kurio kito regioninio Vokietijos biuro registruotus arešto atvejus. Jau tų pačių metų rugpjūtį šis skaičius išaugo iki 1 478, o tai reiškė, kad vidutiniškai gestapas suimdavo apie penkiasdešimt berlyniečių per dieną.37 Žvelgiant į šiuos skaičius būtų galima daryti prielaidą, kad tikimybė suimti nusižengėlį sostinėje buvo didesnė nei kitur. Vis dėlto gestapo suimtų asmenų skaičius, tenkantis vienam gyventojui, Berlyne buvo panašus kaip ir kitose Reicho vietose.38

Suimtiesiems pirmoji stotelė būdavo vietinės nuovados kamera arba centrinis policijos štabas „Aleks“. Nors sąlygos šiose vietose paprastai prastos, Princo Albrechto gatvę vienas atsiminimus rašęs asmuo pavadino „gestapo kalėjimų liuksu“, vieta, iš kurios kaliniai iš tiesų bijojo būti perkelti kitur.39 Nežiūrint į tai, daugelio vienutėse uždarytų kalinių sąlygas vargu ar galima būtų pavadinti geromis.

Vienuma suteikdavo laiko neretai skausmingiems apmąstymams. Kaip rašė vienas kalinių, „užsidarius kameros durims susimąstai apie esamą situaciją ir imi savęs klausti: „Kur visa tai atves?“, „Kada iš čia vėl ištrūksi?“ – ir kuo toliau, tuo įkyriau ramybės neduoda klausimas, ar kada nors sugrįši pas savo šeimą gyvas“.40 Rašytojui Güntheriui Weisenbornui kalėjimas Princo Albrechto gatvėje sukėlė kai kurias nerimą keliančias įžvalgas apie žmogiškąją būklę. Jis rašė: „Kai dienas leidi su antrankiais sėdėdamas ant taburetės rūsyje visiškai nešildomoje kameroje, be jokios knygos, alkanas, beveik visiškoje tamsoje, tave ima trikdyti mintis, iki ko nusirito žmonija.“41 Šią nemalonią padėtį kitas kalinys apibendrino glaustai: „Sėdėti valandų valandas ir niekuo neužsiimti; matyti laiką – kuris yra pati gyvenimo esmė – kaip priešą, kurį reikia nugalėti... – štai tikroji kančia.“42

Kaliniai Princo Albrechto gatvėje skendo kankinančioje vienumoje, o tie, kurie sėdėjo „Aleks“ būstinėje, susidūrė su kitais iššūkiais. Čia pagrindinė problema buvo žmonių perpildymas – kamerų patalpose galėjo būti keturis kartus daugiau kalinių, nei joms skirta talpinti, kartais jose jų gyveno daugiau nei du tūkstančiai.43 Čia nebuvo vietos nei atsigulti, nei sėdėti, jie tiesiog maudydamiesi prakaite buvo susigrūdę kaip silkės statinėje.44 Kaip ir galima nuspėti, maistas buvo apgailėtinas, racioną sudarė skysta neaiškios sudėties sriuba, kurioje kartais plaukiojo kokia bulvė ar riebios mėsos gabalas, patiekiama kartą per dieną. Kai kurie kaliniai šią sriubą vadino „Lorelei“ – prilygindami ją paslaptingajai uolai vokiečių mitologijoje.45 Kaip prisiminė vienas kalinys, „jei gestapas įkalindavo dviem savaitėms, vadinasi, pasisekė. Tačiau jeigu čia pakliūdavai šešioms, tai buvo tarsi mirties bausmė.“46

Kaliniai, kuriuos kiekvieną dieną išsivesdavo tardyti, bijojo dėl savo gyvybės. Nors ir galėdavo baigtis liūdnai, per tardymą paprastai nesmurtauta, jis vykdavo deramai, nors ir visada nuobodžiai vienodai.47 Įtariamieji kasdien būdavo tardomi valandų valandas; jų buvo klausinėjama tų pačių klausimų ir nuolat primenama, kad tardytojas jau viską ir taip apie bylą žino. Bene tipiškiausia buvo vieno vyriškio, į „Aleks“ būstinę atitempto naktiniais drabužiais, patirtis: „Vienas Dievas težino, ką jis padarė, – rašė vienas jo likimo brolis, – jis taip ir nesužinojo. Nebuvo jokių įrodymų. Nebuvo bylos nagrinėjimo. Mėnesių mėnesius jis tūnojo Aleksandro aikštės kalėjimo požemiuose. Kiekvieną dieną valandų valandas buvo tardomas be jokios aiškios priežasties, nebent tik siekiant išsekinti bei išvesti iš proto.“48 Beveik nekelia abejonių, kad tokia ir buvo šio proceso paskirtis – patikrinti, ar įtariamasis palūš ir ims keisti parodymus, ar gestapui atskleis paslaptis, kurias pastarieji tikėjo jį slepiant. Kai kuriais atvejais tardytojams nusibosdavo su kaliniais terliotis, todėl juos paleisdavo: paprasčiausiai vieną dieną atidarydavo kameros duris ir kaliniui pareikšdavo, kad jis gali susirinkti daiktus ir išeiti.

Tokia laimė nusišypsodavo ne visiems. Tais atvejais, kai tyrėjai tikėjo, kad slepiama svarbi informacija, jie galėdavo panaudoti ir eufemizmu įvilktą Verschärfte Vernehmung – „pastiprintą tardymą“. Tarp tokių metodų galėjo būti palyginti švelnios procedūros, tokios kaip miego atėmimas, sumažinti maisto daviniai ar izoliacija.

Kita gestapo mėgstama priemonė buvo ryškios šviesios, spiginamos įtariamiesiems ar kaliniams į veidus. Kai 1944 metais žiemą į Princo Abrechto gatvės įstaigą maldauti pasigailėti savo vyro, suimto po liepos 20 d. sąmokslo, atėjo Christabelė Bielenberg, ją pakvietė užeiti į tardymo kambarį:

„Įėjusi pro duris tarsi suakmenėjau. Akimirką aš buvau visiškai apakinta. Kambarys atrodė mažesnis, oras jame buvo tvankus ir sunkus, viskas, ką galėjau įžiūrėti – tai neaiškūs kampe stovinčio rašomojo stalo kontūrai. Lankinės lempos buvo įmontuotos už stalo, kažkur netoli lubų, ir nukreiptos į duris... instinktyviai pajutau, kad tokioje šviesoje ilgai neišstovėčiau.“49

Jos nuostabai, kai pareigūno paklausė, ar būtų galima šviesas išjungti, jis sutiko. Vis dėlto „interviu“ truko devynias valandas.

Su kaliniais be jokių išimčių buvo elgiamasi daug prasčiau. Mušimas lazdomis ar guminiais „bananais“ buvo įprastas reiškinys. Vienas įtariamasis pateikė oficialų skundą, kuriame išdėstė, kad jis į sieną buvo trenktas su tokia jėga, kad išbyrėjo dantys. Oficialioje šio įvykio ataskaitoje tokiu pareiškimu suabejota nurodant, jog įtariamasis suklydo, tačiau pažymėta, kad pritaikius „pastiprinto tardymo“ metodus prisipažino.50

Gestapas turėjo laisvą valią išrasti ir originalesnių technikų, atskleidžiančių tik jų brutalumo lygį atitinkančią šėtonišką išmonę. Kaip liudijo vienas tokių išradimų auka tapęs prancūzas, tardymo metodai buvo tokie:

1. Plakimas rimbu.

2. Vonia: aukos galva panardinama į šaltą vandenį, kol sukeliama asfiksija. Tada jam uždedama deguonies kaukė...

3. Elektros srovė: gnybtai uždedami ant rankų, pėdų, ausų, tada ant išeinamosios angos ir dar vienas ant varpos galo.

4. Sėklidžių gniaužymas specialiu spaustuvu, skirtu būtent šiai procedūrai. Dažnai sėklidės būdavo ištampomos ir sukiojamos.

5. Pakabinimas: paciento rankos susegtos antrankiais už nugaros. Už antrankių užkabinamas kablys ir auka skriemulio pakeliama... Dažnai išnarinamos rankos.

6. Deginimas litavimo lempa arba degtukais.51

Kai kurios Berlyno gestapo dokumentuose nurodytos priemonės, nors ir nuosaikesnės, tačiau ne mažiau išradingos, ypač įvertinus tai, jog, pasirodo, Aleksandro aikštėje buvusios įstaigos pareigūnai dažnai turėjo suktis be specializuotos kankinimo įrangos. Pavyzdžiui, vienas gestapo pareigūnas bendradarbiauti nesutinkančiam įtariamajam tarp pirštų sudėliojo pieštukus, kurie vėliau buvo sutraiškyti. Kitas, pasinaudodamas pieštuku, dūrė kaliniui į nuogą krūtinę.52 Kiti būdai buvo liūdnai komiški. Vienas tardytojas nepaklusnius įtariamuosius tiesiog uždarė į nedidelę spintą ir pasakė, kad kai bus pasirengę kalbėti, tegul pabeldžia.53

Tikrieji kankinimai vykdavo Princo Albrechto gatvėje, kur buvo ne tik specializuota įranga, bet ir specialistai kankintojai. Liūdniausiai šioje įstaigoje pagarsėjo Fabiano fon Schlabendorffo, vieno iš sąmokslininkų, suimtų rengus pasikėsinimą į Hitlerį 1944 metų vasarą, kankinimas. Savo atsiminimuose jis aprašė elgesį tardymo patalpose:

„Kankinta keturiais etapais. Pirmajame už nugaros grandinėmis surakino rankas ir prie jų pritvirtino prietaisą, sugriebiantį kiekvieną mano pirštą atskirai. Vidinė šio prietaiso pusė išmušta geležiniais spygliais, kurie rėmėsi man į pirštų galus. Sukant veržlę mechanizmas mažėdavo į pirštų galus smeigdamas spyglius.

Kai tai nepadėjo išgauti prisipažinimo, perėjo prie antrojo etapo. Veidu žemyn buvau pririštas prie kažko, panašaus į lovos rėmą, galvą uždengė apklotu. Tada ant nuogų kojų uždėjo dūmtraukius primenančius cilindrus, kurių vidinis paviršius buvo nusagstytas vinių. Čia taip pat vėliau veržė veržlę, kad vamzdinio prietaiso vinys smigtų man į kojas nuo kulkšnų iki šlaunų.“

Jei ši modernioji viduramžiškos „geležinės mergelės“ technologija reikiamų rezultatų neduodavo, Schlabrendorffo kankintojai imdavosi sudėtingesnių priemonių:

„Trečiajame kankinimo etape pagrindinis instrumentas buvo pats „lovos rėmas“. Aš buvau pririštas kaip apibūdinau anksčiau, ant galvos užmetė apklotą. Specialiu mechanizmu šis viduramžiškas kankinimo gultas išvažiuodavo į šonus arba staigiais trūktelėjimais, arba lėtai, kiekvieną kartą ištempdamas mano supančiotą kūną.

Ketvirtajame, paskutiniajame etape, mane surišo susilenkusį, todėl visiškai negalėjau pajudėti. Tada policijos komisaras ir seržantas puolė mane iš nugaros ir ėmė daužyti sunkiomis lazdomis. Kiekvienas smūgis priversdavo mestis į priekį, o kadangi rankos buvo už nugaros supančiotos grandinėmis, aš visu svoriu trenkdavausi veidu.“54

Praradęs sąmonę Schlabrendorffas buvo sugrąžintas į kamerą; kitą dieną trisdešimt septynerių metų vyras patyrė sunkų širdies smūgį. Taip kentėjo, žinoma, ne jis vienas. Netgi tie, kuriems kliuvo ne tokios nuožmios tardymo priemonės, dažnai į savo kameras sugrįždavo fiziškai suniokoti ir psichologiškai palaužti.

Nestebina tai, kad kai kurie kaliniai rinkdavosi savižudybę. Nors iš kalinių paprastai būdavo paimami diržai, petnešos, skustuvai, rankšluosčiai, net akiniai, tie, kurie būdavo tam pasiryžę bei puolę į visišką neviltį, rasdavo būdų, kaip atimti sau gyvybę. Vienas Princo Albrechto gatvės kalinys, komunistas Johnas Siegas, sugebėjo pasikarti kameroje. Kiti rado būdų persirėžti sau riešus ar pasinaudoję akimirkai atitrauktu dėmesiu iššokdavo pro viršutinių tardymo patalpų aukštų langus.55 Dažniausiai šios įstaigos nenorėdavo artimiesiems atiduoti kalinių kūnų, kadangi ant jų matydavosi išdavikiški kankinimų ir smurto ženklai.56

Pasibaigus tardymo procedūrai, tas nedaugelis laimingųjų, kurie būdavo paleidžiami į namus be iškeltų konkrečių kaltinimų, išsekę, nesiskutę, įdubusiais skruostais sugrįždavo į šeimas. Tačiau daugelis atsidurdavo vienoje iš nesuskaičiuojamos daugybės Berlyno apylinkėse išsimėčiusių stovyklų, sudariusių nacių policijos struktūrų pagrindą.

Skirtingos klasės nusižengėliai patekdavo į skirtingo pobūdžio stovyklas. Priverstiniai darbininkai buvo siunčiami į vieną iš Arbeitserziehungslager, „darbo ir perauklėjimo stovyklų“, tokių kaip Vulhaidas pietrytiniuose priemiesčiuose ar Fėrbelinas šiaurinėje sostinės dalyje. Politiniai kaliniai dažniausiai siųsti į vieną tradicinių kalėjimų – Moabitą, Plötzensee, o moterys – į liūdnai pagarsėjusį moterų kalėjimą Barnim gatvėje, kuriame tvarka buvo išties griežta, bet bent jau apsieinama be despotiško smurto bei demonstratyvaus nesirūpinimo, būdingo Vulhaidui.

Galbūt santykinė ramybė sąlygojo, kad Moabitas įamžintas daugelyje literatūrinių bandymų, užsimezgusių tarp šių sienų. Būtent čia sovietų totorių poetas Musa Džalilis parašė eilėraščių ciklą „Moabito sąsiuvinis“. Nors lūžusia ranka ir nuo praeito tardymo sutraiškytais pirštais, jis vis dėlto sugebėjo iki savo egzekucijos 1944 metų rugpjūtį užbaigti daugiau nei šimtą eilėraščių. Sąsiuvinis, patikėtas kaliniui kameros draugui André Timmermansui, buvo slapta išneštas iš Moabito ir Sovietų Sąjungoje publikuotas 1953 metais.

Vis dėlto bene žinomiausias iš Moabito poetų buvo geografas Albrechtas Haushoferis. Humbolto universiteto Berlyne geografijos dėstytojas Haushoferis pokariu Miunchene studijavo kartu su Rudolfu Hessu, tačiau vėliau nuo nacizmo nutolo ir galiausiai įsiliejo į konservatyvios opozicinės organizacijos veiklą bei įsitraukė į sąmokslą nužudyti Hitlerį 1944 metų liepą. Suimtas ir pasodintas į Moabito kalėjimą, jis didžiąją dalį laiko tarp tardymų praleido kurdamas sonetus, kuriuose apmąstė savo ir Vokietijos likimą. Darbuose puikiausiai atsispindi autoriaus interesai bei išsilavinimas, juose gausu geografinių nuorodų bei klasikinių aliuzijų. Viename jų, rastame jo kišenėje, kai SS paskutinėmis karo dienomis įvykdė mirties bausmę, perteikta pati Haushoferio, kaip intelektualaus nacių režimo kritiko, jausenos esmė:

KALTĖ

Tik dalinai prisiimu, kas seikėta man teismo

Planavimo ir dalyvavimo kalte įvilkto,

O nusikaltėliu aš tapčiau, jei neplanavęs būčiau

Savo tautos rytojaus – tai mano pareiga.

Taigi aš kaltas, tik neskubėkite – ne taip iš karto

Ir pareigą turėjau aš pajusti daug anksčiau,

Aršiau galėjau Blogį jo vardu vadinti

Savo dvejonėse aš skendėjau gerokai per ilgai...

Aš kaltinu save savoj širdy:

Seniai išdavęs sąžinę esu,

Ir melavau aš sau, o ir kitiems –

Seniai žinojau – tai paženklinta juk nesėkmės

Ir perspėjau – tik nepakankamai ir aiškiai!

Todėl šiandieną aš žinau, už ką esu aš iš tikrųjų kaltas...57

Šarlotenburgo priemiestyje esantis Plötzensee kalėjimas valdant naciams veikė kaip įprastas kalėjimas. Kaip ir Moabito kalėjime, Plötzensee sąlygos buvo vargiai patenkinamos. Kaliniai paprastai buvo uždaromi mažoje drėgnoje kameroje ir išleidžiami tik labai trumpiems pasivaikščiojimams kalėjimo kieme. Didžiausią kančią kėlė maisto trūkumas. Paprastai kaliniai pusryčiams gaudavo sudžiūvusios duonos kriaukšlę bei puodelį erzaco kavos, o pietums – bulvių bei neaiškių daržovių lapų. Vakarais laukdavo skysta sriuba, kurioje plaukiodavo koks vienas kitas bryzelis mėsos ar riebalų. Lyg toks maistas nebūtų pakankamai atstumiantis, vienas kalinys skundėsi, kad paprastai trečdalis duodamo maisto būdavo jau sugedęs.58 Sąlygos dar pablogėjo antrojoje karo pusėje – jau ir taip nepavydėtiną gyvenimą dar labiau sunkino kalinių perpildymas bei neadekvati medicininė priežiūra.

Tačiau šalia viso to buvo kai kas, kas Plötzensee užtraukė dar prastesnę reputaciją. Būtent čia 1937 metais įtaisyta giljotina atnešė mirtį šimtams „valstybės priešų“. Egzekucijos scenas savo memuaruose apibūdino kalėjimo kapelionas Heraldas Poelchau:

„Pasmerktasis kalinys buvo nuvedamas į mirties nuosprendžio vykdymo patalpą apnuoginta krūtine. Perskaitęs nuosprendį prieš įprastus liudininkus, valstybės prokuroras kreipdavosi į budelį žodžiais: „Egzekutoriau, atlikite savo darbą.“

Tik tada budelis pakeldavo juodą uždangą. Niekada nepamiršiu to garso. Tada spindinčioje šviesoje atsiverdavo giljotina.

Pasmerktasis tuomet stodavo prie vertikalios lentos. Prieš jam suvokiant, kas vyksta, lenta nuleidžiama 90 laipsnių ir netrukus jis atsiduria po peilio ašmenimis... Tą pačią akimirką budelis paspausdavo mygtuką. Peilis nukrisdavo, o kalinio galva įkrisdavo į pintą krepšį. Tuomet panašiai skubriai budelis nuleisdavo juodą uždangą šiurpinančiam vaizdui uždengti. Ir vėl tas siaubingas nusmelkiantis garsas. Tada griežtu militaristiniu tonu egzekutorius paskelbdavo: „Pone prokurore, bausmė įvykdyta.“59

Žudymai Plötzensee nesibaigė net 1943 metų rugsėjį giljotiną sunaikinus. Anaiptol, padažnėję bandymai pabėgti paskatino peržiūrėti kalėjimo praktiką stengiantis rasti būdų, kaip daugybei pasmerktų kalinių įvykdyti mirties bausmę, taigi šiam tikslui egzekucijos patalpose buvo įtaisyta sunki sija, prie jos pritvirtinti metaliniai kabliai, ant kurių vienu kartu kariami aštuoni žmonės. Vos per vieną savaitę tą rugsėjį pakarta daugiau nei 250 kalinių, tarp kurių daugiausia buvo čekų, prancūzų ir vokiečių. Naktimis, kai nebūdavo elektros, savo žvėrišką darbą egzekutoriai vykdydavo prie žvakių šviesos. Panašaus likimo sulaukė ir daugelis 1944 m. liepos 20-osios Stauffenbergo sąmokslo dalyvių. Plötzensee kalėjime karo laikotarpiu mirties bausmė įvykdyta daugiau nei 2 500 žmonių.

Galiausiai Moabito bei Plötzensee kalėjimai daugiausia apsiribodavo specialios kategorijos nusižengėliais, ypač įsitraukusiais į pasipriešinimo veiklą. Dauguma į Berlyno gestapo rankas patekusių kalinių atsidurdavo Zachsenhauzene. Įkurtas keletą kilometrų į šiaurę nuo sostinės, netoli mažo miestelio Oranienburgo, Zachsenhauzenas buvo koncentracijos stovyklos „modelis“ bei SS sargybinių bei pareigūnų mokymų bazė, iš kurios išvykę daugelis įgytas žinias praktikoje naudojo kitose nacių imperijos vietose. Šioje stovykloje mokėsi ir tuomet būsimas Aušvico viršininkas Rudolfas Hössas.

Pagal išsidėstymą Zachsenhauzenas buvo tikslus trikampis, virš kurio vieno šono centre esančių pagrindinių vartų, nuo kurių atsivėrė pusapvalė susirinkimų erdvė, kabėjo užrašas Arbeit macht Frei. Iš čia tobula simetrija rikiavosi medinių barakų stogų kraigai, ant kurių kiekvieno baltu gotišku šriftu tamsiame medyje buvo įspausta po vieną žodį. Skaitant visą liniją, dėliojosi užrašas: „Yra tik vienas kelias į laisvę! Darbas, paklusnumas, rimtis, tvarka, švara, pasiaukojimas ir patriotizmas.“60 Jei tik būtų taip paprasta. Dauguma apgyvendintų šiuose barakuose visiškai priklausė nuo gestapo ir SS įnorių; be formalaus teismo proceso galimybės jie būdavo sulaikomi prisidengiant „protekciniu kardomuoju kalinimu“.

Gyvenimas Zachsenhauzene, kaip ir galima numanyti, buvo sunkus. Atsitiktiniai prižiūrėtojų žiaurumo bei žeminimo išpuoliai buvo dažnas reiškinys. Naujai atvykusiems dažnai iš anksto numatyta pademonstruoti jėgą. Kaip prisimindamas pasakojo vienas kalinys:

„Vienas žydas ėmė aiškintis, neva jo suėmimas buvusi klaida ir kad viską galima paaiškinti. SS pareigūnas kurį laiką klausėsi, o tada kad svies vyrui į veidą ryšulį raktų. Krauju pasruvusia nosimi žydas veltui bandė atsitiesti. Pamatęs link jo ateinantį SS sargybinį, norėdamas apsiginti kilstelėjo ranką ties savo veidu. „Ką! – subliovė esesininkas. – Tu, purvinas žyde, drįsti prieš SS kelti ranką? Turėčiau tave vietoje nudėti.“ Tada jis ėmė daužyti žydą tol, kol tas susmuko ant žemės. Esesininkas tuomet pagriebė ąsotį vandens ir šliūkštelėjo ant vyro liepdamas keltis... Mes stovėjome nustėrę ir žinojome, kad toks pasitikimas buvo pamoka mums visiems.“61

Atvykę kaliniai būdavo skirstomi pagal jų „nusikaltimo“ pobūdį. Šiuo tikslu išdalydavo spalvotus ženklelius, kuriuos reikėjo ant uniformos prisisiūti kairėje krūtinės pusėje bei ant kelnių siūlės. Politiniai kaliniai turėjo raudonus trikampius, „nepataisomi nusikaltėliai“ gaudavo žalius, priverstiniai darbininkai – mėlynus, o homoseksualai – rausvus. Kaip tikras „atskalūnas“, Bruno Wattermannas gavo juodą trikampį. Kaliniai žydai turėdavo apverstą geltoną trikampį, uždėtą ant ženklo, žyminčio pirminį jų nusikaltimą – taip būdavo suformuojama Dovydo žvaigždė. Papildomi ženkleliai galėjo žymėti pakartotinius nusikaltimus arba mėginimą pabėgti, taip pat dažnai ant trikampio būdavo uždedama didžioji raidė, ženklinanti nusikaltėlio tautybę: P – lenkams (Pole), F – prancūzams (Französisch), N – norvegams ir pan.

Įprasta diena Zachsenhauzene prasidėdavo prieš auštant, 4.15 vasarą ir valanda vėliau žiemą. Kaliniai turėdavo per keturiasdešimt penkias minutes nusiprausti, apsirengti, pasikloti lovas ir pavalgyti lengvus pusryčius, kurie paprastai būdavo erzaco kava ir duonos riekė. Kiekviename barake paprastai gyvendavo 500 kalinių, kurie buvo suskirstyti į du pastato „sparnus“ bei sugrūsti į triaukščius medinius gultus. Kiekvieno korpuso viduryje būdavo išvietė bei bendro naudojimo „fontanėlis“ apsiprausti.

Kiekvieną rytą susitvarkę kaliniai susirinkdavo aikštelėje – Appelplatz – patikrinimui, per kurį prisistatydavo pagal savo korpusą. Tada jiems būdavo duodami darbiniai nurodymai ir vėliau su sargybos bei prižiūrėtojų palyda jie išvedami iš stovyklos. Sugrįžus vakare laukdavo antrasis patikrinimas, po kurio kaliniai galėdavo grįžti į barakus, prieš 22.00, kai buvo gesinamos šviesos.

Zachsenhauzenas jokiu būdu nebuvo atskirtas nuo miesto, kurio pakraščiuose buvo įsteigtas. Jis buvo vietinės ekonomikos dalis, aprūpinamas bei prižiūrimas vietinių firmų. Už tai siuntė savo pižamomis paženklintų kalinių pajėgas dirbti vietinėse verslo įmonėse bei gamyklose, kuriose jie turėjo darbu atpirkti savo kaltes. Pavyzdžiui, orlaivių gamybos kompanija „Heinkel“ savo gamykloje netoli Oranienburgo naudojosi tūkstančių koncentracijos stovyklos kalinių paslaugomis.

Zachsenhauzenas buvo pagarsėjęs dėl dviejų ypač žiauriomis sąlygomis pasižymėjusių „įmonių“. Pirmoji buvo plytų gamykla, netoli stovyklos atidaryta 1940 metais, turėjusi gaminti plytas planuotai Berlyno rekonstrukcijai. Dėl apgailėtinų darbo sąlygų ši vieta iš pradžių numatyta kaliniams, paskirtiems į baudžiamąjį būrį Strafkommando. Jame vidutinė kalinių gyvenimo trukmė siekdavo vos tris mėnesius – tai buvo žymiai mažiau net įvertinus bendrą Zachsenhauzeno gyvenimo trukmės statistiką. Sąlygas šioje vietoje apibūdino vienas šio kalėjimo kalinys, keturiasdešimtmetis žurnalistas Arnoldas Weiss-Rüthelis:

„Orą nuodijo dūmai, dulkės ir tirštas smogas, o kurtinantis kaukšinčių kūjų, žvangančių grandinių, besisukančių mechanizmų, riaumojančių mašinų garsas, veriantis cecho viršininko švilpukas nenutildavo nuo ryto iki vakaro... Neilgai trukus mano rankos ir veidas buvo nusėti nudegimų, pasidarė sunku kvėpuoti, o svilinantis karštis kiekvieną judesį pavertė tikra kančia... Aš vis dar negaliu suprasti, kaip išgyvenau.“62

Lyg sunkaus darbo būtų negana, kaliniai dar turėdavo atlaikyti nenuspėjamus SS įsiūčio priepuolius. Kaip ir pats Zachsenhauzenas, plytų gamykla atitverta išorine užkarda, į kurią įžengti kaliniams buvo draudžiama, o jei tai padarytų, jie būtų nušauti be jokio perspėjimo. Užkarda taip pat buvo naudinga niekingiems SS sargybinių kėslams, kai jie tyčia išsekusius kalinius išstumdavo už linijos tiesiog savo malonumui ar už bausmę nepakankamai sunkiai dirbus. Nelaimėlis kalinys, veltui besiteisinantis esąs nekaltas, tuomet būdavo be jokių ceremonijų nušaunamas. Kaip pasakojo kitas buvęs kalinys:

„darbas plytų gamykloje pareikalavo daugiausia kraujo ir aukų. Nebuvo nė dienos, kuri neatneštų mirties. Rekordas pasiektas, kai per vieną dieną mirė 28 ir sužeista daugiau nei 50 kalinių. Daugelis jų „nušauti mėginant pabėgti“. Kiti tiesiog įmesti į vandenį, kol į kanalo baržas buvo kraunamos plytos; čia jie arba nuskęsdavo, arba tapdavo SS taikliojo šaudymo pratybų objektais.“63

Nors plytų gamykloje dirbo daug žydų, lenkų, čigonų ir kitų kalinių, ši vieta ypač reikšminga buvo Berlyno gėjų bendruomenei. Kaliniai, turintys rausvą trikampį, vadinami „175-aisiais“, pagal Vokietijos teisės kodo skirsnį, kuriame homoseksualai skelbiami esantys už įstatymo ribų, priskiriami prie to paties baudžiamojo būrio, kaip ir žmogžudžiai.

Antroji liūdnai pagarsėjusi Zachsenhauzeno „įmonė“ buvo vadinamoji Schuhprüfstrecke, arba „batų testavimo trasa“ – 600 metrų ilgio takas, nutiestas stovyklos viduryje. Šiuo keistu ir mažai žinomu nacių pseudomokslo pavyzdžiu kaliniai turėjo išbandyti medžiagą, iš kurios gaminami vermachto batų padai. Šiam tikslui pats takas padalytas į devynis skirtingus paviršius nuo betono iki žvyro bei paprastos žemės. Iš Strafkommando atrinkti kaliniai privalėjo kasdien nueiti 40 kilometrų su 15 kilogramų sveriančiais smėlio maišais dažnai avėdami netinkamus batus. Daugeliu atvejų jie žygiuodavo tol, kol išsekę krisdavo. Vienas išbandžiusių „batų testavimo trasą“ buvo Kurtas Bachneris:

„Jau pirmą dieną mano pėdos buvo tokios nutrintos, kad apsivyniojau medžiaga, kuri dabar buvo permirkusi krauju. Antrą dieną jau žengęs pirmą žingsnį pajutau siaubingą skausmą. Batai buvo gerokai per dideli, todėl pūslės bei žaizdos į juos trynėsi su kiekvienu žingsniu. Po patikrinimo kitą dieną vyriausiasis mano korpuso prižiūrėtojas pasirūpino, kad būčiau nuvestas į medicinos punktą. Tik užtepus kažkokio tepalo mano kojas vėl apsuko skarmalais, įgrūdo atgal į batus ir sugrąžino į žygiuojančių vyrų koloną. Negaliu nė nupasakoti, kaip iškenčiau tą dieną.“64

Iš tikrųjų Bachneriui pasisekė, kad gavo nors ir tokią paviršutinišką medicininę pagalbą. Vienas tų, kuriam medicininę pagalbą suteikti atsisakyta, buvo olandų pasipriešinimo judėjimo kovotojas Graaflandas. Kaip prisimindamas pasakojo vienas jo likimo brolių:

„olandas [...] į medicinos baraką atėjo visiškai nušalusiomis ir uždegimo paveiktomis kojomis, bet SS stovyklos gydytojo dr. Baumkötterio nurodymu, jam pagalba nesuteikta. Jis neturėjo antklodės ir ant gulto gulėjo vienais marškiniais. Jo kojos nebuvo aprištos. Nuo jų niro oda. Kai kuriose vietose pradėjo pūti raumenys, o aplink žaizdas zujo musės. Jis taip išgulėjo kelias savaites. Tada vieną dieną buvo nuvežtas į krematoriumą.“65

Tokių kančių neatlaikė daug daugiau kalinių. Vienas žydas teismo procese po karo paliudijo, kad tik 24 iš 60 jo bendražygių atlaikė trijų dienų užduotį batų testavimo „firmoje“. Kaip apibendrino vienas istorikas, perkėlimas į „batų testavimo trasą praktiškai buvo mirties nuosprendis“.66

Zachshauzenas taip pat siejamas su visiškai kitokia veikla – „Operacija Bernhardas“. 1942 metų pradžioje naciai pradėjo stambaus masto Britanijos banknotų klastojimą siekdami ne tik pakirsti britų ekonomiką, bet ir pasaulinį pasitikėjimą sterlingu. Pasitelkę 142 kalinius žydus, dirbusius stovyklos viduje esančiose dirbtuvėse, SS inicijavo stambiausią klastojimo operaciją istorijoje. Intensyviausiame etape 18 ir 19 korpuso klastotojai per mėnesį pagamindavo daugiau nei 600 000 banknotų, bendras pelningumas siekė 130 milijonų svarų sterlingų. Be to, šie falsifikatai nebuvo vien tik abejotinos imitacijos – Anglijos bankas jas laikė tobuliausiomis visų laikų klastotėmis.

Nors padirbėjai sėkmingai prikepė milijonus svarų, vertų puikių klastočių statuso, jie niekada nebuvo panaudoti taip, kaip buvo numatyta. Naciai atsisakė savo pirminio plano padirbtus banknotus išmėtyti Britanijoje lėktuvais. Jie klastotes panaudojo užmokėti vokiečių šnipams – kurių vienas vėliau net pareiškė ieškinį – bei pirkti žaliavas ir valiutą neutraliose šalyse.67

Šis projektas bent jau išgelbėjo daugelio į šią nešvarią veiklą įveltų klastotojų. Atsižvelgus į jų užduoties svarbą bei subtilumą, jie gyveno palyginti prabangiai: miegojo medvilninėje patalynėje, gaudavo pagerintą maistą bei turėjo truputėlį laisvo laiko. Vienas jų didžiąją dalį laisvalaikio leisdavo žaisdamas stalo tenisą su SS prižiūrėtojais – ir, žinoma, stengėsi nelaimėti.68 Kalėdiniame pobūvyje klastotojai, linksmindami SS viršininkus, dainuodavo ir šokdavo. Be to, įvertinus padirbinėjimo programos svarbą, prašymai atiduoti padirbinėtojus žydus į Aušvicą buvo nuolat atmetami.69 Taigi Zachsenhauzenas klastotojams tapo savotiškas prieglobstis, tačiau mažai kas jų puoselėjo kokias nors viltis. Kaip vienas jų taikliai apibendrino, jie save laikė „atostogaujančiais mirtininkais“.70

Kitas iššūkis kaliniams buvo maisto trūkumas – prasidėjus karui koncentracijos stovyklų kaliniams skiriami maisto daviniai sumažėjo perpus, o karui tęsiantis vis labiau prastėjo. Tačiau tokios ypač skurdžios, apgailėtinos sąlygos dažnai buvo labiau teorinio pobūdžio, praktiškai kaliniai buvo priversti ieškotis ko nors papildomo. Kai kurie savo racioną papildyti stengėsi maisto ieškodami bet kur: knisosi virtuvės šiukšlinėse ar net valgydavo žolę.71 Tie, kuriems pavesta prižiūrėti stovyklos kiaulides, pavyzdžiui, vogdavo gyvulių maistą.72

Visi koncentracijos stovyklų kaliniai kęsdavo graužiantį alkį, tačiau grėsmė kildavo tiems, kurie nesigriebdavo drastiškų priemonių. Tiems, kurie buvo jautresni, neturėjo pakankamai vaizduotės ar progų surasti papildomų maisto šaltinių, labai realiai grėsė visiškas išsekimas bei kolapsas. Kaip prisimindamas pasakojo vienas Zachsenhauzeno kalinys, fiziologinės pasekmės galėjo būti šokiruojančios: „Tai, ką matau priešais save, nepanašu į žmogaus kūną; šie vaiduokliški siluetai net nepanašūs į griaučius... ant kaulų kabo apdribusios odos raukšlės, lyg po jomis nebūtų likę kūno. Matosi kiekvienas atsikišęs kaulas – raktikaulis, stuburo slanksteliai, šonkauliai ar kelio girnelė.“73

Niekur ilgam nesitraukė ir smurtas. Kaip ir visos koncentracijos stovyklos, Zachsenhauzenas buvo vieta, kurioje likimas galėjo būti sprendžiamas vadovaujantis bet kuo – užgaidomis, kaprizais. Atrodė, kad žmogaus likimas išties kybojo ant plauko. Kaliniai nebuvo saugūs net savo barakuose. Čia jų visada laukdavo despotiškas brutalumas, seikėjamas „vyriausiųjų kalinių“, arba Kapos, kurie SS buvo paskirti atsakingais už atitinkamą baraką ir dosniai dalijo savo veislės sadizmą. Apsiginklavę vėzdais ir lazdomis Kapos kartu su savo pakalikais nuolat pliekdavo jiems kelyje pasipainiojusius kalinius, o kartais nueidavo ir toliau. Kartą Zachsenhauzene vieno barako korpuso išvietėje nužudyti trys broliai. Vienas liudininkas vėliau tai patvirtino:

„Stovykloje išbuvusius apie 8 dienas brolius vienas 11 korpuso kambario vyresnysis paskandino kriauklėje... Aš mačiau, kaip už nugaros buvo laikomos antrojo kalinio rankos. Pirmieji du broliai gynėsi ir šaukėsi pagalbos... Trečiasis, stovėdamas už korpuso sienos, turėjo klausyti brolių pagalbos šauksmo, tačiau netrukus ir pats ėmė šauktis pagalbos. Kitą naktį jis... buvo pakartas prausykloje.“74

Ką broliai padarė, kad taip papiktino jų korpuso vadą, taip ir neaišku.

Zachsenhauzenas turėjo savas priemones, kaip elgtis su tais, kurie drįso pasipriešinti griežtam stovyklos režimui. Rytinėje stovyklos dalyje stovėjo bausmių korpusas, kuriame kaliniai buvo uždaromi, tardomi ir kankinami. Vos už jo stovėjo medinis gėdos stulpas, ant kurio vykdomos viešos bausmės, pavyzdžiui, už nugaros surištomis rankomis auka keliama į viršų, paskui metama žemyn.

Priešingame stovyklos pakraštyje stovėjo dar grėsmingesnis įrenginys. „Punktas Z“ buvo specialiai įrengta egzekucijos vieta. Iš pradžių čia buvo tik gili nuožulni tranšėja, išklota mediniais rąstais, vėliau ji buvo ištobulinta ir perdaryta pastačius patalpą, kurioje kaliniai būdavo nušaunami į sprandą medicininės apžiūros metu. 1943 metais joje atsirado ir krematoriumo pastatas bei nedidelė dujų kamera, užmaskuota dušais, kurioje pirmiausia būdavo žudomi daugiau dirbti nepajėgūs kaliniai.75 Čia žuvusiųjų skaičius nežinomas.

Be tokių tikslingų žudymų, Zachsenhauzene taip pat daug gyvybių pasiglemžė badas ir smurtas. Istorijų apie kalinių stovykloje patirtas kančias ir vargą yra begalės, tačiau viena išsiskiria kaip kasdieninio įprastinio žiaurumo pavyzdys. 1940 metų sausį kaliniams sugrįžus iš darbų ir susirinkus Appellplatz vakariniam patikrinimui, sargybiniai pastebėjo, kad vieno jų trūksta. Kaip ir įprastai, visi turėjo stovėti ir priimti kolektyvinę bausmę tol, kol viskas bus sutvarkyta. Bausmei sustiprinti SS sargybiniai kaliniams liepė daryti fizinius pratimus. Pabėgėliui sugauti prireikė dešimt valandų – dešimt valandų išsekę kaliniai stovėjo ant sniego ir „sportavo“. Kitą rytą daugiau nei keturi šimtai jų buvo išnešti į krematoriumą. Likusieji išsiųsti tiesiai prie darbų.76

Manoma, kad Zachsenhauzene žuvo apie 30 000 žmonių. Bruno Wattermannas, kurio istorija pradėtas šis skyrius, nebuvo vienas jų. Perkeltas į Zachsenhauzeną 1942 metų vasaros pabaigoje jis gavo kalinio numerį 46434. Apie Wattermanno buvimą stovykloje žinių mažai. Žinoma, kad iš pradžių jis buvo paskirtas į 37 korpusą ir kad du kartus buvo siųstas į medicinos baraką 1943 metų rugpjūtį ir spalį.77 Vėliau, 1945 metų vasarį, Wattermannas iš Zachsenhauzeno perkeltas į liūdnai pagarsėjusią Mauthauzeno koncentracijos stovyklą Austrijoje.78 Iš ten jokių duomenų apie jį nėra. Kaip susiklostė jo likimas, nežinoma.

26 Trilby (angl.) – minkšta fetrinė skrybėlė su įspaustu viršumi. (Vert. past.)

12 Nesitraukiantis šešėlis

Berlyno Invaliden kapinės buvo viena garsiausių sostinės laidojimo vietų. Šiose į šiaurę nuo miesto centro nusidriekusiose kapinėse laidoti pradėta XVIII amžiaus viduryje, kai didžioje dalyje teritorijos dar plytėjo laukai ir daržai. Iš pradžių tai buvo amžinojo poilsio vieta žuvusiems Austrijos įpėdinystės kare. XIX amžiaus pradžioje čia laidoti iškilūs Prūsijos karininkai, dėl tokio statuso netrukus kapinės tapo įspūdingiausiomis sostinės kapinėmis bei Vokietijos iškilių karo asmenybių atilsio vieta. Viename 1925 metų leidinyje, pavadinimu The Berlin Invaliden Cemetery: A Site of Prussian-German Glory, išvardyti jų „gyventojai“, tarp kurių 11 feldmaršalų bei generolų pulkininkų, 7 karo reikalų ministrai, 9 admirolai, 67 generolai, 104 generolai leitenantai ir 93 generolai majorai.1 Tarp garsiausių iš jų buvo Napoleono karų didvyris generolas Gerhardas fon Scharnhorstas, ofenzyvos plano, vykdyto Pirmajame pasauliniame kare, autorius feldmaršalas Alfredas fon Schlieffenas, jam suteikęs ir savo vardą, bei novatorius lakūnas Manfredas fon Richthofenas, pramintas „raudonuoju baronu“.27

Vakariniame krašte besiribojančiose su Oderio-Hafelio kanalu, liepų paunksnėje skendinčiose Invaliden kapinėse akį traukė didingi sarkofagai, tamsios bronzos skulptūros bei išmintingi užrašai. Čia dominavo angelų statulos. Kai kurios buvo iškeltos ant didingų kolonų, kitos mąsliai palinkusios virš kapo. Dažnos buvo erelių statulos; kai kurios jų buvo tradicinių prūsiškų formų, kitos – didingesnės, labiau pamėgtos imperialistinės Vokietijos bei Trečiojo reicho laikmečiu. Pavyzdžiui, ant generolo Hanso fon Seeckto kapo kiekviename kampe prie sarkofago išskėstais sparnais tarytum sergėdami stovėjo akmeniniai ereliai.

Iš „karo trofėjų“ tematikos čia buvo galima išvysti tuščių šarvų, ištaigingų plunksnomis puoštų šalmų ar iš priešų perimtų ginklų. Įrašai paprastai buvo trumpi: „Jis buvo garbingumo įsikūnijimas!“– skelbė esantis ant generolo Eduardo fon Wedelio kapo; lėktuvo katastrofoje žuvusios aviatorės Marga fon Etzdorf kape įrašyti aitrūs žodžiai: „Skrydis vertas gyvenimo“.2 Išskirtiniu glaustumu paženklintas „raudonojo barono“ kapas, ant kurio tebuvo vienas žodis – „RICHTHOFEN“.

1939 metais prasidėjęs karas Berlyno kapines žadėjo papildyti. Pirmasis Invaliden kapinėse atgulė generolas Werneris fon Fritschas. Būdamas vyriausiasis ketvirtojo XX amžiaus dešimtmečio vidurio vermachto kariuomenės vadas, fon Fritschas, nors nesidemonstravo, bet buvo žinomas uolus nacių kritikas, todėl 1938 metais, kai po Göringo kruopščiai suregztos intrigos apšmeižtas esąs homoseksualas, pašalintas iš posto. Pasmerktas gėdingam atsistatydinimui fon Fritschas prasidėjus karui sugrįžo į kariuomenę ir ėmė vadovauti daliniui, kuriame jis pats tarnavo per Didįjį karą – tapo 12-ojo artilerijos pulko vadu. Jis žuvo mūšyje netoli Varšuvos rugsėjo 22 d. ir buvo iškiliausia vokiečių auka Lenkijos kampanijoje. Tie, kurie fon Fritschą pažinojo bei kartu kovojo, įtarinėjo, jog jis nusižudė tyčia stodamas į priešakinę lenkų pabūklų ugnies liniją.3 Williamui Shireriui „visiškai patikimas šaltinis“ atskleidė, kad fon Fritschas atsisakė savo adjutanto siūlymo nunešti jį į užnugarį ir galiausiai mirtinai nukraujavo.4

Kad ir kokios buvo tikslios fon Fritscho gyvenimo ir mirties aplinkybės, jo vardas entuziastingai ir stulbinančiai reabilituotas. Prabangiose valstybinėse laidotuvėse jo vėliava su svastika apklotas karstas, ant kurio uždėtas paties generolo plieninis šalmas bei durklas, buvo iškeltas nešamas aštuonių jo pulko karininkų. Simbolinę sargybą prie juodai drapiruoto katafalko su karstu atliko keturi kolegos generolai, prie perpetės diržo laikomais ginklais. Pliaupiant lietui prieš tūkstančius susirinkusiųjų buvo pasakytos kalbos, niūriai Unter den Linden prospektu žygiavo du elitiniai Grossdeutschland divizijos batalionai.

Laidotuvėse dalyvavo visi aukšti kariuomenės bei nacių partijos atstovai – Goebbelsas, Hessas, Göringas ir Rosenbergas stovėjo šalia admirolų, generolų ir feldmaršalų.5 Trūko tik Hitlerio, kuris kaip tik tuo metu demonstratyviai lankėsi fronte prie Varšuvos netoli vietos, kurioje generolas pasitiko paskutinę savo gyvenimo akimirką. Ant fon Fritscho kapo, prieš pat jam atgulant į savo amžinojo poilsio vietą, vainiką Invaliden kapinėse padėjo pats Göringas. Po paprastu kryžiumi, ant pailgo plokščio nugludinto granito paminklo, padėti generolo ginklai. Ant jo – citata iš Apreiškimų knygos: „Būk ištikimas iki mirties, ir aš tau duosiu gyvenimo vainiką.“

Laikui bėgant atsirado vis naujų kapų. 1941 m. lapkričio 22 d. buvo laidojamas charizmatiškasis Vokietijos karinių oro pajėgų (Luftwaffe, liuftvafė) generolas Ernstas Udetas. Richthofeno „lakūnų asų rato“ narys Udetas buvo Pirmajame pasauliniame kare išgyvenęs karo aviacijos profesionalas. Prieš prisijungdamas prie Vokietijos karinių oro pajėgų, kur tobulino pikiruojamojo bombardavimo taktikas, jis dirbo skrydžių akrobatu bei pilotu testuotoju. Nusivylęs karo eiga bei Göringo paverstas atpirkimo ožiu dėl liuftvafės defektų, Udetas savo bute Berlyne nusižudė.

Nepaisant ganėtinai gėdingos gyvenimo pabaigos, jam buvo iškeltos valstybinės laidotuvės ir paskleisti melagingi faktai, neva jis žuvo testuodamas naują ginklą. Udeto laidotuvių rytą aplankė dar viena žymaus žmogaus netektis. Generolas Werneris Möldersas buvo vienas geriausių Antrojo pasaulinio karo aviatorių – pirmasis naikintuvo lakūnas, numušęs šimtą taikinių, bei pirmasis Vokietijos kariškis, apdovanotas prestižiniu deimantiniu Riterio kryžiumi. Lapkričio 22 d. rytą Möldersas buvo „Heinkel He-III“, skridusio į Berlyną, į Udeto laidotuves, keleivis, tačiau lėktuvas dėl blogų oro sąlygų sudužo netoli Breslavo (dab. Vroclavas – vert. past.), Silezijoje. Po poros dienų pats Möldersas taip pat buvo palaidotas Invaliden kapinėse, kaip ir jo draugas bei vadas.

Visų valstybinių laidotuvių eiga buvo panaši, tačiau mirus SS-obergrupenfiureriui Reinhardui Heydrichui, Reicho Bohemijos ir Moravijos protektoriui ir žinomiausiam naciui, kuris Antrojo pasaulinio karo metu tapo nužudymo auka, pasiektas apogėjus. Heydricho laidotuvės 1942 metų birželį buvo ištęstas įvykis. Jo kūnas iš pradžių pašarvotas Hradčany pilyje Prahoje, vėliau Reicho kanceliarijos Mozaikinėje salėje Berlyne, apsuptas degančių žibintų, prie iškeltos SS vėliavos. Pagerbiant „vieną geriausių nacionalsocialistų, vieną stipriausių Reicho gynėjų“ bei visiems žinomą „žmogų geležine širdimi“6, laidotuvių ceremonija buvo kruopščiai organizuojama, pats Hitleris prižiūrėjo, kad būtų surinkti visi Heydricho ordinai ir apdovanojimai.

Transliuotose tiesiogiai per „Grossdeutscher Rundfunk“, iškilmėse grojo Vokietijos valstybinis orkestras, atlikęs laidotuvių maršą iš Wagnerio operos Götterdämmerung („Dievų sutemos“) Horst Wessel Lied, taip pat kareivišką himną Ich hatt einen Kameraden. Pastarasis, sukurtas Napoleono karų laikotarpiu, buvo pagrindinis kūrinys, atliekamas visose karininkų laidotuvėse, tai buvo vienintelė daina, be nacionalinio himno, kuriai skambant kariškiai turėjo atiduoti pagarbą pasveikinimu. Tai buvo jaudinanti karių pagarba, atiduodama kritusiam bendražygiui:

Ich hatt’ einen Kameraden,

Einen bessern findst du nit.

Die Trommel schlug zum Streite,

Er ging an meiner Seite

In gleichem Schritt und Tritt.

Eine Kugel kam geflogen:

Gilt’s mir oder gilt es dir?

Sie hat ihn weggerissen,

Er liegt zu meinen Füßen

Als wär’s ein Stück von mir.

Will mir die Hand noch reichen,

Derweil ich eben lad’.

„Kann dir die Hand nicht geben,

Bleib du im ew’gen Leben

Mein guter Kamerad!“

Turėjau draugą –

Geresnio ir nerastum.

Į kovą kvietė būgno griausmas –

Žygiavo jis greta,

Ir žingsniai tarsi vienas buvo.

Staiga atskriejanti kulka:

Tau ji, ar man skirta?

Praskrodė kūną ji ne mano

Susmukęs guli štai jisai –

Manęs tarsi neliko dalinai.

Tiesia man ranką savo,

Kol ginklą aš taisau:

„Nebegaliu tau jos ištiesti,

Ramybė amžinai jau tavo

Ilsėkis – gerasis drauge mano!“7

Heydricho karstą išnešant iš Reicho kanceliarijos, prieš išvežant į Invaliden kapines, atiduodant pagarbą skambėjo Beethoveno trečioji (Herojinė) simfonija, tyloje palydėti į amžinojo poilsio vietą paskui garbės sargybą rikiavosi laidotuvių dalyviai. Tada akompanuojant prislopintam būgnų ritmui, palydint tyliai berlyniečių miniai, procesija judėjo sostinės gatvėmis – jos priešakyje ant lafeto iškeltas karstas, uždengtas vėliava su svastika.

Atvykus į Invaliden kapines, pagerbimo ceremonija tęsėsi. Tvarkingų uniformų bei puošnių vainikų jūroje Heydrichas palaidotas šalia generolo Tauentzieno, Napoleono karų prūsų didvyrio, jo atilsio vieta pažymėta paprasta medine paminkline kapo lenta, ant kurios – po geležinio kryžiaus simboliu nurodytas Heydricho vardas bei datos. Buvo numatyta ant šio kapo pastatyti dar vieną įspūdingą sarkofagą, sukurtą dviejų garsiųjų nacių favoritų – architekto Wilhelmo Kreiso bei skulptoriaus Arno Brekerio. Taip pat siūlyt, kad Heydrichto palaikai Invaliden kapinėse pasiliktų tik trumpam, o vėliau galbūt būtų perkelti į specialias SS personalui numatytas kapines Totenhain, „mirties giraitę“.8

Nepaisant tokios iškilmingos ceremonijos, vienu aspektu Heydrichui galiausiai teko paprasčiausio pėstininko likimas. Didėjant karo įtampai nepagamintas nei jo sarkofagas, nei atidarytos specialios SS kapinės – „mirties giraitė“. Galiausiai Vokietijos pralaimėjimo 1945 metais sąmyšyje nebeliko ir medinės jo kapo paminklinės lentos.

Karo laikmečio Berlyne mirtis buvo dažnas svečias. Vargu ar buvo galima sostinėje – o ir kitose Vokietijos vietose – rasti šeimą, kuri karo metais nebūtų praradusi artimojo, tačiau eilinių berlyniečių laidotuvės nė dalele neprilygo tokio masto ceremonialui bei fanfaroms ar iškilmingam paminėjimui, lydėjusiam valstybines laidotuves. Iš bene penkių milijonų Vokietijos kariškių, žuvusių Antrajame pasauliniame kare, nedaugelis buvo palaidoti tėvynėje. Daugelis jų apskritai nepalaidoti.

Kaip būdinga daugelio šalių kariuomenėms, į tėvynę sugrąžinti tik aukščiausio rango kovos lauke žuvę karininkai; eiliniai kariai bei žemesnio rango kariškiai paprastai likdavo ten, kur krisdavo. Kai kuriais atvejais žuvusieji būdavo laikinai palaidojami savo bendražygių, įsmeigdavusių paprastą medinį kryžių su vardu, padaliniu bei mirties data, ant kurio galėjo būti uždedamas charakteringas „anglių kibiro“ formos šalmas. Tie patys bendražygiai mirties atvejį užfiksuodavo perplėšdami pusiau aukos Erkennungsmarke, asmens ženklelį – ant kaklo kabinamą skardinį diską, kuriame nurodomas asmens serijinis numeris, padalinys bei kraujo grupė – bei pristatydami jį centrinei būstinei. Kuriuo nors metu ir jei leisdavo karinė situacija, kūnas būdavo perlaidojamas artimiausiose tikrose karo kapinėse.

Žinia apie kareivio žūtį po kurio laiko pasiekdavo gedinčius artimuosius. Kai kuriais atvejais ji būdavo perduodama asmeniškai iš tarnybos laikinai paleistų karių arba kovos bendražygių parašytais laiškais. Ursula fon Kardorff pamena apie brolio Jürgeno mirtį sužinojusi iš 1943 metų pavasarį parašyto jo kovos draugo laiško. „Budžiu mūsų pulko kontrolės punkte, – rašyta, – ir nežinau, kaip tau pasakyti...“9

Tačiau daugeliu atvejų žuvusiųjų artimieji apie saviškių mirtį sužinodavo iš atitinkamų institucijų – Wehrmachtsauskunftstelle, arba „Kariuomenės informacijos centro“, Berlyne žinomo „WASt“ pavadinimu – paprastai laišku, gautu iš vado ar pulko kapeliono.10 Tokie laiškai, nors kartais ir nuskambėdavo vos juntamas asmeniškumo tonas, paprastai būdavo ganėtinai šabloniški, jose kartojosi panašios frazės: „jausdami skaudžią pareigą pranešame“, „žuvo mūsų tautos kovoje už laisvę“, „didžiausias pasiaukojimas Didžiajai Vokietijai“. Kur įmanoma, taip pat nurodomos kario kapavietės detalės. Tokio pobūdžio pranešimai tapo tokie dažni, jog jie vadinti tiesiog „laiškais“. Vienas berlynietis prisimena savo kaimyną, tokį laišką gavusį 1942 metų vasarą:

„Pamačiau ponią Müller, gyvenančią gretimame name. Juodą jos figūrą iki liemens gaubė niūri gedulo skraistė. Aš su užuojauta jai linktelėjau ir nuskubėjau namo. Mirtis tarp mūsų – daužėsi mano širdis. „Kas mirė?“ – „Tš, tš, – kartu šnypštelėjo mama ir močiutė. – Tokie dailūs vaikinai, abu. Tokie jauni...“ – „Pašto išnešiotoja antrąjį laišką atnešė vos po kelių dienų.“

Buvau girdėjęs apie tokius laiškus. „Ji gavo laišką, – sakydavo moterys, turėdamos omeny tą, kurio visi bijojo. – Tą su juodu kraštu ant voko bei kariuomenės ženklinimu.“ ...Pašto išnešiotoja įmetė laišką per durų plyšį ir nuskubėjo laiptais žemyn, kad neišgirstų ponios Müller riksmo. Tačiau nesuspėjo...

Sąrašas vis ilgėjo. Gatvėse mačiau daugybę žmonių juodais krepo audinio raiščiais ant rankovių, moterų juodais drabužiais, gavusių „laišką“, tik ne kūną, kurį galėtų palaidoti amžinajam atilsiui.“11

Kai kurios šeimos taip pat sulaukdavo asmeninių žuvusiųjų daiktų: dienoraščio, laikrodžio ar vestuvinio žiedo, o kai kurie – medalio. Ursula fon Kardorff pamena, kai žuvus broliui gavo jo daiktus:

„Vakar gavau likusius Jürgeno daiktus. Ant paketo buvo parašyta: „Kritęs kovoje už Didžiąją Vokietiją“. Pamačius juos, plūstelėjo prisiminimai. Jo knygos: Lutheris, Rilkė, Kantas, Spengleris, Tolstojaus „Karas ir taika“, lengvas prancūziškas romanas ir Biblija. Tai grynas jis. Šalia visko – abu Geležiniai kryžiai. Čia nebuvo jo žiedo su antspaudu...“12

Kartais netekusieji artimojo taip pat gaudavo oficialų mirusiojo pagerbimo raštą. Po paauksuotu vokišku ereliu ir svastika būdavo žodžiai, skelbiantys, kad mirusysis „Išlikdamas ištikimas priesaikai žuvo kovoje už Didžiąją Vokietiją“. Žemiau vardo, rango ir dalinio pridedamas sakinys: „Žuvęs didvyriška mirtimi už fiurerį, tautą bei tėvynę.“13 Tokios atminimo dovanos dažnai būdavo iškilmingai pastatomos virš židinio ar garbingoje namų vietoje kartu su juodai apvesta žuvusiojo fotografija.

Tačiau dažniausiai šeimos asmeninių daiktų nesulaukdavo. Viena moteris iš Berlyno, kare netekusi visų trijų savo brolių – vieno Britanijos, kito Atlanto, trečio Stalingrado mūšyje – pamena, jog jos šeima jokių asmeninių daiktų nesulaukė.14 Nemačius ne tik kūno, bet ir negavus jokių žuvusiojo asmeninių daiktų prisiminimui, gedulas jos šeimoje dar labiau sustiprėjo.

Kai kurie kariai, siekdami apmalšinti paprastame kape netoli fronto linijos užkasto žuvusiojo artimųjų skausmą, dėjo stulbinančias pastangas. Nusprendęs savo bičiulio Wendto kūną sugrąžinti į Vokietiją, vermachto karininkas Philippas fon Boeselageris buvo pasiruošęs viskam. Po karo jis papasakojo šią neįtikėtiną istoriją:

„Grįžęs atostogų pastarąjį kartą pastebėjau, kaip stipriai mama išgyveno dėl to, kad mano brolio kapas buvo fronte. Tuomet kitais metais žuvo mano bičiulis Wendtas, aš [...] parūpinau medinę dėžę cinkuotu vidumi. Tada jį iškasiau – o tai buvo be galo sudėtinga, kadangi žemė buvo įšalusi, turėjau uždegti ugnį, kad pratirpdyčiau žemę, be to, atėję žmonės vis norėjo ją užgesinti. Galiausiai palaikus perkėlėme į dėžę ir ją pasiėmiau su savimi... Pamaniau: „Vieną dieną mes grįšime namo.“ Su manimi jis išbuvo pusantrų metų... Niekam tai neužkliuvo.“15

Nepaisant didžiulių pastangų Boeselageris nesugebėjo savo draugo palaikų sugrąžinti jo šeimai. Perkeltas į vyriausiosios karinių pajėgų vadovybės štabą, jis galiausiai buvo priverstas dėžę su palaikais patikėti draugui šiam nurodęs, kur tiksliai turi būti palaidotas kūnas pasibaigus karui. Vis dėlto mažai tikėtina, kad kūnas kada nors buvo sugrąžintas.

Daugelio pastangos buvo daug kuklesnės. Nuo pačių pirmųjų kampanijos Lenkijoje dienų sielvartaujančios šeimos Vokietijos laikraščiuose dėdavo gedulingus pranešimus juodais apvadais, išreikšdamos liūdesį dėl kare prarastų savo artimųjų. Kai kurie pranešimai būdavo religinio pobūdžio, kai kuriuos net įdėdavo žuvusiojo darbdavys, taip pat jo šeima. Daugelyje jų kartojosi tie patys žodžiai. Po Geležinio kryžiaus faksimile pateikiamas slogus gotiškuoju šriftu užrašytas tekstas, skelbiantis apie „Didvyrio mirtį už fiurerį ir tėvynę“ „garbingame karo lauke“. Tipiškas pavyzdys yra šis 1939 metų rudenį pasirodęs pranešimas:

SS laikraščio Das Schwarze Korps braižas buvo visiškai kitoks. Nors pirmieji SS pranešimai apie žuvusiuosius paprastai būdavo glausti, šalia vardo ir kario rango nieko daugiau nenurodoma, karui įsibėgėjus jie tapo labiau išpūsti bei persmelkti ideologija. Viename tokių pranešimų, užsakytų 1942 metų rudenį vienos liūdinčios šeimos iš Berlyno Britzo priemiesčio, prie gimimo ir mirties datų pridėtos „šiaurietiškos“ runos:

Nepaisant aplinkybių, tokie pranešimai dažnai buvo širdį veriantys. Vieną itin skaudų pranešimą 1941 metų rugpjūtį įdėjo žinomo fotografo Theodoro fon Lüpke, gyvenusio pietvakariniame Berlyno priemiestyje Cėlendorfe, šeima. Tą vasarą trečiasis, vyriausias Lüpke sūnus Burkhardas, pėstininkų pulko leitenantas, mirė nuo sužalojimų, patirtų puolant Sovietų Sąjungos kariuomenę. Pranešime taip pat buvo paminėti ir du kiti Burkhardo broliai: Hansas fon Lüpke – pilotas, žuvęs praeitą rugpjūtį Britanijos mūšyje, bei eilinis Güntheris fon Lüpke, kritęs kovoje pirmosiomis Prancūzijos mūšio dienomis.18

Įvertinus tai, kokie dažni buvo pranešimai apie mirtį, nesunku nuspėti, kad ši sistema buvo atvira piktnaudžiavimams, į gedinčias šeimas potencialiai atkreipiant sukčių bei nusikaltėlių dėmesį. Vienas tokių pavyzdžių – vyras, vardu Maxas Wilke, apgaudinėjęs Berlyno Kiopeniko priemiestyje gyvenusią moterį, kuri vienintelio savo sūnaus buvo netekusi Lenkijos karinėje kampanijoje. Laikraštyje perskaitęs pranešimą apie jos sūnaus žūtį, Wilke prisistatė moters namuose teigdamas, jog jis su jos sūnumi kartu tarnavo ir net petys petin kovojo mūšyje, kuris pastarajam kainavo gyvybę. Moteriai vyras pasakė, kad atėjo perduoti paskutinius jos sūnaus žodžius. Ilgainiui Wilke šiuose namuose ėmė lankytis dažniau ir sugebėjo ne tik pasisavinti mirusio vyro daiktus, bet ir vagiliauti cigaretes bei pinigus.

Teisme valstybės prokuroras į Wilke veiksmus pažvelgė labai neigiamai, pavadindamas bylą „didžiausią pasibjaurėjimą sukeliančiu nusikaltimu, kokį tik gali įvykdyti žmogus“. Atsižvelgiant į „karo išnaudojimą ypač niekingais tikslais“, jis pareikalavo, kad teisiamajam Wilke būtų pareikštas papildomas „rasės paniekinimo“ kaltinimas, užtraukiantis mirties bausmę. Wilke buvo skirta ir įvykdyta mirties bausmė.19

Režimui daug svarbiau buvo tai, jog pranešimai apie mirtį vis labiau įgavo politinio atspalvio – tai tapo arena, kurioje galėjo būti užslėptai reiškiamas lojalumas bei paskleidžiama subtili kritika. Paprasčiausiame lygmenyje nacių režimas baiminosi, jog plataus masto mirties atvejų paviešinimas gali nepalankiai paveikti bendrą visuomenės nuotaiką, todėl paskelbė, kad pakartotinai tas pats asmuo, šeima, verslo įmonė ar profesinė organizacija pranešimų dėti negali. Siekdamas to paties Goebbelsas jau karo pradžioje paskelbė, kad vienas laikraštis gali spausdinti ne daugiau kaip dešimt tokių pranešimų per dieną.20 Pasirodo, nė vieno šių nurodymų nebuvo skrupulingai paisoma.

Režimo susirūpinimas mirties pranešimais siekė dar giliau. Tarkime, SD saugumo tarnybą labiau jaudino tai, kad pranešimuose iškeliamas asmeninis gedinčiųjų skausmas, o ne susitelkiama ties platesne idėja – auka, padaryta Vokietijos tautai. Nepasitenkinimas taip pat pareikštas dėl kai kurių pranešimuose pridedamų eilių „neskoningumo“. Vienoje 1940 metų SD ataskaitų cituotas toks pavyzdys:

Dabar mes žvelgiame liūdnu žvilgsniu

Ir žinome, kad mūsų Otto niekada negrįš.

Ilsėkis tu ramybėje, brangusis mūs,

Tu laisvę jau turi – o mes vis skendime skausme.21

Ilgainiui SD labiau neraminti ėmė ne stilistika, o veikiau augantis lojalumo režimui stygius, atsispindėjęs pranešimuose apie žuvusiuosius. Ankstyvaisiais karo mėnesiais bei pirmaisiais metais standartinėje tokių pranešimų formuluotėje nuskambėdavo frazė für Führer und Vaterland – „už fiurerį bei tėvynę“ – ligtolinės für König und Vaterland, „už karalių ir šalį“, variacija. Kai kurie sielvartaujantys liejo savo prielankumą nacionalsocializmui bei Hitleriui, parinkdami labiau suasmenintus žodžius, tokius kaip Er fiel für seinen Führer – „jis žuvo už savo fiurerį“.

Nežiūrint į tai, vis labiau pranešimuose apie žuvusiuosius buvo pasinaudojama proga subtiliai režimą pakritikuoti. Šis reiškinys buvo pastebėtas tuometinio metraštininko Viktoro Klempererio, nagrinėjusio kalbinius Trečiojo reicho ypatumus. Jis rašė:

„Jei kas neprijaučia nacionalsocializmui, jei nori pareikšti antipatiją ar galbūt netgi neapykantą, bet nedrįsta parodyti akivaizdžių priešiškumo požymių, tuomet tinkama pranešimo apie žuvusįjį formuluotė yra tokia: „vienintelis mūsų sūnus žuvo už tėvynę“ nepaminint fiurerio... Pastebiu, kad augant aukų skaičiui bei slūgstant pergalės viltims, atsidavimo fiureriui apraiškos tapo retesnės.“22

Klempererio įtarimai buvo teisingi. Hitlerio paminėjimas pranešimuose apie žuvusiuosius sumažėjo nuo daugiau nei 82 procentų 1940 metais, iki 40 procentų 1942 metais, 25 – 1943 metais ir 16 – 1944 metais. Todėl 1944 metų rugsėjį laisvas teksto pasirinkimas uždraustas. Nuo tol galėjo būti naudojama viena frazė: für Führer, Volk und Reich – „už fiurerį, tautą ir Reichą“.23

Deja, daugeliu atvejų gedintiems artimiesiems nebuvo suteikta net menka galimybė bei paguoda pagerbti mirusiojo atminimą įdedant pranešimą. Karui įsibėgėjus, o ypač po 1943 metų pokyčių Rytų fronte, aukas registruoti bei atgauti palaidojimui tapo vis sudėtingiau. Kai kurie žuvusiųjų buvo sovietų be jokio atminimo ženklo surenkami laidojimui masiniame kape. Daugelis tiesiog liko gulėti ten, kur krito, užkliudyti tik daug vėliau žemdirbio plūgo ar kovų lauko archeologų. Iš 3,1 milijono Vokietijos karių, kurie pagal apytikslius apskaičiavimus žuvo kare prieš SSRS, tik apie 200 000 turi kapą ir vos pusė jų yra pažymėti.24

Todėl daugeliu atvejų šeimoms tiesiog būdavo pranešama, jog jų artimasis yra vermisst – „dingęs be žinios“. Pranešime – pro formoje, kurioje paliekami tarpai įrašyti kareivio vardui bei daliniui – būdavo nurodoma paskutinė kareivio buvimo vieta pažymint, jog papildomos informacijos apie jo buvimo vietą neturima. Pranešime pažymėta, jog tolimesnis tyrimas dėl jo likimo bus vykdomas „didžiausiu įmanomu skubumu“. Toliau beviltiškai nurodoma, jog bet kokia šeimos gauta informacija apie kareivio buvimo vietą, gauta iš kitų šaltinių, turi būti nedelsiant perduota karinei vadovybei. Pranešimas baigiamas viltingai – kad netrukus bus pateiktos tolimesnės žinios.25

Pradedant 1944 metais „dingusių“ skaičius gerokai viršijo tų, kurie paskelbti mirusiais.26 Kai kurios šeimos, gavusios žinią, jog giminaitis ar artimasis dingęs, guodėsi dar likusia viltimi, kitos baiminosi, jog tai prilygo mirties patvirtinimui. Laukiančiųjų žinios – kurių dauguma artimųjų jau buvo netekę Pirmajame pasauliniame kare – skausmo smelkiamą didvyriškumą pabandė eilėmis nusakyti poetė Agnesė Miegel:

Ir tuomet taip širdį spaudžia – ji juk žino – tie stiprūs, kartūs žodžiai vėl kėsinas...

Ji jau žino – jis ten, kur ir jo tėvas!

O mes lyg didvyriai, visai kaip anuomet,

Vėl pasirengę kantriai laukti tos žinios.27

Nors palikdavo paėmimo į nelaisvę ar internavimo tikimybę bei galimo vėlesnio sugrįžimo viltį, „dingusio“ statusas taip pat reiškė siaubą, jog nebus sulaukta jokios tolimesnės žinios.

Tai gerokai skyrėsi nuo nacių „idealo“. Hitlerinėje Vokietijoje buvo stipriai išvystytas tiek kraujo aukos, aukojamos Vokietijos kareivių, tiek politinės kankinystės, priskiriamos atskiriems naciams, jausmas – iš tiesų jis buvo toks gajus, jog kai kurie apžvalgininkai jį vadina „mirties kultu“.

Pačiame neutraliausiame lygmenyje toks žūties kare įamžinimas niekuo nesiskyrė nuo to, kaip tai buvo daroma kitur. Berlyne Unter den Linden prospekte kritusiems Didžiajame kare pažymėti buvo pastatytas elegantiškas nacionalinis paminklas Neue Wache, o ir kiekvienas mažesnis ar didesnis Reicho miestas turėjo savo monumentus, pagerbiančius apie du milijonus šiame kare žuvusių vokiečių.

Be to, pagerbimo jausmą sustiprindavo kasmetinis Heldengedenktag, arba „Didvyrių atminimo dienos“ minėjimas, tradiciškai vykdavęs kovą. Savo kilme šis įvykis buvo žinomas Volkstrauertag pavadinimu, arba „Visuotinio gedulo diena“, kilnų liūdesį pažyminti panašiai, kaip ir Pirmojo bei Antrojo pasaulinio karo aukų atminimo sekmadienis, minimas Jungtinėje Karalystėje, ar kritusiųjų karuose pagerbimo diena Jungtinėse Valstijose. Tačiau į valdžią atėjus Hitleriui, niūri ją gaubianti nuotaika pamažu išstumta. Nacių ceremoniale mirtis iškelta visuomeniniame gyvenime, pasikeitė šios dienos nuotaika: išryškinamas tautinis pasididžiavimas kario padaryta auka bei kariškių didvyriškumo šlovinimas. Pati diena buvo atitinkamai pervadinta.28

Už tokių tradicinių paminėjimo apraiškų slypėjo tamsesni nacių Vokietijos visuotinio ceremonialo aspektai, atspindintys žavėjimąsi mirtimi. Kaip ir daugelio fašistinių tarpukario organizacijų, nacių „mirties kulte“ iškelta konstruktyvioji kančios vertė – politinis bei simbolinis garbingos mirties dėl kilnaus tikslo naudingumas. Tačiau tai nereiškė migloto „Dulce et decorum est...“ Mirtis ne tik buvo garbingai priimama, ji buvo ir siekiamybė. Pasak vieno tarpukario apžvalgininko ir pacifisto Hermanno Keyserlingo:

„mirtis yra fundamentalus vokiečių tautos bruožas... tautos, garbinančios mirtį... Tik taip vokiečiai jaučiasi tikrais vokiečiais: jie žavisi ir trokšta bergždžios mirties, iškelia pasiaukojimą... Prancūzai ir anglai nori pergalės, o vokiečiai visada tetrokšta mirties.“29

Galbūt tai kiek perdėta, tačiau mirties ir kančios samprata akivaizdžiai turėjo galingą politinį atgarsį nacistiniame judėjime. Geriausias pavyzdys buvo Sturmabteilung, arba SA, rudmarškinių divizionas, susiformavęs pirmosiomis šio judėjimo susikūrimo dienomis siekiant suteikti apsaugą nacių susitikimams bei sužlugdyti tuos, kuriuos rengė priešininkai. Dauguma SA dalinių turėjo savo „kraujo vėliavą“, išsiuvinėtą vardais bendražygių, kritusių kovoje už šį judėjimą, kuri buvo Blutfahne – vėliavos su svastika, suteptos 1923 metais Miuncheno pučo metu žuvusiųjų krauju, vėliau tapusios nacistinės Vokietijos švenčiausia relikvija – imitacija.

Žymiausias SA „kankinys“ buvo Horstas Wesselis. SA pajėgų vadas rytiniame Berlyno Frydrichshaino rajone Wesselis 1930 metais tapo politinių oponentų taikiniu dėl to, kad buvo tariamai susijęs su vieno komunistų aktyvisto nužudymu bei dėl užsitęsusių nesutarimų su savo kairiųjų pažiūrų nuomojamo buto savininke. Užpuoliko pašautas į veidą jis dar šešias savaites kovojo, bet galiausiai mirė. Ištaigingose jo laidotuvėse Goebbelso pasakytoje emocionalioje panegirikoje gatvės riaušių dalyvis buvo iškeltas kaip kankinys. Iškilmės aukščiausią tašką pasiekė uždainavus paties Wesselo sukurtą dainą „Aukštyn vėliavą“, kurios niūrus priedainis skelbė:

Kamraden, die Rotfront und Reaktion erschossen,

Marschier’n im Geist in uns’ren Reihen mit.

Draugai, pašauti Raudonosios armijos ir reakcionierių,

Žygiuokite uoliai jūs mūsų gretose.30

Wesselis ir toliau išliko nacių kankiniu par excellence. Iškeltas bene iki šventojo, jis tapo medžiaga daugiau nei 250 biografijų, dramų bei Trečiojo reicho laikotarpio romanų, taip pat ir lengvai beletristiniam filmui Hans Westmar. Jo „himnas“ tapo oficialiu nacių judėjimo himnu.

Savo kankinį turėjo ir Hitlerjugendas. 1932 metų sausį dvylikametis Hitlerjugendo narys Herbertas Norkusas Berlyno Moabito priemiestyje dalijo agitacinius lapelius, kai kelią pastojo jaunų komunistų šutvė. Sužalotas daugybinių durtinių žaizdų, jis mirtinai nukraujavo vienoje laiptinėje. Kaip ir Horstas Wesselis, Norkusas pateko į nacių panteoną; jo kapas tapo nacių piligrimystės objektu, o jo „pasiaukojimas“ laikomas pavyzdžiu visiems Vokietijos jaunuoliams. Herberto Norkuso istorija įamžinta beletristinėje kino versijoje, pavadintoje Der Hitlerjunge Quex, Vokietijos kino teatruose pasirodžiusioje 1933 metais. Norkusas tapo vienu iš dvidešimt trijų Hitlerjugendo jaunuolių, žuvusių už nacius. Kiekvienas jų buvo dovana partijos propagandai, tačiau tai taip pat pasitarnavo ir šiurpesnei funkcijai. Kaip pareiškė Hitlerjugendo vadas Balduras fon Schirachas, „kuo daugiau žūstančių už judėjimą, tuo nemirtingesnis jis tampa“.31

Ideologijoje klestint tokiai turtingai mirties kultūrai nesunku nuspėti, jog nacių režimas, siekdamas savo tikslų bei sustiprindamas skleidžiamą žinią, bandys išnaudoti kiekvieną karo ar civilių auką. Karo pradžioje būtent tai ir vyko: Berlyne užregistravus pirmąsias civilių aukas 1940 metų rugpjūtį joms buvo iškeltos ištaigingos laidotuvės su garbės sargyba, kalbomis ir gedulingu ceremonialu. Heldengedenktag dienos minėjimuose taip pat visada labai stengtasi pagerbti tuometines kilniai žuvusių aukas.32 Manyta, jog tokiu būdu gedintys civiliai gyventojai bus į šias apeigas įtraukiami asmeniškai, emociškai bei įgaus imunitetą politiškai griaunančiam pykčio ar beprasmybės jausmui.

Kai kurie dar stengėsi įpinti ideologinio žavesio. Pavyzdžiui, savo 1942 metų esė Goebbelsas rašė apie nacius tuo metu akivaizdžiai užvaldžiusius pseudoreliginius jausmus. Kovą kare jis lygino su kopimu į aukštą kalną, kurio į viršūnę vedantį taką žymėjo žuvusieji: „Mes juos laidojame stataus tako pakraščiuose“, – rašė jis.

„Jie krito pirmieji, ir visi, kurie žengs po jų, turės pro juos praeiti. Tarsi tylūs kelio ženklintojai jie rodo kelią link viršūnės... Taigi kritusieji mūsų tautos mitologijoje įsiamžins visam laikui: jie jau nėra tie, kurie buvo tarp mūsų – jie veikiau yra laikui nepavaldūs mūsų epochos simboliai... Jie savo tikslą pasiekė.“33

Karui įsibėgėjus ir aukų skaičiui augant mirtis vis mažiau išliko galimybe režimo propagandos skleidėjams ir labiau darėsi atsakomybe. 1943 metais nacių partija akivaizdžiai taip susirūpino netekčių daromu poveikiu, kad ėmė karių netekusioms šeimoms apie jų žūtį pranešinėti pati, taip užsitikrindama, jog pranešime bus perduota ir reikiama politinė „žinia“34. Kaip galima įžvelgti šiame memorandume, režimas puikiai suvokė potencialius sunkumus, su kuriais galėjo susidurti augant žuvusiųjų skaičiui: „Išgyvenusieji turėtų mūsų bendruomenėje rasti stiprybės bei paguodos. Norime juos palaikyti, kad niekada nešmėsteltų mintis, jog jų tėvų, vyrų, sūnų bei brolių auka buvo beprasmė.“35

Tokios priemonės akivaizdžiai sulaukė pasisekimo, sutapo su natūraliu artimųjų netekusiųjų troškimu mirtį suvokti kaip kažką, pasitarnaujantį aukštesniam tikslui. Net ir toliau augantis žuvusiųjų skaičius Rytų fronte nesugebėjo įžiebti visuotinio civilių gyventojų pasipriešinimo bei opozicijos naciams; priešingai – tai sukėlė apatiją ir nusiminimą.36 Vis dėlto karui artėjant prie pabaigos Berlyno gyventojų kantrybė bei stoiškumas galutinai išseko.

Likusiems sostinės žydams savo mirusiuosius pagerbti buvo gerokai sudėtingiau nei vokiečiams. Iš daugelio kažkada veikusių miesto žydų kapinių įpusėjus karui išliko bei savo prasmingą paskirtį atitiko tik vienintelės didžiausios bei garsiausios – Veisenzės kapinės.

Pradėjusios veikti 1880 metais žydų Veisenzės kapinės, esančios Berlyno šiaurės rytuose, sparčiai išsiplėtė ir tapo didžiausiomis daugiau nei 40 hektarų teritoriją užimančiomis bei daugiau nei 100 000 kapų turinčiomis kapinėmis Europoje. Įspūdingas buvo ne tik apie penkiasdešimt futbolo aikščių galėjęs atitikti dydis: Veisenzė taip pat pasižymėjo plačia įvairove paminklų, statulų bei sarkofagų, tarp kurių būta ir paprasčiausių, ir įmantriausių, ir klasicizmo, ir Bauhaus mokyklos darbų. Pavyzdžiui, didžiulis raudono granito mauzoliejus Ashrottų šeimai buvo suprojektuotas to paties architekto, kuris sukūrė įspūdingą Leipcigo monumentą Völkerschlacht – 1813 metų Tautų mūšyje kovojusiai Napoleono armijai pagerbti.

Rašytojui Kurtui Tucholskiui daugiausia imponavo prūsiškas šios vietos preciziškumas, griežta kapams skirtų plotų išdėstymo sistema. Trečiajame XX amžiaus dešimtmetyje dažnas šių kapinių lankytojas Tucholskis, ateidavęs atiduoti pagarbą prie savo tėvo kapo, parašė kupiną šiltų jausmų, bet lengvai satyrišką eilėraštį „Veisenzė“:

Kiekvienas gauna čia savo sklypą:

Savo plotelį žemės.

Ir toks sklypelis, šiaip ar taip, vadinas

„Aš“ arba „Tu“

...

Ten, kur aš dažnai rymodamas liūdėjau, ateisi tu, ateisiu aš – tuomet jau baigta viskas.

Tu myli. Tu keliauji. Tu džiaugies. Tu –

Tavo sklypelis „Tu“.

Jis tavęs laukia tau nežinant

Sklypelis „tau“.

O laikas tiksi. Tavasis kapas turi laiką,

Trijų jis metrų ilgio, vieno – platumos

Dar pamatysi tu naujas vietas,

Prisijaukinsi tu dar vieną Grėtę

Dažnai matysi sniegą žiemą,

O jau po to tu gausi –

Sklypelį „S“ Veisenzė

Veisenzė.37

Veisenzės kapinės siejosi su labiau asimiliuota, „reformuota“ sostinės žydų bendruomene – žydais, kurie jautėsi esą tiek vokiečiai, tiek žydai. Taigi didžioji dauguma įrašų ant kapų bei sarkofagų buvo vokiški, o datos beveik visada nurodytos pagal krikščioniškąjį, o ne žydiškąjį kalendorių. Be to, kapinėse nedidelį plotą užėmė vieta, kurioje palaidoti apie keturi šimtai Berlyno bendruomenės Didžiajame kare kritusių žydų.

Veisenzės kapinės jose apsilankiusiems būtų priminę Invaliden kapines, paėjus Greifswalder gatve esančias vos už keleto kilometrų. Abiejose palaidoti tie, kurie savo kolegų laikyti išmintingiausiais ir geriausiais, abi buvo bendruomenių, pasiekusių savo galios bei įtakos viršūnę, palikimas. Štai čia panašumai ir baigiasi. Nuo 1939 metų šių kapinių likimai negalėjo būti skirtingesni. Invaliden kapinės tapo valstybinių laidotuvių bei iškilmingų ceremonijų vieta, o Veisenzės kapinės – paskutiniu prieglobsčiu nelaimėliams.

Dėl savo didelio ploto Veisenzės kapinės netrukus tapo vis labiau apleistos nykstant Berlyno žydų bendruomenei, be to, trūko jų priežiūrai reikalingos darbo jėgos. Pokyčius pamena Rachelė Becker, dirbusi jose karo laikmečiu:

„Buvo laikai, kai ne vieną tūkstantį kapų bei aplinką prižiūrėdavo šimtai darbininkų, sodininkų, sargų, o kur dar administracinis, dvasininkų bei laidojimo personalas... netgi per karą iki pat 1943 metų šis „sodas“ prižiūrėtas sodininkų, bergždžiai besistengusių pasirūpinti... kapais, kurie vis dar buvo lankomi.“38

Iš sostinės deportavus paskutinius žydus „ši didžiulė teritorija staiga „mirė“... gyvųjų šioje vietoje nebeliko... ištuštėjo kontoros, komutatoriaus punktas, gerojo seno rabino Levy kapinių teritorijoje buvęs butas“39... Išskyrus tai, kad ši vieta nebuvo visų apleista taip, kaip įsivaizdavo Becker. Kadangi šie plotai greitai gerokai apžėlė, Veisenzė tapo populiari vieta slėptis į pogrindį nuėjusiems deportacijos siekusiems išvengti žydams. Viena vieta galėjo pasiūlyti itin gerą prieglobstį: operos atlikėjo Josepho Schwarzo mauzoliejuje buvo nedidelė klasikinio stiliaus šventykla stikline liuko anga, pro kurią buvo galima čia patekti ir mėgautis keliomis netrikdomo poilsio valandėlėmis. Šventyklos sienoje įrašyti pranašiški 90 psalmės žodžiai: „Viešpatie, tu buvai mūsų išsigelbėjimas per amžių amžius.“40

Situacijai vis prastėjant Veisenzės kapinėse su sunkumais grumtasi kiek leido galimybės, daugiausia nepaprastų Martino Riesenburgerio pastangų dėka. Riesenburgeris už savo gyvybę buvo dėkingas savo ne žydei žmonai, kuri, nors ir buvo priėmusi judaizmą, nacių laikyta arijų kilmės. Jis dirbo kapelionu netoliese esančiuose žydų senelių namuose. Gestapui juos uždarius ir paskutinį rabiną 1942 metų pabaigoje deportavus, jis tapo sparčiai nykstančios bei vis labiau į neviltį grimztančios Berlyno žydų bendruomenės de facto vadu.

Ką Riesenburgeriui buvo numatęs gestapas, tiksliai nežinoma. Apie tai šiek tiek galima sužinoti iš jo paties memuarų, kuriuose tik pasakyta, kad po arešto jis buvo iškviestas apklausai su vyriausiuoju SS pareigūnu Aloisu Brunneriu, kuris jam tiesiog nurodė grįžti prie darbo.41 Galima versija, jog gestapas Riesenburgerį planavo panaudoti kaip „masalą“, pritrauksiantį pabėgėlius žydus. Tačiau taip pat įmanoma, kad jį paliekant laisvėje norėta sudaryti įspūdį, jog viskas normalu. O galbūt paprasčiausiai tiesiog numatyta, kad paskutinius likusius žydus laidotų žydas.

Kad ir kokia buvo tikroji paskirtis, Riesenburgeris stengėsi žydų gyvenimą pačioje Trečiojo reicho širdyje padaryti kuo normalesnį. Gyvendamas netikrume tarp abejingumo ir persekiojimo, jis ir toliau vadovavo kas savaitę vykstančioms pamaldoms bei apeigoms, kurios neišvengiamai turėjo būti trumpos ir slaptos. Paskutinėje vestuvių ceremonijoje 1943 metų birželį jis sutuokė keturiasdešimties metų vyrą su trisdešimt septynerių moterimi. Po kelių dienų jaunavedžiai buvo deportuoti į koncentracijos stovyklą.42

Dažniausiai Riesenburgeris atlikdavo laidotuvių apeigas. 1942 metais jis dalyvavo trijuose tūkstančiuose apeigų – vidutiniškai arti šešiasdešimties kiekvieną savaitę. Didžioji jų dalis buvo atliekama naktį tyliame kapinių kampelyje dalyvaujant keliems laidotuvininkams, padedant laikinus antkapius ir oficialiai nieko neregistruojant. Vis dažniau jis turėdavo laidoti tuos, kurie ranką pakėlė patys prieš save – toks poelgis žydų religinių įstatymų buvo griežtai smerkiamas, tačiau kraštutiniais atvejais galėjo būti dovanotinas. Savo paties apskaičiavimais Riesenburgeris palaidojo beveik du tūkstančius tokių asmenų.43

Kartais jis taip pat laidodavo urnas su pelenais, kurie, kaip tvirtinama, buvo asmenų, žuvusių Zachsenhauzene ar Buchenvalde. Kiek buvo įmanoma, jis palaikus paruošdavo laidojimui ir pasirūpindavo, kad net ir sudėtingiausiomis aplinkybėmis būtų išlaikomas orumas. Kaip prisimena Rachelė Becker, „iki pačios pabaigos mirusieji žydai buvo padoriai laidojami mediniuose derva nuteptuose karstuose“.44 Nors jo pamokslai ir panegirikos būdavo trumpi, paprasti, vengiant bet kokių užuominų apie sunkią žydų padėtį, Riesenburgerio žodžiai kartais itin jaudindavo. Pasak vieno liudininko, „jis nenustodavo kalbėjęs, kol nosinės neišsitraukdavo paskutinis žmogus. Jis iš tiesų sugebėjo atverti ašarų latakus.“45

Įvertinus tai, koks likimas ištiko kitas Vokietijos sostinės žydų kapines, keista, kad Veisenzės kapinės išliko. Schönhauser alėjos kapinės buvo išniekintos 1945 metų pavasarį. Sunaikintos jos maldos vietos bei laidojimo namai, išgriauti paminklai, panaudoti barikadoms bei prieštankinėms užkardoms statyti. Kai čia gestapas aptiko grupę vermachto dezertyrų, jie visi vienas paskui kitą buvo pakarti ant šalimais esančių medžių šakų.46 Didžiosios Hamburgo gatvės kapinės buvo buldozeriais išgriautos 1943 metais. Kai galiausiai skersai buvo iškasta tranšėja, likusieji paminklai panaudoti jos sienoms sutvirtinti, o mirusiųjų kaulai buvo mėtomi kur papuola. 1945 metų balandį kapinės panaudotos šešiolikai masinių kapaviečių, į kurias suversti bene 2 500 civilių bei kariškių, žuvusių kovoje už Berlyną.47

Savo pokario memuaruose Rieserburgeris didžiuodamasis pareiškė, kad „kiekvienas žydas, miręs iki išsilaisvinimo valandos 1945 metais, buvo palaidotas nuosekliai laikantis žydų religijos tradicijų“48. Kaip „paskutinis Berlyno rabinas“49 jis patikino, kad bent jau Veisenzėje tam tikras mirties orumas buvo išlaikytas.

Invaliden kapinėse gyvenimo – ir mirties – tėkmė nepakito. Po ryškiausio momento – Reinhardo Heydricho laidotuvių 1942 metų vasarą – valstybinių laidotuvių čia sumažėjo, tačiau Trečiojo reicho žymiesiems bei nusipelniusiems ši vieta šalia Oderio-Hafelio kanalo medžių paunksnėje ir toliau tapdavo amžinojo atilsio prieglobsčiu.

Carlas Augustas fon Gablenzas jose buvo palaidotas 1942 metų vasarą. Aviatorius pradininkas Pirmajame pasauliniame kare vėliau tapo „Lufthansa“ bendraįkūrėju, aukštu Göringo aviacijos ministerijos valdininku ir buvo vienas pirmųjų, skridusių iš Berlyno į Pekiną. Jis žuvo lėktuvo katastrofoje. Kapines taip pat papildė leitenantas Hansas Fussas, naikintuvų lakūnas, tikras asas, tarnavęs Rytų fronte, numušęs septyniasdešimt vieną priešo lėktuvą bei apdovanotas Riterio kryžiumi likus kelioms savaitėms iki mirties.

Vėliau čia palaidoti vermachto generolas Hansas-Valentinas Hube, žuvęs jį atgal į Reichą iš Rytų fronto skraidinusiam lėktuvui sudužus netoli Zalcburgo 1944 metų pavasarį. Jis buvo Prancūzijos kampanijos, Stalingrado mūšio bei Sicilijos gynybos karo veteranas, vienintelis Vokietijos vienarankis aukštesnysis karininkas, suluošintas Verdene per Pirmąjį pasaulinį karą. Gerbiamas savo vyrų, jis buvo vadinamas tiesiog Der Mensch – „Vyru“.50

Dar vienas kandidatas atgulti pašventintoje Invaliden kapinių žemėje 1944 metų rudenį tapo ryškių Vokietijos likimo permainų pranašu. Generolas leitenantas Rudolfas Schmundtas buvo atkakliai karjeros siekiantis karys. Tarnyboje pasižymėjęs Pirmajame pasauliniame kare jis kilo karjeros laiptais ir pateko į prestižinį Devintąjį pėstininkų pulką pokario Reichsvere bei sugebėjo puikiai išlaikyti štabo pozicijų perėmimo tęstinumą. Atsidavęs nacionalsocialistas Schmundtas 1938 metais buvo paskirtas Hitlerio vermachto adjutantu, o ši pozicija jam, savaime suprantama, užtikrino patekimą į fiurerio aplinką.

Būtent šios pareigos Schmundtui buvo lemtingos. Būdamas 1944 m. liepos 20 d. esamai situacijai aptarti surengto posėdžio dalyviu, jis tapo pulkininko Clauso fon Stauffenbergo garsiojo pasikėsinimo į Hitlerį liudininku. Nors Hitlerio sprogusi bomba praktiškai nepalietė, žuvo keturi tuo metu salėje buvę asmenys: pagrindinis smūgis teko stenografistui Heinrichui Bergeriui, kuris nuo sprogimo žuvo vietoje, o kiti du karininkai – generolas Günteris Kortenas bei pulkininkas Heinzas Brandtas – nuo sužalojimų mirė po kelių dienų. Schmundtas tą dieną neteko akies ir abiejų kojų. Nors iš pradžių jo sveikata sparčiai taisėsi ir ligoninėje jį net aplankė fiureris, spalio pradžioje jo būklė stipriai pablogėjo ir galiausiai nuo kraujo užkrėtimo atsisakius veikti organams jis pasidavė.

Schmundtui įspūdingose Tanenbergo memorialo Rytų Prūsijoje patalpose buvo surengtos valstybinės laidotuvės, jose 1944 m. spalio 6 d. dalyvavo ir Göringas. Kitą dieną jo karstas nugabentas į Berlyno Invaliden kapines, kur jis, generolui Heinzui Guderianui prie kapo išsakius panegirikas, palaidotas. Tarp generolų, feldmaršalų bei karo ministerijos pareigūnų jis atgulė ten, kur jam ir derėtų, tačiau jo buvimas čia labai daug bylojo apie laikmečio dvasią. Rudolfas Schmundtas buvo pirmasis Invaliden kapinėse atgulęs asmuo, nužudytas vokiečio kolegos karininko, pasikėsinusio įvykdyti coup d’état.

27 Taip jis vadintas dėl to, kad skraidė ryškiai raudonos spalvos naikintuvais. (Vert. past.)

13 Valstybės priešai

Pačioje Vokietijos sostinės širdyje plytintys Lustgarteno, „malonumų sodai“, buvo gerai žinoma vieta kiekvienam Berlyno gyventojui. Įsikūrusi vienoje Šprė upės salų, pritemdyta įspūdingos Berlyno protestantų katedros, tai buvo atvira parko erdvė, kurioje jau ilgus metus vykdavo paradai bei kiti vieši renginiai. Būtent čia minios žmonių susirinko pasiklausyti kaizerio kalbos 1914 metais prasidėjus karui bei dar daugiau jų čia suplūdo po ketverių metų dalyvauti Vokietijos respublikos paskelbime.

Trečiajame XX amžiaus dešimtmetyje Lustgarteno soduose buvo rengiami ne tik bokso mačai, kalėdiniai turgeliai, Gegužės pirmosios šventės, bet taip pat komunistų, socialistų bei nacių suvažiavimai. Ji garsėjo ir kaip protestų vieta. Būtent čia 1929 metais į masinį antikarinį mitingą susirinko dešimtys tūkstančių žmonių, o po ketverių metų į Lustgarteną suplūdo 200 000 berlyniečių, protestuojančių dėl Adolfo Hitlerio paskelbimo Vokietijos kancleriu.1

Protesto tradicija atgijo 1942 metų gegužę. Tą vasarą Lustgartenas tapo svarbios parodos vieta. Sarkastiškai pavadinta „Sovietiniu rojumi“, ji buvo skirta išryškinti visą gyvenimo Sovietų Sąjungoje „skurdą, vargą, nepriteklių bei bėdas“. Griežtu neoklasikiniu stiliumi Lustgartene pastatyto pailgo vieno aukšto paviljono viduje išstatytais įvairiais eksponatais bei dioramomis Berlyno gyventojams siekta parodyti tikrąjį gyvenimo bolševikų valdžioje siaubą: pavyzdžiui, pastatyta apgailėtina pašiūrė, kurioje gyvena vargingas kurpius, arba atkurta pasibaisėtina darbininko buto aplinka.

Eksponatai papildyti penkiolikos minučių filmu, sugretinančiu pozityvią sovietų propagandą su siaubinga tikrove, kurią rado įsiveržę vokiečių kariai: badą, atstumtus našlaičius, išniekintas bažnyčias, išžudytus civilius. „Ten, kur kažkada buvo klestintys kaimai, – filmo įžangoje nuskamba žodžiai, – šiandien siaučia pilkasis skurdas bei kolektyviniai ūkiai. Štai čia kaip vergas gyvena sovietinis valstietis.“2 Tiems, kuriems vis dar kilo klausimas, kodėl nacistinė Vokietija 1941 metų birželį paskelbė karą savo kadaise buvusiai sąjungininkei, propagandinė kampanija „Sovietinis rojus“ turėjo pateikti galutinius atsakymus.

Vis dėlto įtikinti liko ne visi. Viena komunistų pasipriešinimo organizacija sostinėje dalijo šią parodą parodijuojančius lipdukus:

Nuolatinė paroda

NACIŲ ROJUS

Gestapas kankinamas karo alkio

Kiek ilgai dar?3

Kiti griebėsi drastiškesnių metodų. Vieną gegužės vidurio vakarą, praėjus dešimčiai dienų po parodos atidarymo, prie jos buvo iškviesta policija paaiškėjus, kad buvo pasikėsinta ją padegti. Žala parodai buvo minimali, todėl kitą dieną ji atidaryta kaip įprastai, tačiau šiuo incidentu rimtai susirūpinta. Kaip pažymėta gestapo pranešime,

„1942 m. gegužės 18 d., apie 20 val. vakaro, dar nenustatyti nusikaltėliai mėgino padegti parodą. Pamirkytas fosfore medvilnės gniužulas uždėtas ant medinio stulpo, ant kurio užmestas bei vėliau padegtas audinys, šioje vietoje sukėlęs pirmąjį gaisrą. Ūkinėse patalpose sprogo dviejų butelių fosforo ir anglies disulfido padegamasis prietaisas... Berlyno valstybinės policijos sabotažo komitetas nedelsdamas pradėjo tyrimą.“4

Visai netrukus tyrimas davė rezultatų.5 Praėjus vos keturioms dienoms po pasikėsinimo padegti, nusikaltėliai suimti per rytinius reidus įvairiose miesto vietose. Josephas Goebbelsas šiuos suėmimus užfiksavo savo dienoraštyje gegužės 24 d. įraše:

„Jau suradome Berlyno sabotuotųjų bei teroristų gaują. Tarp jų ir asmenys, padėję bombas antisovietinės parodos teritorijoje. Verta pažymėti tai, jog tarp areštuotųjų penki žydai, trys pusiau žydai ir keturi arijai. Tarp jų buvo ir „Siemens“ dirbęs inžinierius. Bombos didžiąja dalimi pagamintos Kaizerio Vilhelmo institute.“6

Minėtasis „inžinierius iš „Siemens“ buvo grupuotės vadas Herbertas Baumas. Gimęs 1912 metais Baumas užaugo Berlyne bei mokėsi būti elektriku. Aktyviai veikiantis kairiojo sparno organizacijose jau nuo 1933 metų, jis naciams perėmus valdžią ėmė burti žydų, prokomunistinio jaunimo grupes, kuriose vedė slaptus diskusijų vakarus bei sostinėje vadovavo kultūriniams renginiams, organizavo išvykas bei žygius pėsčiomis kaimo vietovėse.

Netrukus jo veikla vis labiau ėmė įgauti politinio atspalvio, mėginti sabotažo veiksmai „Siemens“ bei padėta kolegoms žydams pasitraukti į pogrindį siekiant išvengti deportacijos. Tarp kitokių iniciatyvų jis spausdino ir dalijo antinacistines proklamacijas, ypač šią veiklą suaktyvino po Sovietų Sąjungos užpuolimo 1941 metų vasarą. Viena tokių proklamacijų nusiųsta Berlyno gydytojams bei chirurgams, siekiant jiems priminti, jog režimo oficialiai skelbiamos karo aukos Rytų fronte yra tik maža dalis tikrojo jų skaičiaus. Kitose kampanijose nusitaikyta į Vokietijos namų šeimininkes ar kareivius. Vienoje pastariesiems skelbiama: „Nukreipkite ginklus į tuos, kurie kasa duobę Vokietijos žmonėms! Mirtis Hitleriui!“7

Regis, 1942 metų pavasarį Baumas numatė galimybę sustiprinti savo veiklą. Atsižvelgdamas į tai, jog nacių karas su Sovietų Sąjunga tuomet jau skaičiavo antrus metus, bei vis dažniau tarp civilių gyventojų girdėdamas nepasitenkinimo atgarsius, jis nusprendė imtis ryžtingų veiksmų. Tai nebuvo visų labai palaikomas žingsnis, kai kurie grupuotės nariai nebuvo linkę be reikalo provokuoti nacių režimo, tačiau Baumas oponentus palenkė į savo pusę. Nusitaikydamas į antikomunistinę parodą „Sovietinis rojus“, jis norėjo ne tik suduoti simbolinį smūgį nacių propagandos kampanijai, tačiau kartu vylėsi, kad jo veiksmai įžiebs kibirkštį, pakurstysiančią revoliuciją sostinėje.8

Dėl didesniosios savo ambicijos Baumui teko nusivilti – nepasitenkinimą kėlė ne tik menki pasikėsinimo padegti rezultatai, tačiau ir faktas, kad jam nebegalint atkreipti Berlyno visuomenės dėmesio, nutrauktas informacijos tiekimas. Vis dėlto jo veiksmai nepraėjo be pasekmių. Bent viena aišku – įvertinus tai, kad didžioji dalis kartu su Baumu areštuotų žmonių buvo žydai arba komunistai, pasirodo, šis incidentas patvirtino nacių požiūrį, kuriuo buvo linkstama šiuos du priešus priskirti bendram sąmokslui. Be to, atsižvelgiant į tai, jog įvyko vos keletą dienų prieš SS obergrupenfiurerio Reinhardo Heydricho nužudymą Prahoje, Lustgarteno sabotažas Berlyne palaikytas didelį nerimą keliančiu precedentu. Kaip savo dienoraštyje rašė Goebbelsas, Vokietijos sostinėje likę žydai reprezentavo „kviečiančiuosius žudyti“; o propagandos ministras tikrai nenorėjo būti „pašautas į pilvą kažkokio 22 metų Ostjude, vieno iš antisovietinę parodą išniekinusių tipų.“9

Todėl naciai skubiai ėmėsi keršto. Goebbelsas Hitlerį spaudė paspartinti likusių Berlyno žydų deportaciją, todėl nieko nelaukiant surinkta penki šimtai žydų vyrų. Pusė jų buvo Zachsenhauzene nušauti iš karto, likusioji dalis – nuvežta į koncentracijos stovyklas.10 Be to, į nežinią „rytuose“ buvo išvežtos jų šeimos.

Liūdnas buvo ir Baumo bei jo bendražygių likimas. Kartu su žmona Marianna suimtam prabėgus kelioms dienoms po bandymo padegti Baumui teko žiauri ir ilga „tardymo“ procedūra, po kurios praėjus trims savaitėms jis mirė gestapo štabo kameroje.11 Taip ir neaišku, ar jis pakėlė ranką prieš save, ar mirė nuo kankinimų. O jo bendražygiai padegėjai bei žmona liepos 16 d. buvo teisiami dėl tėvynės išdavimo. Jiems Plötzensee kalėjime rugpjūčio 18 d. įvykdyta mirties bausmė.

Tardymų metu atsiskleidžiant vis platesniam sąmokslininkų ratui, nagrinėtos dar keturios bylos. Teisiamieji nebuvo supažindinti nė su ketvirtadaliu jų. Tragiškiausias buvo Salos Kochmann, iš gestapo gniaužtų pabandžiusios išsivaduoti iššokant pro policijos nuovados langą, likimas. Nepaisant to, kad krisdama susilaužė nugarą, ją vis tiek teisė ir paskyrė mirties bausmę, kuriai įvykdyti ji buvo nunešta neštuvais.12 Už bandymą padegti Lustgartene iš viso mirties bausme nubausti trisdešimt trys asmenys.

Herberto Baumo grupuotės istorija yra pagrįstai gerbiama kaip vienas nedaugelio žydų pasipriešinimo nacizmo tironijai pavyzdžių. Vis dėlto ši siaura narystė neaprėpia viso vaizdo. Nereikėtų pamiršti, jog ne visi Baumo grupuotės nariai buvo žydai, be to, jie intensyviai kontaktavo su kitomis Vokietijos sostinės ne žydiškomis disidentų grupuotėmis, iš kurių sulaukdavo įvairios materialios pagalbos, pradedant proklamacijų spausdinimu, baigiant bombų gamyba.13 Atsižvelgiant į tai, Herberto Baumo grupuotė taip pat turėtų būti interpretuojama kaip vienas nedaugelio vokiečių pasipriešinimo nacizmui pavyzdžių.

Berlynas buvo šalies vidaus pasipriešinimo Trečiajam reichui židinys. Savo liberaliomis kosmopolitiškomis pažiūromis, didele žydų bendruomene bei įsišaknijusiomis kairiosiomis tradicijomis šis miestas niekada nebuvo naciams palanki rinkėjų terpė, o balsų už Hitlerį lygis čia sistemingai būdavo žemiau vidutinio. Netgi po 1930 metų, įvykus didžiajam nacių rinkiminiam persilaužimui ir kai kuriose vietose sulaukus pusės rinkėjų paramos, Berlyne rinkimų rezultatai nacių naudai niekada nesiekė daugiau nei trečdalio visų balsų.14 Amerikietis Georgas Kennanas pastebėjo, kad tokios pozicijos vis dar vyravo 1939 metais: „Dauguma žmonių, – rašė jis, – su režimu neturėjo nieko bendra... Patys berlyniečiai, kitaip tariant, paprasti žmonės, iš visų pagrindinių miestų ar regionų Vokietijos populiacijoje pasižymėjo mažiausiai nacistinėmis pažiūromis.“15

Tokio miesto sąlyginio atsparumo Hitlerio žavesiui priežastys buvo dvejopos. Visų pirma labai įtakinga buvo Berlyno kairiųjų pažiūrų tradicija. Darbininkų klasės gyvenamuosiuose priemiesčiuose, tokiuose kaip Vedingas bei Frydrichshainas, buvo išsivystę labai tvirti socialistiniai bei komunistiniai ryšiai. Tai trečiajame XX amžiaus dešimtmetyje tapo rimtų susirėmimų tarp kairiųjų ir dešiniųjų arena. Kai į sostinę 1927 metais kaip nacių partijos gauleiteris atvyko Goebbelsas, jo misiją nacių spauda pavadino siekiu nugalėti „Raudonąjį Berlyną“.

Šalia kairiųjų pažiūrų tradicijų, Berlyno kaip Vokietijos sostinės pozicija taip pat padėjo vykdyti dalinę imunizaciją su nacistinėmis idėjomis. Miestas buvo vyriausybės būstinė, šalies elito centras, jis traukė daugelį intelektualų, teisininkų bei politikų, kurių daugelis nacių režimui priešinosi. Jų priešiškumas iš dalies buvo politinis, tačiau pirmiausia grįstas aukštesniais idealais: esminiu protestu prieš režimo praktiką užgauliai nepaisyti nusistovėjusių teisinių bei moralinių principų. Dėl minėtų veiksnių Berlynas pagrįstai laikytas pasipriešinimo nacių režimui židiniu, o organizuotoje opozicijoje dalyvavo apie 12 000 asmenų.16

Tarp principingiausių bei ryžtingiausių nacizmo oponentų Berlyne buvo komunistai. Didžiąją dalį ketvirtojo XX amžiaus dešimtmečio kairieji Vokietijos politikoje buvo sparčiai nykstanti grupė. Oficialiai atsidūrę už įstatymo ribų, susiskaldę viduje bei persekiojami režimo, jų pasekėjai daugeliu atvejų savo lojalumo išsižadėjo ar rinkosi ne rožėmis klotą „vidinę emigraciją“, kurioje visokeriopai stengėsi laikytis atokiau nuo priešiško išorinio pasaulio. Kiti susižavėjo ankstyvąja nacių sėkme bei sugebėjo save įtikinti, kad jų, kaip darbininkų klasės, pareiga remti Hitlerį, tai sustiprino tikėjimas „socialistiniu“ nacionalsocializmo komponentu. Vis dėlto nepasiduodančių Hitlerio žavesiui Berlyne bei išliekančių nepajudinamai ištikimais kairiosioms politinėms pažiūroms visame Trečiajame reiche buvo daugiau.

Prasidėjęs karas Vokietijos komunistams nepasitarnavo. Nors į socialistinę broliją daugiausia traukė karo laikmečiui būdingas refleksyvus patriotizmas, komunistai susidūrė su keblesne situacija.

Hitlerio aljansas su Stalinu 1939 metų rugpjūtį sukėlė nepaprastą sąmyšį bei paskatino staigius kraštutinius pokyčius propagandoje – nuo neapykantos iki abipusio žavėjimosi – be to, reiškė, kad ištikimiesiems neišvengiamai bus primesti nauji ideologiniai kompromisai bei pokyčiai. Vis dėlto kai kurie ir toliau išliko nepalenkiami.

Vienas tikriausių komunistinių pažiūrų šalininkų sostinėje buvo Robertas Uhrigas. Gimęs Berlyne 1903 metais Uhrigas komunistu buvo visą savo gyvenimą, į partiją įstojo 1920 metais ir komunistų kuopeles kūrė visur, kur dirbo. Pirmą kartą suimtas 1934 metais jis paleistas po dvejų metų, tačiau greitai sugrįžo prie savo senosios veiklos Berlyne įkurdamas daugiau nei dvidešimties komunistinių kuopelių tinklą. Prasidėjus karui jis kartu su žymiuoju Josefu „Beppo“ Römeriu iškilo kaip vienas komunistų rezistencijos Vokietijos sostinėje vadų.

Römeris buvo kitoks nei Uhrigas. Apie dešimt metų vyresnio Miunchene gimusio Römerio karjera iš pradžių puikiai atspindėjo daugelio aukštesniųjų nacių pareigūnų karjerą. Po tarnybos Pirmojo pasaulinio karo metu nuosekliai perėjo į dešiniojo sparno sukarintą organizaciją Freikorps, kurios gretose Römeris net dalyvavo užkertant kelią bandymams 1919 metais Miunchene sukurti socialistinę respubliką bei numalšinant komunistų sukilimą Rūre ateinančiais metais. Vis dėlto tikėtinas visiškas perėjimas į dešiniųjų pusę neįvyko ir trečiajame XX amžiaus dešimtmetyje Römeris ėmė judėti priešinga kryptimi netrukus užmegzdamas artimus ryšius su Vokietijos komunistų partija (KPD). Nuožmus nacių oponentas nuo pat Trečiojo reicho susikūrimo pradžios didžiąją dalį ketvirtojo XX amžiaus dešimtmečio praleido kalėjime.17

Nacių invazija į Sovietų Sąjungą 1941 metų vasarą komunistus pakurstė iš naujo. Jeigu seniau jie tik svaidėsi ganėtinai silpnais ir neįtikinamais šūkiais apie nacių nesaikingumą bei suverenių šalių teises, dabar jiems reikėjo ginti pačią proletarinės revoliucijos tėvynę. Besibaigiant ideologinio netikrumo periodui Römeris ir Uhrigas buvo pirmieji, pakvietę griebtis ginklų.

Pirminis ginklas šioje kovoje buvo mėnesinė propagandinė „informacinės tarnybos“ brošiūra, leidžiama Berlyne bei vėliau dalijama visoms miesto, taip pat Vokietijos bei užsienio kuopelėms. Skirta skaitytojams atskleisti karinę bei politinę situaciją bei įskiepyti priešiškumą nacių propagandai, brošiūra taip pat ragino imtis sabotažo, nukreipto į pramoninius bei karinius objektus. Pavyzdžiui, 1941 metų gruodžio leidime skaitytojai raginti:

„Bet kokia mūsų galima intervencija į ekonomiką, nors ir visiškai nežymi, turi suduoti rimtą smūgį imperialistiniam, antiproletariniam Hitlerio buržuazijos karui.

...

Hitlerio Achilo kulnas yra kuro tiekimas. Bet koks veiksmas, trukdantis tiekti kurą, susilpnina karinį jo pajėgumą.

Dar svarbesnė yra guma. Jos trūkumas neleis skraidyti Vokietijos bombonešiams.

...

Galiausiai dėkite visas pastangas stengdamiesi stabdyti darbo tempą, kad susilpnėtų darbo našumas. Tokiu būdu proletarinė revoliucija duos vaisių ir bus pergalinga.“18

Tiek Uhrigas, tiek Römeris puikiai žinojo, kad reikia vengti gestapo dėmesio, tačiau ilgai išvengti susekimo negalėjo. 1942 metų pradžioje Vokietijoje nusiritusi suėmimų banga ženklino šio sąmokslo pabaigą. Jau vien Berlyne areštuota 150 asmenų, tarp kurių buvo ir Uhrigas bei Römeris. Kaltinami esant „valstybės priešais“ bei „nelegalios organizacijos“ nariais, jie daugiau nei dvejus metus buvo tardomi, siuntinėjami po žiauriausias aplink Berlyną esančias stovyklas bei kalėjimus, tarp kurių buvo ir Zachsenhauzenas bei Vulheidas. 1944 metų vasarą teisiami už tėvynės išdavimą abu vyrai nubausti mirties bausme. Toks pat likimas teko ir daugiau nei septyniasdešimčiai kitų sąmokslo dalyvių, dar daugiau jų nubausti ilgai dirbti sunkiuosius darbus.19

Mirus Römeriui ir Uhrigui iš pradžių estafetė perduota šaltkalviui Antonui Saefkowui, bandžiusiam suburti visus, kas dar nebuvo suimti. Jam vadovaujant buvo tęsiami sabotažo veiksmai, dalijamos brošiūros bei teikiama pagalba dezertyrams. Vis dėlto kaip ir Saefkowo pirmtakai, jis gestapui pro akis nepraslydo ir 1944 metų vasarą buvo suimtas. Kartu su kitais šešiasdešimt narių jam tų metų rudenį įvykdyta mirties bausmė.

Panašus likimas laukė garsiausios Berlyne karo laikotarpiu veikusios komunistų pasipriešinimo grupės, vadinamos „Raudonuoju orkestru“. Įkurta Aviacijos ministerijos tarnautojo Harro Schulze-Boyseno bei ekonomisto Arvido Harnacko, ji taip pat aktyviai platino bei draudžiamose vietose kabino plakatus, padėjo sostinės dezertyrams, tačiau pirminė veikla buvo šnipinėjimas – jos informacija buvo vienas iš šaltinių, Maskvą perspėjusių dėl gresiančios vokiečių atakos 1941 metų vasarą. Grupė, žinoma vardu, suteiktu gestapo kontržvalgybos, buvo didelė ir eklektiška, skirtingai nei Uhrigo bei Römerio ir Saefkowo grupės, šią sudarė ne tik komunistai, bet ir į kairiąsias pažiūras linkę intelektualai, menininkai bei pacifistai, tarp kurių ir dramaturgas Adamas Kuckhoffas, rašytojas Güntheris Weisenbornas. Vis dėlto nepaisant elitinės sudėties, „Raudonajam orkestrui“ sekėsi ne ką geriau nei jo darbininkų klasės bendražygiams. Jo veikla 1942 metų rudenį nutraukta. Didžioji dalis narių, įskaitant Schulze-Boyseną bei Harnacką, už savo veiklą sumokėjo tokią gyvybėmis. Tarp jų buvo ir Harnacko žmona Mildreda Fish-Harnack, vienintelė amerikietė moteris Antrajame pasauliniame kare, kuriai kaip pogrindžio sąmokslininkei įvykdyta mirties bausmė. Jos paskutiniai žodžiai vedant link giljotinos buvo: „O aš Vokietiją taip mylėjau.“20

Aktyviai veikė ir Berlyno krikščionys. Ryškiausi jų buvo Išpažinėjų bažnyčia, iškilusi kaip protestas dėl įsitvirtinusios protestantų bažnyčios „nacifikavimo“. Vienas šio judėjimo iniciatorių buvo Martinas Niemölleris, Berlyno Dalemo priemiesčio parapijos kunigas. Buvęs povandeninio laivo kapitonas Pirmajame pasauliniame kare, iš pradžių Hitlerio šalininkas Martinas Niemölleris vėliau įsiliejo į pasipriešinimo judėjimą dėl nepritarimo nacių rasistinei politikai bei režimo kišimosi į religiją. Suimtas dėl savo viešai reikštos kritikos 1937 metais, jis visą karo laikotarpį praleido daugybėje koncentracijos stovyklų. Jam priskiriamas pokario laikotarpiu sukurptas posmas, iškalbingai apibendrinantis humaniškas pasipriešinimo nacizmui pozicijas:

Pirma jie griebės komunistų,

O aš tylėjau – nes komunistu nebuvau;

Tada jie griebėsi profsąjungininkų,

O aš tylėjau – juo aš nebuvau;

Tada jie griebės žydų,

O aš tylėjau – nes žydu nebuvau;

Tada jie ėmėsi manęs,

Bet nebeliko kam užtart.21

Berlyno Šv. Jadvygos katedros klebonas Bernhardas Lichtenbergas buvo dar vienas atviras nacių kritikas, dažnai režimo besaikybę koneveikęs iš savo sakyklos. Žinomiausias jo nepasitenkinimas, pareikštas vyriausiajam Reicho gydytojui 1941 metų rugpjūtį protestuojant dėl eutanazijos programos „T4“. „Kaip žmogus, krikščionis bei vokietis, – rašė jis, – aš jūsų reikalauju... atsakyti už nusikaltimus, kurie buvo įvykdyti jūsų nurodymu ir kurie Vokietijos žmonėms užtrauks Viešpaties rūstybę.“22 1941 metų rudenį Lichtenbergas įskųstas už tai, kad baigdamas savo pamaldas pasakė: „Dabar pasimelskime už žydus bei nelaimėlius koncentracijos stovyklų kalinius.“23 Netrukus jis buvo suimtas ir mirė pakeliui į Dachau.

Aktyviai pasipriešinimo grupėse, formuojamose Berlyno elito, dalyvavo ir dvasininkija. Pirmoji tokių grupuočių buvo „Solf“, sostinėje įkurta 1936 metais kaip tradicinis „salonas“, kuriame aptarti dienos aktualijų rinkosi intelektualai. Iš pradžių, kai jos nariai rinkdavosi Johannos Solf, buvusio Vokietijos ambasadoriaus Tokijuje našlės, namuose Vanzėje, šią grupę sudarė nemažai žymių bei ryšių turinčių narių, tarp kurių – smulkūs aristokratai, diplomatai bei vyresnieji valstybės tarnautojai. Ši grupė nesiekė nuversti ar aktyviai priešintis nacių režimui – nors pati Solf bei jos dukra asmeniškai padėjo daugeliui pabėgėlių žydų – ji norėjo suteikti forumą bendraminčiams, kur jie galėtų pasidalyti savo nuomonėmis ir puoselėti intelektualinės bei politinės laisvės idėją. Deja, net šie kuklūs siekiai valdžiai buvo per dideli, todėl 1943 metų rudenį į šį saloną infiltruotas gestapo informatorius, gydytojas Paulas Reckzehas. Nors nariai Helmutho James fon Moltke apie infiltravimą buvo perspėti, jie jau kitą sausį suimti tardymui. Vos keli jų išgyveno iki Trečiojo reicho žlugimo.24

Pats Moltke buvo tipiškas tokio neagresyvaus, intelektualinio pasipriešinimo naciams pavyzdys, jis buvo žymiausios opozicinės grupės nacistinėje Vokietijoje „Kreisau“ siela. Gestapo tyrėjų pavadintos pagal Moltke Silezijos dvarą, kuriame ši grupė pirmą kartą susirinko, vėliau jos nariai dažniausiai rinkosi Moltke bute Berlyne, Derflingerio gatvėje, netoli Tiergarteno parko.

Moltke buvo entuziastingas bei malonus šeimininkas. Gimęs Silezijoje senos prūsų karininkų šeimos palikuonis, kurio motina buvo iš Pietų Afrikos, jis save laikė kosmopolitu. Išsimokslinęs Berlyne jis daug keliavo ir teisės mokslus užbaigė Britanijoje, tada prasidėjus karui 1939 metais sugrįžo į Vokietijos sostinę. Būtent čia jis ėmė burti savo bendraminčius, kurie susirinkdavo dažniausiai teorinėms diskusijoms tokiomis temomis kaip tarptautinė teisė bei kokia valstybė ir visuomenė galėtų pakeisti nacius. Tai buvo eklektiška grupė, subūrusi socialistus, aristokratus bei dvasininkus, tačiau jos pasipriešinimas pirmiausia buvo intelektualinis, veikiamas krikščioniškosios moralės bei uolaus Moltke nusiteikimo prieš agresiją. Kai galiausiai jie buvo teisiami, Moltke pašmaikštavo, kad jis ir jo bendraminčiai bus kariami „už tai, kad kartu mąstė“.25

Visos organizuoto pasipriešinimo grupės sostinėje susidūrė su nemalonia tiesa, kad eiliniai berlyniečiai paprastai nebuvo linkę rizikuoti savo gyvybėmis pasipriešindami nacių režimui. Dauguma jų pasipriešinimo idėją visiškai atmesdavo. Vertėtų prisiminti, kad režimas veikė didžiąja dalimi visų sutikimu. Jis ne tik efektyviai įtraukdavo tuos, kurie galbūt galėjo jam pasipriešinti, tarkime, pažadant darbo vietą, bet ir kuo puikiausiai išlaikė bent jau minimalų žmonių palaikymą per socialinę politiką bei sugebėjimą veiksmingai panaudoti propagandą. Jis taip pat stulbinančiai sėkmingai ne tik atkūrė tautos prarastą turtą iki 1939 metų, tačiau ir ankstyvajame tolimesnio karo etape. Tokie pasiekimai didžiąją dalį paprastų vokiečių įtikino, kad nacių režimas nusipelnė jų paramos. Taigi daugumai „pasipriešinimas“ naciams visada keldavo nuostabą.

Svarbu paminėti, kad netgi tie, kurie galvojo kitaip, dažnai buvo nutildomi. Potencialių režimo oponentų maišto impulsus dažnai pažabodavo refleksyvinis kariaujančios tautos pažadintas patriotizmas. Išsakyti savo prieštaravimus juos atgrasė ir žinojimas apie gestapo tamsųjį vaidmenį palaikant konsensusą. Be to, faktas, kad beveik visos sostinės pasipriešinimo grupės, kad ir kokios pakraipos, buvo infiltruotos, išduodamos bei teismo keliu sunaikinamos, tikrai jų nepadrąsindavo. Kokių sunkumų tai kėlė, dienoraštyje rašė Rutha Andreas-Friedrich, pati „Dėdės Emilio“ pasipriešinimo grupuotės narė: „Jei kalbame apie įsitraukimą, planuojame bei verbuojame sąjungininkus, mes pakariami; tarp dešimties žmonių visada atsiras nors vienas nepatikimas ar nesugebantis laikyti liežuvio už dantų.“26 Todėl daugumai eilinių berlyniečių įsitraukimas į formalias organizuoto pasipriešinimo grupuotes prilygo savižudybei.

Nepaisant to, ryžtingos bei principingos asmenybės galėjo labai įvairiai išreikšti savo pasipriešinimą. Žinoma, šis kelias nebuvo be savų pavojų, labai lengvai galėjo prišaukti gestapo apsilankymą ar ištrėmimą į koncentracijos stovyklą, jei tik kas apie tai šnypšteltų. Tačiau nežiūrint į tai, karo laikotarpiu Berlyne tai buvo santykinai dažnas reiškinys – iš tikrųjų daug labiau paplitęs nei bet kurioje kitoje Reicho vietoje.27

Vienas būdų buvo tiesiog atsisakymas sveikintis nacių stiliumi. Geroge Kennanas pastebėjo, kad tai sostinėje buvo galima pastebėti dar karo pradžioje. Jis prisimena, jog berlyniečių „negalėjai priversti rodyti nacių pasisveikinimą. Jie ir toliau vieni su kitais sveikinosi įprastu „Guten Morgen“, vietoj privalomojo „Heil Hitler“.“28 Viena pasirinkusiųjų šį kelią buvo Maria Nickel, kuri abu savo mažamečius sūnus mokė „vokiškai nesisveikinti“. Žvelgdama atgal ji prisiminė, kad tai buvo jos pirmasis maištas prieš Hitlerį ir nacius.29

Kitos protesto formos buvo labiau politinio atspalvio. SS saugumo tarnybos pranešimuose pradedant 1939 metų rudens pradžia bei žiema užfiksuota daugybė politinio vandalizmo, užrašų ant sienų bei kitose viešose vietose atvejų. Taip pat klestėjo antinacistinių brošiūrų platinimas. Vienas ryškiausių pavyzdžių buvo Otto ir Elise Hampelai, eilinė sutuoktinių pora iš Vedingo, kurie brošiūrų platinimo ėmėsi 1940 metų rudenį, kai Prancūzijoje žuvo Elise brolis. Neskaitant savotiško darbininkų klasės solidarumo ši pora iš esmės buvo apolitiška, o jų protestą įžiebė nesiliaujančios kare tarnaujančių jaunų Vokietijos vyrų žudynės. Veikdami daugiausia Vedingo rajone jie platino atvirukus bei brošiūras – kurie dažnai būdavo grubiai atspausdinti, tekstas juose padrikas bei su klaidomis – kurstė pilietišką pasipriešinimą bei viešai smerkė nacių „Žiemos paramos“ programą. Vienas jų atvirukas ragino Vokietijos žmones tiesiog „pabusti“, kitas akstino, jog „turime savimi tikėti“. Hampelai nesusekti veikė daugiau nei dvejus metus ir visoje Vokietijos sostinėje išdalijo nesuskaičiuojamą galybę atvirukų bei brošiūrų. Susekti ir areštuoti 1942 metų rudenį jie nubausti mirties bausme, kuri įvykdyta jau kitą pavasarį.30

Hampelai nebuvo vieninteliai. Jų pėdomis sekė daug kitų. Dažniausiai proklamacijos būdavo iškabinėjamos draudžiamose vietose ant gatvės užrašų bei pašto dėžučių visame miesto centre, kur jas galėjo pamatyti daugiausia miestiečių. Savo turiniu jos buvo ganėtinai skirtingos ir varijavo nuo paprastų šūkių, kaip antai – „Žemyn su Hitleriu!“ – iki tokio pobūdžio niekinančių posmų:

Didingas laikas –

Tik apgailėtina dalia stačiai

Kas mums iš to,

Kad Hitlerio iškeltos vėliavos aukštai!

Jei po jomis

Laisvės mums nebėra jokios visai.31

Tik nedaugelyje jų nuskambėdavo rimti politiniai komentarai. Pavyzdžiui, vienoje, dalytoje Šarlotenburge, buvo prognozuojama, kad karas išlaisvins žmoniją, nutrauks išnaudojimą bei sugriaus „klasinę buržuazinę santvarką“. Pabaigoje pažymima, kad „pagaliau bus galima lengviau atsikvėpti“.32

Neretas reiškinys buvo ir sostinėje vidury baltos dienos proklamacijas dalijantys komunistų agentai. Kartą viena grupuotė Vilmersdorfe iškrėtė tradicinį moksleivišką pokštą. Pakalbinę praeivius bei įtraukę juos į pokalbį, jie nieko nenutuokiančioms savo aukoms atsisveikinant patapšnodavo per nugarą. Tik vėliau šie pastebėdavo, kad ant jų prilipdytos proklamacijos ir kad jie iš esmės buvo išnaudoti kaip komunistų nešiojamos skelbimų lentos.33

Kiti berlyniečiai ideologinio peno suteikdavo tik savo bendraminčiams komunistams. Alfredas Hoernle iš šiaurinio priemiesčio Hermsdorfo buvo žinomas „Juodojo Karlo“ slapyvardžiu ir komunistinę propagandą skleidė tik tarp savo bendraminčių savo apylinkėse. Kaip pasakojo vienas jo „užsakovų“:

„Tuomet dirbau savo tėvo firmelėje kirpėju. „Juodasis Karlas“ periodiškai visada pasirodydavo tuo pačiu laiku. Atėjęs į kirpyklą, nuo pečių nusimesdavo kuprinę ir pakabindavo ją ant kablio. Kol kirpdavau jam plaukus, elgdavosi kaip eilinis klientas, išskyrus tai, kad visada išeidamas „pamiršdavo“ pasiimti savo kuprinę. Jos viduje būdavo spausdinta medžiaga, kurią mums reikėjo išdalyti. Tai nebuvo kas nors nepaprasto... tačiau suteikė vienintelį „dvasinio peno“ šaltinį.“34

Kita panašiai kuklius nepritarimo gestus rodžiusi berlynietė buvo Josepha fon Koskull. Ši maždaug keturiasdešimt penkerių metų namų šeimininkė prisiminė, kaip 1943 metų pavasarį ji ant netoliese esančio namo pastebėjo, kad ant jo nutepliota data „1918“. Šios datos reikšmė akivaizdi būtų buvusi kiekvienam karo laikotarpiu gyvenusiam Vokiečiui: 1918 metais Vokietija pralaimėjo Pirmajame pasauliniame kare – tais metais šalį ėmė krėsti pilietiniai neramumai, smuko ekonomika ir kankino revoliucija. Sužavėta šio perspėjimo iš praeities paprastumu bei efektyvumu Koskull datą ėmė rašyti ant įvairiausių skelbimų, plakatų, „paprastai tai darydama anksti ryte, apie pusę aštuonių, Niurnbergo gatvėje“. Kiekvieną kartą sugrįžusi į savo „protesto“ vietą po kelių dienų pamatydavo, kad skaičius būdavo užtepliotas storu juodų dažų sluoksniu. Nors puikiai suvokė savo veiksmų riziką, Koskull buvo pasiryžusi savo bendraminčiams pasiųsti „gyvybės ženklą“.35

Kai kurie poelgiai būdavo mažiau tiesiogiai politiniai. Manfredas Omankowskis priklausė judėjimui „Svingo vaikiai“, niekinančiam spartietišką, militaristinę nacių ideologijos prigimtį ir save pirmiausia tapatino su svingo muzikos pasekėjais. Omankowskis buvo tipiškas „svingo vyrukas“. Kilęs iš socialdemokratines pažiūras palaikančios aplinkos, jis augo Reinikendorfe, buvo užsiauginęs ilgus plaukus ir atsidavęs džiazo gerbėjas, kolekcionavęs nelegaliai juodojoje rinkoje įsigytus įrašus ir lankydamasis pogrindžio naktiniuose šokių klubuose. Nors iš pradžių politika jį mažai tedomino – anot jo, veikiau jis tiesiog norėjo išreikšti „natūralų protestą dėl valstybinės valdžios“ – netrukus įsivėlė į atvirą konfliktą su naciais. Viena dažniausiai jo lankomų vietų buvo dramatiškai pagarsėję Pharus rūmai šiauriniame Vedingo priemiestyje. Kažkada komunistų agitacijos židinys bei brutalios kovos su SA 1927 metais vieta, jie vis dar buvo protesto tribūna:

„Štai čia viskas vyko. 200 metrų spinduliu čia kartais lūkuriuodavo nemažos jaunuolių šutvės. Mūsų čia buvo šimtai. Kaimynystėje sukiojosi nemažai „Svingo vaikių“. Mes šokome, arba, kaip tai vadinome, „zulinome grindis“ pagal draudžiamą muziką ypač šoninėse salėse ir Pharus rūmų tualetuose. Čia pasirodžius Hitlerjugendui, mes su jais dorodavomės.“36

Turbūt neišvengiamai istorija tradiciškai dosniai dėmesį turėtų dalyti svarbiausiems įvykiams; tiems, kurie aktyviai siekė nuversti Hitlerį, tokiems kaip Stauffenbergas bei „Raudonasis orkestras“. Galų gale, juk jų užmojai buvo didžiausi, jie rizikavo labiausiai. Tačiau ar ne laikas pripažinti ir tuos, kurių ambicijos buvo daug kuklesnės, tuos, kurie stengėsi bent kiek išlaikyti normalumą, minties ir žodžio laisvę, tuos, kurie kaip ir Josepha fon Koskull, pasistengė savo miestiečiams pasiųsti kokį nors „gyvybės ženklą“.

Vieną kaitrią 1944 metų vasaros popietę penkiolikmetis Dieteris Borkowskis mėgavosi kelioms dienoms galėjęs ištrūkti iš Berlyno ir nebematyti laidomos pabūklų ugnies. Dieną jis praleido vaikštinėdamas Hafelio upės pakrante miesto pietvakariuose kartu su jauna ukrainiete priverstine darbininke Marusia, kurią, panašu, buvo aistringai įsimylėjęs. Abu miesto centre šoko į tramvajų, nurūko į priemiesčius ir popietę glostant saulės spinduliams leido iškylaudami ir šnekučiuodamiesi. „Galėjai beveik patikėti, – savo dienoraštyje rašė jis, – kad pagaliau aplankė taika.“37

Vėliau tą pačią popietę tas ramybės jausmas buvo grubiai nutrauktas. Žingsniuojant atgal link miesto, palei upę jaunuoliams kelią pastojo ant Glynickės tilto pastatyta spygliuotos vielos užkarda bei patruliuojantys kareiviai. Akimirką Borkowskis pamanė, kad ji pastatyta jam sugauti – juk jis nusižengė įstatymui dieną leisdamas su priverstine sovietų darbininke – tačiau tuojau pat šią mintį atmetė kaip juokingą. Vis dėlto jiems su Marusia per patikros punktą praėjus nestabdomiems, sumišimas nedingo. Jis nė nenutuokė, kad pamatė prasidėjusią operaciją „Valkirija“.38

Operacijos „Valkirija“ sumanytojas buvo vermachto pulkininkas Clausas Schenckas fon Stauffenbergas. Gimęs iš Pietų Vokietijos kilusioje aristokratų šeimoje, Stauffenbergas buvo karjeros siekiantis kareivis, dalyvavęs Lenkijos, Prancūzijos bei Šiaurės Afrikos kampanijose prieš tai, kai 1943 metų balandį buvo sunkiai sužeistas Tunise. Grįžus į Vokietiją jo pasveikimas sutapo su augančia panieka nacių režimui, ypač rasinei jo politikai bei beprotiškam karo vykdymui.

Stauffenbergas verčiau pasiryžo pabandyti sužlugdyti nacius nei pasyviai planuoti kokią nors numatomą ponacistinę vyriausybę. Bendradarbiaudamas su bendraminčiais politikais ir karininkais jis savo pozicija kariuomenėje pasinaudojo siekdamas išvystyti planą kariniam perversmui, turėjusiam nuversti Hitlerį. Šio plano vaisius, operacija „Valkirija“, buvo vienintelis ir svarbiausias pasipriešinimo nacizmui Vokietijoje įvykis, rimčiausias bandymas nužudyti Hitlerį ir vienintelis mėginimas įvykdyti perversmą Trečiojo reicho istorijoje.

Operacija „Valkirija“ buvo pradėta 1944 m. liepos 20 d. Stauffenbergui Hitlerio būstinėje Rytų Prūsijoje, Rastenburge (dab. Kentšynas (Lenkija) – vert. past.), konferencijoje, skirtoje einamiesiems įvykiams aptarti, padėjus ilgo veikimo bombą. Bomba sprogo tris konferencijos dalyvius nužudydama vietoje ir mirtinai sužeisdama dar vieną. Stauffenbergas, manydamas, kad tarp žuvusiųjų buvo Hitleris, nuskubėjo į Berlyną pasirūpinti tolimesnio plano nuversti nacių valdžią vykdymu.

Sostinėje Stauffenbergo sąmokslo bendrai siekė perimti valdžią. Jie tai tikėjosi laimėti klasta. Pradėję vykdyti oficialų nepaprastosios padėties planą, kuriuo siekta numalšinti tarp žmonių kilusius neramumus, tikėjosi į gatves paleisti reikiamą skaičių karių, kurie perims laikiną pagrindinių strateginių sostinės taškų kontrolę ir taip išstums nacius iš valdžios. Svarbiausia, kad tie kariai apie vykdomą perversmą nieko nežinos; jie veikiau bus šio sąmokslo ramstis to nežinodami.

Kadangi slaptumas buvo esminis šio sąmokslo komponentas, akivaizdu, kad karinis ir politinis liepos 20 d. sąmokslo stuburą sudarantis elitas akivaizdžiai abejojo, ar verta į šiuos veiksmus įtraukti „liaudį“. Tam tikru mastu jie ne be pagrindo abejojo, ar sulauktų pakankamo visuomenės palaikymo, kurio reikėtų bet kokiam panašiam perversmui.39 Taip pat akivaizdu, kad dauguma sąmokslininkų, o ypač karinė jų dalis, apie „tautą,“ kaip apie šios dramos dalyvę, visiškai negalvojo. Kaip apgailestaudamas sakė sąmokslo dalyvis Hansas Giseviusas, jie siekė ne ką daugiau nei karinio perversmo: „Stauffenbergas, – rašė jis, – buvo pasirengęs balasto pakrauti tik tiek, kiek buvo būtina, ir tada savo valstybės laivą nudažęs kariška pilka išplauktų tolyn.“40 Pasirodo, „Valkirija“ turėjo būti senamadiškas karinis perversmas, o ne visa apimanti revoliucija, jame eiliniai Berlyno gyventojai turėjo nedalyvauti.

Todėl kai tą 1944 metų vasaros popietę Berlyne perversmas prasidėjo, sostinės gyventojai, nepaisant to, kokios buvo jų politinės pažiūros ir lojalumas, laikyti nuošalyje ir visiškoje nežinioje. Keletas apžvalgininkų žinojo, kas vyksta, tačiau tik dėl to, kad turėjo ryšių su kuo nors iš sąmokslininkų rato. Pavyzdžiui, Rutha Andreas-Friedrich tiesiai šviesiai pasakė, kad „buvo pačiame įvykių sūkuryje“41, o Missie Vassiltchikova buvo puikiai informuota ir apie sąmokslą žinojo bene prieš metus.42

Daugelis eilinių berlyniečių visiškai sumišo. „Kilęs bendras sąmyšis buvo neapsakomas, – rašė vienas dienoraščio autorius. – Atrodė, visi pametė galvas.“43 Tą dieną sostinėje kilo gandų audra – vieni skelbė, kad Hitleris mirė, kad perversmą įvykdė SS arba kad valdžią perėmė Goebbelsas – o visą šį chaosą dar labiau sustiprino žygiuojančių karių, šūkaujamų nurodymų bei dardančių tankų klegesys. Kaip pastebėjo Ursula fon Kardorff, daugelyje gatvių vyriausybės institucijų rajone buvo išstatyta sargyba, tačiau mažai kas iš įvykius stebinčiųjų pro savo butų ar darboviečių langus iš tikrųjų suprato, ką tie kariai čia veikia ar kam jie atstovauja.44

Pasirodo, vienintelis aiškumo įnešė radijas. Rutha Andreas-Friedrich pamena tą popietę išgirdusi, kad Hitleris mirė: „Lyg trenkti žaibo mes metėmės prie radijo. Jame – muzika: linksmai groja Badenweiler March, mėgstamiausia Hitlerio melodija... Nepanašu į mirtį, – pamaniusi ji, – klausantis tokios muzikos net abejonių nekyla, kad jis dar ir kaip gyvas.“45 Vos po 18 valandos vakaro radijuje pasigirdęs pranešimas galiausiai patvirtino, kad buvo pasikėsinta į Hitlerio gyvybę, tačiau jis sveikas ir gyvas bei ką tik dalyvavo susitikime su Mussoliniu. Vėlesnių naujienų suvestinės metu paskelbta, kad Hitleris tą vakarą kreipsis į tautą.

Kai Hitleris buvo palydėtas į savo paprastą, pušies plokštėmis dekoruotą arbatinę rytinėje būstinėje Wolfsschanze („Vilko irštva“), buvo vos po dvyliktos. Apsivilkęs juoda tunika, stovėdamas ant kuklios baltos pakylos prieš tris mikrofonus jis nerodė jokių išorinių tos dienos dramos apraiškų. Tačiau nesuskaičiuojamai galybei namuose jo klausančių vokiečių pasirodė, jog jo balse stigo būdingo tvirtumo; kalbėjo jis lėtai, kartkartėmis net stabteldamas.

„Brangūs Vokietijos žmonės, – pradėjo jis, – štai suplanuotas ir įvykdytas dar vienas iš daugelio pasikėsinimų į mano gyvybę. Į jus kreipiuosi dėl dviejų priežasčių: 1. Kad išgirstumėte mano balsą ir įsitikintumėte, jog aš nesužeistas ir jaučiuosi gerai. 2. Kad išgirstumėte šio precedento Vokietijoje neturinčio nusikaltimo detales.“

Toliau jis ėmė koneveikti „menkų garbėtroškų, principus pamynusių nusikaltėlių bei bepročių karininkų šutvę“, inicijavusią sąmokslą. „Šių uzurpatorių tvirtinimą, kad aš nebegyvas, paneigiu, kadangi, kaip girdite, aš kalbu, brangūs tėvynainiai.“46

Daugeliui klaususiųjų Hitlerio ramybės nedavė klausimas, ar tai iš tikrųjų buvo jis. Tačiau jo balso supainioti negalėjai. „Nuo pat pirmo ištarto žodžio, – rašė Theo Findahlas, – mes supratome, kad tai buvo Hitleris, tikrai ne vienas iš jo pamėgdžiotojų. Jis labai jaudinosi... Nesunku pastebėti, kad tai ne vaidyba.“47 Po šios transliacijos visų pasklidusių abejonių dėl Hitlerio gyvybės nebeliko. Pagaliau visus eilinius vokiečius, tą vėlyvą vakarą susispietusius prie traškančių radijo imtuvų, aplankė aiškumas. Nepaisant to, ar slapta šiuo pasikėsinimu džiaugėsi, ar ne, dabar jie bent jau žinojo tiesą: karas tęsis, o nacių režimui kaip ir anksčiau reikėjo paklusti.

Ateinančiomis dienomis Berlyne įsivyravo kasdienybė. Theo Findahlas rašė: „Vakarykštis bandymas įvykdyti perversmą Berlyne nepaliko nė menkiausio pėdsako. Viskas teka įprasta vaga: pagal įprastą tvarkaraštį veikia tramvajai, požeminiai traukiniai, kaip visada dirba parduotuvės, biurai, žmonės gatvėse ir turgaus aikštėse elgiasi taip, kaip eilinę darbo dieną.“48

Ši normalumo išorė slėpė slogią atmosferą. SS ir gestapas ėmė vaikytis tų, kurie buvo su sąmokslu susiję, prie jų prisikasdami per šeimas ir pažįstamus, o kadangi tinklas buvo užmestas plačiai, per tardymus būdavo įtraukiama vis daugiau asmenų. Dėl šios padėties žmonės buvo nervingi, nekalbūs, veidus dengė neperprantamos kaukės. Po šių įvykių vienas dienoraščio autorius rašė: „Pavojinga net apgailestauti. Daugelis buvo suimti vien dėl to, kad pasakė: „Kaip apmaudu.“49 Berlyno gyventojai, turėję nors ir visai nereikšmingų ryšių su sąmokslininkais, netrukus ėmė baimintis neišvengiamo – ant savo durų slenksčio pamatyti nusikaltėlių ieškantį gestapą. Rutha Andreas-Friedrich svarstė, kas jau buvo areštuoti, ir save ruošė „net neprisiminti“ vardų tų, kurie, jos žiniomis, galėjo būti susiję.50 Ursula fon Kardorff, taip pat turėjusi ryšių su kai kuriais sąmokslininkais, rašė: „Vieną dieną jie ateis ir manęs. Kiekvieną kartą suskambus durų skambučiui pamanau, kad štai, išmušė toji valanda.“51

Vis dėlto daugelis žmonių buvo abejingi, netgi jautė šiokį tokį palengvėjimą. Theo Findhalui berlyniečiai pasirodė „apatiški“, tokį vertinimą patvirtino ir tuometinė SD ataskaita apie bendras visuomenės nuotaikas, kuriose atsispindėjo mažai užuojautos su Stauffenbergu bendrininkavusiems sąmokslininkams. Ataskaitoje netgi teigta, jog visuomenė jaučiasi pakylėta, ji dar labiau ėmė pasitikėti fiureriu.52 Dienoraštininkas Hansas-Georgas fon Studnitzas paaiškino tokio atsidavimo priežastis:

„Visuomenė į sąmokslą sureagavo gana neagresyviai, ir nors liepos 20-oji liaudžiai parodė mūsų tautos valdžioje egzistuojančią krizę, tai nesumažino jų pasiryžimo tokiai valdžiai paklusti. Kadangi niekas negali pateikti visapusiško susiklosčiusios situacijos vertinimo ir nemato jokios alternatyvios išeities, kadangi visi baiminasi, jog bet kokios nelojalumo apraiškos gali viską tik pabloginti, režimas gali toliau tikėtis visuomenės paramos... Tautos dvasinė būklė nepakirsta.“53

Kad ir kokių slaptų abejonių dėl nacių režimo galėjo turėti Berlyno gyventojai, jų akivaizdžiai nelabai sužavėjo senojo elito vykdomas valstybės perversmas – procesas, kuriame jie neturėjo jokio vaidmens ir balso.

14 Nepaisant visų išmėginimų

Pirmieji čia rinkosi pavieniui, kiti – poromis. Pasistatę apykakles gindamiesi nuo vasario šaltuko jie šią popietę susirinko prie niekuo neišsiskiriančio pastato Berlyno centre. Didžioji dalis buvo moterys, daugiausia vidutinio amžiaus, kai kurios su savimi atsivedė mažamečius vaikus bei vyresnius jų brolius ar seseris. Visų jų veiduose buvo įsirėžęs piktas žvilgsnis žmogaus, daug patyrusio ir išmokusio pasikliauti tik savimi. Iš pradžių jie su šalia stovinčiais nelabai ką kalbėjo, gal tik kartkartėmis patylomis persimesdavo keliais žodžiais pasitikslinti, ką daugelis jau ir taip įtarė. Keli net išdrįso prieiti prie atokiau stovinčio sargybinio bergždžiomis pastangomis bandydami išgauti kokios nors svarbios informacijos. Ilgainiui tą popietę jų grupelė vis augo, jų čia susirinko daugiau nei šimtas. Ir vis daugėjo.

Nors ir niekuo neišsiskiriantis, Rosen gatvės 2–4 pastatas daugeliui prie jo tą žvarbią popietę susirinkusiųjų turbūt buvo pažįstamas. Šis masyvus keturių aukštų, po dvišlaičiu stogu įsispraudusiu penktuoju, Vilhelmo laikmečio statinys seniau buvo Berlyno žydų bendruomenės socialinės rūpybos įstaiga. Būtent čia Berlyno žydai „rengė savo skurstančiuosius, maitino alkanus, gydė sergančiuosius“1. Čia ištremtųjų žydų giminės kreipdavosi informacijos ir rasdavo nusiraminimą, čia buvo suteikiama medicininė pagalba bei paguodžiami netekusieji artimųjų. Tačiau bent jau tą savaitę Rosen gatvė įgavo daug didesnės svarbos; ji atsidūrė pačiame įvykių sūkuryje.

1943 m. vasario 27 d., šeštadienio, rytas ženklino paskutinį likusių sostinės žydų surinkimą. Vykdydamas vadinamąją „Fabriko programą“, Fabrik-Aktion, gestapas bei SS pareigūnai rengė reidus po Berlyno fabrikus bei areštavo darbininkus žydus. Kitus susėmė gatvėse ar savo namuose. Suimtieji – iš viso apie 10 000 asmenų – sunkvežimiais vežti į įvairias miesto vietas, kur buvo laikomi iki išvežimo į numatytą trėmimo vietą bei tvarkomi reikalingi formalumai.

Visose šiose laikinose stovyklose, pavyzdžiui, tokiose kaip „Clou“ koncertų rūmai ar Levetzowo gatvės sinagoga, kaliniai vadinti Voll-Juden, „pilnais žydais“, tais, kurie sudarė paskutinę mieste likusių žydų dalį, ir tais, kurie savu laiku bus ištremti į Aušvicą (Osvencimą). Dabar 1 800 pastate Rosen gatvės įstaigoje susispraudę kaliniai buvo visiškai kitokie. Vienas jų, Hansas Grossmannas, buvęs paimtas tą rytą, greitai suvokė, kad jo laukia speciali procedūra:

„SS davė tikslius nurodymus. Visi turėjo ateiti į kabinetą, pasakyti savo vardą, gimimo datą ir adresą. Informacija, žinoma, būdavo patikrinama dokumentuose, o mano atveju gestapo pareigūnas sušuko: „Pirmo laipsnio Mischling (mišrūnas)! – Ar turite arijų giminaičių? – tada paklausė jis. Aš linktelėjau. – Tada lauk į Rosen gatvę!“2

Siegfriedą Cohną taip pat paėmė tą rytą. Po trumpos apklausos darbo vietoje – „Osram“ gamykloje Vilmersdorfe – jį nuvežė į Moabito barakus, kur kaliniai būdavo išrūšiuojami. Kaip arijų kilmės moters sutuoktinį jį atskyrė nuo kitų ir ant kaklo pakabino baltą kortelę. Tada nuvežė į Rosen gatvę.3

Skirtingai nei Voll-Juden, žydai, tą dieną sugrąžinti į Rosen gatvę, papuolė į įvairias marginalines kategorijas: buvo Mischlinge (pusiau žydai), gyveno Mischehe (rasiškai mišrioje santuokoje) arba buvo „privilegijuotieji“ žydai, kaip antai nusipelnę Pirmojo pasaulinio karo veteranai ir vadinamieji Geltungsjuden, kitaip tariant, atsivertusieji į krikščionybę, jie teisiškai buvo laikomi žydais, net jeigu savęs tokiais nelaikė. Ant šaligatvio prie šio pastato susirinkusios moterys daugiausia buvo žydų vyrų arijų kilmės žmonos. Jos čia susirinko palaikyti savo suimtų vyrų.

Sąlygos viduje buvo nemalonios, bet pakenčiamos. „Tai nebuvo koncentracijos stovykla, – rašė vienas. – Durys vis atsidarydavo ir užsidarydavo. Kartais išgirsdavai ką nors sušunkant: „Ei, ar negalėtume gauti vandens!“ Čia judėjo žmonės. Nereikėtų įsivaizduoti, kad naciai stovėjo su botagais... Buvo ramu.“4 Nepaisant to, negalima teigti, kad smurto visai nebuvo. Kitas kalinys, Hansas Blochas, prisimena, kaip SS personalas pusrūsyje „jį pagražino kumščiais“, siekdamas išgauti informacijos apie kitą žydą, ištrūkusį į Berlyno pogrindį. Blochas jiems nieko nepasakė.5

Tačiau net ir tiems, kurie tiesiogiai iš SS fiziologinio smurto nepatyrė, buvimas čia toli gražu nebuvo malonus: nesuskaičiuojamą galybę vyrų sugrūdo į patalpas, kuriose apie žemiškus patogumus nebuvo nė užuominos. Siegfriedas Cohnas buvo patalpintas kartu su penkiasdešimt ar šešiasdešimt kitų „čia susispaudusių kaip silkės statinėje“. „Numesta apie dešimt maišų su šiaudais, – rašė jis, – dauguma kalinių turi gultis ant plikų grindų.“6 Tualeto patalpos taip pat buvo apgailėtinos. „Jei kam nors reikėdavo nusilengvinti, – skundėsi Cohnas, – reikėdavo kokias tris valandas laukti eilėje, o labiausiai žemino tai, kad tuo pačiu tualetu turėjo naudotis ir moterys, ir vyrai, patalpos durų uždaryti negalėjai.“7

Keletas į šį pastatą patekusių moterų paprastai laikytos kartu, sąlygos joms buvo ne ką geresnės. Inge Unikower prisimena, kad „be baldų mažyčiai kabinetai buvo taip pripakuoti, kad kalinės turėdavo stovėti, tegalėdavo trumpam patupėti atrėmusios nugaras į sieną, kiek įmanoma arčiau prie savęs prisitraukiant kelius“8. Kita kalinė, Erika Lewine, prisimena, kad sanitarinės sąlygos buvo vos pakenčiamos. Jos patalpoje tualeto nebuvo, pasakodama prisiminė ji, „tik kibiras – toks tad mūsų tualetas“. Dar didesnę įtampą kėlė tai, kad dėl didžiulio tuo metu patiriamo streso daugeliui moterų prasidėdavo menstruacijos. „Negalėjome nusiprausti, – rašė ji, – čia neturėjome nieko; buvome apskretusios nešvara.“9

Panašiai skurdus buvo ir šios įstaigos maitinimas, kurį sudarė gal vos dažniau nei kada ne kada patiekiamas virtas kopūstas ir dešrelė su trupučiu duonos, kuriuos parūpindavo žydų ligoninė. Rutha Bileski prisimindama pasakojo apie tokį apgailėtiną davinį: „Nėra ką valgyti. Valgydavome... vieną kartą per dieną. Pamenu kopūstus. Jokio šaukšto, nieko. Mes vis dar turėjome seną tramvajaus bilietą. Jis buvo kartoninis. Su seseria pasinaudojome juo kaip šaukštu.“10 Taigi daugelis Rosen gatvės kalinių priklausė nuo laisvėje likusių šeimų atnešamo maisto.

Tuo tarpu gatvėje minia didėjo ir atmosfera pritvinko spontaniško, nors ir ganėtinai pasyvaus protesto nuotaikos. Hansas Grossmannas, minėtą popietę patekęs čia kaip kalinys, prisimena:

„Mums pasukus į Rosen gatvę, negalėjau patikėti savomis akimis! Išvydau minią žmonių, daugiausia moterų. Didžiulis sambūris. Mačiau policininkų. Bet jų ne tiek daug. Užmačiau ir SS vyrus.

Sunkvežimis net negalėjo įvažiuoti į pagrindinį kiemą. Jį iš karto apsupo moterys. Turėjome išlipti, o SS pareigūnai mums per minią skynė kelią.“11

Lauke susirinkusioms moterims iš pradžių labiausiai rūpėjo gauti pagrindinę informaciją: patvirtinimą, ar jų vyrai iš tiesų buvo šiame pastate, ir pasiteirauti apie jų būklę. Augant nepasitenkinimui jos reikalavo, kad būtų pasakyta, kas vyksta, kodėl jų vyrai yra sulaikyti ir kas jų laukia. Popietei persiritant į vakarą minia dar labiau pagausėjo. Kai kurios jų susirūpino prisiklausiusios visokiausių versijų per slaptą Berlyno gandų kanalą, vadinamąjį „burnos radiją“, Mundfunk, išvestą iš žodžių žaismo su Rundfunk, Vokietijos radijo, kitos ėmė nerimauti jų vyrams ir sūnums tą popietę nesugrįžus į namus, o pradėjus klausinėti, gauta informacija jas atvedė čia. Paprastai stovinčių sargybinių klausinėdamos jos nieko nepešdavo, tiesiog buvo pasakoma eiti šalin. Charlotte Friedmann, ieškojusi savo vyro Juliuso, griebėsi paprastos gudrybės:

„Apie savo vyro buvimą čia sužinojau pasitelkusi gudrybę... Sargybinio paprašiau atnešti man bulvių talonus, kurie buvo pas Juliusą. Ant kitos pusės jis vos pastebimai, kad galėjau įskaityti tik pakėlusi prieš šviesą, buvo parašęs: „Man viskas gerai!“ Kitos moterys norėdamos įsitikinti, jog jų vyrai buvo čia, prašė rakto nuo namų, maisto kortelių.“12

Vėliau jos pasirodydavo su maistu, higienos reikmenimis ir kitomis būtinomis priemonėmis, kurias tikėjosi galėsiančios perduoti. Rutha Gross atnešė maisto savo tėvui. Kiekvieną kartą atvykusi, pasakiusi savo tėvo vardą paskirtam civiliui pasiuntiniui, perduodavo nedidelį paketėlį su duona. Iš pradžių ją kankino abejonės, ar jis jį pasiekdavo, kol kartą tėvą pamatė lange, viršuje. „Jis mane taip pat pamatė, – prisiminė ji, – pamojavo man lapeliu nuo paketo, kurį jam buvau perdavusi. Vadinasi, jis gavo jį!“13

Nepaisant tokių menkų pasisekimų, ilgainiui minia ėmė niršti ir prie įėjimo sargyboje stovintiems SS prireikė pastiprinimo. Nors moterys nuolat buvo vejamos šalin, jos ėmė savo reikalavimus reikšti vis triukšmingiau: Gebt uns unsere Männer wieder! – „Grąžinkite mums mūsų vyrus!“ Skandavimas netrukus peraugo į gaudžiančią kakofoniją. Kai Annė Radlauer kitą rytą atvyko į netoliese esančią geležinkelio stotį, Rosen gatvės protestus girdėjo būdama už trijų kvartalų.14

Beviltiška padėtis tvyrojo visą kitą savaitę. Lauke ant šaligatvio tyvuliavo žmonių jūra. Nors kai kurie tuometiniai vertinimai neretai buvo perdėti – pavyzdžiui, anot vieno dienoraštininko, protestuotojų būta apie 6 000 – tikrasis susirinkusiųjų skaičius buvo santykinai kuklus, vienu metu buvo apie 600, iš viso galbūt apie 1 000 žmonių. Tačiau mintis sumenkinti moterų pasiryžimą niekam nebūtų šovusi. Jas pasiekus gandams apie tuo metu suimtų ir kitose vietose laikomų žydų deportaciją, jų atkaklumas tik stiprėjo. Diena iš dienos jos sugrįždavo ir petys petin mažomis grupelėmis būriavosi lauke skanduodamos bei šaukdamos. Kai kurios nervingai žingsniavo šaligatviu ar ištiesusios kaklus stebeilijo į viršutinius langus, trokšdamos bent akimirką pamatyti artimojo veidą. Kartkartėmis skanduotes nutraukdavo SS sargybos išrėkiami paliepimai skirstytis ar grasinimai nušauti, po kurių moterys skubriai skuosdavo slėptis į šalimais esančias gatves bei skersgatvius. Po keleto minučių jos jau vėl stoviniuodavo ant šaligatvio, tęsdamos savo triukšmingą protestą. Kaip pasakoja Rutha Andreas-Friedrich, Rosen gatvės moterys „savo vyrų šaukėsi, klykė, vaitojo, stovėjo tarsi siena valandų valandas, naktis iš nakties“.15

Tuomet, praslinkus bene savaitei, plūstelėjo pokyčių vėjas. Pamažu, iš lėto, kai kuriuos kalinius paleido. Kovo 5 d., penktadienį, į namus paleido pirmuosius, iš pradžių „privilegijuotuosius“, mišrių santuokų, „palaimintuosius“ žydus. Per kitas dienas paleido ir likusius, paskutinis jų buvo paleistas praėjus dviem savaitėms nuo suėmimo.16 Kiekvienam buvo išduotas pažymėjimas, kuriame nurodytas vardas, adresas, profesija bei pažymėta jų paleidimo iš „Rosen gatvės laikino įkalinimo stovyklos“ data. Netrukus sugrąžinti buvo net dvidešimt penki „privilegijuotieji“ asmenys, kuriuos neva „per klaidą“ ištrėmė į Aušvicą.

Iš Rosen gatvės paleisti kaliniai negalėjo patikėti tokia jiems nusišypsojusia laime. Daugelis jų tikėjosi būti deportuoti, ir nors tiksliai nežinojo, kaip veikia holokausto mašina, to, ką įtarė ar jau žinojo, jiems užteko sunerimti dėl savo gyvybių. Kaip prisimena vienas kalinių Ernstas Bukofzeris:

„išėjusio iš to pastato su oficialiu išleidimo pažymėjimu... manęs laukė žmona ir abi dukterys. Jos čia kantriai, nesitraukdamos prastovėjo valandų valandas iki pat galo ir švytėdamos iš džiaugsmo lydėjo mane namo. Aš buvau labai išsekęs, tačiau kartu jaučiausi taip, tarsi nuo pečių būtų nusiritusi didžiulė našta. Vienu momentu galvojau, jog namo pas savo šeimą aš nebesugrįšiu.“17

Vis dėlto daugeliui šis paleidimas veikiau atrodė kaip tolimesnis įkalinimas nei išlaisvinimas. Ruthos Gross tėvas į namus ankstyvą kovo 6 d. rytą sugrįžo „išsekęs, alkanas, nusikamavęs ir apšepęs“. Dar tą pačią dieną, 16.00 popiet, jis turėjo atvykti pokalbio į vietinę policijos nuovadą ir jau kitą dieną prisistatyti dėl kitos jam paskirtos priverstinio darbo tarnybos – šįkart tvarkyti pastatus, kuriuose buvo nesprogusių bombų.18

Istorikai, pastaruoju metu dažnai aptarinėjantys Rosen gatvės protestą, iškėlė dvi skirtingas versijas.19 Kai kurie tvirtina, jog moterų protestas Rosen gatvėje padėjo užtikrinti kalinių paleidimą bei juos išgelbėti nuo neabejotinos mirties Aušvico dujų kamerose. Jie įsitikinę, kad Goebbelsas, SS ir nacių valdžia „sudrebėjo“ susidūrę su tokiu atkakliu Rosen gatvės moterų pasipriešinimu. Nebelinkę rizikuoti tokio atviro protesto akivaizdoje, jie stabtelėjo ir, nors ir nežymiai, pristabdė akivaizdžiai nesulaikomą holokausto procesą.

Kiti laikosi subtilesnės, nors ir mažiau romantiškos versijos. Jie teigia, jog Rosen gatvės maištas, nors savaime yra didvyriškas gestas, iš tikrųjų menkai paveikė holokausto eigą. Jų manymu, Rosen gatvės kalinių niekada neplanuota ištremti, veikiau jie buvo rūšiuojami atskiriant nuo sostinės „pilnų žydų“, kol tuo metu tikrintos jų tapatybės bei tikslus rasinis statusas. Tuomet jie pakeitė Berlyne likusių žydų organizacijų narius, iš kurių beveik niekas neišvengė artėjančios deportacijos.20 Taigi į Rosen gatvės protestą galima pažvelgti kaip į antraplanį veiksmą: dėmesio atitraukimą nuo rimtesnių ir baisesnių kitur vykstančių operacijų. Pagaliau nors iš Rosen gatvės įstaigos 1 800 kalinių buvo paleisti, maždaug 8 000 tą savaitę laikytų kitur ištremti į Aušvicą, dauguma – tik atvykę nužudyti.21

Kad ir kaip interpretuotume įvykius Rosen gatvėje, akivaizdu, jog jie buvo reikšmingi. Nors istorikai nesutaria dėl archyvinių detalių bei tikslios chronologijos, svarbiausia tai, jog masinis tautos pasipriešinimas 1943 metais pliūptelėjo pačioje Trečiojo reicho širdyje. Tai, kad ne vienas šimtas Berlyno moterų išdrįso atvirai protestuoti prieš savo žydų sūnų, vyrų bei tėvų trėmimą (tai buvo vienintelis panašaus pobūdžio pasipriešinimas nacistinėje Vokietijoje), yra tiesiog nepaprasta.

Vis dėlto viena svarbi Rosen gatvės protesto ir Fabrik-Aktion pasekmė paprastai pražiūrima. Prieš paskutinį žmonių ėmimą 1943 metų vasario pabaigoje likusieji Vokietijos sostinės žydai vis dar save tikino, jog jų karo pramonės gamyklose ir kitose vietose atliekamas darbas nacių Vokietijai buvo toks būtinas, kad jie išsigelbės nuo trėmimo siaubo. Nelaimėliai samprotavo, kad savo sunkiu darbu išsipirko sau gyvenimus.

Tuos Berlyno žydus, kurie drįso puoselėti tokias iliuzijas, Fabrik-Aktion išties šokiravo. Kaipmat blokštelėjo žiauri tiesa, kad jie nėra gyvybiškai svarbūs – juos galėjo pakeisti lenkai, prancūzai ir olandai, taip pat labiau „privilegijuotieji“ jų pačių tėvynainiai. Rachelę Becker, kurios tėvas papuolė į Rosen gatvės įstaigą, tai pribloškė; „Visiems tiems, kurie nenorėjo patikėti keistais gandais, pasak kurių žydai neva deportuojami „perkelti“ kažkur rytuose... kad jie siunčiami ne dirbti, o mirti, staiga nutrūko ramybės styga ir galiausiai bloškė skaudi tiesa.“22 Kai kurie verčiau rinkosi eiti „į pogrindį“ ir išbandyti bėglio dalią Hitlerio sostinės arijų žemę dengiančiuose požemiuose nei sėsti į gyvulinius vagonus, vežančius į Aušvicą.

Lengva sprendimo eiti „į pogrindį“ karo laikmečio Berlyne rimtumą įvertinti nepakankamai. Visų pirma vadinamieji žydai Taucher, arba „povandeniniai laivai“, neturėjo nė menkiausios nuovokos, kiek truks jų požeminė odisėja ir ar ji apskritai kada nors baigsis. Daugelis šių dienų post factum svarstančių skaitytojų neturėtų pamiršti, jog Trečiasis reichas buvo įtakos viršūnėje bent jau iki 1942–1943 metų žiemos, be to, netgi vėliau civiliai Vokietijos gyventojai dažnai ne ką težinojo apie karo eigą. 1943 metais pogrindį nusprendusiam rinktis žydui tai vis dar buvo nėrimas į nežinią, į labai grėsmingą ateitį.

Visų pirma rinktis pogrindį nacistinėje Vokietijoje buvo eiti prieš įstatymą. Tapęs dezertyru žydas nusiimdavo Judenstern ir išmesdavo dokumentus, o tai reiškė nuolatinio bėglio gyvenimą išgyvenimui pasitelkiant melą, vagystes, apgavystes, bet ką, kas suteikė progą išlikti. Be to, nepaisant visko, ką jau buvo išgyvenę, daugumai žydų, ypač vyresnės kartos, ši perspektyva buvo nepakeliama. Kaip ir jų kaimynai arijai, jie didžiąja dalimi buvo ištikimi pilietinio paklusnumo principams ir besąlygiškai tikėjo valstybės bei jos institucijų valdžia. Šiuo atžvilgiu vertėtų nepamiršti, jog Vokietijos žydų deportaciją laimino įstatyminis nacių valdžios antspaudas bei rėmė atitinkami Vokietijos įstatymo skirsniai. Todėl daugelis Berlyno žydų tokio radikalaus kelio nesvarstė ir verčiau pakluso deportacijai. Galiausiai deportacija buvo vienintelis aiškus daugeliui jų išlikęs dalykas.

Apsisprendimą pabėgti komplikavo ir kiti veiksniai. Žydui tapti „žmogumi be vardo“ reiškė palikti savo praeitį. Reikėtų vengti ankstesnės savo gyvenamosios vietos, netgi ištisų sostinės rajonų. Nors stogui virš galvos buvo galima kreiptis į kelis turimus patikimus draugus, daugelis buvusių kaimynų bei pažįstamų Taucher žydų vengė baimindamiesi, kad ryšys su jais gali reikšti išdavystę bei baigtis areštu.

Be to, sprendimas rinktis pogrindį iš esmės reiškė išduoti tuos draugus bei šeimos narius, kurie jau buvo ištremti. Nors daugelis žydų buvo prisiklausę įvairiausių gandų ir bijojo blogiausio, jie vis dar vylėsi, kad įsivaizduoja gerokai baisiau, nei yra iš tikrųjų. Taigi pasinėrimas į gyvenimą pogrindyje dažnai iš karto reiškė pripažinimą, kad tie gandai yra tiesa ir kad jų artimieji niekada nesugrįš. Tai reiškė pametimą visko, kas jiems brangu.

Nepaisant drastiško tokio žingsnio pobūdžio, daugelis ėmė slapstytis, ypač po 1943 metų pavasario Fabrik-Aktion. Vertinama, kad pogrindį Vokietijoje karo laikotarpiu pasirinko apie 10 000–12 000 žydų. Iš jų didžioji dauguma slėpėsi didžiuosiuose miestuose, kur buvo lengviau išlaikyti anonimiškumą. Berlynas, pasižymintis kairiosiomis liberaliosiomis tradicijomis bei žydų įsikūrimo istorija, galėjo pasiūlyti bene didžiausią galimybę išgyventi. Todėl apie pusė (maždaug 5 000–7 000) visų į pogrindį pasinerti išdrįsusių žydų tai padarė sostinėje.23

Pasirinkusiems žengti šį rizikingą žingsnį reikėjo imtis kelių esminių išlikimo taktikų. Pirmasis žingsnis buvo nusiimti nekenčiamą prie drabužių prisiūtą Judenstern. Kai kuriuos jau vien šis veiksmas išlaisvino, tai buvo tarsi naujos tapatybės gimimas. Yitzhakas Schwersenzas pogrindį pasirinko 1942 metų vasaros pabaigoje. Išvengęs numatytos deportacijos jis su draugu nukeliavo į pusiau kaimišką Pichelsbergo rajoną netoli Olimpinio stadiono. Čia abu nusiplėšė žydiškas žvaigždes ir pakeitė jas nacių darbo fronto, Deutsche Arbeitsfront, simbolika. Schwersenzas prisimena: „Berlyną palikau su Judenstern, o sugrįžau su svastika... Sutemus sugrįžau į Berlyną vienas ir pirmą kartą išėjau pasivaikščioti miesto gatvėmis, kad apsiprasčiau su savo naujuoju „vaidmeniu“ kaip laisvas, eilinis pilietis.“24

Daugeliui buvo būtina pakeisti išvaizdą. Tiems, kurie buvo apdovanoti arijų bruožais – mėlynomis akimis ir šviesiais plaukais – tai nekėlė jokių keblumų, tačiau daugelis žydų turėjo kaip nors vizualiai pasikeisti: reikėjo pakeisti plaukų spalvą, netgi apsirengimo stilių.

Kai kurie tam, kad pamirštų, paneigtų bei ištrintų visus savo žydiškumo pėdsakus bei gyventų kuo panašiau kaip „arijai“, eidavo dar toliau. Viena Pankove besislapstanti moteris iš savo tetos gavo patarimą „pamiršti, kad ji buvo žydė“.25 Pirmiausia tai reiškė pakeisti manieras, išmokti vėl vaikščioti išsitiesus bei atsikratyti baikštaus, nepatiklaus žvilgsnio, kurį padovanojo ne vieneri metai persekiojimo. Vienas Taucher paminėjo, jog viena iš auksinių pogrindžio taisyklių buvo „niekada neatrodyti netvarkingai. Neskusta barzda ar nešvari apykaklė visada patraukdavo dėmesį“.26 Nepaisant šios nemalonios padėties keblumų, besislapstantys žydai, kad išgyventų, turėjo įgauti pasitikėjimą, „normalumą“ skleidžiančią laikyseną.

Nors Berlyno žydų bendruomenėje buvo nemažai norėjusių tautiečiams žydams padėti, jų galimybės buvo labai ribotos. Tačiau nepaisant to, sukurtos pagalbos organizacijos, tokios kaip Chug Chaluzi judėjimas „Pirmosios kregždės“, įkurtas 1943 metais kaip atsakas Fabrik-Aktion. Vienas organizacijos siekių buvo išlaikyti tam tikrą žydų dvasinį ir kultūrinį gyvenimą lankantis teatruose, koncertuose ar švenčiant Roš ha-šaną bei Jom Kipurą.27 Jis taip pat siūlė pagalbą dezertyrams žydams keičiantis informacija ir organizuojant maistą bei apgyvendinimą. Jo įkūrėjams judėjimo veikla buvo tam tikras pasipriešinimas: „Mes nugalime Hitlerį, – skelbta, – kiekviena išsaugota gyvybe.“28

Kai kurie stengėsi likti kiek įmanoma nepriklausomi, ieškodavo apleistų namų ar sodo pašiūrių, ateidavo į geležinkelio stotis ar važinėdavo traukiniais, kol galėdavo. Gyvenamosios valtys Berlyno ežeruose – Hafelzėje, Vanzėje ir Miugelyje – taip pat buvo populiarios slėptuvės kartu su jau minėtomis ištaigingesnėmis sostinės kapinių kapavietėmis. Vis dėlto nepaisant visų narsuoliškų pastangų išlikti, Taucher žydai daugeliu atvejų buvo visiškai priklausomi nuo arijų pagalbos. Iš tiesų pagelbėti vienam dezertyrui žydui vidutiniškai prireikdavo septynių vokiečių paramos.29

Nemažai Berlyno arijų žydams noriai padėjo netgi siaubingai rizikuodami ir pabėgėlius žydus slėpdami savuose namuose. Dažnai tokia pagalba reikšdavo kuklią paramą: pavyzdžiui, pasidalijimą maisto kuponais ar drabužiais. Vieną vakarą prie Ursulos fon Kardorff durų slenksčio pasirodė du žydų bėgliai:

„Vakar vos sutemus – skambutis į duris. Lauke – du baikštūs bėgliai. Jiems įėjus koridoriaus šviesoje pamatau, kad jie turi žydiškas žvaigždes. Jie pirklio iš Breslavo (dab. Vroclavas – vert. past.), kuris turėjo vieną tėvelio paveikslų, giminaičiai, dabar tą paveikslą nori parduoti, nes reikia pinigų. Mes duodame jiems maisto ir palengva jie atlyžta. Negalima žodžiais nupasakoti to, ką šie žmonės patiria. Siekdami išvengti suėmimo, jie renkasi pogrindį, nusiima savo žvaigždes ir gyvena kaip bombardavimo aukos, pabėgėliai iš Reino krašto. Žinoma, tėvelis paveikslą iš jų nuperka. Manau, jie norėjo ne tik materialios pagalbos, bet ieškojo ir tam tikros paguodos.“30

Daugeliui tokios smulkios pagalbos paieškos netrukus peraugdavo į kai ką daug didesnio bei rizikingesnio. Kiek galima greičiau žydai Taucher turėdavo susirasti saugią gyvenamąją vietą. Kai kurie šią dilemą išspręsdavo pasitelkę savo įžvalgumą, nusišypsojus laimei ar tiesiog pasitaikius atsitiktiniam susitikimui. Pavyzdžiui, Irma Simon nė nenutuokė, kur eis ir ką darys, kai norėdama išvengti deportacijos prasidėjus Fabrik-Aktion išėjo iš savo buto. Nešdama sunkų lagaminą ji stabtelėjo atsikvėpti Lehrter gatvėje, Moabito rajone, kur sutiko savo išgelbėtoją – jauną komunizmui prijaučiantį batsiuvį, pasiūliusį jai prieglobstį. „Žmogus, kurio nekada nebuvau mačiusi savo gyvenime, – vėliau prisimindama pasakojo ji, – kuo ramiausiai pažadėjo tai, ką bet kas šiame milijoniniame mieste, Berlyne, būtų palaikęs tikra beprotybe.“31 Šis vyras, Augustas Kossmannas, Irmą, jos vyrą bei sūnų savo kukliame bute slėpė likusius dvejus karo metus.

Vis dėlto daugeliu atvejų Taucher pirmiausia kreipdavosi į tuos, kuriais, manė, buvo galima pasikliauti. Erichas Neumannas, kai jo mama savo kavinėje Šarlotenburgo rajone 1944 metų žiemą priėmė bičiulį žydą, buvo dar paauglys:

„Staiga tą spalį ant mūsų slenksčio pasirodė mūsų buhalteris ir šeimos draugas Wolfgangas S., sakydamas: „Klärchen, prašau, padėkite man, jie manęs jau atėjo!“ Perspėtas draugų Wolfgangas galėjo pabėgti iš savo prieglobsčio Drake gatvėje Lichterfeldėje. Dabar jis visas drebėdamas stovėjo prieš mus su nedideliu lagaminėliu tarnybinėje kavinės patalpoje. Įprastinėje vietoje geltonos žvaigždės jo švarke ir ant palto nebebuvo, bet matėsi vietos, kuriose jos buvo prisiūtos.“32

Wolfgangas buvo nupraustas, aprengtas ir jam skirtas už kavinės esantis kambarėlis. Maistas jam buvo atnešamas, savo kambaryje jis pratūnodavo dvidešimt tris valandas, išdrįsdavo tik tamsoje netoliese esančiame parke pavedžioti šeimininkų šunį. Taip jis gyveno penkis mėnesius. Erichas pamena, kad jo mama puikiai žinojo, jog tokie dalykai galėjo užtraukti gestapo rūstybę, „tačiau ji šią mintį tiesiog užgniaužė. Kai prireikdavo pagalbos, ji niekada nieko nepalikdavo bėdoje... Jai tai buvo savaime suprantamas dalykas.“33

Taucher nerizikuodavo pakartotinai apsistodami toje pačioje vietoje ar pas tuos pačius šeimininkus ir verčiau rinkdavosi klajoklišką gyvenimą pasikliaudami daugelio arijų užuojauta bei suteikiama pagalba. Pavyzdžiui, Maxas Krakaueris karo pabaigoje sudarė sąrašą visų Berlyno gyventojų, suteikusių jam prieglobstį, stogą virš galvos, darbą bei netikrus dokumentus. Jis suskaičiavo šešiasdešimt šešis vardus.34 Alfredas Bornholmeris į pogrindį pasitraukė 1942 metų rudenį bandydamas išvengti deportacijos, ir nors iš pradžių slapstėsi pas savo tetą, nenorėdamas patekti gestapui į rankas buvo priverstas gyvenamosios vietos ieškotis kitur. Jis keliavo po sostinę ir net po atokesnius miestus, tokius kaip Bėlicas ir Liukenvaldė, retai kada toje pačioje vietoje apsistodamas antrą kartą.

Nors visi artimieji šeimos nariai – mama, brolis, brolienė – buvo ištremti ir nužudyti, Alfredas karą išgyveno.35

Dar vienas pabėgėlis – Salomonas Striemas, Knirschų šeimos draugas. Jis dažnai lankydavosi jų namuose Pankovo priemiestyje, vaikai jį vadindavo „dėde Fritzu“; Rita Knirsch prisimena:

„Jis buvo šviesių plaukų, Berlyne gyveno nelegaliai ir nebuvo prisisiuvęs Judenstern. Diena iš dienos bastėsi traukiniais po visą miestą neturėdamas pastovios gyvenamosios vietos. Kartą manęs paprašė: „Leiskite man kurį laiką pas jus pabūti, bet pažadinkite, jei kils oro antskrydžio pavojus – nenoriu, kad kas nors mane su jumis pamatytų! Mūsų mama visuomet leisdavo jam pasilikti ir man primindavo: „Rita, negali apie tai niekam sakyti!.. – aiškino ji man. – Negaliu šio vargšo medžiojamo vyro atstumti.“36

Tokiu būdu „dėdė Fritzas“ išsisukinėjo nuo nacių valdžios gniaužtų daugiau nei aštuoniolika mėnesių, kol 1944 metų rudenį galiausiai buvo sučiuptas Aleksandro aikštėje ir ištremtas.

Arijų kilmės berlyniečiai, norėję bėgliams žydams padėti, buvo vedini įvairaus pobūdžio motyvacijos – pradedant politine bei ideologine, baigiant savanaudiška. Otto Weidtas buvo vienas tų, kurį daugiausia skatino ideologiniai motyvai. Tvirtas pacifistas bei buvęs anarchistas Weidtas buvo šepečių ir šluotų dirbtuvių Rosenthaler gatvėje viršininkas, o iš vietinio Žydų aklųjų centro jam buvo paskirta apie trisdešimt kurčių ir nebylių darbuotojų. 1941 metais prasidėjus trėmimams, jis kovojo už kiekvieno savo darbuotojo gyvybę, savo tiesą – daugeliu atvejų sėkmingai – įrodinėjo atėjęs į gestapo nuovadą ir tvirtindamas, kad jo darbuotojai be galo svarbūs karo eigai, todėl iš tremiamųjų sąrašų turi būti išbraukti. Laikui bėgant jis tapo dar įžūlesnis. Ėmė papirkinėti gestapo pareigūnus, o savo fabriko teritorijoje slėpė aštuonis žydus ir netgi pasirūpino, kad būtų paleistas vienas jau į Aušvicą deportuotas jo darbuotojas.37 Manoma, kad Otto Weidtas tiesiogiai pagelbėjo penkiasdešimt šešiems žydams, kurių pusė išgyveno karą.38

Kiti arijai „geradariai“ konkrečiomis politinėmis ambicijomis nepasižymėjo, juos skatino žmogiškumo jausmas. Didžiausia pagalbininkė buvo bažnyčia, ypač opozicines pažiūras puoselėjanti Bekennende Kirche, arba „Išpažinėjų bažnyčia“, keli jos nariai bandydavo gauti einamųjų sąskaitų knygelių bei tapatybės dokumentų, kurie vėliau būdavo pakoreguojami bei perduodami bėgliams žydams.39 Šioje srityje aktyviai veikė katalikų kapelionas Harladas Poelchau. Kaip Berlyno kalėjimų kapelionas jis galėjo labiausiai prispirtiems bėdos suteikti ne tik dvasinę paramą, bet ir daugybei žydų parūpino gyvenamąją vietą bei suklastotus dokumentus.40

Kitas ryškus pavyzdys – Otto Jodminas, vieno daugiabučių namų korpuso Wieland gatvėje, Šarlotenburge, prižiūrėtojas. Išnaudodamas savo ne tokią jau menką įtaką, būdamas atsakingas už nemažą dalį pastatų administracijos, jis pavienius bei nedideles grupeles pabėgėlių įleisdavo į rūsius, į kuriuos prieigą turėjo tik jis vienas, kol šie susirasdavo pastovesnį bei saugesnį prieglobstį kur nors kitur. Šalia to, jis neteisėtai žydus registruodavo kaip gyventojus arijus ar bombardavimo aukas, taip jiems suteikdamas galimybę gauti tapatybės dokumentus bei maisto davinių korteles. Vyras taip elgėsi todėl, kad, pasak jo, buvo mokomas užjausti ir padėti kitiems. „Aš tiesiog privalėjau tai daryti, – vėliau prisimindamas sakė jis, – kito kelio nebuvo. Apie tai ilgai net negalvodavau, visai ne... Tiesiog kitaip elgtis negalėjau.“41

O namų šeimininkę Marią Nickel veikti skatino priešiškumas Hitleriui. Pasibaisėjusi nacių įsiviešpatavimu bei jų „netoleruojamu“ antisemitizmu, ji 1942 metų rudenį pasižadėjo, kad pasistengs išgelbėti „bent vieno žydo gyvybę“. Viskas prasidėjo kukliomis pastangomis, kai susidraugavo su viena žyde, Rutha Abraham, kuriai duodavo maisto produktų. Draugystei stiprėjant Nickel uoliai įsitraukė vykdyti pareigą ir gelbėti Abraham šeimą nuo deportacijos. Ji parūpino netikrus dokumentus bei padėjo jiems išnykti pogrindyje. Galiausiai jai pavyko išgelbėti ne vieną, bet tris gyvenimus.42

Kiti žydus slėpė dėl meilės. Gerda Wiener apsigyveno su savo ariju mylimuoju Gerhardu 1943 metų pavasarį ir su juo slėpdamasi po lova ar spintoje, kai kas nors užeidavo, išbuvo visą likusį karo laikotarpį. Pavojingiausia buvo žydiškumą bei bėglio statusą slėpti nuo kartu su jais gyvenusios Gerhardo motinos. „Mes prie jos turėjome atrodyti nerūpestingi ir patenkinti, – rašė ji, – nes ji tikrai praneštų gestapui, jei tik būtų įtarusi apie dvigubą mūsų gyvenimą.“43

Pats ryškiausias panašaus pobūdžio pavyzdys Berlyne buvo karo laikmečio namų šeimininkės Lilly Wust ir ūmiosios žydų pabėgėlės Felice Schragenheim meilės romanas. Nors Wust prijautė naciams, turėjo keturis vaikus ir Rytų fronte kariaujantį vyrą, ji Schrangengeim įsimylėjo, kai abi susitiko vienoje Berlyno kavinėje 1942 metų lapkritį. Tuo metu Schragenheim jau buvo Taucher. Sulaukusi pranešimo apie deportaciją ji inscenizavo savižudybę ir vėliau „užgimė nauju žmogumi“ gavusi suklastotus dokumentus. Abi moterys pradėjo lesbietišką draugystę, kurios aistras dar labiau kurstė Wust troškimas patirti nuotykį ir Schragenheim prieglobsčio būtinybė. Gestapo suimta 1943 metų rudenį Schragenheim galiausiai paskutines savo gyvenimo akimirkas pasitiko besibaigiant 1944 metams – buvo nužudyta nepaisant karštligiškų Wust pastangų išrūpinti, kad ji būtų paleista. „Ji buvo antroji mano pusė, – prieš mirtį 2006 metais sakė Wust, – tikras mano atspindys, mano akių šviesa... niekada nesilioviau jos mylėjusi.“44

Nors didžiausias bei mirtiniausias pavojus karo laikmečiu Berlyne visų pirma grėsė Taucher, nereikėtų pamiršti ir sunkių išmėginimų, tekusių jų pagalbininkams arijams. Žinoma, nevertėtų vienareikšmiškai teigti, kad bet kuris Berlyno arijas, pagautas slepiant ar padedant žydui, iš karto susidūrė su mirties bausme, tačiau niekam turbūt nešauna ir mintis, kad dauguma sučiuptų Taucher padedančių asmenų gavo tik gestapo pabarimą daugiau taip nedaryti.

Tiesa ta, jog nacių Vokietijoje nebuvo kito nusikaltimo, atitinkančio „pagalbą žydams“, todėl nebuvo ir iš karto su juo siejamos bausmės. Vis dėlto buvo daugybė nusižengimų – „rasės teršimas“, „produktų normavimo programos pažeidimas“ ar „trukdymas karo eigai“ – kuriais pagalbininkai arijai pagauti galėjo būti apkaltinti. Daugeliu atvejų sužinojus valdžiai tai reikšdavo mažiausiai tardymą bei laikiną įkalinimą. O nusižengus pakartotinai ar lydint sunkinančioms aplinkybėms, tai baigdavosi patekimu į koncentracijos stovyklą, kas galėjo – de facto, jei ne de jure – reikšti mirties bausmę.

Greičiausiai dėl šios priežasties kai kurie žydams padedantys berlyniečiai veikiau nenorėdavo žinoti tų, kuriems padėjo, tapatybės ar rasinio statuso – pagaliau juk nežinojimas suėmimo atveju galėjo būti bent šioks toks gynybos šiaudas. Dažnai jie mielai rinkdavosi manyti – tikėjo tuo, ar ne – kad laikini jų gyventojai buvo paprasčiausiai pabėgėliai, dezertyrai ar bombardavimo aukos, laukiantys, kol jiems bus paskirta nauja gyvenamoji vieta bei parengti dokumentai. Savo ruožtu žydus visiškai tenkino taip apsimetant bendrininkauti. Nors dauguma Taucher iš pradžių paprastai buvo linkę savo žydiškumą tik patekę į pogrindį atskleisti, netrukus suprato, jog toks atvirumas ne visada naudingas. Ilgainiui dauguma jų sakydavosi esą krikščionys.45

Šalia nuolat tvyrančios baimės būti surastiems ar išduotiems, reikėjo apsvarstyti ir kitokius kasdienius rūpesčius. Atsidūrę pogrindyje žydai, kurie nebuvo susitvarkę naujos tapatybės bei dokumentų, negaudavo jokio maisto davinio, o tai reiškė, kad jie turėjo misti iš kuklaus jų šeimininkų gaunamo maisto raciono. Dėl šios priežasties berlyniečiai žydus slėpė, sumenkindami savo altruistinį idealą, dėl materialinio ar finansinio atlygio. Daugeliu tokių atvejų finansinis momentas tebuvo tik šiokia tokia paskata, kurią netrukus pakeisdavo nuoširdus susirūpinimas nelaimėlio Taucher likimu. Tačiau kartais tai likdavo svarbiausiu motyvu, ir jei žydai užmokėti negalėdavo, juos išduodavo gestapui. Kartą viena moteris Šėneberge vietinę gestapo nuovadą informavo apie savo bute slepiamą motiną su dukra.46 Tokio jos poelgio motyvas liko neaiškus, tačiau tikėtina, kad jos žydams „svečiams“ tiesiog baigėsi pinigai.

Kad ir kokie buvo pagrindiniai motyvai, arijai geradariai padėdami žydų bėgliams rinkosi sunkią dalią. Rutha Andreas-Friedrich, aktyviai gelbėjusi Berlyno pogrindžio žydams, 1944 metais teigė, kad

„niekas, kas savo akimis to nematė, nežino, kaip sunku gali būti paprasčiausiai pagelbėti. Nepaisant to, – toliau tęsė ji, – jei kas nors ir statė į pavojų savo gyvybę dėl brolių žydų, tai buvo arijai vokiečiai – šimtai, tūkstančiai ar net dešimtys tūkstančių jų rizikavo savo kailiu kiekvieną dieną ir kiekvieną valandą dėl apgailėtino kriaukšlio duonos, apgyvendinimo vienai kitai nakčiai. Truputėlį šen, ten, tai vienur, tai kitur, kiek galėdami sukrapštydavo ką nors iš to, ką turėjo, kovojo sprogstant bomboms, trūkstant komunikacijos, dirbdami priverstinius darbus bei kęsdami asmeninius nepatogumus, kylančius, kai ignoruojami visi draudimai, įstatymai bei propagandiniai dekretai.“47

Egzistavo daugybė papildomų rūpesčių. Kaip atskleidė Erichas Neumannas, jei pabėgėlis žydas mirtų arijo globoje, ypač sunku būtų atsikratyti kūnu. Tradicinis lavono anonimo be jokių dokumentų laidojimas buvo net nediskutuotinas dalykas; ne mažiau etinių keblumų kėlė ir tai, jei kūnas tiesiog būtų kur nors išmetamas. Ericho atveju problema, ką daryti su Wolfgango – pabėgėlio, kurį jis ir jo mama slėpė – kūnu, galiausiai išsisprendė. Nuolatinis mamos kavinės lankytojas, kuriam kartais reikėdavo surinkti mirusius po antskrydžių bombardavimų, galiausiai sutiko pasitaikius pirmai galimybei paimti Wolfgango kūną ir palaidoti jį vietinėse kapinėse kartu su kitomis bombardavimo aukomis.48

Be galo svarbūs buvo tinkami dokumentai. Suklastoti ar pavogti galėjo bėgliui užtikrinti tam tikrą laisvę – jie tuomet galėjo gauti maisto davinių korteles, medicininę priežiūrą ir net teisėtą gyvenamąją vietą. Tačiau juos gauti buvo sunku. Nors juodojoje rinkoje originalių ar padirbtų dokumentų prekyba klestėjo, jie buvo labai brangūs. 1941 metais vienas klastotojas už tapatybės dokumentus prašė daugiau nei 400 markių, o vėlesniais metais kaina šoktelėjo net iki 4 000 markių.49

Egzistavo ir kitų šaltinių. Kai kuriems iš nedaugelio laimingųjų pavykdavo priešiškai nusiteikusius Berlyno piliečius įtikinti atsisveikinti su savo dokumentais ir pranešti, kad jie dingo. Kartais nereikėdavo nė tikinti. Kartą 1941 metais jauna gamyklos darbininkė žydė pastebėjo, kad ją įdėmiai stebi viena jos arijų bendradarbių. Vieną vakarą išėjusi iš gamyklos ji pastebėjo, kad priešais ją eina minėtoji bendradarbė – ji tyčia ant šaligatvio numetė savo tapatybės dokumentus ir nuėjo. Nors jos niekada nė nesikalbėjo, toks vienkartinis nesavanaudiškas poelgis leido šiai Berlyno žydaitei išgyventi karą.50

Vėlesniais metais, kai aviaciniai antskrydžiai tapo stipresni, pasitaikydavo kitokių galimybių. Drąsesnieji galėjo tiesiog kreiptis į valdžią ir pareikšti, kad nukentėjo nuo bombardavimo, kad jų namai ir asmeniniai dokumentai sunaikinti bei paprašyti naujų. Kaip prisimena Charlotte Joseph:

„Pasirinkau rajoną, kuriame susprogdinta ne tik policijos nuovada, bet ir maisto davinių paskirstymo punktas... Šėnebergas... čia aš jiems pasakiau, kad gyvenau šiame rajone, tačiau dabar jis subombarduotas. Kadangi mano informacijos patikrinti jie negalėjo, gavau vadinamąjį „bombardavimo aukos pažymėjimą“ kaip pabėgėlė... jame buvo įrašyta Elsa Hohberg.“51

Vėliau Charlotte, arba Elsa, prisistatė į valstybės administruojamą netoli sostinės esančią pabėgėlių prieglaudą Riudnice, kur buvo apgyvendinta bei aprūpinta maisto davinių kortelėmis. Nors jos vargai toli gražu nesibaigė, ji per karą bent jau išgyveno.

Kiti Taucher visada turėdavo galimybę rasti neseniai mirusio asmens lavoną – pageidautina, kad jis būtų nors šiek tiek fiziškai panašus į juos – kurio tapatybės dokumentai bei produktų davinių kortelės galėjo būti „išlaisvinti“. Viena tokių laimingųjų buvo Hanna Sohst:

„Atšaukus oro pavojų, pamačiau gatvėje gulinčius žmones. Tada man toptelėjo mintis patikrinti, ar jie prie savęs turėjo tapatybės kortelių. Kad ir kur ėjau, visada pasitaikius menkiausiai galimybei akimis ieškojau dokumentų – dieną naktį... kaip iš troškulio leipstantis žmogus, ieškantis miražo. Ir tuomet... randu tikrą lobį!“52

Karštligiškai ieškodami dokumentų kai kurie žydai pakliūdavo nusikaltėliams bei sukčiams į nagus. 1942 metų pradžioje sostinėje už sukčiavimą, kurio metu turtingi žydai buvo įtikinti sumokėti 5 000 reichsmarkių pažadėjus, kad iš valdžios bus išvilioti arijų dokumentai, areštuoti trys asmenys.53 Trys vyriškiai sėkmingai apkaltinti sukčiavimu, o jų teisme liudijusios „aukos“ – deportuotos.

Gyvenimas pogrindyje žydų bėgliams kėlė didžiulius dvasinius skaudulius. Šalia įprastų sunkumų gyvenant kariaujančiame mieste – bombardavimų, maisto normavimo ir panašiai – jie dar turėjo dorotis su atsiskyrimu, išsekimu bei nuolatine sugavimo baime. Tad kai kurie visai atsisakė pretenzijų į „normalų gyvenimą“ ir puolė į nusikaltimų ar prostitucijos liūną.54 Berlyno požemio pasaulio bordeliuose jie dažnai galėjo laisvai išsinuomoti kambarius be jokių klausinėjimų ir neatkreipdami į save dėmesio nevaržomai ateiti ar išeiti.55

Dėl staiga pratrūkusios bėglio laisvės ypač džiūgavo jaunesnieji, besimėgaujantys jauduliu, kurį galėjo suteikti paties valdomas gyvenimas. Kartą dvi Taucher moterys gyvenamąją vietą rado pas vieną nacių moteriškę, kuriai pasakė, jog jos – slaptą misiją atliekančios agentės, dirbančios fiureriui. Savo prieglobstį jos apleido tik tada, kai moteris pasiūlė joms susitikti su savo sūnumi, SS pareigūnu.56 Cioma Schönhausas klastojimo versle uždirbtus pinigus mėgdavo leisti pietaudamas geriausiuose Berlyno restoranuose, dažnai nacių funkcionierių apsuptyje. Pasirodo, jo logika buvo tokia: geriausia vieta slėptis – būti visų akivaizdoje.57

Kita tokia nutrūktgalvė buvo Margota Linczyk, šešiolikmetė berlynietė, gyvenanti kartu su savo mama su padirbtais dokumentais:

„Maniau, kad mūsų gyvenimas – kupinas jaudinančių nuotykių. Aš surasdavau mums slėptuvių. Galėjau vogti, meluoti – buvo labai linksma! Manau, čia pasireiškė mano vokiškas auklėjimas: visada sėdėti tiesia nugara ir pan. Savo tapatybės kortelę gavau pašto skyriuje, kuriame Heil Hitler! surikau taip garsiai, kad jie išsigando, jog galiu juos įskųsti už tai, kad nepakankamai greitai į tai sureagavo.“58

Tokį paradoksalų „išsilaisvinimą“ įrodo ir stulbinantys Larry Orbacho atsiminimai. Orbachui buvo ką tik suėję aštuoniolika, kai 1942 metų žiemą jis pasirinko pogrindį. Prisidengęs arijiška „Gerhardo Peterso“ tapatybe jis vogė, apgaudinėjo, melavo ir turėjo nesantuokinių santykių, siekdamas išsikovoti gyvenimą nacių Berlyne pademonstravo stulbinančią drąsą bei stiprius nervus. Kartą su draugu sukurpė planą išvilioti pinigus iš turtingų arijų. Jo draugas apsimes „vaikinu pagal iškvietimą“, o Orbachas – gestapo pareigūnu, abu sučiupsiančiu in flagrante^28 ir reikalausiančiu kyšio už tylą. Nepaisant visų neabejotinai rizikingų Orbacho žingsnių siekiant išgyventi Berlyne karo laikotarpiu, jo atsiminimai pakelia dvasią, pasigirsta netgi optimistinė gaida. Jam tai buvo „šviesos bei šilumos blyksniai“ tamsoje: „pragariškos priespaudos gniaužtuose blyksteldavo romantikos, draugystės, džiaugsmo bei nuotykių šviesuliai“.59

Vis dėlto daugeliui Taucher gyvenimas nuolat bėgant, egzistencija, kurią vienas jų pavadino „gyvenimu pelėkautuose“60, buvo beveik nepakeliama. Kaip 1943 metais pasakė viena jauna žydaitė, „mes gyvename... nuo vienos dienos iki kitos, jaudinimasis dėl gryno išlikimo neapleidžia nė akimirkos“61. Po daugybės kartų, kai tik per plauką nebuvo sučiupta gestapo, viena Taucher savo draugui prisipažino: „Daugiau taip nebegaliu; aš per daug pavargau, – tada ištarė liūdnus susitaikymo žodžius, – jie mane pagaus ir nužudys.“62 Netrukus ji pradingo.

Valdžia, žinoma, sekdavo bėglius. Gestapas arijus Berlyno gyventojus ne tik ragindavo įskųsti, bet taip pat rengdavo Taucher paieškų „blitz reidus“. Niekam ne paslaptis, jog jie kreipėsi pagalbos ir į žydus agents provocateurs, arba greiferius („griebikus“), kurie žydus bėglius išduodavo už tam tikrą užmokestį ar trėmimo neliečiamybę.

Didžiausią nešlovę užtraukė greiferė Stella Kübler. Gimusi kaip Stella Goldschlag 1922 metais bei augusi viduriniosios klasės, visiškai asimiliavusioje šeimoje Berlyno vakariniuose priemiesčiuose, Stella buvo viena tų žydų, kuri pasinaudojo savo šviesių plaukų bei mėlynų akių privalumais, nacių laikytų tipiškais arijų bruožais. Iš pradžių Stellos gyvenimas atspindėjo visų žydų dalią: ji nešiojo Judenstern, dirbo ginklų gamykloje. Kaip ir visi kiti, ji po Fabrik-Aktion 1943 metų pavasarį pasirinko pogrindį. Vėliau tais pačiais metais kartu su tėvais ją sučiupęs gestapas privertė rinktis kitokį kelią.

Išduota vieno gestapo „griebiko“ Stella buvo žiauriai kankinama tardytojams bergždžiai siekiant išgauti vyro, jai parūpinusio suklastotus dokumentus, tapatybę. Psichologiškai palaužta šios patirties ji sutiko savo arijišką išvaizdą bei turimas žinias apie pogrindžio bendruomenę panaudoti išduodant kitus žydų bėglius. Už tai ji gavo arijaus dokumentus bei kambarį, o už kiekvieną įduotą Taucher jai buvo sumokama 200 markių. Be to, už bendradarbiavimą pažadėta, kad deportacijos į Aušvicą išvengs jos tėvai.

Netrukus Stella tapo pavyzdine „griebike“. Savo sumanumą gestapui įrodžiusi po dviejų bandymų pabėgti, ji šioje tarnyboje nenuvylė. Pražūtingam tikslui panaudojo įsimintus vardus, datas ir adresus bei įgimtus flirtavimo sugebėjimus. Pirmąjį išdavė savo vyrą. Netrukus pogrindyje ji užsitarnavo „nuodingos blondinės“ pravardę, kaip perspėjimas išplatinta jos fotografija, bėgliai jos ypač bijojo. Vienas Taucher, Ernstas Goldsteinas, pamena pamatęs ją įžirgliojančią į vieną elegantiškosios Kurfürstendamm alėjos kavinaitę ir ramiai nužvelgiančią joje sėdinčius lankytojus, akimis ieškančią žydų bėglių. Goldsteino laimei, jis sugebėjo staigiai reaguoti. Savo žmonai sušnibždėjęs, kad pasirodė „galvažudžiai“, jis greitai, bet nepastebimai apmokėjo sąskaitą ir spruko.63

Stella Goldschlag išliko aktyvi „griebikė“ iki pat karo pabaigos. Bendras jos sugautų aukų skaičius nežinomas, tačiau manoma, kad jis svyruoja nuo šimtų iki kelių tūkstančių. Žinoma, kad per vieną savaitgalį ji gestapo pareigūnams įdavusi šešiasdešimt du žydų bėglius.64 Pati tokia pat auka tapo, kai gestapas sulaužė jų susitarimą ir išvežė jos tėvus į Aušvicą. Goldschlag sveiką kailį išnešė, tačiau tai jai laimės neatnešė. Po karo sugauta ir įkalinta, ji 1994 metais, būdama septyniasdešimt dvejų, nusižudė.

Galbūt skamba keistokai, tačiau be pogrindžio vienintelė kita galimybė išvengti deportacijos buvo sunkiai susirgti. Nors kas antra žydų institucija visame Reiche buvo nacių uždaryta, žydų ligoninei Berlyne, esančiai Iranische gatvėje, Vedinge, buvo leista veikti viso karo metu.65 Kokia būtent logika vadovavosi gestapas leisdamas šiai ligoninei veikti, neaišku iki šiol, tačiau čia galėjo galioti tas pats principas, kaip ir žydų Veisenzės kapinių atveju: žydai tegul tvarkosi su žydais. Taigi, kadangi Vokietijoje vis dar buvo žydų, kurie negalėjo būti gydomi arijų ligoninėse, reikėjo, kad būtų jais galinti pasirūpinti žydų ligoninė.

Kad ir kokios buvo priežastys, šis sprendimas nebuvo neginčijamas. Iš karto po Fabrik-Aktion ligoninė beveik uždaryta ir likusiais karo metais buvo visiškai manipuliuojama gestapo užgaidų bei pragariško savivaliavimo. Nuolat reikalauta, kad jos medikų bei slaugytojų personalas lydėtų kiekvieną Berlyno žydus pasitikti savo likimo „rytuose“ vežantį transportą – tai būdavo kelionė, iš kurios nė vienas negrįždavo. Vėliau nusitaikyta į pačią ligoninę, jos direktorius dr. Lustigas turėjo sudaryti darbuotojų, siunčiamų mirti, sąrašą.

Dėl šios priežasties patyrusius ir kvalifikuotus specialistus turėjo pakeisti Rosen gatvėje laikyti asmenys – mišrių rasių, mišrių santuokų žmonės, žydai, kuriuos nacių režimas laikė „privilegijuotais“ ir „toleruotinais“. Todėl medicininė priežiūra ligoninėje darėsi vis labiau atsaini, vis labiau į akis krito jos nekokybė.

Tokiomis aplinkybėmis vien pasiligojimas išlikimo neužtikrino – reikėjo dar ir būti gimus po laiminga žvaigžde. Daugybė šios ligoninės pacientų buvo deportuoti, kai tik pakankamai pagydavo. Į ligoninę taip pat patekdavo tie žydai, kurie išgirdę apie numatytą deportaciją mėgino nusižudyti. Daugelis jų (kokia beprasmybė!) buvo išgydomi ir tada tremiami mirčiai. Pagal įsivyravusią tvarką kiti pacientai tiesiog pašalinti: pavyzdžiui, 1943 metų lapkritį masiškai į Terezyną ištremta visa psichikos ligonių palata.

Vieną ryškiausių istorijų apie šią žydų ligoninę papasakojo Ursula Finke, jauna Berlyno žydė, gyvenusi pogrindyje. 1944 metų rugpjūtį Ursulą, stovinčią Gesundbrunnen stoties perone, sugavo greiferiai. Bandant ją suimti ji išsprūdo savo sugavėjams iš rankų ir šoko po atvažiuojančiu traukiniu. Atgavusi sąmonę, buvo ištraukta iš po traukinio geležinkelio darbuotojų – vienos kojos apatinė dalis buvo visiškai suknežinta. Tada greitosios pagalbos automobiliu ją nuvežė į žydų ligoninę ir nedelsiant atliko operaciją. Įprastu atveju koja būtų amputuota ir Ursula kaip įmanoma greičiau būtų deportuota į Aušvicą, tačiau ligoninės vadovas pasistengė Ursulos pėdą išgelbėti ir atliko daugybę daug laiko reikalaujančių bei kankinančiai skausmingų operacijų. Jei tai ir buvo mirties nuosprendžio vykdymo atidėjimas, tikrai taip neatrodė. Kaip Ursula vėliau prisiminė:

„aš buvau įkalinta... spygliuota viela aptvertoje ligoninėje, grandinėmis prirakinta prie lovos, mano pėda, siekiant atstatyti reikiamą vidinį išsidėstymą, pastoviai traukoma – kenčiau pragariškus skausmus. Naktį prižiūrintis personalas eidavo per palatas, apšviesdavo lovas įsitikinti, ar visi savo vietose, žmones nuolat išveždavo, netgi ant neštuvų, todėl iš baimės, kad tokios būklės gali išvežti ir mane, užeidavo riksmo priepuoliai.“66

Tačiau nepaisant visų išmėginimų, Ursula sulaukė karo pabaigos.

1945 metais ši ligoninė priminė žydų getą su specialiu saugomu korpusu bėgliams, iš kurio nesitraukdavo gestapas arba Sammellager, „surinkimo stovykla“, buvusiems pacientams, laukiantiems savo deportacijos. Trėmimai, nors daug retesni nei anksčiau, ir toliau tokiu pačiu negailestingu našumu vykdyti iki pat karo pabaigos. Gestapas mieste surinkdavo žydus bėglius ir laikydavo juos saugomuose surinkimo punktuose, kaip ir minėtoje ligoninėje, tol, kol buvo surenkamas reikiamas „transportui“ skaičius. Tokie būriai vidutiniškai buvo surenkami per mėnesį, kiekvienu kartu išvežant apie penkiasdešimt nelaimėlių. Paskutinis jų, vežantis keturiasdešimt du tremtinius žydus, į Terezyną pajudėjo 1945 m. kovo 27 d.67

Praėjus mažiau nei mėnesiui po paskutinio išvežimo Vedingas, o kartu ir žydų ligoninė, buvo užgrobta sovietų. 1945 m. balandžio 24 d. rytą ją apsupus Raudonajai armijai, prikaustyti prie lovų purvinose, kadaise švara tviskėjusiose palatose buvo likę apie aštuoni šimtai žydų. Kartu su maždaug 1 400 bėglių, kurie, manoma, Berlyne išgyveno nelegaliai pogrindyje, jie buvo paskutiniai išnaikintos bendruomenės nariai.68 Tačiau kai šie išlikę gyvi žydai pasitiko savo išlaisvintojus, pastarieji tiesiog nustėro. Vienas rusų kareivis kategoriškai įrodinėjo, kad tai, jog jie yra žydai – „neįmanoma“. Laužyta vokiečių kalba pasistengė paaiškinti: „Nichts Juden. Juden kaput.“ „Jūs negalite būti žydai, – sakė jis. – Visi žydai išžudyti.“69

28 In flagrante – pagautas nusikaltimo vietoje. (lot.) (Vert. past.)

15 Atpildo valanda

1943 metų pradžioje Berlyno gyventojai ėmė apsiprasti prie ramybės. Po pirmosios bombardavimo bangos, nuo 1940 metų pabaigos iki 1941 metų pavasario, bene dvejus metus RAF antskrydžiai sostinėje tapo menkesni ir retesni. Antrojoje 1941 metų pusėje per kelis naktinius apsilankymus daugiausia mėtytos proklamacijos bei vykdyti mažo intensyvumo diversiniai išpuoliai. Per visus 1942 metus Vokietijos sostinėje įvyko tik vienas britų antskrydis. Berlyniečiai pamažu ėmė jaustis saugesni, blykstelėjo netgi optimizmas.

Taigi, kai kovo 1 d. naktį virš Berlyno vėl pasirodė RAF, kilo tikra panika. Dieteris Borkowskis, savo dienoraštyje rašęs, jog niekas bombonešių sugrįžimo po tokio ilgo laikotarpio nesitikėjo, išreiškė daugelio mintis.1 Tačiau labiausiai Berlyno žmones stebino paties antskrydžio intensyvumas. Oficialūs pranešimai menkai teatspindėjo tikrąjį vaizdą, daug iškalbingesni buvo liudininkų pasakojimai. Sekretorė Helena Braun savo sūnėnui nusiuntė kvapą gniaužiantį pasakojimą, apibūdinantį aplink jos namus Kroicberge išvystą griuvėsiuose skendintį vaizdą:

„Kovo 1 d. naktį savo rajone stebėjome baisiausią aviacijos antskrydį. Aplink mus, šiaurėje, pietuose, rytuose ir vakaruose, raudonai degė dangus, ugnies fone kerojo juodos medžių šakos. Pavojus buvo čia pat. Ypač stiprus smūgis teko 21 numeriu pažymėtam mūsų gatvės namui, turėjusiam du kiemus bei šoninius pastatus, gaisras jame užgesintas tik apie 5 valandą ryto. Liepsnose skendėjo daugybė kitų aplink Grossbeeren gatvę esančių namų. Beveik visai sugriautas didelis Hagelberger ir Möckern gatvių kampo namas. Sandėlis Yorck gatvėje vis dar dega!“2

Netrukus tapo akivaizdu, kad Berlynui tą naktį padaryta žala daug didesnė nei kada nors anksčiau. Kaip teigia vienas švedų šaltinis, gaisrai mieste siautėjo visas tris dienas, šis antskrydis padarė žalos „bent dešimt kartų daugiau... nei ankstesni antskrydžiai“.3 Kitas liudininkas pastebėjo, kad gaisrai tą naktį, rodės, buvo „neįprastai intensyvūs“. Jie nė kiek neklydo. Nors Berlyno žmonės to nežinojo, miestui šį kartą kliuvo didžiausio tonažo kada nors numesti oro kare sprogmenys – daugiau nei 900 tonų kovinis užtaisas buvo dvigubai didesnis nei didžiausio blitz („žaibo“) antskrydžio metu 1941 metais vokiečių karinių oro pajėgų (Luftwaffe) Londone numesti sprogmenys.4 Šalia daugybės padegamųjų bombų pasirodė ir visiška naujovė – aviacinė bomba „cookie“, arba „blockbuster“, „namų kvartalų griovėja“ – 1 800 kg sverianti didelio galingumo bomba taip vadinama todėl, kad nuo žemės paviršiaus galėjo nušluoti ištisus kvartalus. Vienas liudininkas šių užtaisų sprogimą tą naktį pietvakariniuose priemiesčiuose matė savo akimis: „Galingas, griausmingas sprogimas, – rašė jis, – siaubiantis niekada anksčiau nejausta spaudžiamąja jėga, privertęs pasijusti mažyte skruzdėle... Tamsoje jutau savo kūną – suvokiau, kad vis dar buvau gyvas.“5

Kiek žalos pridarė naikinančioji tą naktį praūžusi jėga yra šio antskrydžio smarkumo įrodymas. Dramatiškiausiai Opernplatz aikštėje, pačioje sostinės širdyje, atrodė Šv. Jadvygos katalikų katedra, kuriai teko itin stiprus smūgis – didžiulis jos kupolas įgriuvo į vidų ir galiausiai visiškai sudegė. Nemažai kliuvo ir netoliese esančiai Unter den Linden, taip pat Vilhelmo bei Frydricho gatvėms. Griuvėsiais virto elegantiška Prager aikštė Vilmersdorfe. Taip pat apgadintas Amerikos ambasados pastatas – Blücher Palais – Paryžiaus aikštėje, Göringo Aviacijos ministerijos pastatas, kuriame suniokota daugiau nei du šimtai kabinetų.6

Berlyno gyventojai išgyveno precedento neturinčią destrukciją. Kaip savo dienoraštyje kitą dieną rašė Rutha Andreas-Friedrich, „miestas ir visi vakariniai bei pietiniai priemiesčiai – liepsnose. Oras pritvinkęs žalsvai geltonų dūmų. Nešini ryšuliais, krepšiais, namų apyvokos daiktais, kliūdami už griuvėsių gatvėse blaškosi paklaikę žmonės.“7 Netgi pastatams, kurie iš karto nesugriuvo, padaryta didžiulė žala. Vienas jaunesnysis priešlėktuvinės gynybos padalinio padėjėjas pamena vaizdą, kurį savo akimis matė viename netoliese esančiame name. „Viskas, kas nebuvo sunaikinta, – rašė jis, – nusviesta ant žemės. Sudaužytų langų šukėse voliojosi sietynai, vazų, krištolinių dubenių, sudaužyto porceliano krūvos. Žengiant girgždėjo stiklas.“8

Žuvo daugybė žmonių. Apytikriai apskaičiuota, kad žuvusiųjų ir sužeistųjų skaičius įvairuoja, tačiau šiuolaikiniais vertinimais nustatyta, kad per šį antskrydį žuvo arti 500 civilių, o dar apie 2 000 – sužeisti. Be to, manoma, kad be namų liko daugiau nei 100 000 Berlyno žmonių. Tai buvo siaubingiausias iki tol Berlynui tekęs antskrydis.

Panašiai luošinantys buvo ir dvasiniai padariniai. Kaip pripažinta SS ataskaitoje apie bendras visuomenės nuotaikas, 1943 m. kovo 1 d. aviacijos antskrydis stipriai susilpnino eilinių vokiečių tikėjimą valstybės – o ypač Vokietijos karinių oro pajėgų (Luftwaffe) – sugebėjimu juos apginti.9 Berlyno gyventojams pro akis nepraslydo, pavyzdžiui, tai, kad antskrydis įvyko kasmet minimos „Luftwaffe dienos“, kurios metu visame mieste vykdavo didžiuliai paradai bei šventės, vakarą.10 Tokio pažeminimo akivaizdoje Luftwaffe ėmė prarasti Vokietijos žmonių palaikymą.11

Kitą rytą po antskrydžio iš Miuncheno į sostinę grįžtantis Goebbelsas buvo informuotas, kad Berlynui suduotas stiprus smūgis, tačiau jo mastą jis suvokė tik tada, kai atvyko į stotį ir pats pamatė, kad išplėšti net patys geležinkelio bėgiai. Atvykęs nuvyko apžiūrėti labiausiai subombarduotų vietų. Jo žodžiais, vaizdas miesto centre „buvo kraupus“, „ne ką labiau paguodžianti situacija“ laukė ir priemiesčiuose. Save jis ramino pozityviu Berlyne sutiktų žmonių požiūriu. „Negalima sau leisti tikėti, – savo dienoraštyje rašė jis, – kad Berlyno žmonės nesugeba atlaikyti tokių nuožmių antskrydžių.“12 Netrukus jo optimizmo laukė išbandymas.

Berlyniečiams nuolat į galvas kalta, kad jų miestas pasaulyje yra geriausiai apsaugotas. Nors kartą nacių propagandistai sakė nepadailintą tiesą: Berlyno oro erdvės apsauga iš tikrųjų buvo pati moderniausia.

Pagrindinis išties įspūdingos gynybos sistemos objektas buvo trys gynybiniai Berlyno bokštai. Pirmasis šių betoninių monstrų sostinės horizonte iškilo 1941 metų balandį zoologijos sodo viduryje, į vakarus nuo miesto centro. Į dangų išsišovęs apie 39 metrus jis buvo aukštesnis nei netoliese esanti zoologijos sodo geležinkelio stotelės stotis, netgi aukštesnis nei Tiergarteno parko medžiai. Ganėtinai lygiame, žemame Berlyno kraštovaizdyje jo nepastebėti būtų buvę neįmanoma.

Beveik kvadratinės formos, daugiau nei 3 metrų storio ir daugiau nei septyniasdešimties metrų skersai einančios šoninės bokšto sienos buvo drėbtos iš neapdoroto betono bei nusagstytos mažais langais. Primenantis milžinišką viduramžių tvirtovę, kiekviename kampe jis dekoruotas žemu aštuonkampiu bokštu, o po stogu talpino penkis aukštus sandėliavimo patalpų, aviacijos antskrydžių slėptuvę ir net ligoninės palatą. Pastatytas priimti aštuonis tūkstančius civilių, jis taip pat suteikė kondicionuojamą prieglobstį įvairiausioms Berlyno muziejų vertybėms, tarp kurių – Priamo aukso lobiai bei Nefertitės biustas.

Jau vien pastato dydis atspindėjo nacių aistrą monumentaliajai architektūrai. Iš esmės tai buvo didžiulė statiška ginklų platforma su apstatyta įspūdinga kovos technika. Kiekviename kampe stovėjo galingo kalibro priešlėktuvinis ginklas. 128 mm priešlėktuvinis pabūklas „Dora“ buvo vienas didžiausių karo metu pagamintų šaudmenų ir svėrė daugiau nei 25 tonas, o dar 25 tonas pridėjo atatrankos jėga, todėl tai reikalavo tvirtos ginklus išlaikyti galinčios struktūros. Kitose vietose ant stogo šalia jų buvo dislokuoti mažesnio kalibro ginklai, tokie kaip 20 mm „Vierling“, arba keturvamzdžiai įrenginiai.13

Šalia zoologijos sodo gynybinio bokšto, Berlyno centre, suformuodami arką, pastatyti du identiški bokštai: vienas Humboldthaine, šiaurinėje dalyje, kitas – Frydrichshaine, rytuose. Kiekvienas gynybinis bokštas, vadinamas G-Turm, arba „baterijos bokštu“, turėjo po netoliese esantį panašaus dydžio L-Turm, arba „valdymo bokštą“, aprūpintą prožektoriais, klausymosi aparatūra bei radaro įranga.

Gynybiniai bokštai skirti įbauginti Vokietijos priešus, tačiau taip pat ir patikinti berlyniečius, kad jie apsaugoti nuo RAF. Be jokios abejonės, jie padarė didžiulį įspūdį amerikiečių žurnalistui Howardui Smithui. Jis rašė:

„Zoologijos sodo bokštas atrodo kaip fantastinis prarasto pasaulio ar kitos planetos monstras. Jis milžiniškas ir įvaro baimės jau vien pažiūrėjus... Tai grėsmingas kvadratinis šimto pėdų aukščio cemento luitas, atitinkantis apie penkis ar šešis aukštus. Nudažytas jis žaliai, kad per daug nesimatytų tarp medžių iš viršaus. Kiekviename kampe pastatyta po ilgą, į dangų nukreiptą ginklą.“14

Netoliese gyvenusi Missė Vasilčikova apie naujai iškilusį objektą pasižymėjo savo dienoraštyje 1941 metų balandį: „Mūsų butas visai šalia zoologijos sodo bunkerio, – rašė ji, – pastatyto iš sunkaus betono. Jis labai aukštas, apstatytas zenitinės artilerijos pabūklais ir laikomas saugiausia aviacijos antskrydžių slėptuve šioje miesto dalyje. Kai pasipila ugnis, ima drebėti žemė, kurtinantis triukšmas griaudi net mūsų bute.“15

Nepaisant jų dydžio bei impozantiškos išvaizdos, gynybiniai bokštai buvo tik matomiausia didžiulio bei gerai išvystyto Vokietijos sostinę supančio gynybos žiedo dalis. Nuo 1940 metų Berlyno oro erdvės apsaugos sistema buvo nuolat tobulinama zoologijos sode esančiame centriniame valdymo bokšte. Ji buvo nepaprastai sudėtinga, sudaryta iš dviejų pagrindinių miestą juosiančių apsaugos žiedų – išorinio gynybinių prožektorių žiedo, nuo miesto centro nutolusio apie 50 kilometrų, bei vidinio zenitinių pabūklų žiedo, nutolusio apie 30 kilometrų spinduliu. Tarp jų buvo išsimėtę dūmų generatoriai, galintys paleisti tiršto, pilko daug kilometrų po miestą pasklindančio dūmo skraistę, blokuojančią didelę dalį vaizdo.16 Pačiame Berlyne virš daugelio pagrindinių miesto gatvių, prospektų bei karinių instaliacijų buvo užkabintas kamufliažinis tinklas, kad iš viršaus būtų sunkiau surasti. Ši taktika taikyta ir kai kuriems miesto vandens telkiniams, kurie be priedangos galėjo būti esminiai orientyrai priešų pilotams. Pavyzdžiui, Lieceno ežeras Šarlotenburge užmaskuotas taip, kad iš viršaus atrodytų kaip priemiesčių kraštovaizdis.

Tačiau pagrindinės miesto gynybos pajėgos buvo zenitinių pabūklų tarnybos. 1943 metais mieste bei aplink jį dislokuota apie 100 baterijų, kurių kiekviena turėjo prožektorių padalinius, radijo telemetriją bei vidutiniškai apie 16–24 atskirų artilerijos ginklų.17 Nors naudoti įvairūs ginklai, garbingiausią kiekvienos baterijos vietą užėmė nusipelnęs 88 mm užtaisas, vadinamas acht acht, „aštuoni aštuoni“. Sukurtas per Pirmąjį pasaulinį karą bei išbandytas Ispanijos pilietinio karo metu, „aštuoni aštuoni“, be jokios abejonės, buvo ryškiausias Antrojo pasaulinio karo ginklas. Šis išskirtinių formų pabūklas su atatrankos mechanizmu, įrėminančiu ilgą smailėjantį vamzdį, sudalyvavo visų vokiečių kariuomenės rūšių mūšiuose bei pasižymėjo kiekvienoje karo arenoje pradedant atokiausiais atvirais vandenimis, Rusijos stepėmis ir baigiant Šiaurės Afrikos dykumomis. Pritvirtintas ant tanko važiuoklės ar ratais traukiamas lafeto jis užsitarnavo bauginančią „tankų naikintojo“ reputaciją, tačiau visų pirma buvo sukurtas kaip priešlėktuvinės gynybos pabūklas.

Paprastai valdomas vienuolikos asmenų komandos, „aštuoni aštuoni“ galėjo didžiuotis 360° horizontaliojo taikymo kampu ir penkiolika šūvių per minutę – po kartą per keturias sekundes. Įspūdingas buvo ir šaudymo nuotolis: jis pasiekdavo arti 15 kilometrų horizontalioje plokštumoje ir beveik 10 kilometrų visiškai pakeltas.18 Atlikdamas savo priešlėktuvinės gynybos vaidmenį paleisdavo 16 svarų šrapnelinius sviedinius, kurie galėjo būti užtaisyti sprogti tam tikrame aukštyje, o bet kokiai nuo sprogimo vietos apie 200 metrų spinduliu esančiai konstrukcijai grėsė rimta žala.

Įvertinus vien pačius sostinės oro erdvės gynybinės sistemos mastus, akivaizdu, jog ji reikalavo nemažos personalo komandos, galinčios valdyti jos ginklus bei gynybinius prožektorius. Nors suformuotas išmokytų kadrinių darbuotojų branduolys iš Vokietijos karinių oro pajėgų (Luftwaffe) bei kitų pagalbinių dalinių, tokių kaip Italijos bei Sovietų Sąjungos karo belaisvių (POW – Prisoners of War), kurių dauguma buvo vadinami Luftwaffenhelfer ar Flakhelfer – „luftvafės padėjėjai“ ar „priešlėktuvinės gynybos pagalbininkai“ – penkiolikos šešiolikos metų jaunuoliai dažnai paimti tiesiai iš mokyklų bei įmesti į karo oro erdvėje fronto linijas. Vienas tokių, Hansas-Detlefas Helleris, apibūdino įprastos baterijos komandos sudėtį:

„Ginklų padalinyje buvo devyni vyrai: ginklo vadas bei trys pagalbininkai neprofesionalai, nutaikydavę ginklą ir į sprogdiklį įdėdavę šrapnelius; du kareiviai užtaisydavo ginklą ir pradėdavo šaudyti; dar keturi asmenys atnešdavo amuniciją. Tokie pagalbininkai neprofesionalai buvo Luftwaffenhelfer. Ginklus užtaisydavo ir ugnį paleisdavo tikri kareiviai. Artilerijos sviedinius iš bunkerio atnešdavo rusų karo belaisviai, POW.“19

Toks pasiskirstymas ėmė greitai vis labiau prarasti savo griežtumą, ypač įsibėgėjus karui, vėlesniuose jo etapuose daugelį zenitinės artilerijos ginklų valdė beveik vien jaunieji Luftwaffenhelfer bei karo belaisviai, POW. Komandos mokytos ganėtinai paviršutiniškai, mokymai užtrukdavo gal kiek daugiau nei dvi savaites darbo vietoje su baterija, prie kurios vėliau jie ir dirbdavo. Vienas tokių pašauktų tarnauti priešlėktuvinės gynybos baterijoje pamena savo pirmąją darbo dieną:

„Nuo 8 valandos šįryt, – savo dienoraštyje rašė jis, – aš esu Luftwaffenhelfer... 123 gynybinio bokšto skyriaus pirmosios baterijos ginklų užtaisytojas... Visi mes penkiolikos šešiolikos metų jaunuoliai, tik būrio vadas, kapralas Ullrichas, yra patyręs artileristas... Jis mus nufotografuoja leidimams. Po pietų į mus kreipiasi baterijos vadas leitenantas Küttneris... intendantas įteikia uniformas... Vakare visi pasakome priesaiką fiureriui, Adolfui Hitleriui, ir Didžiajai Vokietijai. Mums žvelgiant į rytus ir prisiekinėjant ištikimybę iki pat mirties, lengvame vėjelyje plevėsuoja vėliava su svastika.“20

Štai tokie jauni vyrai sudarė sostinės priešlėktuvinės gynybos sistemos pagrindą.

Vis dėlto šalia potencialo užimti aktyvias puolamąsias pozicijas, daugelis nepaprastosios padėties viešųjų statinių, pradėtų statyti 1940 metų rudenį, didžiąja dalimi buvo gynybinės paskirties, daugiausia juos sudarė apsauginiai bunkeriai bei slėptuvės, skirtos civiliams. Vadinamosios Sofortprogramm planai, Hitlerio paskelbti 1940 m. spalio 10 d., buvo ganėtinai migloti, tiesiog nurodantys, kad gyvenamosiose vietovėse, kuriose trūksta slėptuvių, imamasi „apsauginių priemonių“ ir kad jau pradėti viešieji darbai, tokie kaip kelių tiesimas, turėjo būti eksploatuojami kuriant saugias požemines konstrukcijas.21 Tuo tarpu atskiruose slaptuose tą rudenį rengtuose susitikimuose bei trumpuose pasitarimuose atsiskleidė visa Hitlerio vizijos didybė. Jo nurodymu, jau vien Berlyne turėjo būti pastatyta nuo 1 000 iki 2 000 bunkerių, kurių kiekviename turėjo tilpti mažiausiai 100 civilių. Šalia to numatyta statyti specialius, „svarbiausiam“ vyriausybės personalui skirtus bunkerius, taip pat pritaikytus mokykloms, muziejams ir administraciniams pastatams. Bunkeriai turėjo būti pastatyti ir sostinės ligoninėms, pagrindinėms geležinkelių stotims, diplomatinėms įstaigoms, stambiems pramonės koncernams bei žinomiems viešbučiams, tokiems kaip „Adlon“ ir „Kaiserhof“.

Sofortprogramm ambicijų prasme netrūko nieko. Jos metu sudarytas 92 didmiesčių ir mažesnių miestų, kurie buvo potencialūs taikiniai, sąrašas ir siekta daugiau nei 6 000 bunkerių apsaugoti daugiau nei 35 milijonus civilių. Apskaičiuota, kad iš viso programai bus panaudota 200 milijonų kubinių metrų gelžbetonio – šis skaičius atitiktų apie dvidešimties metų normalų Vokietijos statybų pramonei tiekiamą kiekį.22 Tai turėjo tapti didžiausiu viešųjų statybos darbų projektu visoje istorijoje.

Pagal Sofortprogramm statomų bunkerių ir slėptuvių spektras buvo praplėstas. Berlyne dėl smėlingo grunto ir pernelyg didelių kasimo darbų kaštų dauguma bunkerių buvo Hochbunker, pastatyti viršuje, o ne po žeme. Tipiškas toks bunkeris buvo „geležinkelio bunkeris“ Frydriko gatvės stotyje, Berlyno centre: apie 18 metrų aukščio, nusagstytas mažyčiais langais nuogame betone jis neryškiai priminė Mesopotamijos zikuratą. Penkiuose jo aukštuose išdėstyta daugiau nei šimtas kambarių, skirtų suteikti prieglobstį daugiau nei 2 500 civilių, nors vėlesniais karo metais juo naudojosi gerokai daugiau žmonių.

Hitlerio vizijai įgyvendinti galėjo būti imtasi kai kurių kelią trumpinančių žingsnių. Kaip ir karo meto Londone bei Maskvoje, požeminės metro platformos galėjo Berlyno gyventojams suteikti jau parengtą slėptuvę. Be to, jau esamoje požeminėje metro tunelių, angų ir šachtų sistemoje buvo įrengtos papildomos aviacijos antskrydžių slėptuvės. Geriausias tokios slėptuvės pavyzdys, išlikęs iki šių dienų ir veikiantis kaip muziejus, yra Gesundbrunnen metro stotis šiaurinėje miesto dalyje. Pasiekiama per platformą arba per stoties vestibiulio duris, ši slėptuvė yra aptriušęs skirtingų dydžių patalpų, jungiamų persipinančių laiptų bei pasažų, darinys. Dėl ganėtinai padriko išplanavimo ir fakto, kad stogo betoninei konstrukcijai trūko reikiamo tvirtumo, slėptuvės iš esmės nebūtų galima vadinti bunkeriu, tačiau joje esantys apytiksliai keturiasdešimt kambarių apsaugojo apie 1 500 berlyniečių.23

Kai kurie nacių inžinieriai pasižymėjo dar didesniu išradingumu. Achsenkreuz tunelių tinklas, pastatytas po Tiergarteno parku Speerui vystant projektą „Germanija“, suteikė prieglobstį tūkstančiams Berlyno gyventojų. Dar daugiau jų slėpėsi dujų rezervuaruose, kurie buvo perdaryti sutvirtinus sienas, iki trijų metrų pastorinus betoninį stogą, įvedus ventiliacijos įrangą ir pastačius autonominį generatorių. Kiekviename jų galėjo šešiuose aukštuose saugiai slėptis 6 000 civilių.

Ambicingiems Sofortprogramm planams buvo lemta blokštis į nuožmios tikrovės sieną. Kai ir taip ribotų Vokietijos betono atsargų pareikalavo neatidėliotina karinė būtinybė statyti Atlanto sieną, iš pradžių Berlynui numatytų bunkerių skaičius skilo perpus iki vieno tūkstančio – iš jų visiškai pastatyta mažiau nė pusė.24 Dėl tokių mažinimų oficialiai skelbiama specialiai pastatytų bunkerių erdvė Berlyno civiliams niekada taip ir neviršijo 60 000 vietų, kuriomis galėjo pasinaudoti tik maža dalis populiacijos.25 Taigi peršasi išvada, kad daugumai Berlyno gyventojų Sofortprogramm buvo nieko verta. Tikrovė buvo kiek kitokia.

Nors iš tiesų dauguma berlyniečių intensyviausią sąjungininkų bombardavimą atlaikė tūnodami savo rūsiuose, būtų neteisinga teigti, kad specialiaisiais miesto bunkeriais galėjo naudotis tik nežymi mažuma. Pirmiausia oficialus bunkeriuose telpančių žmonių skaičius – ypač karui oro erdvėje suintensyvėjus – paprastai buvo ignoruojamas, daugelyje jų prieglobstį rado iki keturių ar penkių kartų daugiau žmonių. Be to, daugelis viešųjų bunkerių bei slėptuvių buvo išsidėstę aplink miesto centrą, todėl jais galėjo pasinaudoti per sostinę keliaujantys ar netoliese dirbantys žmonės. Taigi Sofortprogramm bunkeriu nors kelias valandas galėjo pasinaudoti daugelis Berlyno gyventojų.

Bunkeriai buvo gerai įrengti. Juose buvo būtina statyti dujoms nepralaidžias duris ne tik siekiant apsisaugoti nuo cheminių atakų, bet ir tam, kad į slėptuvę per aviacinį antskrydį nepatektų nuodingos dujos ar dūmai. Be to, bunkeriuose turėjo būti įrengta sudėtinga ventiliacijos sistema su autonominiu elektros energijos tiekimu, taip pat rankomis valdomomis oro pompomis. Požeminio traukinių tinklo ventiliacijos sistema dažnai turėjo ventiliacijos angas, išnaudojančias oro slėgį iš apačioje pravažiuojančių traukinių – taip bunkeriuose galėjo cirkuliuoti šviežias oras. Paprastas būdas patikrinti oro kokybę bunkerių viduje buvo atlikti „žvakės testą“. Reikėjo uždegti ir galvos, liemenes bei grindų lygyje pastatyti tris mažas žvakes, vadinamas „Hindenburgo žvakėmis“. Jei viršutinė žvakė užgesdavo, tai buvo ženklas, kad esantiems viduje laikas stoti prie oro pompų.

Be tokių būtinų dalykų aplinka bunkeriuose iš esmės buvo ganėtinai atšiauri. Visų jų, netgi specialios paskirties, erdvė suskirstyta į mažas patalpas. Manyta, kad tokiu būdu kiekvienoje jų atsiras kas nors, galėsiantis numalšinti panikos protrūkius, kylančius antskrydžių metu. Patogumų čia buvo maža. Kambarėliuose pastatyti paprasti mediniai suolai, kai kuriuose – gultai vaikams, o nuogoje betoninėje sienoje nupieštas užrašas, berlyniečiams primenantis paklusti taisyklėms. Paprastai buvo įvesta elektra, bet kai ji neveikdavo, naudotasi žvakėmis ar kitais šviesos šaltiniais, o dosniai užteptas fosforescuojančių dažų sluoksnis užtikrino, kad žmonės galėjo šiek tiek matyti, kur judėti. Kai kuriuose bunkeriuose taip buvo nudažytos visos sienos, sakyta, kad tokioje vaiduokliškoje prieblandoje buvo net įmanoma skaityti laikraštį.

Medicininės bei higienos sąlygos buvo primityvios. Daugelis didesnių bunkerių turėjo tualetus, o ten, kur jų nebuvo, pasitelkus vandentiekio vamzdynus įrengti „durpiniai tualetai“, kuriuose „nuleidžiamos durpės“ sugerdavo kvapus ir buvo galima išlaikyti šiokią tokią higieną. Didesniuose bunkeriuose būdavo medicinos punktai su ne daugiau kaip keliais apžiūros gultais, medikamentų spintele ir budinčia sesele. Kai kuriuose, ypač prijungtuose prie Berlyno ligoninių ar apie septyniasdešimtyje „motinos ir vaiko“ bunkerių, specialiai skirtų turintiems kūdikius ar mažamečius vaikus, buvo gausesnė sveikatos priežiūros įranga.

Iš pradžių patekimas į tokius bunkerius buvo griežtai kontroliuojamas leidimus išduodant tik spaudžiamiems didžiausios būtinybės asmenims, pavyzdžiui, tiems, kurie neturėjo tinkamos slėptuvės savuose rūsiuose. Ilgainiui – ypač nuo 1943 metų iš naujo sustiprėjus RAF atakoms – tokių apribojimų nepaisyta, tačiau tam tikras reguliavimas egzistavo. Paprastai bunkeriuose rodytis drausta užsienio darbininkams, karo belaisviams bei žydams, kreivai žiūrima ir į tarnybos amžiaus vyrus, kadangi buvo paplitęs visuotinis suvokimas, jog jie turi kovoti su priešu, o ne gūžtis tarp moterų ir vaikų.26 Vis dėlto tai, kokiu mastu ši atranka realiai galėjo vykti kaukiant sirenoms bei įėjimą apgulus miniai panikos apimtų žmonių, lieka atviras klausimas. Vienaip ar kitaip, visada buvo galima tokius patikrinimus apeiti. Prancūzas Marcelis Elola buvo įsigudrinęs į Berlyno bunkerius patekti tiesiog minioje susirasdamas moterį, sunkiai besibraunančią per minią su keliais vaikais. Po pažastimi ar rankose laikydamas vaiką, per pečius apsikabinęs moterį, jis retai kam nors užkliūdavo.27

Taigi daugelis panašaus likimo brolių tikėdavosi patekti į vieną iš metro stočių, kurioje buvo bent jau galima susirasti saugų kampą platformoje ar ant laiptų ir pralaukti antskrydį. Daugelis užsieniečių sostinėje neturėjo net tokios prabangos. Tie, kurie laikyti rasiškai „nepageidaujamais“, tarp tokių – sovietų karo belaisviai ir lenkai – turėjo tenkintis paprastais plyšiais, grioviais, kokius rasdavo įsiterpusius kokiame nors atviresniame plote.

Daugelis berlyniečių tiesiog puldavo į savo rūsius. Jie buvo puikiai išsitreniravę. Nors nuo 1941 metų susidūrė su minimaliu bombardavimu, visi namo gyventojai žinojo savo pareigas, o ir rūsiai dažnai buvo puikiai aprūpinti – labai skirtingai nuo ankstyvesniu karo laikotarpiu juose vyravusių sąlygų. Nors tuomet dar buvo vaikas, Lore Kastler jau buvo išmokyta suteikti pirmąją pagalbą, žinojo, kaip naudotis dujokauke ir užgesinti padegamąsias bombas. Gerai parengta buvo ir slėptuvė, esanti jos tėvų namų Pankove apačioje:

„Lubos buvo sutvirtintos nuobliuotomis medžių šakomis. Viduje buvo suolų, kėdžių, uždengtas biliardo stalas, skirtas krepšiams bei lagaminams pasidėti. Lentynose sudėtos maisto atsargos bei buteliai vandens, didelėje metalinėje vonioje blizgėjo vanduo. Kiek toliau stovėjo kibiras smėlio, padėtos pirštinės, rankšluosčiai, antklodės, žvakės, degtukai, tvarsčiai, dujokaukės, plieniniai šalmai ir prožektoriai su baterijomis. Išorėje ant tvoros pakabintas užrašas: „Aviacinių antskrydžių slėptuvė“.28

Taigi, kai į Berlyną 1943 metų pirmaisiais mėnesiais sugrįžo bombonešiai, miestas galėjo pagrįstai skelbtis ne tik geriausiai apsaugota kariaujančių šalių sostine, tačiau ir visapusiškai savo piliečių saugumu pasirūpinančiu miestu. Ir toliau matėsi, kaip ši apsaugos sistema atsilaikė prieš atsinaujinusį RAF dėmesį.

Sugrįžus tokiai tikrovei po kovo 1-osios antskrydžio panikos, karas ore vėl įgavo panašią formą kaip ir ankstyvuoju šio konflikto laikotarpiu. Kažkas naujo buvo tik diversiniai RAF bombonešių „Mosquitoes“ antskrydžiai, per kuriuos keli greitaeigiai naikintuvai pasirinkdavo konkretų taikinį arba atakuodavo atsitiktinai, sukeldami paniką žemėje ir tūkstančius berlyniečių įgindavę į artimiausią slėptuvę, tačiau šalia to Berlyne tą pavasarį ir vasarą įvyko vos kelios rimtesnės oro atakos.

Nepaisant tokios sąlyginės ramybės, būta priežasčių ir nerimauti. Svarbiausia tai, jog dauguma berlyniečių negalėjo nepastebėti, jog ankstyvojoje 1943 metų fazėje per aviacijos antskrydžius lėktuvų skaičius gerokai viršijo jų skaičių karui tik prasidėjus. Anksčiau Berlynas buvo puolamas daugiausia vos keliomis dešimtimis orlaivių, o dabar RAF pajėgos virš miesto sutelkė ne vieną šimtą bombonešių. Be to, pasirodžius įspūdingajam sunkiajam „Avro“ kompanijos bombonešiui „Lancaster“, RAF įguloms atsirado galimybė išgauti gerokai didesnį veikimo spindulį ir galingumą. Kai kurie Berlyno gyventojai baiminosi, kad tik laiko klausimas, kada sostinė patirs išties katastrofišką reidą.

Tą vasarą vakaruose besiklostantys įvykiai nuraminti berlyniečių taip pat negalėjo. 1943 metų liepos pabaigoje dieniniai ir naktiniai antskrydžiai krėtė Hamburgą, o Vokietijos gynybinė sistema buvo paralyžiuota pirmą kartą panaudojant operatyvinę radarų slopinimo sistemą „Window“. Negana to, kad temperatūra jau ir taip buvo pakilusi įsivyravus šiltiems, sausiems orams, siaurų miesto gatvelių medinius pastatus išdraskius bombardavimams, pro miestą praūžusi gaisro audra sunaikino visa, kas pasitaikė kelyje. Pasekmės buvo liūdnos: griuvėsiais paversta bene pusė Hamburgo, žuvo daugiau nei 40 000 civilių.29

Vokietiją apėmęs siaubas buvo akivaizdus. Kaip pastebėta SD ataskaitoje apie bendras visuomenės nuotaikas, „mintis, kad užpulti ir nušluoti iki pamatų gali būti visi miestai, žmones slegia kaip didžiulis košmaras, sėjantis bendrą nesaugumo ir bejėgiškumo jausmą.“30 Tokių nuotaikų Berlyno gyventojai niekaip negalėjo atsikratyti, jie suvokė, jog yra neabejotinas panašios atakos taikinys. Hansas-Georgas fon Studnitzas perteikė šį tvyrančios neišvengiamybės jausmą:

„Hamburgą užpraeitą ir praeitą naktį stipriai bombardavo. Vidury baltos dienos, prieš dvidešimt keturias valandas, užpuolė Hanoverį. Šį rytą link Berlyno skrido, bet vėliau pasuko link Magdeburgo šimtas dvidešimt keturių variklių amerikiečių bombonešių... mes savo priešų valioje.“31

Nelaimės nuojauta tik dar labiau sustiprėjo, kai pro Berlyną į santykinai saugias vietas rytuose imti siųsti evakuojamieji bei pabėgėliai. Pakeliui jie, žinoma, pasidalijo siaubingais pasakojimais su visais, kurie norėjo juos išgirsti. Ursula fon Kardorff pasižymėjo sostinėje tuo metu pasklidusias istorijas: „Ištisi Hamburgo rajonai skendėja liepsnų jūroje, – rašė ji, – išsilydžiusiame asfalte įstrigę gaisrų audros dusinami žmonės.“32 Ji taip pat paminėjo dažnai tokių pasakojimų prisiklausius kilusią paranoją. Palatos, kurioje ji sveiko po operacijos, sesutė vis nubėgdavo ant ligoninės stogo, nuo kurio tolumoje matėsi blankiai oranžinius degančio Hamburgo atšvaitus. Kiekvieną kartą sugrįžusi pasakydavo, kad ligoninės rūsys nėra tinkama slėptuvė.33

Baimės pojūtis atsispindėjo ir oficialioje reakcijoje. Pažeidžiamiausiems sostinės gyventojams – vaikams iki keturiolikos metų ir moterims, nedirbančioms su karu susijusio darbo – liepta evakuotis. Vertindamas situaciją iki galo atviras buvo ir pats Goebbelsas, savo dienoraštyje 1943 m. rugpjūčio 1 d. rašęs:

„Atsižvelgiant į įvykius Hamburge, Berlyne reikia griebtis ryžtingų priemonių... Žmonių prašome kasti apsaugines tranšėjas, tolimesni nurodymai dėl civilių saugumo per aviacinius antskrydžius pasirodys spaudoje, evakuacija jau prasidėjo. Aišku, kad tokios priemonės sukels didžiulį sąmyšį sostinėje, deja, nieko padaryti negalime. Turime šių žingsnių imtis nepaisydami tautos nuotaikų.“34

Po viso to bent jau kuriam laikui užgriuvo visiškas chaosas. Sausakimšos traumuotų pabėgėlių iš Hamburgo buvo geležinkelių stotys, minias dar labiau išpūtė iš miesto iki sugrįžtant bombonešiams išsinešdinti bandantys berlyniečiai. Situaciją Berlyne laiške savo žmonai apibūdino Helmuthas fon Moltke:

„Sugrįžau į tikrą beprotnamį... Visur totalus sąmyšis... Vakar ryte dr. Goebbelsas savo tautai padovanojo informacinį biuletenį, kuriame – visiška panika. Nė žodelio apie pasitikėjimą, paguodą, jokios užuominos apie raginimą išlikti ramiems ir tvardytis... jokio užsiminimo apie tai, kad valdžia pasirengusi apsaugoti savo žmones ir pasirūpinti tais, kurie nukentėjo. Nieko – tik baimė ir panika.“35

Hamburgo reidas įvyko katastrofiško Vokietijai mėnesio pabaigoje, kai pralaimėjimas Kursko mūšyje Rytų fronte sutapo su artimiausios jos sąjungininkės Italijos žlugimu bei Mussolinio atsistatydinimu. Todėl nė kiek nestebina, kad tos vasaros SD pranešimai patvirtina stipriai pakirstą Vokietijos pasitikėjimą:

„Aviacijos antskrydis Hamburge iš esmės laikomas katastrofa, savo nuožmumu ir mastais gerokai pranokstančia ankstesnes atakas Vokietijos vakaruose, be to, reikia nepamiršti staigios moterų bei vaikų evakuacijos iš Berlyno... Visa tai tik sustiprina nuojautą, kad artėjame prie sunaikinimo, kurio pavyks išvengti tik nedidelei daliai populiacijos.“

Kai kurie reikalavo keršto atakų, kurias galėjo suduoti Vokietijos karinės oro pajėgos Luftwaffe ar daug gandų apipinti „slaptieji ginklai“, kurie, kaip buvo manoma, ženklino Vokietijos sėkmės atkūrimą. Kiti pripažino, kad evakuacija prilygo „oficialiam bejėgiškumo prieš oro atakas pripažinimui“. Pasirodo, daugelis dėl to tiesiogiai kaltino nacių režimą, kuriam priskyrė kaltę už „neapdairumą“, „pagyrūniškumą“ bei „žmonių apgaudinėjimą apipilant pažadais“.36

Kai kurie sugebėjo prieš pasklidusią isteriją atsilaikyti. Rutha Andreas-Friedrich vieną ankstyvą to rugpjūčio rytą girdėjusi evakuotis nurodančio pranešimo transliaciją:

„...kimus balsas prašvokščia...: „Berlyno žmonės!.. Priešas nepaliaujamai tęsia oro terorą prieš Vokietijos civilius. Primygtinai prašome – moterų, vaikų, pensininkų ir tų, kurie nedirba, o ir kiekvieno dėl profesinių ar kitokių priežasčių neįsipareigojusio pasilikti Berlyne, savo pačių labui pasitraukti į vietas, kuriose yra mažesnė tikimybė nukentėti nuo aviacijos atakų.“

Vis dar apsiblaususi nuo miegų Andreas-Friedrich savo draugo Andriko paklausė, ar jis irgi tai girdėjo. Jis pritariamai linktelėjo. „Aš liksiu čia“, – tvirtai pareiškė ji. „Aš taip pat“, – atsakė Andrikas ir nusižiovaudamas apsisuko ant kito šono.37

O Dieteriui Borkowskiui tai buvo tarsi puikus nuotykis. „Evakuacija man negalioja, – savo dienoraštyje rašė jis. – Kadangi man beveik 15, aš jau kaip suaugęs.“ Jis noriai pasiliko Berlyne. „Ir mama džiaugsis, – pridūrė jis, – ji bent jau vieną mūsų turės namuose. Pagaliau, netrukus aš būsiu tikras vyras ir per antskrydžius galėsiu ja pasirūpinti... Šis „karas ore“, atrodo, bus visai įdomus.“38

Neabejotinai jis toks ir buvo. Baimingoms atakoms realizuotis prireikė keleto mėnesių – tą rudenį antskrydžiuose pasirodė nedaug diversines atakas vykdančių „Mosquitoes“ ir įvyko keli stambesnio plano reidai – tačiau lapkritį RAF sugrįžo su visu griausmu. Iš tiesų laukė kai kas drąsaus. Didžiosios Britanijos karinių oro pajėgų RAF bombonešių dalinio vadas Arthuras Harrisas planavo kai ką, ko nebuvo bandęs niekas: savo oponentą bombarduoti tol, kol šis pasiduos panaudojant vien oro pajėgas. Įvertindamas padidėjusius RAF pajėgumus bei įvairiausius taktinius bei technologinius pranašumus, pasitvirtinusius tais metais atakuojant Hamburgą ir kitas vietas, Harrisas numatė pribloškiantį smūgį ir Vokietijos sostinei – suplanavo sukelti tokį chaosą ir destrukciją, kad nacių režimas tiesiog žlugtų. Štai ką tą lapkritį aiškino laiške Winstonui Churchilliui: „Mes galime galutinai sugriauti Berlyną. Iš mūsų tai pareikalaus 400–500 lėktuvų, o Vokietija pralaimės šį karą.“39

RAF atakos prasidėjo 1943 m. lapkričio 18 d. naktį, kai sostinėje nesėkmingai dėl prasto matomumo reide dalyvavo daugiau nei keturi šimtai „Lancaster“. Po keturių dienų, lapkričio 22 d., jie sugrįžo. Šįkart Berlyną talžė daugiau nei 750 lėktuvų, puolimą sutelkusių į vakarinius miesto rajonus nuo Tiergarteno parko ir Šarlotenburgo iki Špandau. Kitą naktį jie vėl sugrįžo; tuomet, praėjus dar trims naktims, stiprus smūgis suduotas šiaurės vakariniams Reinikendorfo, Zymenštato ir Tėgelio priemiesčiams.

„Kova dėl Berlyno“ prasidėjo. Vos per daugiau nei savaitę Vokietijos sostinė patyrė keturis nusiaubiančius Didžiosios Britanijos karališkųjų oro pajėgų, RAF, reidus, kurių kiekvienas buvo vis stipresnis, labiau koncentruotas ir sukeliantis vis daugiau žalos nei kada nors anksčiau. Jau vien per tą savaitę benamiais liko apie pusė milijono Berlyno gyventojų, arti 10 000 buvo sužeisti. Faktas, kad žuvo tik 3758, atspindėjo, kokio masto ir kokia stipri buvo miesto civilių apsaugos nuo oro atakų sistema.40

Savo akimis įvykius stebėję asmenys buvo apstulbinti Vokietijos sostinei padarytos žalos mastų. Daugelis pamena, kad vakariniai miesto rajonai „skendėjo liepsnų jūroje“, nuo žemės paviršiaus nušluotos ištisos gatvės. Apie padarinius Barbara Wenzel rašiusi laiške savo broliui:

„Negali nė įsivaizduoti, kokia griuvėsių krūva virtęs Berlynas! Tarp zoologijos sodo, Vitenbergo aikštės, Liutzovuferio ir Einem gatvės neliko nė vieno stovinčio gyvenamojo namo. Diplomatinis rajonas visas išdegęs; griuvėsiuose paskendę Hansaviertelio ir Moabito rajonai, tas pats Aleksandro aikštėje ir tolyn nuo Oranienburgo bokšto, nuo Stetinerio stoties iki pat Reinikendorfo. Stipriai apgriautos visos didžiosios stotys: Leipcigo, Potsdamo gatvėje; taip pat kino teatras „Arsenal“ ir Muzikos akademija. Kurfürstendamm gatvė ir Šarlotenburgas liepsnose... Praeitą naktį nemažas smūgis teko ir Špandau. Visur liepsnos, pastatai vis dar griūva.“41

„Totalinio karo“ padarinius turėjo galimybę pamatyti ir Goebbelsas, kai prieš išvažiuodamas į savo užmiesčio rezidenciją Švanenverderyje, esančią į vakarus nuo sostinės, išniro iš Vilhelmo aikštės bunkerio lapkričio 24 d. vakarą:

„Pamačiau sukrečiantį vaizdą. Nuniokotas visas Tiergarteno kvartalas, taip pat rajonai aplink zoologijos sodą. Nors didžiųjų pagrindinių pastatų fasadai dar likę, viskas viduje sudegę iki pat grindų... dunkso tik sugriuvusios sienos ir nuolaužos... Gatvėse lyg vaiduokliai laksto žmonės. Koks gražus neseniai buvo Berlynas ir koks sunykęs bei niūrus dabar atrodo!“42

Po visų siaubų kai kurie bandė grįžti į normalų gyvenimą. Dieteris Borkowskis lapkričio 22 d. jau bandė iš savo namų Kroicbergo rajone patekti į mokyklą:

„Tą rytą tramvajus važiavo tik iki Hallesches bokšto. Pabandžiau pasukti į Saarlands gatvę, tačiau abiejose jos pusėse vis dar pleškėjo namai. Tarp praeivių skraidžiojo kibirkštys; kaip ir aš, daugelis bėgo link Anhalterio stoties, kur buvo galima patekti į greitųjų traukinių stotį arba per Potsdamo aikštę į metro. Tarp griuvėsių kalnų klampojo verkiantys žmonės, gaubiami vis dar iš degančių namų plūstančių dūmų debesies.“43

Missie Vassiltchikova patyrė kažką panašaus, kai po dviejų dienų pabandė nuvykti į darbą. Apsišarvavusi apsauginiais kariniais akiniais ir skarele ji ryžtingai iš netoliese esančio Tiergarteno išsiruošė į savo biurą. Jos pačios Woyrsch gatvė buvo pusėtinos būklės, tačiau netrukus blokštelėjo tikrasis vaizdas:

„...vos už vieno kvartalo, Lützow gatvės sankirtoje, visi namai buvo supleškėję. Man einant tolyn šia gatve praūžusi niokojanti jėga tapo dar akivaizdesnė; daugelis pastatų vis dar degė, todėl turėjau eiti gatvės viduriu, nors tai padaryti buvo sudėtinga dėl čia įstrigusių nusiaubtų tramvajų. Gatvėse buvo pilna žmonių, dauguma apsimuturiavę šalikais, kosėdami jie atsargiai skynėsi kelią per mūro griuvenų krūvas. Gatvės pabaigoje, apie keturis kvartalus nuo mano biuro, namai abiejose pusėse buvo sugriuvę, todėl turėjau perlipti per rūkstančių nuolaužų, pasruvusių vandentiekio vamzdžių ir kitokių griuvėsių sampylas.“

Iš už gatvės kampo pasukuai į Lützow aikštę, kur buvo jos darbovietė, išvydo degantį pastatą. Palūkuriavusi kelias minutes, kad susivoktų, ką mato, nusprendė tuo pačiu kliūčių ruožu grįžti namo – nieko kito nebeliko.44

Apžvelgęs nuniokotas vietas gestapo pareigūnas Otto Krameris savo dienoraštyje padarė per tą savaitę sostinėje sugadintų pastatų sąrašą. Įrašai sukrėtė:

„Valstybinė opera, Vokietijos teatras, Nacionalinė galerija, Invaliden gatvės muziejus, viešbutis „Bristol“, Charité universitetinė ligoninė, Miesto ligoninė, Prancūzijos ambasada, Schulstrasse gimdymo namai, Lichterfeldės rytinė traukinių stotis, Švedijos, Turkijos, Irano ir Slovakijos ambasados... Jeruzalės, Frydriko, Vilhelmo gatvės, Unter den Linden alėja, Aleksandro aikštė... Potsdamo stotis, Rytų-Vakarų prospektas...“

Jis toliau tęsė išvardydamas labiausiai nuniokotus priemiesčius: Pankovą, Zymenštatą, Šarlotenburgą, Borgisvaldą, Vitenau, Reinikendorfą, Heiligenzę, Noikiolną... „Gatvės, – apibendrino, – lyg po praūžusio mūšio.“45

Poveikis atmosferai po antskrydžių taip pat buvo didžiulis. Hansas Liebigas lapkričio 29 d. rašė savo žmonai apibūdindamas situaciją sostinėje: „Dėl mieste tvyrančio dūmų smogo vos gali kvėpuoti. Trečiadienį pakilusios saulės beveik nesimatė. Visą dieną turėjome būti užsižiebę šviesas, kadangi dangus buvo murzinai geltonas. Kas to nepatyrė, negali net įsivaizduoti.“46

Tą lapkričio savaitę stiprus smūgis teko ir Berlyno zoologijos sodui. Miesto centro pietvakariuose esantis zoologijos sodas, įkurdinęs bene keturis tūkstančius gyvūnų, subombarduotas 1943 m. lapkričio 22 d. Šią tragediją prisimena netoliese gyvenusi Ursula Gebel:

„Tą popietę... buvau prie dramblių aptvaro ir mačiau, kaip šešios patelės ir vienas jauniklis krečia pokštus savo prižiūrėtojui. Tą pačią naktį jie gyvi sudegė. Bombardavimai nusiaubė visą zoologijos sodą. Vandens telkinyje išgyveno tik begemotas, bet sudegė visos meškos, baltieji lokiai, kupranugariai, stručiai, plėšrūnai ir kiti paukščiai. Kiekvienas aptvaras, išskyrus gyvūnų ligoninę, buvo sunaikintas. Ištekėjo visas vanduo iš akvariumo talpyklų, ištrūko krokodilai, bet kaip ir gyvatės, jie sušalo žvarbiame lapkričio ore. Zoologijos sode išgyveno tik dramblys vardu Siamas, begemotas ir kelios šimpanzės.“47

Apie iš nusiaubto zoologijos sodo besigelbėjančius egzotinius gyvūnus pasklido šiurpinančios istorijos, kuriose pasakojama, kaip jie puolė į miesto parkus bei vandens telkinius, kur dažnai į juos nusitaikydavo alkani Berlyno gyventojai. Hansas-Georgas Studnitzas savo dienoraštyje užsirašė, kokie paplito „lyg iš fantastinio filmo traukti gandai“: „Landwehr kanale ir krūmynuose aplink neva tūno krokodilai ir milžiniškos gyvatės. Pabėgęs tigras atliuoksėjęs per griuvėsius nėrė tiesiai į „Josty“ kavinę, kur sušlamštęs čia rasto Bienenstich pyrago, netrukus nugaišo.“48

Tokias istorijas daugelis būtų linkęs priskirti mitams, tačiau vienos liudininkės pasakojimas leidžia manyti, jog jose būta ir tiesos. Josepha fon Koskull gyveno netoliese esančiame Šarlotenburge. Rytą po antskrydžio vaikščiodama šalia sudegusio zoologijos sodo išvydo link jos besiartinantį „tarsi sulaukėjusį vokiečių aviganį“. Pasigailėjusi šio padaro, kuris, kaip pastebėjo, buvo „išsekęs ir pasimetęs“, ji jau norėjo atiduoti savo pusrytinę bandelę, tačiau pasirodė du uniformuoti zoologijos sodo prižiūrėtojai. Paaiškėjo, kad tas „sulaukėjęs vokiečių aviganis“ buvo pabėgęs vilkas.49

Po žiaurių 1943 metų lapkričio pabaigos sostinės atakų kitą mėnesį įvyko vos keli stambesni reidai. Šiurpiausias jų smogė gruodžio 6 d., kai gausios RAF pajėgos subombardavo tuos pačius centrinius bei pietvakarinius miesto rajonus – Šarlotenburgą, Vilmersdorfą ir Kroicbergą. Jiems smūgis jau buvo suduotas prieš tris savaites – pareikalauta daugiau nei šešių šimtų gyvybių. Tada, gruodžio 29 d. naktį, bombonešiai nusitaikė į pietinius ir pietrytinius priemiesčius, tą savaitę sugrįždami dvi naktis iš eilės ir bombarduodami tą pačią teritoriją, daugiausia Tempelhofą ir Noikiolną. Kaip skelbia lakoniški tos savaitės Ruthos Andreas-Friedrich dienoraščio įrašai, bombardavimas tapo savotiška rutina:

„Seni metai palydėti siaube – siaube prasideda ir Naujieji. Smarkus buvo gruodžio 29 d. reidas. Ne mažiau rimtas ir naktinis sausio 1 d. antskrydis. Žiauriausias naktinis antskrydis buvo sausio 2 d.

Mes valome griuvėsius. Kalame gofruotojo kartono plokštes. Neturime vandens, transporto, elektros. Telefonas taip pat neveikia, todėl tik aplinkiniais keliais sužinome, ar mūsų draugai... dar gyvi.“50

Paskutinis smarkesnis šio laikotarpio, vasario 15 d. nakties, reidas pademonstravo ne tik gerokai padidėjusius RAF puolimo pajėgumus, tačiau atskleidė ir Berlyno civilių gynybinės sistemos efektyvumą. Tą naktį į Vokietijos sostinę išsiųstas 891 lėktuvas. Iš jų, tarp kurių daugiau nei 500 buvo „Lancaster“ orlaivių, kelionės tikslą pasiekė 800 lėktuvų, bombardavę įvairius miesto rajonus pradedant Vedingu ir Pankovu šiaurinėje dalyje, baigiant Cėlendorfu pietinėje. Vis dėlto, nors padaryta didžiulė materialinė žala, ant žemės pasiglemžtos tik 169 žmonių gyvybės. Stebina tai, jog RAF Berlyno antskrydžiuose tą naktį neteko daugiau savo įgulos narių, nei miestas „neteko“ civilių.51

„Kova dėl Berlyno“ galiausiai priartėjo prie pabaigos po visiškai nevaisingo paskutinio 1944 metų kovo 24 d. naktinio išpuolio. Berlyniečiams pagrindo jausti palengvėjimą nebuvo. Nors tokio masto negandos kaip 1943–1944 metų žiemą virš Vokietijos sostinės praūžęs antskrydžių uraganas daugiau nesiautėjo, bombardavimai nesiliovė, netgi vietomis sustiprėjo karui nenumaldomai ėmus artėti prie pabaigos. Iš tikrųjų visus paskesniuosius karo metus Berlynas aviacijos antskrydžių atakuotas daugiau nei 150 kartų, vidutiniškai kas antrą dieną Didžiosios Britanijos karinės oro pajėgos „Mosquitoes“ siaubė naktimis, o Jungtinių Valstijų USAAF – dienomis. Taigi esantys ant žemės kentė bombardavimus visą parą.

Bombardavimas neaplenkė nė vieno Berlyno gyventojo nepaisant jų rasinės kilmės ar socialinio statuso: nuo priverstinių darbininkų iš užsienio ir bėglių žydų iki pasiturinčių smulkiųjų Dalemo aristokratų bei Frydrichshaino daugiabučiuose gyvenusių komunistų. Kaip pasižymėjo vienas apžvalgininkas, „bombos nesirinkdamos krito ir ant nacių, ir antinacių, moterų ir vaikų, meno kūrinių, šunų ir kanarėlių“.52 Daugeliui bombardavimai tapo ryškiausiu to laikmečio atsiminimu, kankinančiu išbandymu, paženklinusiu gyvenimą Reicho sostinėje.

Kadangi neaplenkė nė vieno, bombardavimai neretai sukeldavo kone maniakišką susidomėjimą. Nemažai jaunuolių įvaldė talentą atpažinti lėktuvus nepaisant fakto, kad visi per antskrydžius turėjo būti požemiuose. Pavyzdžiui, Benediktas Dietrichas įgudo greitai atpažinti įvairiausius priešo lėktuvų modelius, kadangi tėvas buvo vietinis aviacinių antskrydžių prižiūrėtojas ir turėjo jų identifikavimo katalogus.53 Kiti tapo bombardavimo technologijų žinovais: jie entuziastingai tyrinėdavo savo apylinkių bombardavimų vietas ir tvirtino galintys pagal tai, kokia padaryta žala, atpažinti, kokio pobūdžio bomba numesta. Kiti kaip pamišę ėmė kolekcionuoti šrapnelius ar net aliuminio folijos juostas, naudotas užkimšti vokiečių antskrydžių gynybinius įrenginius. 1944 metų rudenį į slėptuvę Dalemo priemiestyje atlėkusi Christabelė Bielenberg pastebėjo, kad šalia esanti moteris kažką skaičiuoja:

„Staiga: „Aštuoni, – pasakė ji garsiai ir tvirtai, – dabar iki kitos bangos bus ramu.“ Aišku, visi mūsų slėptuvėje nuščiuvo, ji nuėmė kojas nuo priešais esančios sienos. „Aštuoni? Ką visa tai reiškia?“ – svarsčiau pamaniusi, kad ji išrado kokią nors stebuklingą formulę. „Aštuonios bombos kiekvienoje bombų serijoje, – su bene profesionaliu išmanymu pareiškė ji, – neabejotinai mes tiesioje linijoje.“54

Sužavėta moters karo veiksmų ore subtilybių išmanymo Bielenberg jos paklausė, kiek, jos manymu, šis reidas truks. „Neilgai, – atsakiusi ji, – gal kokią valandą ar dvi.“ Bielenberg nuostabai, vidutinio amžiaus ir vilkėjusi „keistokais, bet gerai pasiūtais drabužiais“ moteris toliau tęsė aiškindama apie bombardavimo taktiką, nusakė, kas yra „kilimo principas“:

„Jie pasiunčia aukštaskraidžius bombardavimo taikinius nustatančius lėktuvus, numetančius šviesas... mes jas vadiname Kalėdų eglutėmis. Kiekviename didelės aikštės kampe numeta po vieną – vienas, du, trys, keturi, – savo apšiurusių susagstomų aulinių galu ji dulkėse nubraižo kvadratą. – O tada, brangioji, pasirodo sunkieji bombonešiai ir aikštėn meta viską, ką turi.“ Kaip miela, ar ne?“55

Tačiau beveik visada labiausiai kalbėta apie padarytą žalą. Kaip pasižymėjo vienas dienoraščio autorius, Berlyne mažai buvo kitų temų:

„Aliarmas, aliarmas ir vėl aliarmas. Nieko daugiau ir negirdi, nieko nematai, apie nieką daugiau negalvoji. Traukinių stotyje, gatvėje, parduotuvėse ir autobusuose – visur girdi tas pačias pokalbių nuotrupas: „visiškai subombarduota“... „nuplėštas stogas“... „sugriuvusios sienos“... „išdaužyti langai“... „išlėkusios durys“... „bombardavimo žalos pažyma“... „praradau viską“. Lyg erdvės kitokioms temoms visai neliko.“56

Daugelis Berlyno gyventojų sąjungininkų bombardavimų kampaniją iškentėjo savo namų rūsiuose. Juose, laikydamiesi karo pradžioje nurodytų procedūrų bei atsargumo priemonių, glaudėsi kartu su savo kaimynais, draugais ir šeimos nariais tikėdamiesi geriausio. Tie, kurie rinkdavosi miesto bunkerius, netekdavo bičiulystės, tačiau specialiai pastatytos tokių slėptuvių sienos suteikdavo didesnį saugumą. Vis dėlto bunkeriai nebuvo labai populiarūs. Daugelį Berlyno gyventojų neramindavo mintis, kad reikės palikti namus, ypač atsižvelgiant į tai, kad pagal oficialius reikalavimus, jiems reikėdavo duris ir langus palikti atvirus siekiant sumažinti bet kokio aplinkinio sprogimo slėgio bangos poveikį. Ne be pagrindo jie nerimavo, kad tokios priemonės skatina vagystes.

Be to, juos atgrasė spūstys ir panika, kildavusios kiekvieną kartą bandant patekti į viešuosius bunkerius, veikusius pagal principą: „kas pirmesnis – tas ir gudresnis“. Dėl to daugelis prisimena susidūrę su neišvengiamu sąmyšiu, kylančiu stengiantis visiems patekti vienu metu, šį siautulį pakurstant kaukiančioms sirenoms. Ursula fon Kardorff pamena, kaip 1944 metais bandė patekti į zoologijos sodo bunkerį: „Buvo klaiku, – rašė ji, – bombardavimams jau prasidėjus tamsoje lakstė daugybė žmonių, visi puolė prie gerokai per siaurų įėjimų. Užsidega prožektoriai, o tada šaukiama: „Gesinti šviesas!“ Tada žmonės ima grūstis, stumdytis ir spraustis vidun, imi panikuoti, kuo viskas baigsis.“57 Dar ryškiau panašų vaizdą aprašė prancūzas darbininkas Marcelis Elola. Pats dalyvavęs spūstyje siekdamas patekti į bunkerį Landsbergo aikštėje 1944 metų pavasarį, jis prisimena:

„Suklykus sirenoms, link įėjimo ėmė plūsti marios žmonių. Siaubingas vaizdas, kai matai vyrus, kurių baimė ne ką mažesnė, alkūnėmis stumdančius, o kartais net ir po kojomis mindžiojančius moteris ir vaikus. Antskrydžių tvarkos prižiūrėtojai tiesiog nesugeba suvadovauti: tie, kurie už tai atsakingi, yra arba vaikai, arba senyvi vyrai. Drausmės – jokios.“58

Kartais tai sukeldavo daugiau nei nemalonumus. 1944-ųjų Naujųjų metų dieną paniškai veržiantis link viešojo bunkerio, spūstyse netoliese vykstant antskrydžiui mirtinai sutrypti dvidešimt vienas Berlyno gyventojas.59 Noikiolne 1944 metų vasarą daugybė žmonių užstrigo norėdami patekti į metro stoties slėptuvę. Spjaudantis zenitinių pabūklų ugniai ir kaukiant sirenoms, suprantama, kilo panika ir dėl neaiškios priežasties prie slėptuvės įėjimo besispraudžiantys žmonės įstrigo. Pašalinti šį kamštį kareiviams prireikė dešimt minučių, tačiau per tą laiką dešimt civilių jau buvo žuvę, uždusinti spūsties ar negyvai sutrypti.60

Ne ką lengviau buvo ir bunkerių viduje. Slėgė klaustrofobiška atmosfera, kankino privatumo stygius, ore tvyrojo besismelkiantis prakaito, šlapimo ir halitozės tvaikas – neišvengiamybė vienoje nedidelėje erdvėje susikimšus ir kurį laiką tūnant tiek daug įvairiausio plauko žmonių. Žmonės su stresu tvarkėsi kiekvienas savaip. Vieni be perstojo kažką burbuliavo ir kalbėjo, kiti meldėsi ar tramdė savo vaikus. Daugelis jų skendėjo savo mintyse. Emocijų sudėtingumą, apėmusį visą esybę per 1944 metų pavasario reidą, užfiksavo Ursula fon Kardorff:

„Kartkartėmis užgęsta šviesos. Spėlioju, gal tai dėl netoliese nukritusios bombos? Šalia manęs ganėtinai ramus tupi mažas vaikas. Jis nė nesuvokia, kas vyksta. Ar mes čia uždusime? O gal būsime iš lėto skrudinami, kaip bunkeriuose Hamburge? Nemaloni mintis. Ar aš turiu angelą sargą?.. Kažin ar mano namas dar stovi?.. Jei ir taip, jie neabejotinai sugrįš rytoj.“61

Daugeliui berlyniečių pirmu smuiku tuo laikotarpiu grojo baimė. Prie jos neįmanoma „tiesiog priprasti“: veikiau, kaip patvirtintų daugelis šiuos įvykius išgyvenusių žmonių, ji augo su kiekvienu antskrydžiu, persismelkusi šiurpinančia brangių artimųjų bei draugų patirtimi, suniokotų pastatų vizijomis ir daugybės išguldytų mirusiųjų kūnų vaizdiniais. Josepha fon Koskull pamena daug siaubą keliančių istorijų apie tai, kaip kažkas „palaidotas gyvas, apie sudegusius, suanglėjusius kūnus, susitraukusius iki mažo vaiko dydžio, kurie galėjo būti laidojami margarino indelyje. Dažnai buvo sakoma, kad sprogus sunkiajai minai... prieš mirštant plyšta plaučiai.“62 Neretai pasitaikydavo ir panikos priepuolių. Vienas dienoraščio autorių aprašė moterį, kurią ištiko „riksmo priepuolis“ ją lydint į vieną Berlyno gynybinių bokštų: „Ji buvo įsikalusi į galvą, jog ten mirs. „Fronte mano vyras ir sūnus, – šaukė. – Aš ten neisiu.“ Galiausiai ji buvo pašalinta... Pagalvojau, o kas, jei panikos priepuoliai kiltų čia... padėk mums, Dieve.“63

Netgi tiems, kurie sugebėjo savo baimę užgniaužti, ši patirtis vis tiek buvo be galo bjauri. Ir vėl nesibaigiantis sėdėjimas nemalonioje aplinkoje priešais po kojomis pasidėtą nedidelį lagaminėlį, kuriame – svarbiausi dokumentai ir kiti reikmenys; tas pats dėbsojimas į nuogas sienas, aplink murmamos maldos ir tų, kuriuos likimas – ir RAF – sumetė krūvon, kūkčiojimai.

Tačiau blogiausia dalis buvo pati reido garsų kakofonija: tolumoje grėsmingai artėjantis krintančių bombų dundesys, vis garsėjantis ir gąsdinantis bombonešiams skrendant artyn. Nors daugelis save ramindavo kartodami mantrą: „jei gali girdėti bombą, tada ji tavęs nekabina“, visa apimantis garsas įvarydavo siaubą:

„Po pirmo smūgio bunkeryje užgeso šviesos. Kiekviename aukšte ant laiptų padėta uždegta žvakė. Kol krito bombos ir siautėjo mirtis bei niokojanti jėga, tarp mūsų tvyrojo įtempta tyla. Kažkur pasigirsta dundesys; siaubingas besiritantis, link mūsų artėjantis griausmas; mūsų bunkeris sudreba, bet išsilaiko ir dundesys nutolsta. Tada su siaubingu sprogimų trenksmu prasideda kitas, rodos, jis vėl artėja link mūsų, jau visai arti, o tada drioksteli tolumoje. Ilgą laiką po paskutinio sprogimo bunkeryje tarp jaunų ir senų stoja absoliuti tyla. Tada topteli suvokimas, kad visa tai baigėsi.“64

Vis dėlto kai kuriems šiurpą varantis sprogimų crescendo neišsisklaidydavo ir nenuskęsdavo tolumoje. Reidui jau beveik pasibaigus Rutha Andreas-Friedrich kartu su draugu lipo laiptais į savo butą skendėdami mintyse, kai prieš juos tarsi „pragaras prasivėrė“:

„Mes puolėme ant kelių, grindimis lyg kokie atgailaujantys nusidėjėliai prisliuogėme prie kolonos, kuri vienintelė rėmė namo sienas... Aplink dužusio stiklo šukės. Ore raitosi tamsiai pilki dulkių kamuoliai. Dūmai, liepsnos, žalsvai gelsvas smogas... Springdami jais mes imame kosėti. Liepsnos iš dešinės. Liepsnos iš kairės. Visa užtvindo ugnis... Laikas sustoja; prasideda amžinybė... Virsta akmenys; pro sudužusius langus liepsnų audra blokšteli žiežirbų sūkurį.“65

Dar vieną tiesioginį smūgį aprašė Leopoldas Deutschas, tuo metu, 1944 metų pavasarį, buvęs savo namuose Kroicberge:

„Nugaromis prisiploję prie sienų išgirdome vis artėjančius sprogimus. Įjungta avarinė šviesa. Staiga driokstelėjo ypač smarkus trenksmas ir užgeso šviesos, todėl ant stalo uždegtos Hindenburgo žvakės... Netrukus nugriaudėjo dar vienas sprogimas. Aš tarsi sulėtintame kine stebėjau, kaip į vidų įsmuko stogas, įgriuvo ventiliacinės durys. Užgeso Hindenburgo žvakės, girdėjau tik griūvančio mūro ir nuolaužų griausmą. Griuvėsiai kilo tarsi potvynis, kol praradau sąmonę.“66

Tuo metu dar vaikas Leopoldas buvo vienas iš nedaugelio, iš sugriuvusios slėptuvės išneštas gyvas.

Renata Knispel pamena, kaip 1944 metų sausį ją išgelbėjo iš rūsio griuvenų. Kai pastatą sudrebino tiesioginis smūgis, ji kartu su šeima buvo ką tik pasiekusi slėptuvę:

„Persmelkė jausmas, kad tuoj nuplėš galvą. Buvome palaidoti iki liemens. Tarp griuvėsių sugriebiau mamos ranką. Ji spustelėjo ją atgal, todėl žinojau, kad gyva. Laukėme, kol būsime išgelbėti. Galiausiai pasigirdo žmonių, esančių kitoje patalpoje, beldimas – vienas mūsų subeldė atgal. Tada jie sienoje pramušė skylę ir mus vieną po kito pro ją ištraukė. Buvome išvesti per jų rūsį, kuriame, mūsų nuostabai, vis dar lyg niekur nieko degė šviesa. Kaimynai mus pamatę ėmė juoktis. Mes nesupratome kodėl, kol mums nepadavė veidrodžio. Buvome visiškai padengti storu pilkų dulkių sluoksniu.“67

Nestebina tai, jog aviacijos antskrydžiai tarp Berlyno gyventojų sukėlė fatalistinį, netgi apatišką požiūrį. Ursula fon Kardorff tvirtino, jog toks požiūris buvo tapęs norma: „Kas bus, tas bus, – sakė viena jos pažįstama, – nuo likimo nepabėgsi.“68 Viena mergaitė pamena, kaip 1943 metais jos mama pasakiusi, kad nuo šiol visa šeima miegos kartu galvas sudėjusi į vieną pusę. Ji manė, jog jeigu į juos pataikys bomba, jie bent jau numirs kartu.69

Žuvusiuosius iš griuvėsių ištraukdavo buvę jų kaimynai arba šiam darbui specialiai surinkti kareiviai ar priverstiniai darbininkai. Marcelis Elola pamena šią šiurpinančią užduotį, kai reikėdavo iš sugriuvusio namo traukti jame gyvenusios šeimos narių kūnus:

„Kartu mes ištraukėme tris suaugusiųjų kūnus arba veikiau tai, kas iš jų buvo likę. Jie buvo suplėšyti gabalais, palaikus buvo galima išnešti praustuvėje. Tada iš nuolaužų ištraukėme mažą mergaitę. Jos kūnas nebuvo suplėšytas, akys išsišovusios. Paguldėme ją kieme ant akmenų krūvos. Jos suknelė buvo beveik nepaliesta. Mergaitė dažnai ateidavo į fabriką, mes jai duodavome šokoladinių saldainių. Tai vaizdas, kurio niekada nepamiršiu: tas vaikas, mergaitė, gulinti ant nugaros sukryžiavusi rankas, lyg ką tik užmigusi ant griuvėsių ir degėsių krūvos – tik tiek teliko iš jos šeimos.“70

Iš pradžių neatpažinti kūnai būdavo išguldomi gatvėje, tikintis, kad galbūt juos atpažins kaimynai ar praeiviai. Tačiau po didesnių antskrydžių šokas, kokį galėjo sukelti visiems matomoje vietoje išguldytų lavonų krūvos, buvo toks didžiulis, kad jie, nors ir visai ne vietoje, išguldyti mokyklų bei gimnazijų salėse. Daugeliu atvejų žmonės sužaloti taip stipriai, jog jų atpažinti buvo neįmanoma. Kai 1945 metų pradžioje subombarduota mergaičių mokykla Neuenburger gatvėje, apie šimtas jaunų aukų paguldyta šalia esančiuose pastatuose, kad jas atpažintų sielvarto varstomi tėvai, tačiau mergaitės sužalotos taip, kad vos kelias jų atpažino.71 Savu laiku tie keletas kūnų buvo grąžinti giminaičiams palaidoti. Likusieji palaidoti vietinėse kapinėse specialiai paskirtoje vietoje.

Išgyvenusieji antskrydį pirmiausia puldavo patikrinti, ar nenukentėjo jų namai. Ursula fon Kardorff nukentėjo nuo 1944 m. vasario 1 d. antskrydžio. Vis dar siautėjant bomboms ji išėjo iš rūsio ir užlipo į viršų; išvydusi liepsnose pliauškantį savo butą, iš karto suvokė, kad ne ką ir beišgelbėsi. „Ką galėjome, nusitempėme laiptais žemyn, – savo dienoraštyje kitą dieną rašė ji, – tiesiog per langą metėme lovas, knygas ir pagalves. Nežinau, kaip, – pripažino ji, – bet visada žinojau, kad laukia kažkas panašaus.“72 Kiti negalėjo išgelbėti net būtiniausių dalykų. Erichas Neumannas, 1944 metais subombardavus jo motinos barą, tegalėjo išgelbėti savo šunį ir dėžę alaus.73

Daugeliu atvejų bombardavimų aukos neturėdavo kur eiti. Oficialūs nurodymai skelbė, kad jie turėjo ieškoti prieglobsčio pas draugus ar artimuosius, tačiau vilties, jog bus valdžios apgyvendinti kitur, nesuteikė. Kurį laiką likusiais be namų pasirūpino nacių karo organizacija NSV, miesto parkuose pastačiusi palapinių, o kilnojamose valgyklose, gražiai vadinamose Gulasch-Kanonen, dalijusi karštą maistą. Pasistiprinusios bombardavimų aukos pradėjo nesibaigiantį vizitų biuruose ir dokumentų pildymo maratoną ieškodami naujos gyvenamosios vietos, baldų bei drabužių, didžiąją dalį daiktų jie gavo iš „evakuotų“ žydų.

Vis dėlto daugelis apleisti to, kas liko iš buvusių namų, nenorėjo ir verčiau rinkosi susisukti laikiną prieglobstį aplink kelis savo išsaugotus daiktelius. Pasirodo, kai kuriems atstatymo bei tvarkymo veiksmas suteikė tęstinumo jausmą, kuris kartais net padėdavo išlaikyti sveiką protą. Šį momentą pripažino ir Rutha Andreas-Friedrich. „Kodėl viską statyti iš naujo? – klausė ji:

Kodėl milijonai žmonių pradeda viską iš naujo bandydami dėlioti į vietas tai, kas netrukus, po kelių valandų, gali vėl sudužti į šipulius?

Manau, žinau atsakymą. Mes taisome, nes privalome tai daryti, nes negalėtume nė dienos išgyventi, jei mums nebūtų leista visko lipdyti iš naujo.

Jei į orą išlekia mūsų svetainė, persikeliame į virtuvę. Jei sugriaunama virtuvė, keliamės į koridorių. Jei griuvėsių krūva lieka koridorius, įsikuriame rūsyje. Bet kur, kad tik namuose. Bet koks apgailėtinas namų kampas geriau, nei rūmai kažkur kitur. Štai kodėl vieną dieną visi jie sugrįš – žmonės, kuriuos bombos išplėšė iš jų miesto. Jie knaisiojasi tarp likusių sugriautų savo namų akmeninių fragmentų; jie stoja į darbą su kastuvu ir šluota, plaktuku, replėmis ir kirtikliu, kol vieną dieną ant suanglėjusių pamatų iškils nauji namai – galbūt Robinzono Kruzo pašiūrė, tačiau namai. Negali gyventi, jei nejauti, kur tavo namai.“74

Taigi daugelis berlyniečių taip ir apsigyveno palapinėse savo namų griuvėsiuose be šildymo, stokodami net pačių primityviausių žemiškų patogumų. Kaip pasakojo Ursula fon Kardorff, tokia egzistencija buvo skausmingas išmėginimas:

„Mūsų bute – be durų, langų, šildymo, elektros, vandens, telefono ar dujų – sąlygos yra prastesnės nei medinėje trobelėje kur nors laukuose. Atimtos civilizacijos gėrybės mus verčia jaustis visiškai bejėgiais. Tarkime, ateina vakaras, nusileidžia sutemos, vidurnakčio valanda – apima siaubas: daužos langų rėmai, smelkiasi drėgmė ir šaltis, ir visa tai gaubia melancholiška tamsa. Negaliu to pakęsti net valandą. Tai sunkiai pakeliama.“75

Kitas prioritetas buvo ieškoti dingusių artimųjų. Tokios paieškos galėjo tapti lengvesnės prikabinėjus popieriaus skiautelių ant durų rėmų ar brūkštelėjus ką ant išdegusių, pajuodusių pastatų sienų, nurodant čia gyvenusių likimą bei buvimo vietą: „Šiame rūsyje visi liko sveiki“, – rašyta. Arba: „Mieloji Gretchen. Kur esi? Tavo Hansas“, – arba dar labiau jaudinantys užrašai: „Mes gyvi. Luzie.“ Vienas liudininkas pamena atvykęs prie savo sugriautų namų Insbruko aikštėje ir radęs mamos rašysena parašytą žinutę, kurioje sakoma, kad šeima gyva ir gyvena Cėlendorfe.76 Missie Vassiltchikova, subombardavus jos namus, taip pat neva savo „įvairiems gerbėjams“, kuriuos vis dar tikėjosi jos ieškosiančius, kreida užrašė žinutę ant sienos: „Missie ir Loremarie viskas gerai, mes pas B. apsistojusios Potsdame.“77 Ilgainiui žmonėms vis sugrįžtant ir perskaitant perduodamas žinutes, žemiau rašyti atsakymai.

Kiti užrašai netrukus atsidurdavo griuvėsiuose. Dažnai sostinės bombardavimo vietose ant sienų būdavo užtepliojamas šūkis Unsere Mauern können brechen, unsere Herzen nicht – „Gali sugriūti mūsų sienos, bet širdys – ne“, – kažkas panašaus spausdinama oficialiuose plakatuose ar ant vėliavų, iškeliamų griuvėsiuose. Ursulai fon Kardorff tokie gestai įspūdžio visai nedarė. „Visiška kvailystė, – savo dienoraštyje rašė ji, – tokie dalykai gali patikti tik kokiam bukagalviui.“78 Kiti išgalvodavo savo šūkių. Vienas populiariausių vėlesniųjų karo metų sąmojų buvo šmaikščiai pakartojamas Hitlerio 1933 metų rinkimų šūkis: „Duokite man ketverius metus ir jūs Vokietijos nebeatpažinsite.“

Nepaisant siautėjančios mirties, destrukcijos ir kančių, žmonių dvasios Vokietijos sostinėje tai nepalaužė, kaip buvo numatęs „Bombonešis“ Harris. Berlynui iš visų Vokietijos miestų teko labiausiai visame karo laikotarpyje koncentruota bombardavimo kampanija, per kurią sutelktas didžiausias sąjungininkų bombų tonažas – daugiau nei 67 000 tonų.79 Nepaisant to, suirutė tarp civilių nekilo, o ir nacių režimas nežlugo. Tai lėmė daugybė priežasčių. Pirmiausia Berlynas nebuvo labai lengvai „sudegintas“, kaip tikėjosi RAF; platūs jo prospektai bei akmeninės alėjos nepasidavė siaučiančioms gaisrų audroms, nesileido taip siaubingai nuniokojamos, kaip seni viduramžių miestai Hamburgas ir Kelnas. Be to, žuvusiųjų skaičius Vokietijos sostinėje buvo sąlyginai nedidelis, siekė apie 50 000 aukų, nukentėjusių nuo aviacinių atakų viso karo laikotarpiu.80 Londone žuvusių civilių skaičius pasiekė apie 30 000 nukritus apie 20 000 tonų bombų.81

Tačiau, šiaip ar taip, nereikėtų įsivaizduoti, jog RAF pastangos Vokietijos sostinėje nepaveikė dvasinės civilių būsenos. Akivaizdžiai žemyn ėmė ristis daugelio Berlyno, o iš tiesų ir visos Vokietijos gyventojų pasitikėjimas naciais. Vokietijos žmonės režimu pasitikėjo todėl, kad šalyje atkurta ekonomika bei Vokietijos „garbė“ tarptautinėje arenoje, 1939 metais prasidėjęs karas tam tikra prasme galėjo būti vertinamas kaip šių principų tęstinumas. Tačiau nuo 1943 metų, po pralaimėjimų Stalingrade ir Kurske, po Italijos parklupdymo bei prasidėjus stambaus masto aviaciniams bombardavimams, daugeliui tapo aišku, kad situacija krypsta kita linkme.82

Nepaisant to, iš tiesų egzistavo daugybė tarpusavyje susijusių veiksnių, dėl kurių atviras nepasitenkinimas nepasireiškė. Visų pirma naciai iki subtilybių išmanė, kaip manipuliuoti visuomenės nuomone panaudojant propagandą; šis įgūdis buvo dar labiau šlifuojamas paskutiniaisiais karo etapais. Be to, didžioji dauguma Berlyno gyventojų puikiai žinojo, kas laukia tų, kurie atvirai kritikuoja režimą ar juolab ima prieš jį regzti sąmokslą. Čia veikė ir „pozityvesnis“ veiksnys. Nacių vyriausybė savo pažadus vykdė. Ji ne tik ėmėsi įgyvendinti didžiulį savo žmones apsaugosiančių bunkerių statybų projektą – gerokai pralenkusį apgailėtiną pagalbą, kuri Blitz karo metu siūlyta Londono gyventojams – ji taip pat pradėjo plačių užmojų gerovės atkūrimo ir kompensacijos schemų programą, atskubančią į pagalbą bombardavimo aukoms. Tuo laiku, kai civiliai gyventojai nuo režimo priklausė labiausiai, jis savo įsipareigojimus vykdė.

Be to, silpnėjančio politinio lojalumo vietą užėmė kitokio pobūdžio atsidavimas. Pirmoji iškilo patriotizmo forma, grindžiama principu „teisinga ar klystanti – mano šalis“, aukštinanti Vokietijos laimėjimus net ir tada, jei jaučiamas skeptiškumas pačiam nacių režimui. Toks požiūris susiformavo ne tik visada Berlyno gyventojus lydėdavusio pavojaus jausmo pagrindu, tačiau buvo grindžiamas reiškiama pagarba daugybei jaunų Berlyno vyrų – sūnų, brolių ir tėvų – tuo metu kovojusių už Vokietiją. Kaip dar ankstesniais karo metais pastebėjo britai, kai Luftwaffe bombomis talžė Londoną ir kitus miestus, dažniausiai namuose tai dvasinę būklę tik sustiprindavo, o ne pakirsdavo.83

Šalia tokio beatodairiško patriotizmo, solidarumo pagrindu ėmė kurtis pagalbos bendrijos, vienijančios šeimas ir artimuosius, tam tikros gatvės ir netgi to paties pastato gyventojus. Kaip 1943 metų reidą prisimena vienas berlynietis, „mes laikėmės kartu. Nesvarbu, į kieno rankas buvome įsitvėrę ar ką apsikabinę. Tą akimirką sugriuvo visos sienos, skiriančios komunistą nuo nacio, mamelę nuo pasipūtusios poniutės lakuotais nagais, girtuoklį nuo kaimyno blaivininko, vaiką nuo suaugusiojo.“84 Daugeliu atvejų būtent tokios bendruomenės bei toks savitarpio palaikymas leido Berlyno gyventojams atsilaikyti tokiu žiauriu ir pragaištingu Trečiajam reichui laikotarpiu.

16 Anapus beprotybės

1943 m. vasario 18 d. buvo gražus ankstyvas pavasaris. Ryškiai mėlynas dangus virš sostinės būtų pakėlęs nuotaiką ir Berlyno gyventojus paraginęs nusimesti kepures, paltus, šalikus – nuolatinius pastarųjų keleto mėnesių aksesuarus. Nors iki tikrojo pavasario dar buvo likusios geros kelios savaitės, neįprasta saulės skleidžiama šiluma tą dieną viliojo Berlyno gyventojus patikėti, kad dar viena nuožmi karo žiema jau praeityje.

Ne tokios optimistinės nuotaikos buvo užvaldžiusios Josephą Goebbelsą. Vokietijos pralaimėjimas Stalingrade, paskelbtas vos prieš dvi savaites, vis dar grėsmingai gožė visuomenės sąmonę. Kaip pirmas rimtas Vokietijos karinių pajėgų pralaimėjimas, kova, kurioje seniai nacių gerbiama žaibiško karo Blitzkrieg taktika bei apsuptis sėkmingai panaudota prieš juos, taip pat įvykiai Stalingrade, Vokietijos žmonėms suteikė pagrindą susimąstyti ir susirūpinti. Labiausiai buvo paveikti tie, kurie gedėjo savo prarastų vyrų, sūnų bei brolių, tarnavusių šeštojoje Vokietijos armijoje, vyrų, kurie didžiuodamiesi žygiavo per Varšuvą 1939 metų rudenį, o dabar buvo arba žuvę, arba pasitiko neaiškią savo dalią sovietų nelaisvėje. Be to, daugelis nuogąstavo, kad toks pražūtingas pralaimėjimas reikš pasiektą liepto galą Vokietijos puolime arba Stalingrado mūšis bus pabaigos pradžia.

Kaip propagandos ministro, Goebbelso pareiga buvo tokias neigiamas nuomones išsklaidyti, įvykius užglaistyti optimizmo šydu ar bent jau Vokietijos žmones parengti dar vieniems sunkiems metams. Tačiau keistas sutapimas – tokiems jo kėslams trukdė prasidėję geri orai. „Kiekvienas saulės spindulys, – savo dienoraštyje rašė jis, – trukdo įgyvendinti totalitarinio karo priemones. Būtų daug paprasčiau, jeigu dar kelias savaites būtų užsitęsusi žiema, kad ir kiek šiltesnė. Kuo niūresnis karo vaizdas, tuo lengviau nupiešti reikalingas nemalonias pasekmes.“1 Propagandos ministras akivaizdžiai pasaulio nematė taip, kaip tą dieną jį matė kiti Berlyno gyventojai.

Tą patį vakarą Goebbelsas turėjo sakyti kalbą svarbiame viešame posėdyje prestižiniuose Berlyno Sporto rūmuose (Sportpalast): tai vėliau tapo didžiausio atgarsio sulaukusi ir iš tiesų liūdniausiai pagarsėjusi jo kalba. Šiam įvykiui pasirinkta labai gera vieta. Sporto rūmai buvo didžiulė arena pietinėje miesto dalyje esančiame Šėnebergo priemiestyje; jie buvo pagarsėję čia rengiamomis dviračių lenktynėmis, ledo ritulio rungtynėmis bei čiuožimo varžybomis, bet nuo 1933 metų naudota tik politiniams susirinkimams. Tokio pobūdžio suvažiavimui joje galėjo susirinkti iki 14 000 atsidavusių nacių, galėjusių ne tik kylančiomis eilėmis susėsti aikštės pakraščiuose, bet ir glaudžiomis gretomis pačioje aikštėje sustatytose kėdėse – todėl nė kiek nestebina, kodėl Goebbelsas šią vietą pavadino „centrine mūsų politikos tribūna“.2

Ruošiantis kalbai Sporto rūmai rūpestingai papuošti. Balkonuose iškabintos girliandos persipynė su svastika dekoruotomis vėliavomis. Viename arenos gale pastatyta didžiulė scena. Per aikštę ėjo ilga balta pakyla, kurios gale susodinti aukščiausius postus užimantys nacių pareigūnai. Centre pakabinta nacių vėliava, daugybė mikrofonų ženklino oratoriaus vietą. Gale virš pakylos iškeltas stilizuotas vokiškas erelis, nukreipiantis dėmesį į dar dvi balkonų eiles, perskirtas vėliavos įmantriu gotiškuoju šriftu užrašytu legendiniu užrašu: „Totalitarinis karas – trumpiausias karas.“

Taip pat kruopščiai atrinkti susirinkusieji. Atidžiai pasirinkti dėl politinio patikimumo, jie turėjo atstovauti įvairiems Vokietijos visuomenės sluoksnių atstovams. Šalia sužeistųjų Rytų fronte gretų čia buvo apdovanotų Riterio kryžiais, medicinos sesučių, ginkluotės gamyklų darbininkų, gydytojų, mokslininkų, menininkų, inžinierių, architektų ir mokytojų. Kaip vėliau priešais juos gražbyliavo Goebbelsas, „matau tūkstančius Vokietijos moterų. Čia susirinko jauni ir garbaus amžiaus žmonės. Nepakviesti nelieka jokios klasės, profesijos ar amžiaus atstovai.“ „Šią akimirką, – savo auditorijai pareiškė jis, – jūs reprezentuojate visą šalį.“3 Iš tiesų jo klausėsi „visa tauta“ – nesantys Sporto rūmuose milijonai vokiečių buvo palinkę prie radijo namuose, darbovietėse bei barakuose.

Tą vakarą prie mikrofonų stojusio Goebbelso figūra sudarė keistą įspūdį. Pasipuošęs elegantišku dvieiliu švarku, ant kairiosios rankovės užsirišęs privalomą raištį su svastika, jis atrodė ganėtinai užgožtas prieš jį esančio mikrofonų pulto. Kalbėti pradėjo ramiu tonu primindamas savo ankstesnįjį pasisakymą Sporto rūmuose prieš tris savaites, kurio, jo žiniomis, klausėsi Vokietijos kariai, tuomet vis dar kovoję Stalingrade. „Aš, kaip ir turbūt jūs visi, kaskart susijaudinu, – pasakė jis, – prisiminęs, kad šie kariai didvyriai... turbūt paskutinį kartą savo gyvenime prie mūsų prisijungė pakeldami ranką dainuoti nacionalinį himną.“ Tada jis perėjo prie pralaimėto Stalingrado mūšio reikšmės pareikšdamas, jog bolševizmas dabar į pavojų pastatė ne tik nacistinę Vokietiją, bet ir visą Vakarų civilizaciją. Kovoti su šia grėsme, sakė jis, buvo pagrindinė nacistinės Vokietijos pareiga, nes „jeigu mums nepavyks, neįvykdysime istorinės savo misijos. Viskas, ką padarėme praeityje, nublanksta prieš šią grandiozinę užduotį.“

Įsiaudrinęs nuo temos ir pakurstydamas vis labiau reiškiamą ir triukšmingesnį minios entuziazmą, Goebbelsas kalbėjo vis garsiau bei vaizdžiau: gestikuliavo į visas salės puses tai rankas uždėdamas ant juosmens, tai demonstratyviai vedžiodamas pirštu. Jam kalbant jau ir taip daug atveriama burna žiojosi vis labiau, kol atrodė, kad visą jo galvą užgožė žabtai. Taip pat vis labiau įsismarkavo jo balsas, kartkartėmis pritylantis, kad auditorija imtų atidžiau klausyti, tai vėl pakildamas iki riksmo. Jis tvirtino, kad Stalingrado mūšis Vokietijos žmonėms atvėrė akis, kokia yra „tikroji karo prigimtis“. Visos Europos ateičiai pakibus ant Vokietijos sėkmės rytuose, įrodinėjo jis, „šią valandą reikalingas totalinis karas“.

„Svarbiausia ne tai, ar priemonės geros, ar blogos, tačiau tai, ar jos atneša sėkmę. Nacionalsocialistinė vyriausybė pasirengusi imtis bet kokių metodų. Mums nerūpi, jei kas nors prieštarauja. Mes nesirengiame Vokietijos potencialo kare susilpninti priemonėmis, padedančiomis tam tikrai visuomenės klasei išlaikyti aukštus, beveik taikos lygio gyvenimo standartus, ir taip pastatyti į pavojų savo visuotines pastangas mobilizuoti išteklius karo veiksmams. Mes savanoriškai atsisakome tam tikrų gyvenimo patogumų tam, kad galėtume kaip galima greičiau ir efektyviau sutelkti visus išteklius karo veiksmams.“4

Goebbelsas paskelbė, kad nuo šiol bus uždaryti visi barai ir naktiniai klubai, taip pat prašmatnios parduotuvės, kadangi tai „žeidžia perkamosios galios nebeturinčią visuomenę“. „Kokia šiandien nauda iš mados namų, – klausė jis, – kas iš grožio salonų?“ Prabangūs restoranai, kurių poreikiai ištekliams gerokai viršijo tai, ką Goebbelsas matė esant sveiko proto ribose, taip pat buvo priversti užsidaryti. „Gurmanais galėsime būti, – pašaipiai postringavo jis, – kai baigsis karas.“ Šiuo metu turime susitaikyti su taupymu ir griežta ekonomija. „Gyventi gali būti ne taip malonu kaip taikos laikais. Tačiau taikos nėra – mes kariaujame... savo patogumus turime aukoti dėl pergalės.“

Tokiomis niūriomis prognozėmis, kurias minia pasitiko audringais pritarimo šūksniais, Goebbelsas baigė savo kalbą. Auditorijoje sukėlęs siautulį, jis dar metė keletą klausimų atsakydamas į britų tvirtinimus, kad Vokietijos žmonės neturi jokio noro dalyvauti kare ir nebetiki pergale.

„Ar jūs tikite galutine ir visiška Vokietijos tautos pergale?“

„Taip!“ – visi lyg vienas sugriaudėjo.

„Ar reikalingas totalinis karas? Jei neišvengiama, ar manote, kad reikia dar totalesnio ir radikalesnio karo nei tai, ką galime įsivaizduoti šiandien?“

„Taip!“ – savo aplodismentų lavina nustelbdami kalbėtoją atsakė jie.

„Ar jūs pasiryžę dėl pergalės ištikimai paklusti fiureriui nepaisydami sunkumų, kad ir kas benutiktų, ar sutinkate susidurti su didžiausiais asmeniniais išmėginimais?“

Atsakydami į tai susirinkusieji visi kaip vienas atsistojo skanduodami: „Fiurerio nurodymams mes paklusime!“

„Jūs atsakėte, – pabaigoje pareiškė Goebbelsas, – jūs mūsų priešams pasakėte tai, ką jiems reikėjo išgirsti.“ Aplodismentų bei šūksnių kakofonijoje jis paskelbė naująjį tautos, kovojančios dėl galutinės pergalės, šūkį: Nun Volk steh auf, und Sturm bricht los! – „Tauta, dabar stokime, ir tepratrūksta audra!“5

Goebbelso manymu, ši jo kalba buvo itin vykusi. Savo dienoraštyje kitą dieną jis rašė:

„Atmosfera pulsavo audringomis visuotinio užsidegimo nuotaikomis. Mano kalba padarė neišdildomą įspūdį. Net iš pradžių ją pertraukdavo audringi plojimai. Auditorija reagavo neapsakomai. Sporto rūmuose dar niekada nebuvo tokių scenų, kokios kilo pabaigoje, kai susirinkusiųjų paklausiau... Manau, ši kalba padarys įspūdį ne tik Reiche, bet ir neutraliose, ir netgi mūsų priešų šalyse... Geriau ir negalėjo būti.“6

Sporto rūmuose tuomet buvęs Albertas Speeras vėliau sakė, kad niekada dar nebuvo matęs „taip įspūdingai fanatizmo išjudintos“ publikos, išskyrus kai kuriuos sėkmingiausius viešus Hitlerio susirinkimus. Vėliau tą vakarą kalbėdamas su Speeru, Goebbelsas, nesitverdamas kailyje iš pasitenkinimo, dalijosi savo pseudopsichologiniu minios reakcijos vertinimu: „Ar pastebėjote? – Goebbelsas klausė jo. – Jie reagavo į subtiliausius niuansus ir aplodismentais pratrūkdavo būtent reikiamais momentais. Tai buvo politiškai geriausiai paruošta auditorija visoje Vokietijoje.“7

Nepaisant savo puikaus oratorinio meno išmanymo Goebbelsas leido sau pamiršti, kad Sporto rūmuose susirinkusios publikos elgesys buvo kruopščiai surežisuotas. Po vieną atidžiai atrinkti ne tik susirinkusieji pasiklausyti kalbos, bet ir salėje įmontuota garsiakalbių sistema, per kurią reikiamais momentais slapta buvo paleidžiama įrašyta ovacijų ir pritariamųjų šūksnių fonograma ne tik publikai sužadinti, bet ir suteikti reikiamas užuominas.8 Vis dėlto tokios psichologinio poveikio priemonės neturėtų sumenkinti Sporto rūmuose tą vakarą kilusių įspūdingų scenų. Be jokios abejonės, publika buvo manipuliuojama, ji raginta, tačiau jos užsidegimas dėl to nebuvo mažiau tikras. Ursula fon Kardorff pastebėjo, koks bauginančiai užkrečiamas gali būti fanatizmas. Ji rašė:

„Vienas mūsų redaktorių, dalyvavęs ten kaip reporteris, mums pasakojo, kaip įsisiautėjo minia. Jis ramaus būdo mąstantis žmogus ir, beje, antinacis, tačiau ir jis nė nepastebėjo, kaip pakilo ir jau žiojosi kartu su visais rėkti, bet atsitokėjęs atsisėdo. Redaktorius sakė, kad jei Goebbelsas būtų paklausęs, „ar norite mirti“, jie irgi suriaumotų tą patį atsakymą „taip!“9

Sunkiau būtų įvertinti namuose likusių prie radijų palinkusių vokiečių reakcijas. Kai kurių greičiausiai nesužavėjo Goebbelso oratorystė ir jie galbūt įžvelgė propagandinę pompastiką. Pavyzdžiui, Užsienio reikalų ministerijos tarnautojas Hansas-Georgas fon Studnitzas, nors ir ištikimas režimui, abejojo, ar geriausias būdas kelti tautos dvasinę būklę yra „žmones bauginti bolševizmu“10. Rutha Andreas-Friedrich buvo linkusi labiau smerkti ir kalbą pavadino „fanatiškos valios demonstravimu“. „Totalus, totalesnis, totaliausias, – pašaipiai komentavo ji, – net nežinojau, kad tokio pobūdžio būdvardžiai dar gali būti laipsniuojami. Greičiausiai žmonės jau nebepasitiki savimi, kad patiki tokiais dalykais.“11 Kalbos tą vakarą klausiusi namuose Josepha fon Koskull buvo pasipiktinusi. „Apie ką mąstė Goebbelso auditorija?“ – svarstė ji.12

Dar daugiau buvo tokių, kurie, sujaudinti to, ką pasakojo jų užsidegę draugai, taip pat pasidavė šiai isterijai. Savaitinėje nacių saugumo tarnybos ataskaitoje apie bendras visuomenės nuotaikas iškilmingai pareikšta, kad Vokietijos žmonės į kalbą sureagavo labai pozityviai. „Poveikis, – pranešama jame, – buvo išties didžiulis ir apskritai labai palankus... Nepaisant realaus situacijos rimtumo pripažinimo, ji sušvelnino įtampą ir sustiprino žmonių optimizmą bei jų pasitikėjimą valdžia.“13

Neteisinga būtų tvirtinti, jog Goebbelsas tik manipuliavo Vokietijos žmonėmis. Jie puikiai suprato, kad tą vakarą buvo suvilioti – tačiau svarbu tai, jog atvėsus aistroms suvokė, kad kalbos esmė buvo teisinga. Jeigu Vokietija karą laimės – dabar buvo visiškai aišku, kad kalbama apie „jeigu“, o ne „kada“ – iš tautos tai pareikalaus labai svarbios šiam momentui mobilizacijos, reikės aukotis ir patirti nepriteklių. Juk tai buvo „totalinis karas“, su kuriuo jie sutiko.

Beje, būtent todėl kitomis aplinkybėmis tokia nemaloni turėjusi būti žinia sukėlė palaikymo audrą ir dvasinį pakylėjimą. Paprastai naciai vengdavo Vokietijos žmonėms pateikti nepagražintą, „nepakoreguotą“ tiesą: kiekviena nesėkmė buvo nurašoma kaip „laikina“, kiekvienas pralaimėjimas pateikiamas kaip „taktinis atsitraukimas“. Dabar Goebbelsui Sporto rūmuose pademonstravus nebūdingą atvirumą vyriausybė pagaliau žmonėms pasakė visą teisybę; be to, pateikė konkrečias priemones, kuriomis situaciją galima ištaisyti. Pasirodo, naujasis atvirumas visiems labai patiko.14

Nepaisant to, šalia naujai pažadinto entuziazmo bei pasiryžimo, Vokietijos žmonės puikiai suvokė, kad laukia sunkūs laikai. Neatsakytas liko klausimas, kokia nepalaužiama bus tautos dvasinė būsena, jei Vokietijos karinės pajėgos ir toliau klups bei patirs pralaimėjimus. Kaip Vokietijos gyventojai reaguos, kai pajus, kad „totalinis karas“ visu savo svoriu griūva ant jų pečių? Netrukus tai paaiškėjo.

1943-ieji Vokietijai buvo katastrofiškai sunkūs metai, nesėkmės ir pralaimėjimai lydėjo kiekvieną karo veiksmų teatrą. Blogų naujienų virtinė prasidėjo nuo Atlanto, kur povandeniniai Vokietijos laivai įnirtingai skandino anglų ir amerikiečių tiekimo konvojus, siekdami sužlugdyti britų karo veiksmus. Pirmojoje karo dalyje puikiai sekėsi admirolo Dönitzo povandeniniams laivams „vilkų gauja“, kai sąjungininkų prarastų laivų tonažas gerokai viršijo Vokietijos nuostolius, o sąjungininkų technologinės ir taktinės priemonės tai pakeisti nesuveikė pakankamai greitai. 1943 metų pavasarį įvyko reikšmingas posūkis, ypač tada, kai sąjungininkų tolimo veikimo lėktuvai ištaisė „spragą“ Vidurio Atlante, kur prieš tai konvojų „nedengė“ oro pajėgų patruliai ir kur labai sėkmingai medžiojo „vilkų gaujos“. Jau gegužę prarasta daugiau Vokietijos povandeninių negu sąjungininkų laivų, ir, kaip pripažino Dönitzas, toliau tęsti povandeninių laivų karą tapo „nebeįmanoma“.15 Vokietija Atlanto mūšį pralaimėjo.

Lieka abejonių, ar Vokietijos visuomenė karo Atlanto vandenyne detales įvertino tinkamai. Tačiau nepastebėta neliko tai, kad teigiamų žinių iš to karo veiksmų teatro vis mažėjo. Sostinės gandų malūne sukosi teorijos, bandančios paaiškinti slaptas operacijas, į kurias dabar buvo įsivėlęs povandeninių laivų laivynas. Kai kurie svarstė, kad „vilkų gauja“ telkėsi lemiamai atakai, kiti leidosi į dar nerealesnius svaičiojimus manydami, kad jie kaupiasi įsiveržimui į Britaniją ar iš Japonijos į Vokietiją gabena taip reikalingą kaučiuką. Tik mąstantys blaiviausiai bei geriau informuoti apžvalgininkai padarė išvadą, kad povandeninių laivų karas iš tiesų pralaimėtas.16

Daugelio mintis tą vasarą užgožė įvykiai kitose karo veiksmų arenose. Kare rytuose tų metų liepą įvykęs Kursko mūšis tapo lemtinga nesėkme Vokietijos karinėms pajėgoms. Turėjęs sugrąžinti šlovingąsias Blitzkrieg dienas, Kursko mūšį vokiečiai laikė didžiule klasikine žnyplių operacija, per kurią fronto linijoje turėjo būti perkirstas pleištas. Vis dėlto vokiečių karo vadams netrukus paaiškėjo, kad sovietų pozicijos jų atžvilgiu yra gerokai sustiprintos, ir numatyta staigi ataka greitai įklimpo statinėje neįsivaizduojamo ir beprecedenčio žiaurumo tankų kovoje. Nors Kurske siekta perimti iniciatyvą iš sovietų, jau vien jame paaukotų sunkiųjų šarvuočių mastai reiškė vermachto atakos pajėgumo pabaigą. Nuo tol visą karo laiką Vokietijos kariuomenė lėtai ir kankinančiai atsitraukinėjo ir grįžinėjo į savo sostinę.

Tuo metu pietuose sąjungininkų įsiveržimas į Siciliją tą patį liepos mėnesį taip pat turėjo didžiulės reikšmės. Tai ne tik padėjo nutiesti saugų pagrindinį jūros kelią Viduržemio jūroje sąjungininkų laivams, bet ir nacių okupuotoje Europoje atidarė ilgai lauktą „antrąjį frontą“. Nacių propaganda siekė tokius įvykius sumenkinti pabrėždama periferinę Sicilijos padėtį ir skiedė apie greitą įsiveržėlių pralaimėjimą. Tačiau tai nedaugelį teapkvailino.

Ilgainiui įsiveržimo į Siciliją reikšmė tapo dar didesnė. Liepos 25 d. nuverstas Mussolinis. Praėjus dviem savaitėms, Italija sąjungininkėms paskelbė paliaubas, Vokietijos karines pajėgas dar priversdama karo veiksmams skirti didelį skaičių karių, reikalingų paremti buvusią sąjungininkę. Tuo metu namuose tūkstančiai Vokietijos pramonėje, ypač sutelktoje tokioje vietoje kaip Berlynas, dirbantys italų darbininkai jau nebelaikyti draugais ar sąjungininkais. Bene per vieną naktį jie tapo karo belaisviais.

Tikroji pagrindinės nacių Vokietijos sąjungininkės kapituliacijos reikšmė nuo Vokietijos visuomenės buvo slepiama. Šis įvykis Vokietijos spaudoje pateiktas kaip nereikšminga detalė, kuriai, pavyzdžiui, Deutsche Allgemeine Zeitung buvo skirta vos viena skiltis.17 Hansas-Georgas fon Studnitzas pastebėjo keistą tylą Vokietijos spaudoje. „Rytoj šešiasdešimtasis Mussolinio gimtadienis, – liepos 28 d. rašė jis, – tačiau apie jį Vokietijos laikraščiuose nerašoma nė žodelio. Vyras, vokiečių tautai visada pristatytas kaip puikiausias valstybės veikėjas pasaulyje po Hitlerio, staiga Vokietijoje netikėtai išnyksta iš akiračio neišliaupsintas ir nepašlovintas.“18

Kol Berlyno gyventojai virškino žinią apie Mussolinio nuvertimą ir Kursko mūšio pralaimėjimą, bloga nuojauta civiliams gyventojams smelkėsi ir dėl kitų tiesiogiai juos liečiančių įvykių. Nors Didžiosios Britanijos karinės oro pajėgos Vokietijoje demonstravo savo sustiprėjusius pajėgumus kare oro erdvėje didžiąją dalį praeitų metų, ugnies uraganas, atūžęs Hamburge paskutinę 1943 metų liepos savaitę, Vokietijos žmones privertė įsisąmoninti skaudžią moderniojo karo tikrovę.19 Po šios atakos, kol Hamburgas kapanojosi bandydamas susitaikyti su padaryta žala, likusi Vokietijos dalis puolė į paniką klausydama siaubingų iš šio miesto bėgančių žmonių istorijų. Daugelis svarstė, ar būtent tai Goebbelsas turėjo omenyje kalbėdamas apie „totalinį karą“.

Dar svarbiau tai, kad sukritę į vieną šie trys įvykiai privertė visuomenę nebetikėti režimu. Kai kurie vis dar sugebėjo save apgaudinėdami tikėti, kad Vokietijai be Italijos bus geriau arba kad Hamburgo sunaikinimas tebuvo išimtinė katastrofa. Kiti nusiraminimą rado antgamtiniuose reiškiniuose. Ursula fon Kardorff pamena tą vasarą sostinėje pasklidus horoskopui, kuriame numatyta, jog didžiausias aviacinis antskrydis Berlyne įvyks rugpjūčio 27 d., po kurio rugsėjo viduryje bus priimtas „sensacingas sprendimas“ ir nuo 1944 metų gegužės Vokietija vėl turės karalių. „Štai į tokias kvailystes, – savo dienoraštyje rašė Kardorff, – žmonės įsikibę laikosi.“20

Šis beveik mistinis tikėjimas išgelbėjimu puikiai derinosi su tautoje augančiu keršto troškimu. 1943 metų vasarą ėmė sklisti gandai apie „stebuklingą Vokietijos superginklą“, kuris Berlyne žmonių vadintas akronimu „Wu-Wa“, nuo vokiško žodžio Wunderwaffen. Nors kai kurie tokius gandus iš karto atmetė, daug buvo aklai tikėjusių ir besimeldusių, kad „Wu-Wa“ pakeistų karo eigą ir sunaikintų Hitlerio priešus. Hansas-Georgas fon Studnitzas pamena prisiklausęs tokių istorijų:

„Jau kurį laiką sklinda gandai apie slaptuosius ginklus, kurie pakeis visą karo eigą mūsų naudai. Beveik visi pažinojo ką nors, kas matė, kaip tie ginklai bandyti. Kai kurie kalba apie bombą, kuri bus numesta raketos iš lėktuvo ir kurios sprogstamoji galia tokia, kad gali sunaikinti visą miestą. Kiti skelbia, kad iš specialiai Prancūzijos pakrantėse pastatytų bazių bus šaudoma ypatingais sviediniais. Žmonės godžiai šias pasakas ryja. Tikėjimas superginklu šiuo metu palaiko jų dvasią.“21

Nepaisant Studnitzo paniekos, Berlyno gandonešiai didžiąja dalimi neklydo. Ankstyvuosiuose ginklo, vėliau pavadinto V-1, „skraidanti bomba“, bandymuose raketa iš tiesų buvo paleidžiama iš pirminio orlaivio, o tolimesni šaudymai numatyti iš konkrečių vietų Prancūzijos pakrantėje. Studnitzo nuostabai, praėjus vos mėnesiui nuo to, kai 1943 metų rugpjūtį apie tai rašė savo dienoraštyje, Albertas Speeras viešai patvirtino, kad prieš vakarų sąjungininkes rengiamas keršto planas, kuriame bus panaudotas „slaptasis ginklas“22. Pirmieji operatyviniai V-1 paleidimai įvyko 1944 metų birželį.

Vieniems nusiraminti padėjo panašūs gandai, kiti mąstė realiau. Vis dažniau pasigirsdavo abejonių dėl Vokietijos sugebėjimo kariauti toliau, jau nekalbant apie laimėjimą. Vis labiau imta abejoti dėl Vokietijos naujienų pranešimų tikslumo.23 Rutha Andreas-Friedrich, savo dienoraštyje kandžiai komentavusi „taktinį atsitraukimą“, apie kurį vis garsiau buvo pranešama iš Rytų fronto, išreiškė daugelio nuomonę: „Rytuose jie griebiasi vis labiau radikalesnio „fronto linijų trumpinimo“. Jei pažvelgtume į atlasą, šie nepripažįstami atsitraukimai, rodos, fronto liniją tik pailgina. Įtariu, mes vis dar trumpinsime fronto linijas, kai būsime dešimt kilometrų nuo Berlyno, sėkmingai atsitraukinėdami nuo priešo ir pergalingai pasipriešindami.“24

Įsibėgėjus 1943 metams Berlyne gyventojų dvasinė būsena palaipsniui tik prastėjo. Pavargę nuo nesibaigiančio įtempto stengimosi, užsitęsusio bei stiprėjančio karo ore ir varginami pastovių apribojimų, nepritekliaus bei normavimo sistemos, žmonės vis labiau grimzdo į abejingumą. Hansas-Georgas Studnitzas pamena nuotaikas prestižiniame „Adlon“ viešbutyje Berlyne 1943 metų rudenį, kai buvo transliuojama viena Hitlerio kalbų:

„Visuomenės apatiją atspindi faktas, kad kalba transliuojama ne valgomajame, kaip būdavo anksčiau, o nedideliame laukiamajame, kuriame įtaisytas garsiakalbis; pasiklausyti nesiteikė nė ketvirtadalis viešbučio svečių. Daugelis auditorijos buvo virėjai, padavėjai ir kambarinės.“25

Vis labiau vermachto bei rėksmingi režimo pranešimai atrodė tušti postringavimai, dažniausiai jie pasitikti pašaipiu prunkštelėjimu. Kaip prisimena Lutzas Ritteris, „niekas iš mano draugų aplinkos „galutinės pergalės“ svaičiojimų nebepriėmė rimtai“.26 Optimizmas dėl karo visuomenėje tapo retas paukštis, išstumtas pasikliovimo savo jėgomis bei nuožmaus pasiryžimo išgyventi.

Kad ir ko kadaise berlyniečiai troško, po Stalingrado mūšio bei 1943 metų nesėkmių jie norėjo tik paprasčiausiai pabėgti nuo karo ir išnešti sveiką kailį. Kai kuriems tokie esminiai žmogiškieji instinktai tapo svarbiausi. Kaip 1943–1944 metų žiemą pastebėjo vienas dienoraščio autorius:

„nei griuvėsių sėmimas kastuvu, nei pagalvės išgelbėjimas neturi nieko bendra su nacių entuziazmu ar pasiryžimu viską iškęsti. Niekas net neprisimena Hitlerio, kai lentomis užkalinėja savo virtuvės langą. Visų mintyse klajoja tik viena mintis – šaltyje neišgyvensi, prieš nusileidžiant sutemoms bei sugaudžiant sirenoms, turi turėti kampą, kuriame galėtum padėti galvą bei ištiesti kojas taip, kaip nori tai daryti tu, o ne taip, kaip kažkas nori, kad pasirinktum.“27

1943 metais, visuomenei tampant vis slogesnei, gyventi Vokietijos sostinėje darėsi dar sunkiau. Berlyno gyventojus tuojau pat paveikė apgailėtinoje būklėje atsidūrusi visuomenės sveikatos priežiūra. Jau 1941 metais amerikietis Howardas Smithas skundėsi dėl halitozės tvaiko – katastrofiškai suprastėjusios burnos higienos padarinio – kuris buvo prasisunkęs visame mieste, taip pat paminėjo pastebimai į akis krintančius išblyškusius Berlyno gyventojų veidus: „Nesveikai pabalusius, it pabarstytus miltais, ir aplink pavargusias, negyvas akis išryškėjusius raudonus ratilus.“28 Ateinančius metus visuomenės sveikatos būklė dar labiau prastėjo atakuojama streso, gyvenimo karo laikmečiu keliamos įtampos, bemiegių naktų bei normavimo sistemos užtraukto nepritekliaus. Endemiškai paplito gripas ir peršalimo ligos, sparčiai daugėjo ir dizenterijos bei skarlatinos atvejų.29 Netgi tie, kurie nesiskundė jokia konkrečia liga, kaip rodo Helgos Schneider šeima, dažnai buvo itin prastos sveikatos. Ji rašė:

„Mes visi apgailėtinos būklės – močiutei skausmingai ištinęs kelis, bet mes neturime skausmą malšinančių vaistų, o ir Hildei nieko nepavyko rasti... Mano pamotę varsto tulžies diegliai, savo pilvą ji apriša vilnoniais šalikais, tikisi, kad skausmą apramins namo durininkės ponios Köhler masažai. Mano galva visa nusėta šašų, o Peteris vemia geltona puta. Kai tik pakylu nuo kėdės ar iš lovos, iš karto pasijuntu taip, lyg tuoj apalpsiu.“30

Pasirodo, 1944 metais Vokietijos sostinėje nusileido ypač slegianti ir niūri atmosfera. Danų žurnalistas Paulas fon Stemannas savo dienoraštyje pasižymėjo, kad tai buvo

„...apatijos, laukimo, baimės ir nesiliaujančių bombardavimų metas. Tai buvo bedvasė egzistencija. Atrodė, karas tęsis amžinai. Nepertraukiamas vienodumas bukino, tačiau dar labiau slėgė visas aplink sunaikintas grožis... Nebeliko gėlių, sudegintos knygos, nuimti paveikslai, išgriuvę riogsojo medžiai, nečiulbėjo paukščiai, nelojo šunys, nespygavo vaikai... neskambėjo juokas, nepasigirsdavo pratrūkstantis kikenimas. Joks veidas nenušvisdavo sušildančia šiluma, netirpdė skausmo draugiškas bučinys ar apkabinimas. Virš galvų vis dar buvo dangus... tačiau dažnai jį užstodavo dvokiantys ir riebūs juodi debesų kamuoliai.“31

Norvegas reporteris Theo Findahlas skausmingai apgailestavo dėl to, kad nauji režimo įvesti apribojimai dabar paveikė kiekvieną gyvenimo aspektą, ir nuo tada, kai įsigaliojo naujieji Goebbelso nuostatai, iš sostinės civilių atimta net galimybė norint užsimiršti pabėgti į teatrą ar kabareto pasirodymą. „Vienu plunksnos brūkštelėjimu, – rašė Findahlas, – Goebbelsas panaikino beveik visa, kas Berlyne dar teikė malonumą, dėl „totalinio karo“. Neliko teatrų, jokios įvairovės, jokių šokių klubų, vyninių. Berlynas tapo nuobodžiausia pasaulyje sostine.“32

Jis taip pat tapo kažkoks siurrealistinis. Gyvenimas karo laikotarpiu sukeldavo keisčiausių žmonių reakcijų jiems pripratus prie nuolat aplink vykstančios dramos bei įvaldžius savitas išlikimo strategijas. Hansas-Georgas Studnitzas aprašė ganėtinai keistą savo draugo Hanso Flotowo patirtį, šiam nusprendus po aviacinio antskrydžio namo sugrįžti per Berlyno centrą:

„Gaisrininkai vis dar gesino ugnį, įsimaišę tarp vienas kitam padedančių įsimylėjėlių, senyvo pono su mažu šuneliu, anglių dulkėmis nubarstytų mergaičių plieniniais šalmais, žmonių su nešiojamais radijo aparatais ir vyrų, pardavinėjančių laikraščius. Pasigirdo moters, šaukiančios vandens, balsas. Kai Flotowas atsisuko, jauna mergaitė jo paprašė, kad jis parsivestų ją į namus – jis to nepasigailėsiantis. Kai galiausiai pasiekė namus, šalimais esančią Magdeburgo gatvę išvydo skendinčią liepsnose. Nuskubėjęs į kitą gatvės pusę rado savo degančioje virtuvėje ramiai gaisrininkams sumuštinius ruošiančią ponią fon Gersdorff. Kitame Gersdorffų namų kambaryje gulėjo prieš kelias dienas mirusio vyro, uždengto languotu vilnoniu kilimu ir ant krūtinės uždėtu kryžiumi, lavonas: kūno nebuvo galima išvežti į morgą dėl nesiliaujančių pavojaus sirenų. Hansas miegoti atsigulė 7.00 ryto.“33

Tai, ką užsirašė Ursula fon Kardorff, galbūt ne taip sukrėtė, tačiau buvo ne mažiau svarbi patirtis. 1944 metais Velykų dieną ji dienoraštyje aprašė savo išvyką prie upės Šprė vingio pačiame Berlyno centre, vietoje, kurioje turėjo būti realizuotas ambicingasis Alberto Speero sostinės rekonstrukcijos planas. Akinančioje pavasario saulės šviesoje tą dieną ši vieta paliko kiek šiurpinantį įspūdį:

„Dabar čia, tarsi iš Hieronymuso Boscho paveikslų perkelto landšafto, viduryje tyvuliavo kelių metrų gylio ežeras, apsuptas buvusio Generalinio štabo pastato griuvėsiais... ir aptrupėjusiomis ambasadų vilomis. Nors draudžiama, aplink ežerą žaidžia vaikai, iš apanglėjusių lentų dirbdamiesi plaustus... Aplink žydi laukinės, dabar geltonos ir nuodingos gėlės, bet oras švarus, žaliuoja žolės, čia jau namus radusios žuvys. Makabriška idilė.“34

1944 metai dar labiau pablogino ir taip keblią Vokietijos karinę padėtį. Tą pavasarį Jungtinų Valstijų karinės oro pajėgos sostinėje pradėjo dieninius antskrydžius, kuriems paskatą suteikė tiek išaugę pajėgumai, tiek santykinai susilpnėjusi Vokietijos karinių oro pajėgų Luftwaffe gynyba. Nors Berlyno gyventojai prie naktinių RAF vizitų sąlyginai buvo pripratę, dieniniai antskrydžiai tapo nauja ir nerimą keliančia problema, kadangi dauguma žmonių tokiu metu vyko ar jau buvo darbovietėse ir juos nuo įprastų slėptuvių bei artimųjų skyrė atstumas. Kaip pažymima SD ataskaitoje apie bendras visuomenės nuotaikas, amerikiečių atakos ženklino civilių elgsenos pokyčius. Kasdienybe tapę naktiniai reidai rūsiuose brandino stoiškas pozicijas, o dieniniai sukėlė „nenuslepiamą baimę“ bei skatino civilius gyventojus ieškant slėptuvės tiesiog „bėgti ir kovoti už savo gyvybę“35. Kaip aiškino vienas dienoraščio autorius, pasireiškė ir kitų naujovių:

„Skirtingai nei naktiniai britų antskrydžiai, paprastai trukdavę apie keturiasdešimt minučių, amerikiečių dienos reidai tęsdavosi dvi tris valandas. Britai puldavo tamsoje ir blogu oru, o amerikiečiai rinkosi dienos šviesą ir giedrą dangų... Britai bombas mėto greitai ir kur papuola, vadovaudamiesi savo „kiliminiu bombardavimu“, o amerikiečiai neskuba ir prieš mesdami bombas prasuka du ar tris bandomuosius ratus.“36

Prasidėję dieniniai antskrydžiai daugeliui berlyniečių suteikė galimybę savo užpuolikus pamatyti. Tai buvo savotiška patirtis. Kai kurie liudininkai prasiveržus lyriškumui prašneko apie „sidabrinius Jungtinių Valstijų karinių oro pajėgų paukščius“, kurių pėdsakai mėlyname danguje virš miesto rėžė randus. Nepaisant visos žiaurios didybės, jie sostinei nešė mirtį, o jų tikslus ir tiesus bombardavimas vertė susirūpinti Vokietijos oro erdvės apsauga. Albertas Speeras buvo vienas iš daugelio, kuriems amerikiečių atakos tą pavasarį leido prieiti prie niūrių išvadų bei patikėti, kad Vokietijos ginkluotės pramonei suskambo laidotuvių varpai.37

Negana to, pirmojoje 1944 metų pusėje pasklido gandai apie numatytą sąjungininkų įsiveržimą į okupuotą Europą. Tame etape ne tik Vokietijos okupuotos Lenkijos teritorijai kėlė grėsmę sovietai, bet ir neišvengiamai artėjo ilgai laukto Antrojo fronto atidarymas vakaruose. Jis artėjo taip greitai, kad sausumoje buvo puolama ir Reicho teritorija. Po mėnesius trukusių spėliojimų bei netikrų pavojaus signalų, Berlyną 1944 m. birželio 6 d. pasiekusi žinia apie išsilaipinimą Normandijoje sutikta bene su palengvėjimu. Žinoma, tai buvo nacių spaudos užduotas tonas. Viena žurnalistė pažymėjo, kad jos redaktoriaus nurodymas buvo kone imti džiūgauti: „Uraa! – savo dienoraštyje pamėgdžiodama oficialių toną rašė ji. – Pagaliau to sulaukėme, dabar parodysime, kaip išvysime sąjungininkus lauk. Pagaliau pergalė netoli!“38 Vienas, pagautas tokio iškreipto optimizmo priepuolio, buvo Dieteris Borkowskis. Savo dienoraštyje apgalvodamas savo pastarąjį įstojimą į priešlėktuvinės gynybos tarnybą, jis svarstė, ar tik šis šaukimas nebuvo per vėlyvas.39

Daugelis Berlyno gyventojų buvo nusiteikę dar skeptiškiau. Vienas dienoraščio autorius pastebėjo, kad karinė situacija „pastebimai prastėja“, ir pridūrė, jog „mažai kas karinius pranešimus varginasi skaityti“.40 Tą vasarą blogos žinios pasipylė viena po kitos: po sąjungininkų įsiveržimo Normandijoje birželį ėjo liepos 20 d. sąmokslas ir pasikėsinimas į Hitlerį. Tuomet rugpjūtį – Paryžiaus išsilaisvinimas ir lenkų pogrindžio iškilimas į Varšuvos gatves. Kaip prisimindamas pasakojo Hansas-Georgas fon Studnitzas, „visa tai driokstelėjo tarsi įvykių lavina, besiritanti žemyn vis didėjančiu pagreičiu“. Dabar, jo įsitikinimu, klausimas, kas laimės karą, buvo atsakytas: „Vokietija neišvengiamai žlunga.“41

Tokiomis aplinkybėmis Berlyno gyventojai pasidavė savotiškam juodam, pašaipiam humorui. Jis dažniausiai išlįsdavo sušnabždamuose juokeliuose bei sąmojingose pastabose, kurios dabar sostinėje vis dažniau įsiterpdavo į kasdienius pokalbius. Paprastai jie kvatotis susiėmus už pilvo nepriversdavo – tam gyvenimas buvo per žiaurus – tačiau šyptelti ar pakraipyti galva pakviesdavo. Daugiausia šaipytasi iš Trečiojo reicho vadų: ryškiausi karikatūrų objektai buvo Goebbelsas ir Göringas. Viena populiari tema buvo nepasotinamas pirmojo seksualinis apetitas, šmaikštauta, kad ant Berlyno pergalės kolonos stovinti angelo statula buvo vienintelė mieste likusi nekalta mergelė, kadangi ji buvo vienintelė moteris, miniatiūriniam propagandos ministrui nepasiekiama. Göringas pajuokos objektu tapo dėl daugybės priežasčių, ypač dėl savo išskirtinio būdo bei legendinės savimeilės, tačiau labiausiai dėl savo karo pradžioje pasakytų žodžių, kad savo vardą pakeis į Meyerį^29, jei priešas įsigaus į Vokietijos oro erdvę. Taigi dėl to pačiame karo oro erdvėje įkarštyje sostinėje aviacinio antskrydžio pavojaus sirenos buvo vadinamos „Meyerio trimitu“.42

Natūraliai humoro objektu tapo ir nacių manija trumpiniams. Pavyzdžiui, „Vokietijos merginų lyga“, trumpinta BdM (Bund deutscher Mädel), dažnai buvo iššifruojama Bund deutscher Matrazen („Čiužinių lyga“) arba Bedarfsartikel deutscher Männer („Vokietijos vyrų reikmenys“). Išrašinėti ant daugelio Vokietijos sostinės sienų, inicialai LRS reiškė artimiausios antskrydžio slėptuvės vietą, arba Luftschutzraum. Karo pabaigoje LRS šifruotas Lernnt schnell russisch, arba „Greitai išmok rusiškai“.43

Kaip rodo pastarasis pavyzdys, humoras lengvai perėjo į maištą bei ardomąją veiklą, ypač kai Vokietijos popieriai kare tapo visai prasti. 1944 metams einant į pabaigą bei 1945 metų pradžioje nepritarimas ir prieštaraujančios nuomonės vis dažniau reikšti grafičiuose, neretai užrašai atsirasdavo nacių propagandos plakatuose. Vienas pavyzdžių – Schattenmannas, arba „žmogus šešėlis“, – natūralaus dydžio žmogaus siluetas su skrybėle, oficialiai pieštas ant sienų dažnai prirašant moto Feind hört mit – „priešas klausosi“ – siekiant priminti Vokietijos žmonėms, kad kalbėtis reikia apdairiai bei diskretiškai. Berlyne karui besibaigiant Schattenmannui suteiktas demoralizuojantis vardas Adolf türmt, arba „Adolfo bėgliai“, išreiškiantis įsitikinimą, kad ir pats fiureris netrukus neš savo kailį. Negana to, kad šis paslaptingas siluetas ir taip rėkte rėkė apie vykimą ilgon kelionėn, Schattenmannui dar kartais būdavo įduodamas ir lagaminas.44

Tuo metu Berlyne tokių, kurie mielai pasinaudotų galimybe „išsinešdinti“, buvo daug. Vis dėlto daugelį laikė šeima, bendruomenė bei darbas, jau neskaitant paties režimo, visada norėjusio žinoti, kur tiksliai yra jo piliečiai bei ką jie daro, primestų suvaržymų. Tuomet 1944 metų spalį jiems buvo užkrauta nauja atsakomybė.

Visi vyrai tarp šešiolikos ir šešiasdešimties, iki tol neatlikę karinės tarnybos, buvo šaukiami į naujai suformuotą Nereguliariąją liaudies pašauktinių kariuomenę Volkssturm, „folkšturmą“. „Folkšturmo“ idėja 1944 metų žiemą jau turėjo savas ištakas, siekiančias prūsišką Napoleono karų pabaigoje panaudotą levée en masse^30, be to, ji buvo iškelta paskutiniais karštligiškais Pirmojo pasaulinio karo metais. Dabar, kai prie rytinės Reicho sienos artinosi Raudonoji armija bei vakarų sąjungininkai buvo pasiruošę kovai Achene, vakaruose, Hitleris įsakė suburti naujas pajėgas, kurios ryžtingai gindamos gimtuosius savo miestus, jo įsitikinimu, pakeis karo įvykių eigą.

Nepaisant visos retorikos, „folkšturmas“ toli gražu nebuvo stipri jėga. Naciai taip efektyviai vyrus ėmė į karinę tarnybą, kad išskyrus tuos, kurie buvo tarnybai tinkamo amžiaus ir atleisti nuo darbų, dabar priskirtų prie nebereikalingų, visa, kas liko, buvo jaunuoliai, seniai ir invalidai. Šis faktas pro akis nepraslydo eiliniams gyventojams, kurie, parodijuodami populiarią dainą Die Wacht Rhein, šmaikštavo:

Lieb Vaterland, magst ruhig sein

Der Führer zieht die Opas ein.

Brangi tėvyne, skubu nuraminti –

Fiureris senelius sušaukė tau apginti.

Viena potencialiai gausus šauktinių grupė buvo daugybė sužeistų kareivių, besigydančių Reicho ligoninėse, taigi partijos tarnybos eidavo tikrinti palatas ieškodami tų, kurie dar galėtų rankose išlaikyti ginklą – tokie vyrai prispausti prie sienos būdavo paimami tarnybon.Vienas tokių „laimingųjų“ buvo Peteris Siewertas. Jis jau buvo sunkiai sužeistas vermachtui tarnaudamas Ukrainoje 1943 metų vasarą ir gijo po daugybės operacijų, atliktų Berlyno klinikose. Kai medicinos sesutė jam pasiūlė tą žiemą pradėti rakinėti žaizdas, jis iš karto suprato. Kitą savaitę „folkšturmo“ seržantui atvykus rinkti naujokų, Peterio žaizdos jau buvo puikiausiai supūliavusios ir, nors daug kas iš jo palatos buvo išginti į kovą, jis pripažintas netinkančiu tarnybai.45

Kiti ėmėsi ne tokių skausmingų metodų siekdami apsimesti sergančiais. Rutha Andreas-Friedrich pamena, kaip jos draugas Leo Borchardas 1944 metų lapkritį apsilankė pas savo pažįstamą gydytoją: „Manau, pats laikas tau ruoštis karinei tarnybai, – pasakė jam gydytojas. – Geriau laiku viską pradėti, kad paskui atėjus laikui neatrodytum per šviežias.“ Borchardas tinkamu laiku įsitaisė „širdies nepakankamumą bei pavojingai aukštą kraujospūdį“, kurie atėjus laikui atleido jį nuo tarnybos „folkšturme“.46

Išsisukinėjimą nuo tarnybos „folkšturme“ nebūtinai sąlygojo baimė, nors ir būtų suprantama, tačiau nebūtinai tai sietina su pasipriešinimu nacių režimui. Veikiau visiškai suprantamų priežasčių, kodėl daugelis Berlyno gyventojų bandė ėmimo į tarnybą išvengti, buvo keletas. Pirma, daugelis buvo karo įtampos palaužti ir piktinosi, kad reikia užsikrauti naujas atsakomybes. Antra, tuo metu buvo visuotinai įtariama, kad sovietai „folkšturmo“ karių nelaikys visaverčiais kovotojais ir sučiuptiems grės egzekucija kaip šnipams, partizanams.47

Nežiūrint į tai vis dėlto daugelis pakluso tam, kas liepiama, ir nurodytu laiku atvykdavo stoti į Berlyno „folkšturmą“. Prisaikdinti ir sudalyvavę ganėtinai paviršutiniškuose keturių dienų mokymuose jie gaudavo paprastą rankovės raištį, ant kurio parašyta Deutscher Volkssturm, ir būdavo paskirti į atitinkamus vietinius batalionus, kur laukė tolimesnių nurodymų. Oficialių uniformų jie neturėjo, tik buvo pasakyta, kad netinka ryškių spalvų apranga ir kad viskas būtų nudažyta einsatzbraun, „ruda kariuomenės spalva“. Iš tiesų pirmaisiais 1945 metų mėnesiais visoje šalyje imtasi iniciatyvos rinkti „folkšturmui“ drabužius, dovanojamus visuomenės narių. Galiausiai vyrai, pasirodydavę su uniformomis, paprastai vilkėdavo keistu įvairių detalių mišiniu – Luftwaffe tunikos derintos su Hitlerjugendo kepurėmis bei vermachto paltais.48

Mokymai taip pat buvo ganėtinai padriki. Jei pasisekdavo, naujokai papuldavo į orientavimosi žemėlapiuose, taktinių manevrų bei fortifikacijų kursą, tačiau daugelis po įvadinių keturių dienų mokymų apskritai nieko neveikė. Kartais jie gaudavo ginklus. Dažniausiai „folkšturmo“ kariams duotas pigus bei Vokietijos gynyboje daugiausia prieš sovietų tankus naudotas vieno šovimo pabūklas Panzerfaust bei vienkartinio naudojimo bazukos. Vis dėlto realiai „folkšturmo“ vyrai dar gaudavo ir tuos ginklus, kurių būdavo, įskaitant ir atgyvenusius nusidėvėjusius šautuvus bei užgrobtus užsienietiškus ginklus. Kartais vyrai ir visai jokių ginklų negaudavo.

1944 metų lapkritį Berlyne surengta masinė naujų šauktinių priesaikos ceremonija sutapo su „Alaus pučo“ minėjimu, šventa nacių kalendoriuje diena. Pagrindinės iškilmės vyko Vilhelmo aikštėje, kur lietuje susirinko tūkstančiai „folkšturmo“ vyrų. Panašios ceremonijos vyko ir dešimtyje kitų miesto vietų, kuriose per garsiakalbius liejosi patosiškos kalbos. Iš viso tą dieną „folkšturmui“ prisiekė daugiau nei 100 000 Berlyno gyventojų:

Šia šventa priesaika prisiekiu,

kad būsiu besąlygiškai ištikimas ir paklusiu

Didžiojo Vokietijos reicho fiureriui Adolfui Hitleriui.

Prisiekiu, kad narsiai kausiuos už savo tėvynę,

kad verčiau žūsiu, nei atsisakysiu

laisvės ir paaukosiu savo tautos ateitį.49

Tada Goebbelsas iš Propagandos ministerijos balkono pasakė kalbą, kurioje naujiesiems šauktiniams priminė apie priesaiką bei „ryžtą kovoti“, taip pat apie „nepalaužiamą užsidegimą niekada nepasiduoti Reicho priešams“. Tą vakarą rašydamas dienoraštį jis, kaip ir galima numanyti, buvo pakiliai nusiteikęs ir įsitikinęs, kad naujosios pajėgos „padarė puikų įspūdį“. Nepamiršdamas jau pasklidusios kritikos, jis priėjo prie išvados, kad nedera jų laikyti „vien senių ir jauniklių kontingentu“.50

Nedaugelis būtų su tokiu vertinimu sutikęs. Duoti priesaiką Berlyne, be jokios abejonės, susirinko daug vyrų, tačiau tai vargiai galėjo pakelti tautos dvasią. Nors „folkšturmo“ susikūrimas turėjo parodyti paprastų Vokietijos žmonių pasiryžimą ginti gimtuosius savo miestus ir miestelius nuo priešų, tikrovėje visa tai atsidavė beviltiškumu. Naujai prisaikdinti „folkšturmo“ vyrai dulksnoje žygiavo Unter den Linden alėja ir pro Brandenburgo vartus žengė kaip išdidžios ir pergalingos praeities kariuomenės. Žilstančiais plaukais ir įvairiarūšiais lietpalčiais, plokščiomis kepurėmis ir fedoromis, per pečius persimetę užgrobtus ir atgyvenusius ginklus, jie vargiai panėšėjo į tikrus kareivius.

1945 m. sausio 30 d. vakarą UFA kino teatre, esančiame Aleksandro aikštėje, vyko prestižinio filmo premjera. Diena buvo pergalinga: naujausio Goebbelso efektingo propagandos spektaklio – filmo Kolberg – pristatymui pasirinktos dvyliktosios Hitlerio valdžios perėmimo metinės.

Filme pasakota mažo Vokietijos miestelio gynybos Napoleono karų laikotarpiu istorija buvo grandiozinis sumanymas. Susuktas naudojant puikiąją spalvotą „Agfa“ kino juostą, jis buvo tikra puota akims, kurioje kovos scenos atsivėrė neprilygstama didybe, o dar viena išskirtinė savybė buvo tai, kad prancūzų personažai kalbėjo prancūzų kalba. Pradėtas kurti 1943 metais, jis buvo brangiausias nacių laikotarpio filmas, kainavęs apytikriai 80,5 milijonus reichsmarkių, apie aštuonis kartus daugiau nei daugelis tuometinių filmų. Jame panaudoti šeši tūkstančiai žirgų, taip pat šimtas geležinkelio vagonų, pilnų druskos, kuri scenose atstojo sniegą.51 Filmo režisierius Veitas Harlanas savo memuaruose teigė, kad vaidinti kovos scenose pakviesti 187 000 kareivių – daugiau nei iš tikrųjų kovėsi toje kovoje. Nors į tokį jo pareiškimą reikėtų žvelgti kiek skeptiškai, abejonių nekelia tai, jog Harlanas ir Goebbelsas buvo pasišovę „sukurti įspūdingiausią visų laikų kino juostą“.52

Priežastis, kodėl pasiryžta tokiems grandioziniams užmojams bei išlaidoms – reikia nepamiršti, kad visa tai vyko bene kritiškiausiu karo laikmečiu, gyventojus spaudė siaubingas nepriteklius – buvo akivaizdi. Goebbelsas tikėjo, kad Kolberg ištransliuoti kilnaus pasiaukojimo bei įkvepiančio liaudies pasipriešinimo okupantams žinią buvo ypač svarbu norint paakstinti Vokietijos civilius artėjančiai kovai su priešu. Jis tai manė esant taip būtina, kad netgi daugeliui scenų kalbas parašė pats. O viso to rezultatas – kaip nekukliai prisipažino savo dienoraštyje – „tikras šedevras... Vokietijos žmonių dvasiai svarbus tiek pat, kiek pergalinga kova“.53

Kolberg pasakoja istoriją apie to paties pavadinimo Pomeranijos miestą, 1807 metais apgultą prancūzų. Šalia būtino susidomėjimą pakurstančio elemento – romantinės siužeto linijos, primygtinai pareikalautos Goebbelso ir suvaidintos Kristinos Söderbaum, pagrindiniai filmo protagonistai buvo miestelio meras Joachimas Nettlebeckas, kurį vaidino Heinrichas George, bei jo karo vadas pulkininkas Lucadou, kurį vaidino Paulas Wegeneris. Puolant prancūzams abu veikėjai nesutaria dėl to, kaip miestelis turi būti ginamas. Lucadou nepatikliai žiūri į eilinius gyventojus ir verčiau siūlo kovoti reguliariajai kariuomenei, o Nettlebeckas palaiko idėją kovai su prancūzais suburti liaudies armiją. Abiejų pozicijos tvarkingai apibendrinamos Lucadou dialoge su majoru fon Schillu, kuris Kolbergo gyventojus rengia tapti daug žadančiomis karinėmis pajėgomis:

LUCADAU: – Žmonės, eikite namo, palikite šiuos kvailus karo žaidimus, ką iš to laimėsite? Kareiviai, ar jūs tai palaikote? Šie gerieji žmonės turbūt tokiu gestu norėję gero, tačiau, manote, tai atneš kokios nors karinės reikšmės? Priešingai, kai tik reikalai kaip reikiant „įkais“, ši civilių gvardija sukels tik dar daugiau sąmyšio. Ar jūs manote kitaip, majore?

SCHILLAS: – Jei galiu pareikšti savo nuomonę, taip, manau. Žmonės nori to, kas teisinga.

LUCADAU: – Bet jūs tik pažvelkite į juos! Ko jie nori?

SCHILLAS: – Kad kiekvienas galėtų dalyvauti kovoje. Jie trokšta tapti žmonių kariais – mes galime tai išnaudoti, pulkininke. Nuo šių žmonių priklauso Tėvynės išgelbėjimas. Tai priklauso nuo jų nuotaikos ir požiūrio. Jei įtvirtinimai apsupami, tuomet nelieka skirtumo tarp civilių ir kareivių.

LUCADAU: – Taip, bet kariavimas yra menas, kurio reikia mokytis.

SCHILLAS: – Žinoma, reikia mokytis, bet kad tai yra menas, pulkininke, baikite, nemanau. Tai kažkas, kas plaukia iš Kolbergo piliečių širdžių. Jie myli savo žemės kampelį, todėl bus geresni gynėjai nei kareiviai...54

Šią sceną, o kartu ir platesnę diskusiją iš karto atpažino beveik kiekvienas berlynietis. Jei ne trumpas užsiminimas apie Kolbergą paskutiniame paragrafe, visas pokalbis būtų panašus į paskutiniaisiais karo mėnesiais Berlyno gatvėse vykstančius pokalbius. Kitame epizode, ypač atspindinčiame tai, kas buvo svarbu karo laikmečiu Berlyno gyventojams, Nettlebeckas Kolbergo gynybą aptaria su Prūsijos generolu, atsiųstu išdėstyti savo karines pajėgas:

„Jūs negimėte Kolberge. Jūs tik gavote nurodymą atvykti į Kolbergą, tačiau mes čia užaugome. Mes žinome kiekvieną jo akmenį, kiekvieną užkampį, kiekvieną namą. Mes neleisime jo užgrobti net jeigu tektų nuogomis rankomis, nagais įsikabinti į šią žemę. Savo mieste mes nepasiduodame. Ne, veikiau jie turės nukapoti mums rankas ar kiekvienam perrėžti gerkles... verčiau mus palaidos po griuvėsiais nei pasiduosime.“55

Filme aukštinamos nesavanaudiško pasiaukojimo ginant Tėvynę vertybės. Pagrindinė veikėja moteris, Maria, praranda ne tik savo tėvą, namus bei du brolius, bet turi atsisveikinti ir su savo mylimuoju majoru Schillu. Nepaisant to, ji išlieka drąsi, karštai tikinti Kolbergo gynybos teisingumu. „Turi aukoti viską, ką turi, Maria, – pasako jai Nettlebeckas, – bet ne perniek... Tu mums padėjai laimėti, tu taip pat narsi.“56

Propagandinė filmo vertė buvo milžiniška. Užbaigtos kino juostos netgi parašiutu nuleistos į Prancūzijos uostą La Rošelį, kuriame už sąjungininkų linijos toliau priešinosi vokiečių kariuomenės įgula. Ironiška, tačiau artėjanti karo krizė reiškė, jog tik nedidelė mažuma vokiečių turėjo laiko, galimybių ar noro filmą pamatyti. Tuo metu gausybė darbininkų, tiek senų, tiek jaunų, buvo paimti į darbo batalionus kasti prieštankinius gynybinius apkasus; dar daugiau dalyvavo „folkšturmo“ mokymuose bei nesuskaičiuojama galybė kaip pabėgėliai gyveno palapinių kaimeliuose arba savo nuniokotų namų griuvėsiuose. Mažai kas pageidavo ko nors daugiau nei atlaikyti artėjančią audrą.

Netgi tie, kurie norėjo filmą pamatyti, greičiausiai būtų tik susierzinę. Visame Reiche daugybė kino teatrų jau buvo subombarduoti, o išlikę paprastai tą sausį buvo uždaryti dėl anglių, reikalingų šildymui, trūkumo. Berlyne pagrindinis UFA kino teatras, Palast am Zoo, kuriame vyko didžioji dalis pastarųjų filmų premjerų, buvo sugriautas. Iš keturių šimtų kitų sostinės kino teatrų visi, išskyrus galbūt apie trisdešimt, neveikė.57 Pasirodo, savo naujojo „šedevro“ pristatyme nedalyvavo netgi pats Goebbelsas. Tą vakarą jo dėmesį taip pat buvo atitraukę neatidėliotini karo reikalai, jis su savo pavaldiniais aptarinėjo galimą evakuaciją iš sostinės.58

Praslinkus trims dienoms, vasario 3 d., Berlynas patyrė precedento neturinčio žiaurumo dieninį antskrydį. „Šiandien išgyvenome smarkiausią kada nors miesto centre vykusį reidą, – susikrimtusi savo dienoraštyje užsirašė Ursula fon Kardorff. – Nemaniau, kad gali būti dar blogiau.“59 Tą vakarą ji palydėjo bendradarbę iki Aleksandro aikštės, kur dabar Kolberg premjeros vieta smilko griuvėsiuose.

„Mes paslampinėjome pilkų, sulinkusių siluetų, pasibrukusių savo daiktus, masėje. Bombų suluošintos, rūpesčių prislėgtos būtybės, tarsi iš niekur išnyrančios ir į niekur pradingstančios. Beveik niekas nepastebėjo, kada nusileido saulė, tamsa tvyrojo visą dieną... Kodėl niekas gatvėje nesustoja ir nesušunka „gana, gana jau!“? Kodėl niekas neišeina iš proto? Kodėl nekyla revoliucija?“60

29 Meyer – dažnas, įprastas vokiškas vardas. Greičiausiai Göringas tiesiog vartojo kalbos klišę: „jei nutiks x, tuomet vadinkite mane y“, norėdamas pabrėžti, kad tai neįmanoma. (Vert. past.)

30 Visuotinė mobilizacija. (pranc.) (Vert. past.)

17 Miestas vaiduoklis

1945 m. balandžio 20 d., devintą valandą ryto, savo penkiasdešimt šeštąjį gimtadienį Hitleris buvo pažadintas ne sveikinimų, bet neatidėliotinos svarbos pranešimo iš fronto, esančio šalia Berlyno. Pakeltas kamerdinerio Heizo Linge jis pro slaptas savo apartamentų Reicho kanceliarijos bunkeryje duris „priėmė“ generolą Wilhelmą Burgdorfą. Jam buvo pranešta, kad sovietai prasiveržė pro Vokietijos gynybines užkardas tarp Gubeno ir Forsto, pietrytinėje Berlyno dalyje, ir kad kontratakomis nesugebėta sulaikyti jų puolimo. Be to, jis informuotas, kad Vokietijos karo vadas toje teritorijoje nušautas po nesėkmingo bandymo apginti šią fronto atkarpą. Tačiau Hitlerio, rodos, ši nesėkmė nesujaudino, jis pirmiausia atsakė savo kamerdineriui, o ne laukiančiam generolui: „Linge, – pro duris pasakė jis, – aš dar neišsimiegojau. Pažadink mane valanda vėliau nei įprastai, 14.00.“1

Vėliau tą dieną pažadintas kaip liepta, Hitleris kurį laiką pažaidė su šunimis, tada pietavo su savo sekretorėmis. „Mums valgant, – prisimindama pasakojo Christa Schroeder, – vyravo labai slogi nuotaika.“2 Hitleris pakilo į Reicho kanceliarijos sodą – dabar duobėmis iškabintą bombų bei užverstą karo griuvėsiais – kur pasitiko grupelę Hitlerjugendo jaunuolių, pasižymėjusių nuožmioje kovoje su sovietais. Susikūprinęs, padribusiu pagurkliu, įsisupęs į sunkų tamsiai pilką paltą, jis judėjo palei išsirikiavusius jaunuolius paplekšnodamas per skruostus, burbteldamas nuvalkiotas frazes ir įteikdamas jiems Geležinius kryžius. Po trumpos kalbos jis susitikimą užbaigė neįprastu Heil euch! – „Sveikinu jus!“ Išpūstomis akimis išsirikiavę vaikai kariai nieko neatsakė.3

Hitleris tuomet išnyko savo kanceliarijos bunkerio labirintuose priimti gimtadienio sveikinimų iš savo aplinkos žmonių. Čia atvyko admirolai Raederis ir Dönitzas, taip pat ir dažnesni svečiai, tokie kaip Himmleris ir Goebbelsas, bei Hitlerio gydytojai Theodoras Morrellis ir Ludwigas Stumpfeggeris. Pasiekė ir Mussolinio, dabar jau akyse sumenkusio vadinamosios „Socialistinės Italijos respublikos“ dučės, sveikinimo telegrama. Nepaisant nieko, vyravo slogi nuotaika. „Sveikinimo choras, – kaip pastebėjo Christa Schroeder, – buvo daug santūresnis nei ankstesniais metais.“4 Kaip prisimena feldmaršalas Keitelis, visi susirinkusieji priėję be žodžių paspausdavo Hitleriui ranką.5 Kiti bandė fiurerį įkalbėti palikti sostinę ir vykti į santykinai tuomet saugią Bavariją. Šventinės nuotaikos kibirkštis blykstelėjo tik vakare, kai bunkeryje nedidelėje svetainėje pasivaišinti gėrimais susirinko keli jo vidinės aplinkos žmonės – sekretoriai, virėjai bei adjutantai. Pasak vieno iš jų, Nicolauso fon Belowo, „karas neminėtas“6.

Tai nė kiek nepriminė Hitlerio gimtadienio prieš šešerius metus. 1939 metais Hitleris buvo pačioje prestižo ir galios viršūnėje, o jo sostinė teikė idealią aplinką kariniams paradams, šventėms bei ceremonijoms. Dabar sostinė skendėjo griuvėsiuose ir rengėsi lemtingam puolimui, o Hitleris buvo „pavargęs, karo suriestas ir silpnas“7 – žmogus, per pastaruosius mėnesius pastebimai sunykęs ir dabar atrodantis vyresnis nei yra iš tikrųjų. Didesnes emocijas nei gimtadienis kėlė kiti tos dienos įvykiai. Anot Hitlerio piloto Hanso Bauro, buvo labai „liūdna ir niūru“8. Asmeninis jo sekretorius Martinas Bormannas savo dienoraštyje pripažino: „Fiurerio gimtadienis, deja, visai nedvelkė gimtadienio nuotaikomis.“9

Nuotaikos už šio bunkerio sienų taip pat dvelkė depresija. Kai kurie Berlyno gyventojai pabandė tą dieną kaip įprastai pažymėti. Olimpinio stadiono komplekse surengtas paradas, kuriame pasirodė įvairios Hitlerjugendo ir Bund deutscher Mädel merginų grupės. „Aukštyn vėliavas – tegul plevena jas gaivaus ryto vėjelis“10, – dainavo jos. Iš tikrųjų mažai jautėsi to „gaivaus ryto vėjelio“: oras buvo persunktas dūmų, šventė turėjo vykti viduje dėl sovietų aviacinio antskrydžio grėsmės. Kitur ant sugriuvusių namų sienų nupiešti užrašai, skelbiantys Berlyno gyventojų lojalumą: „Kovojantis Berlynas sveikina fiurerį!“ – rašoma juose, arba: „Mes niekada nepasiduosime!“ Kiti siuntė dviprasmišką žinią: „Už visa tai mes dėkojame fiureriui!“11

Kai kurie, turbūt nujausdami, kad karo pabaiga netoli, Hitlerio gimtadienį išnaudojo kaip progą triukšmingai palėbauti. Pavyzdžiui, viename vietiniame nacių partijos štabe Kroicberge įvykiai tapo nebevaldomi. „Dauguma partijos bendražygių, – pasak vieno liudininko, – sėdėjo arba drybsojo grioviuose; jie buvo girtut girtutėliai... šie „ištikimieji fiurerio kovotojai“ vargiai galėjo atsistoti, kai kurie buvo net uniformas apsivėmę... Jei tik Hitleris galėtų juos pats pamatyti...“12 Panašios scenos vyko Vilhelmo aikštėje, pačioje miesto širdyje, kur Propagandos ministerijos pareigūnai girti sėdėjo bunkeriu paverstoje bažnyčios kriptoje. „Tai pasibjaurėtina, – savo dienoraštyje rašė Dieteris Borkowskis, – ten, gatvėse į Berlyno rytus ir šiaurę, atsirita mūšių banga, o čia, senos bažnyčios griuvėsiuose... šie girti liurbiai „auksiniai fazanai“13 sėdi ir siurbia prancūzišką raudonąjį vyną, kurio turbūt tostui už „galutinę pergalę“14 užsakė propagandos ministras.

Toks pyktis nebuvo pavienis. Pasak danų korespondento Jacobo Kronika, daugelis berlyniečių slapta vylėsi, kad tai bus paskutinis Hitlerio gimtadienis:

„Prieš keletą metų jie šaukė Heil! Dabar jie žmogaus, kuris vadina save jų fiureriu, nekenčia, nes dėl jo kenčia nepriteklių ir žūsta. Tačiau jie neturi nei stiprybės, nei kantrybės iš šios demoniškos jėgos išsivaduoti. Žmonės laukia, pasyviai beviltiškai laukia paskutinio dramatiško žygio.“15

Ar iš nusivylimo, ar vedini savisaugos jausmo, eiliniai gyventojai pagaliau palaipsniui ėmė nuo režimo atsiriboti. Mieste vyravusį nusiteikimą apibendrino vienas jaunas dienoraštininkas. „Vėl į rūsį. Šiandien fiurerio gimtadienis. Niekas neiškėlė vėliavos... Daugelis žmonių jas jau buvo sudeginę, o partijos ženklelius bei panašius atributus išmetę lauk.“16 Viena konfrontacija Berlyno traukinyje tą dieną pademonstravo, koks plinta paniekos užkratas. Kai vienas partijos narys susidūrė su sužeistu kareiviu ir susikirto dėl jau visiems pažįstamu stiliumi sveikintis keliamos rankos, jam drėbta: „Tai jums ir visiems apsikarsčiusiems svastikomis reikia dėkoti už tai, kad yra sužeistų kareivių!“ Toks šio vyro protestas nepaliktas likimo valiai – prie jo prisijungė ir kiti keleiviai, o kai ginčas pasibaigė, viena ponia nuo atlapo vogčiomis puolė nusiseginėti partijos ženklelį.17

Nors Berlyno žmonės neabejotinai džiaugėsi dėl papildomų davinių normų, skirtų fiurerio gimtadienio proga, daugelio mintys buvo užgožtos kitais dalykais. Miestas dabar intensyviai ruošėsi kovai su sovietais, kurių armijos dabar jau beveik žiedu apsupo Vokietijos sostinę. Beprotiška skuba perrikiuojami kariai ir techniniai įrengimai, išformuoti paskutiniai likę sostinės gaisrininkų bei policininkų būriai, kuriems liepta prisistatyti į artimiausią karinį štabą. Padėtį dabar jau vadinamojoje „Berlyne tvirtovėje“ apibendrino Rutha Andreas-Friedrich:

„Neveikė greitieji traukiniai. Sustojo visas transportas. Savo darbą nutraukė pašto bei telegrafo tarnybos. Mes buvome atkirsti nuo pasaulio, palikti likimo valiai, žaisliukai besiartinančios katastrofos letenose... nė abejonių nekyla – Berlynas pavojuje. Galima tai užuosti, kažkas tvyro ore, gali tai perskaityti sunerimusių pašauktųjų vyrų, skubančių policininkų plieniniais šalmais ir kurjerių veiduose.“18

Špandau mokymuose dalyvavęs kadetas Helmutas Vaupelis tą dieną išgirdo apie paskutiniųjų aštuonių šimtų šauktinių, kurie buvo išsiųsti į frontą, likimą: iš jų išgyveno tik aštuoniasdešimt. Skerdynės buvo tokios žiaurios, kad ašara ištryško net paprastai kietaširdžiam jų viršilai.19 Tuo tarpu Frederike Grensemann iš darbo buvo išsiųsta namo ir pasirodė pačiu laiku – jos tėvas buvo beišeinąs prisijungti prie „folkšturmo“. Išeidamas jis jai padavė pistoletą ir pridūrė: „Viskas baigta, vaike mano. Pažadėk man, kad kai rusai ateis, tu nusišausi.“20 Tada tylėdamas ją pabučiavo ir išėjo. Daugiau ji jo nebematė.

Tą vakarą pasinaudojusi proga nustojus nesiliaujantiems šaudymams ir sovietų antskrydžiams, Rutha Andreas-Friedrich vogčiomis iš savo rūsio laiptais užbėgo į viršų pažiūrėti į miestą. Dangus rytuose, kaip sakė ji, dabar nusidažė raudonai, „lyg jame būtų pasiliejęs kraujas“. Tolumoje ji ir jos draugas galėjo girdėti kovos garsus: „Iš rytų tarsi tolimas griaustinis atsirita griausmas. Tai ne bombos, tai... artilerija. Jie puola miestą.“ Šis suvokimas sukrėtė, akimirką jie stovėjo tarsi suakmenėję, paskendę mintyse. „Prieš mus – bekraštis miestas, – rašė ji, – juodas juodoje naktyje, susigūžęs iš baimės, tarsi šliaužiantis atgal į žemės gelmes. O mums taip baisu.“21

Stebina tai, jog atsižvelgiant į situacijos rimtumą bei neatidėliotinumą, Vokietijos Berlyno gynybos planai buvo visiškame chaose. Dar vasarį sostinė buvo paskelbta „tvirtove“, tačiau praktiškai mažai kas tebuvo padaryta, kad toks jos vaidmuo pasiteisintų. Kovą buvo sukurptas kažkoks planas, pagal kurį miestas turėjo būti padalytas į aštuonis gynybinius sektorius, pažymėtus nuo A iki H. Taip pat turėjo būti pastatytos dvi koncentrinės gynybos linijos: viena einanti miesto pakraščiu, kita – palei greitųjų traukinių S-Bahn žiedą, juosiantį miesto centrą. Dar viena vidinė gynybos linija, kodiniu pavadinimu „citadelė“, buvo numatyta administraciniame rajone ir turėjo centruotis upės Šprė ir Landwehr kanalo suformuotoje saloje, apimdama tiek buvusį Reichstago pastatą, tiek Reicho kanceliariją.

Miesto viduje Vokietijos kariai pabandė sovietų technikos pranašumą panaikinti į priešo šarvuočius nusitaikydami priešlėktuviniais ginklais ir Pazerfaust bazukomis. Įtraukdami pėstininkus jie daugiausia naudojo pasalas. Raudonosios armijos maršalas Vasilijus Čuikovas apie mūšį dėl Berlyno rašė:

„Vokiečiai kovėsi atkakliai... kiekviename būste, kiekviename namų korpuse buvo įrengtas kulkosvaidžių lizdas ir tykojo Panzerfaust grenadieriai... Jie naudojo štai tokią taktiką: po kontratakos padaro klaidinantį manevrą, lyg kažkas būtų nepavykę, ir atsitraukia. Erdviuose namuose kariai slėpėsi su automatais. Jie turėjo mūsų šturmo rikiuotę atakuoti iš sparno ir iš nugaros, koncentruota jų ugnis mums atnešdavo daug aukų.“22

Išnaudoti buvo galima ir kai kurias natūralias žmogaus padarytas kliūtis. Natūralią gynybos liniją suteikė miesto upės ir kanalai, o daugybė tiltų virš jų buvo iš anksto užminuoti. Be to, stipri apsaugos tinklo atrama buvo ir trys grėsmingai didžiuliai gynybiniai bokštai, arkiniu lanku išsidėstę šiaurinėje miesto centro dalyje. Juose ne tik buvo daugybė ginklų, kurių dauguma galėjo būti nuleisti siekiant nusitaikyti į taikinius žemėje, jau vien dydis ir pajėgumai juos pavertė idealiomis vadavietėmis.

Kitose miesto vietose viršų ėmė improvizacija. Kur įmanoma, iškeltos barikados, dažnai padarytos iš nenaudojamų tramvajų ar traukinių vagonų, pripildytų griuvėsiais. Kai kuriose vietose grindinio akmenims sutvirtinti į žemę įleistos geležinės sijos arba trijų metrų aukščiu sudėti geležinkelio pabėgiai. Kitos gynybinės pozicijos buvo dar stipresnės: į žemę įkasti veikiantys tankų bokšteliai. Nepaisant visų pastangų, į tokias barikadas berlyniečiai žiūrėjo nelabai rimtai. Kaip sąmojingai šmaikštavo vienas jų, sovietams jas nugriauti teprireikdavo dešimties minučių: „Devynių Ivanams suvaldyti savo juoką ir vienos jas nušluoti nuo žemės paviršiaus.“23

Berlyno gynybai turimų karių skaičius sukosi apie 80 000 – vargiai pakankamai pasirūpinti jau vien išorine gynybos linija ir, žinoma, neužtektinai atremti 1,5 milijono prieš juos stojusių sovietų kareivių.24 Negana to, šį skaičių sudarė labai savo kvalifikacija ir patirtimi skirtingi daliniai. Apie pusė jų buvo „folkšturmo“ nariai, dauguma stokoję ginklų ir kovos pagrindų. Likusieji, nors ir reguliarieji kariai, dažnai buvo nualinti laikinai suformuotų dalinių kareiviai, stojantys šalia kovų užgrūdintų veteranų branduolio.

Atmosfera šioje galybėje dalinių toli gražu nebuvo vienoda. Daugelis tų, kurie dabar kovojo už savo sostinę, o kai kuriais atvejais stojo ginti ir savo gatvių bei priemiesčių, buvo labai ryžtingi. Juos motyvavo ne tik nacių vis primetama sovietų pergalės kaip barbariškumo triumfo ir Europinės civilizacijos griūties idėja, bet ir žiaurus elgesys, kurio jie buvo rengiami tikėtis iš sovietų. Žvėriškais išpuoliais Nemerkiemyje ir Metgetene, Rytų Prūsijoje, kur Raudonosios armijos išprievartauta ir nužudyta daugybė vokiečių civilių, negailestingai ir sistemingai pasinaudojo Goebbelsas. Daugelis Berlyno gyventojų panašias scenas, jei jų miesto laukė žlugimas, ir tikėjosi išgyventi.

Juntamas buvo ir karo nuovargis, neabejotinai pagilintas sostinėje gerokai užsitęsusios karčios kovos, taip pat ir bundančio suvokimo, kad karo pabaiga jau netoli. Kaip pažymėjo vienas dienoraštininkas iš specialiojo laikino Miunchebergo dalinio, „vis labiau stiprėja dezintegracija ir beviltiškumas... beveik jokio bendravimo tarp sustiprintų kovos dalinių, kadangi nė tarp vieno aktyvaus bataliono nebevyksta radijo komunikacija... Fizinės sąlygos neapibūdinamos. Jokių pamainų, jokio atokvėpio, reguliariai gaunamo maisto, vos gauname duonos. Nepaliaujama artilerijos ugnis veda prie nervinio išsekimo.“25

Nepasitenkinimo murmesys pasigirsdavo ir SS daliniuose, ypač tarp kovotojų iš užsienio. Berlyno gynybą atrėmė margas prancūzų, olandų, danų ir kitų tautybių karių kontingentas, likęs iš daugiašalių Waffen-SS divizijų Nordland ir Charlemagne, suformuotų kovai su sovietais. Daugelis jų narsiai kovėsi ir kai kurie buvo už nuopelnus mūšyje dėl Berlyno apdovanoti Riterių kryžiais. Vienas tokių buvo dvidešimt penkerių prancūzas Henris Fenetas, už nuopelnus 1940 metais apdovanotas ir Karo kryžiumi. Riterio kryžius jam žvakių šviesoje įteiktas apknežintame tramvajuje.26

Tuo metu, kai Fenetas buvo pasiryžęs kovoti iki paskutinio kraujo lašo, kiti intensyviai ieškojo būdų, kaip iš šios aklavietės ištrūkti. Jacobas Kronika rašė, kad kai kurie jo tautiečiai danai, SS Vikingų divizijos nariai^27, prašėsi įleidžiami į sostinės Danijos ambasados bunkerį, kur galėtų pralaukti likusią mūšio dalį. Kaip pažymėjo vienas jų, „mūšis dėl Berlyno baigsis už kelių valandų. Kaip ir daugelis kitų, aš leidausi išnaudojamas režimo, kuris nuo pat viršaus iki apačios yra korumpuotas. Prieš daug metų aš stojau savanoriu siekdamas kilnaus tikslo, tačiau nenoriu dėl to atiduoti savo gyvybės.“28 Tokie dezertyrai paprastai ambasados personalo būdavo atstumiami.

Dar labiau pažeidžiama buvo „folkšturmo“ dvasinė būsena. Atsižvelgiant į tai, kad dauguma pašauktųjų buvo dar vaikai, kartais „folkšturmą“ apskritai sunku įsivaizduoti kaip kovojančias pajėgas. Prie produktų išdavimo punkto sutikusiai tokį „liūdno veido“ vaiką-karį Dorothea fon Schwanenflügel nubėgo šiurpuliukai:

„Priėjau prie jo ir ne vienu dydžiu per didelėje uniformoje pamačiau vaiką, šalia pasidėjusį prieštankinę granatą. Jo veidu ritosi ašaros, jis akivaizdžiai visų bijojo. Labai atsargiai jo paklausiau, ką jis čia veikia. Nustūmęs savo nepatiklumą į šalį jis pasakė, kad jam liepta iš čia nesitraukti ir laukti, kol pasirodys sovietų tankas, tuomet jis turi pulti po juo ir susprogdinti granatą. Aš jo paklausiau, kaip tai reikėtų padaryti, bet jis nežinojo. Iš tikrųjų šis gležnas vaikas net neatrodė galįs tokią granatą panešti.“29

Daugelyje „folkšturmo“ dalinių nuotaikos buvo persismelkusios karštu troškimu sugrįžti į namus ir išvengti žūties. Erichas Neumannas buvo jėga priverstas stoti į laikinąjį būrį, kai dviračiu išvyko iš namų Šarlotenburge savo sergančiai motinai ieškoti gydytojo. Nors tebuvo vos keturiolikos, jam įdavė „padėvėtą plieninį šalmą“, į rankas įbruko K-98k ginklą – kuris buvo vos 10 centimetrų trumpesnis nei jis pats – ir išsiuntė į vakarinius sostinės priemiesčius. Čia, laimei, jis sutiko šeimos draugą, „dėdę Hermanną“, tapusį jo globėju:

„Dėdė per daug apie didvyriškumą negalvojo. Vadinamoji kova buvo pastovios paieškos, kur pasislėpti – po laiptais ar griuvėsiuose... Dėdė Hermannas galvojo tik apie mūsų išgyvenimą. Špandau mes palikome išvengdami kovos ir žygiavome į vakarus, kadangi manėme, kad rusai artinasi iš rytų. Prie mūsų prisijungė ir kiti, netrukus jau buvome didelis būrys, nors ir neturėjome savo vedlio.“30

Apdairiai vengdamas bet kokio susidūrimo su priešu, šis būrys galiausiai susitiko su sovietų patruliu. „Niekas, – kaip prisimena Neumannas, – nesigriebė ginklo.“31

Jiems pasisekė, kad nesusitiko su SS patruliu. Tokiu atveju, labai tikėtina, jie būtų teisti karo lauko teisme ir nužudyti kaip dezertyrai. Berlyne paskutinėmis karo dienomis tokių atvejų buvo ne vienas, dažniausiai aukos buvo pakariamos ant artimiausių medžių ar žibintų ant kaklo pakabintais užrašais, skelbiančiais nusižengimą: „Aš išdavikas“ arba „Buvau per didelis bailys, kad apginčiau savo žmoną ir vaikus“.32 Kai kurie paskelbti nusižengimai būdavo tiesiog juokingi. Frydriko gatvėje du kareiviai pakarti dėl to, kad nesugebėjo tinkamai eksploatuoti ginklų.33

Vykdydami šią misiją SS smogikai pagarba rangui ar statusui nepasižymėjo. Kaip pastebėjo vienas liudininkas, „visur buvo kariama vis daugiau ir daugiau žmonių, netgi uniformuotų vyrų ar tų, kurie turėjo Geležinius kryžius“.34 Karinė vadovybė net drausdavo pasirūpinti sužeistais kareiviais, jei juos šiuo pagrindu įtardavo esant išdavikais ar patiems susižalojus. Gisela Richter prisimena:

„Prenclau Berge gatvėje gulėjo sužeistas kareivis, jis vaitojo iš skausmo, bet jam pagelbėti neleista, kadangi jis buvo dezertyras. Kiti kareiviai jį atitvėrė užkarda, kurios niekas negalėjo peržengti: „Ši kiaulė daugiau nieko nenusipelno.“ Jis čia ant šaligatvio raitydamasis iš skausmo pragulėjo visą dieną, ir tik vakare vienas karininkas šovė į jį ir taip nutraukė jo kančias.“35

Dieteris Borkowskis buvo vienas laimingųjų. Jis apleido savo pozicijas prieštankiniame dalinyje Frydrichshaine norėdamas patikrinti, kaip laikosi netoliese Kroicberge likusi jo motina, tačiau buvo kartu su keliais užsienio darbininkais suimtas SS patrulio ir nuvežtas į vadovybės štabą šalimais esančiame rūsyje. Čia prieš jį jaunas ir akivaizdžiai girtas SS pareigūnas naudojo smurtą ir užgauliojo, o vėliau ėmė skaityti jam valdžios paskirtą įgaliojimą „išdavikams ir dezertyrams“ vykdyti mirties bausmę:

„SS šturmfiureris paskelbė mirties bausmę ir godžiai išmaukė didelį stiklą konjako. Aš ko nenualpau iš siaubo. Prancūzai kažką vapėjo sava kalba, niekas nesuprato ką. Mus turėjo nuvesti į gatvę, kur trys SS kareiviai buvo gavę nurodymą mus nušauti. Tada aš pribėgau prie girto viršininko ir iš baimės pratrūkau rėkti: „Aš ne išdavikas, nenoriu dezertyruoti!“ – šaukiau. Viršininkas pamojo SS vyrams, kurie mane už alkūnių nuvesdino tolyn. Buvau palydėtas kartu su prancūzais ir olandais.“36

Nors užsienio darbininkus, kaip ir planuota, nušovė, Borkowskiui pasisekė. Atėjus jo eilei pasiekė pranešimas, SS informuojantis, kad sovietai ką tik kirto Janovico tiltą ir dabar tebuvo vos už kilometro nuo jų. Egzekucininkų būrio viršininkas Borkowskį pagriebęs už apykaklės grubiai pasiuntė nešdintis. „Nešk kailį iš čia, – pasakė, – kitas patrulis vis tiek tave nudės.“ Tą naktį baimė dar buvo tokia aitri, kad jis vos galėjo ką užrašyti dienoraštyje: „O kad dabar galėčiau, – rašė jis, – nušliaužti į kokį rūsį ir išmiegoti, kol karas pasibaigs.“37

Ne ką mažiau apgailėtinas buvo daugelio likusių miesto civilių, dabar susispietusių rūsiuose, likimas. Paskutinėmis karo savaitėmis bet kokia užuomina į „normalų“ gyvenimą Berlyne tapo nebeįmanoma. Kaip vaizdžiai apibūdino Helga Schneider,

„mes vaiduoklyje virtusiame mieste tiesiog gyvaliojame, neturime nei elektros ar dujų, nei vandens; esame priversti apie asmeninę higieną svajoti kaip apie didžiausią prabangą, o apie šiltą maistą kaip apie kokį nors abstraktų pasvaičiojimą. Gyvename kaip vaiduokliai griuvėsių platybėse... Mieste, kur niekas neveikia, išskyrus kartais šiurpiai ir beprasmiškai sutrupėjusio mūro krūvose pasigirstančius suskambančius telefonus.“38

Dėl tokių sunkumų daugelio berlyniečių pastovi gyvenamoji vieta dabar buvo jų pačių namų rūsiai arba netoliese esantys bunkeriai ar slėptuvės. Dauguma jau priprato antskrydžių metu laiką leisti po žeme, jie buvo gerai pasiruošę – turėjo apklotų ir kitų reikalingų daiktų, atsineštų iš viršuje buvusių namų, suteikiančių nors truputėlį primityvaus patogumo. Else Tietmeyer paskutinę karo savaitę praleido rūsyje Štėglice, į kurį buvo atsitempusi „vaikų lovas, čiužinius, sofą ir patogų krėslą“. „Čia labai jauku“, – rašė ji savo vaikams.39

Bet koks apsistojimas rūsyje ilgesnį laiką galėdavo tapti tikru išbandymu, ypač kai ir taip dėl artėjančio konflikto visi būdavo įsitempę, nervindavo kieno nors smulkmeniški nesutarimai bei ko nors nepasidalijimas, klykiantys vaikai ar rietenos dėl maisto. Itin opia problema šiomis suvaržymo sąlygomis greitai tapo ir higiena. Viena berlynietė rūsyje pasibaigus tualetiniam popieriui pasinaudojo Hitlerio Mein Kampf kopija.40 O Helga Schneider prisimindama pasakojo, kad jos rūsyje tualetą atstojo vienas metalinis kibiras. „Pastatytas ilgo niūraus koridoriaus gale, – rašė ji, – jis trenkia siaubinga smarve. Čia yra vienas senolis, kuris veikiau apsiterš save, nei prisiartins prie to kibiro. Kaip galima įtarti, dvokas, kuriuo kvėpuojame, neapibūdinamas. Kadangi nuolat stokojame vandens, šis pasigailėtinas žmogus negali net deramai nusiprausti.“41

Ne ką geresnė padėtis buvo ir viešuosiuose bunkeriuose. Pavyzdžiui, gynybiniai bokštai netrukus tapo sausakimši, čia tarp nuogų betoninių sienų bei laiptinėse glaudėsi apie 30 000 Berlyno gyventojų. Apie būtiniausią žmogaus asmeninę higieną negalėjo būti nė kalbos, maisto tebuvo trupiniai, dažnos savižudybės. Kartą pastebėtos tiesiai it stygos kurį laiką sėdinčios dvi senyvos moterys: abi buvo išgėrusios nuodų ir jau mirusios keletą dienų, tačiau žmonių spūsties vis paremiamos liko sėdimoje pozicijoje.42 Tuo tarpu ant bokšto stogo nukreipta į taikinius toliau plyšavo pabūklų ugnis: dažniausiai jie būdavo prižeminami taikantis į apačioje ant žemės esančius sovietų tankus. Su kiekvienu ugnies driokstelėjimu visa pastato konstrukcija sudrebėdavo, visu pastatu nusirisdavo aidintis griausmas.

Tuos, kurie išdrįsdavo išlįsti iš savo prieglobsčio į gatves ieškoti maisto bei vandens, dažnai pasitikdavo veriantis nusiritusios visa nuniokojusios audros reginys. Itin makabriškas vaizdas iškilo aplink zoologijos sodo gynybinį bokštą. Čia, už jo sienų, Berlyno zoologijos sodas buvo virtęs tikru merdėjančių bei gaištančių gyvūnų Hadu. Arno Pentzienas, kareivis, išgyvenęs sovietų antskrydį tose apylinkėse, rašė:

„Kai kurios bombos krito į didelį vos 20 metrų nuo mūsų buvusį tvenkinį, kuriame buvo pelikanų ir kitų jūros paukščių. Mums kaip reikiant šliūkštelėjo jo vandens, bet tai nebuvo labai nemalonu, kol prieš akis kaip tik tuo momentu nepradėjo kristi į orą išlėkę kai kurie stambūs negyvi paukščiai. Narve stipriai kraujavo didžiulė rudoji meška su žaizda petyje, ji iš skausmo maurojo ir baubė.“43

Nedaug gyvūnų atlaikė šį antpuolį.

Paskutiniosiomis karo savaitėmis Berlyno centras priminė Mėnulio paviršių – tapo bombų kraterių ir sugriautų pastatų dykviete. Švedas Svenas Frykmanas mieste paskutiniosiomis karo savaitėmis vadovavo Raudonojo kryžiaus humanitarinei misijai ir tokį vaizdą matė savo akimis naktinės buvusių koncentracijos stovyklos kalinių evakuacijos metu:

„Berlyne... šiurpus buvo vaizdas. Giedrame danguje švietusi pilnatis atskleidė siaubingą padarytą žalą. Šis pasaulinis metropolis virto miestu vaiduokliu, kuriame gyveno urviniai žmonės. Pravažiavome didžiausiomis ir žymiausiomis gatvėmis. Imperatoriaus rūmai, visos didingos pilys, princo rūmai, Karališkoji biblioteka, Tempelhofas, Unter den Linden alėjos pastatai – beveik nieko iš jų neliko. Mėnulio šviesoje, kuri šliaužiojo kiaurais langais ir tarpduriais, miestas atrodė groteskiškai, dar baisiau nei dienos metu. Tai šen, tai ten po paskutinių bombardavimo reidų vis dar šokinėjo liepsnos liežuviai, plušo gaisrininkų brigados. Dėl pratrūkusių vamzdžių kai kurios gatvės priminė Veneciją ir jos kanalus.“44

Vaikščioti griuvėsiuose buvo pavojinga, tačiau kaip pastebėjo vienas liudininkas, berlyniečiai tapo „fatalistais, niekinančiais pavojus... bei pasirengusiais savo gyvybe rizikuoti dėl kąsnio duonos ar šaukšto cukraus“45. Vokiečių karinėms oro pajėgoms iš padangių virš sostinės dabar jau išnykus, jose nevaržomai nardė sovietų karinės oro pajėgos, kartkartėmis apšaudydamos transporto priemones ar civilius. Grėsmę kėlė ir artilerija, o kartą ugnis, paleista į vakariniuose Štoibenplatso priemiesčiuose prie duonos eilėje stovinčius žmones, pasiglemžė dvidešimt keturias gyvybes.46 Adlershofo rajone Eva Richter neteko kojos, kai jai stovint eilėje prie maisto šalia nukrito sovietų granata. Jau ir taip tapusi pabėgėle, išgyvenusi vykstant kovoms rytinėse provincijose, dabar niokojamose sovietų, ji puolė į neviltį. Kitą dieną ligoninėje davusi sutikimą koją amputuoti ji viduje vylėsi, kad po operacijos neatsibus.47

Nepaisant tykančių pavojų, maisto sostinėje buvo, bent jau tiems, kurie apsišarvuodavo kantrybe, užsispyrimu arba pasitelkdavo išradingumą. Balandžio 22 d. užsakytas papildomas maisto davinių išskirstymas suteikė galimybę, nors ir atstovėjus ilgose eilėse bei pateikus reikiamus dokumentus, gauti džemo, kruopų, cukraus, žirnelių, kavos ir mėsos. Pasirodo, kai kuriais atvejais patys valdžios pareigūnai pasirūpindavo maisto produktų išdalijimu civiliams gyventojams, netgi jei tai tekdavo daryti jiems patiems. Kaip pasakojo vienas dienoraščio autorius:

„apie vidurdienį prie mūsų namo sustojo automobilis, kuriame sėdėjo policininkai. Jie paklausė, kur rasti Schumanno maisto krautuvę. Aš jiems parodžiau, o jie tada paaiškino, kad krautuvę atidarys ir iš karto parduos turimas prekes. Tada įsiveržė į krautuvę, apžiūrėjo, kas buvo daviniuose, patys pasiėmė keletą daiktų – mažesnes dėžes ir kelis didesnius krepšius (greičiausiai su kavos pupelėmis ir kitais deficitiniais dalykais) – ir pavedę prekes parduoti poniai L. bei keliems kitiems to namo gyventojams išėjo. Nepaisant nesiliaujančios pabūklų ugnies, akimirksniu čia susidarė siaubinga žmonių grūstis.“48

Vis dar buvo galima rasti beveik kaip įprastai veikiančių kepyklų ir maisto prekių krautuvių, ypač priemiesčiuose. Pavyzdžiui, Bukove iki pat pasirodant ir viską konfiskuojant sovietams, vietinėje kepykloje kiekvienas jos klientas galėjo gauti apie pusės kilogramo duonos kepalą.49 Žinoma, jos kokybė buvo abejotina. Nors per karą jau seniai į duoną buvo primaišoma įvairiausių abejotinos kilmės priedų, tačiau naujas žemiausias standartas pasiektas pačioje karo pabaigoje. Viena šeimininkė nusivylusi apgailestavo, kad balandžio pabaigoje gautame duonos kepale buvo pilna smėlio. Gal kiek pernelyg naiviai ji nusprendė, kad greičiausiai „ruošiant tešlą į ją pribiro tinko“50.

Arčiau miesto centro situacija buvo kiek sudėtingesnė: vaikomasi nuogirdų ir pasklidusių gandų, gausiai dalijusių patarimus, kur galima rasti maisto atsargų. Gerda Langosch pamena nugirdusi, kad geležinkelio vagonai Lėrterio stotyje pilni bulvių. Kai ten nusiųstas vienas jų rūsio gyventojas įsitikino, kad informacija teisinga, ji apsirūpinusi bulvėmis, kurių užteko kelioms savaitėms. Kitą dieną vietiniame turguje pasirodė mėsos ir sviesto, kuris padalytas jos kaimynams: kiekvienas gavo 1,8 kg sviesto ir nemažą gabalą kiaulienos. „Džiaugsmas rūsyje, – rašė ji, – buvo begalinis.“51

Informacija įgavo neįkainojamos vertės, ypač kai dauguma Berlyno gyventojų iš esmės buvo atkirsti nuo reikšmingų tiesiog jų panosėje tuo metu besirutuliojusių įvykių. Laikraščius pakeitė Goebbelso Panzerbär naujienlaiškis, propagandą skleidęs iki pat pabaigos. Vieninteliai kiti informacijos šaltiniai be minėtųjų buvo karo eigos ataskaitos, dalijamos periodiškai ar siunčiamos į vietinius nacių partijos štabus.52

Ilgai tylėjo netgi vienintelis iki tol likęs informacijos ir pramogų šaltinis – radijas. Daugelis transliuotojų savo darbą jau buvo nutraukę, ypač kai mieste nutraukta elektra, o ir daugelyje Berlyno namų ūkių radijo imtuvai buvo seniai išjungti ar seniausiai pasibaigusios tokią didelę vertę įgavusios baterijos. Tačiau šiokių tokių transliacijų vis dėlto buvo. Paauglys Helmutas Altneris, tarnavęs apgailėtiname vermachto dalinyje Špandau apylinkėse, pamena išgirdęs kraują stingdantį paties Goebbelso kreipimąsi, transliuotą Didžiosios Vokietijos radijo:

„Berlyno bolševikams neatiduosime... Rusus privalome pritrėkšti ir paleisti kraujo jūra. Išdavikai, kurie savo namuose iškelia baltą vėliavą, praranda teisę būti bendruomenės ginami. Visi, esantys tokiuose namuose, bus laikomi išdavikais... Berlyno žmonės, į jus nukreipti visos vokiečių tautos žvilgsniai. Pagalvokite apie tai! Valanda prieš aušrą tamsiausia, o mūsų pergalės erelis į naujos dienos, kuri bus šviesi ir nuostabi, saulę dar tikrai pakils!“53

Be tokių grasinimų, beviltiškų prakeiksmų ir raginimų laikytis tvirtai, bent kiek Berlyno gyventojams vertingos informacijos buvo mažai. Tą pavasarį miestas buvo gyvas gandais, kuriuose atsispindėjo slapčiausios civilių viltys ir baimės. Labiausiai paplito gandas, kad Berlyną išvaduos „Wencko armija“, pusiau prasimanytos pajėgos, beveik prilygstančios Vokietijos 12-ajai armijai, kuri, kaip tikėtasi, nutrauks apsiaustį, tačiau iš tikrųjų ji traukėsi tolyn nuo sostinės.54 Taip pat buvo kalbama, kad britai ir amerikiečiai susitarė su nacių vadovybe ir jau skubėjo į Berlyną padėti sulaikyti puolančius sovietus.55 Kiti teigė, kad Hitleris jau nusižudė ir kad SS ruošiasi užplūsti požeminius miesto tunelius. Labiausiai civiliams nerimą kėlė istorijos apie masiškai Raudonosios armijos prievartaujamas Vokietijos moteris. Berlyno gyventojai tiesiog nebežinojo, kuo tikėti. Kaip apibendrino vienas dienoraštininkas, „gandai, gandai. Mes jais mintame tarsi supuvusiu maistu, tačiau nieko kito neturime.“56

Šis visuotinai paplitęs nežinojimas paveikė ir miesto gynėjus. Nesugebėdami adekvačiai įvertinti sovietų puolimo progreso, netgi kareiviai buvo priversti civilių klausinėti, ar netoliese esanti gatvė arba gretimas priemiestis vis dar vokiečių rankose. Vienas vermachto karininkas fiurerio bunkeryje rengdamas savo instruktažus net ėmė naudotis BBC ir Reuters pranešimais: „Atsidūrėme apgailėtinoje padėtyje, – prisimindamas sakė jis, – kai bet kokia Hitleriui pateikiama informacija apie esamą situaciją paremta priešo radijo pranešimais.“57

Kai kuriais atvejais naudingai buvo išnaudojama ir telefoninė sistema: apsiginklavus Berlyno telefonų knyga buvo galima Raudonosios armijos buvimo vietą susekti skambinant į įvairius priemiesčius ir tikrinant, ar ragelį pakels sovietų kareivis. Šį žaidimą žaidė ir sovietai. Viktoras Boevas buvo jaunas sovietų vertėjas, savo vadų įkalbėtas apsimesti vokiečiu ir pabandyti telefonu susisiekti su pačiu Goebbelsu. Po penkiolikos minučių laukimo ir tinklo komutatoriaus klausinėjimų Boevą pagaliau sujungė su Propagandos ministerija. Prisipažinęs esantis sovietų pareigūnas, jis Goebbelsui uždavė keletą klausimų: ar ilgai jis ruošiasi neatiduoti Berlyno ir kuria kryptimi numatęs pabėgti. Pokalbį jis baigė perspėdamas: „Pone Goebbelsai, nepamirškite, jog jus surasime kad ir kur bebūtumėte, ir net neabejokite, kad jums kartuvės jau paruoštos.“58

Mirtis dabar jau užvaldė viską. Negana to, kad mūšis dėl Berlyno atnešė daugybę kariškių aukų, dramatiškai padaugėjo ir civilių savižudybių. Jas paskatindavo asmeninės tragedijos. Viena jauna motina rūsyje pamačiusi, kad nustojo kvėpuoti jos kūdikis, „sėdėjo tylėdama ir laikė jį glėbyje visą dieną bei naktį, kol aprimusios kovos leido jai nueiti į kiemą jį palaidoti. Jai kurį laiką nesugrįžus, kažkas iš rūsio nuėjo ieškoti. Ji rasta savo bute pasikorusi vonioje.59

Didžiąją dalį savižudybių paskatindavo baimė ateityje gyventi sovietų valdžioje.60 Nacių propaganda taip efektyviai skleidė „barbarų bolševikų“ įvaizdį, kad daugelis Berlyno gyventojų net nenorėjo įsitikinti, ar tos istorijos turi pagrindo. Pasirodo, atimti sau gyvybę ypač stipriai norėjo Vokietijos sostinės gyventojai dėl to, kad Berlynas buvo pagrindinis grėsmingai artėjančio sovietų armijos atpildo naciams taikinys, tikėta, kad būtent čia sovietai atkeršys. Taigi sostinėje pasėta labai daug padrąsinimų berlyniečiams atimti sau gyvybę. Visiems puikiai žinoma, kad Hitleris savo personalui duodavo cianido kapsulių.61 Kitose sostinės vietose cianido kapsulių buvo galima gauti pas sveikatos sistemos specialistus, o Hitlerjugendas nuodingas piliules dalijo viename koncerte Berlyno filharmonijoje.62 Anot vieno SS vidinio pranešimo, savižudybės tapo viena labiausiai mieste aptarinėjamų temų:

„Daugelis jau ima apsiprasti su mintimi viską pabaigti. Nuodų, pistoletų bei kitų savižudybės priemonių paklausa didžiulė. Atimti sau gyvybę iš gilios nevilties dėl neišvengiamai artėjančios katastrofos dabar siekia daugelis. Tokios temos dominuoja daugybėje pokalbių su giminaičiais, draugais ir pažįstamais.“63

Daug atsirasdavo tokių, kurie šį planą įgyvendindavo. Tarp tokių nemažai buvo aukšto rango pareigūnų, kurie ne be pagrindo baiminosi būti suimti ir gauti ko nusipelnė. Hitlerio SS gydytojas Ernstas-Robertas Grawitzas buvo vienas pagrindinių kurstytojų vystant holokausto idėją bei atliekant medicininius eksperimentus su koncentracijos stovyklų kaliniais, todėl pakliūti sovietams į rankas bijojo pagrįstai. Balandžio 24 d. su žmona ir dviem vaikais atsisėdęs prie vakarienės stalo savo Babelsbergo viloje, po stalu susprogdino dvi rankines granatas.

Tačiau dažniausiai savižudybės griebdavosi paprasti Berlyno gyventojai, iškamuoti daug kasdieniškesnių vargų. Nepakėlusi minties, kad reiks kęsti artėjančią kovą, Erna Massow Šmargendorfo priemiestyje laiptinėje iššoko iš ketvirto aukšto. Hanna fon Beseler iš Lichterfeldės nunuodijusi savo aštuonmetę dukterį pati perdozavo raminamųjų, kadangi bijojo, kad fronte kariaujantis vyras nesugebės jų apginti nuo rusų.64 1945 metų balandžio pabaigoje šešiolikmetė Liselotte Grunauer dienoraštyje rašė, kad Frydrichshageno rajone jau įvyko apie šimtą savižudybių:

„Nušovęs žmoną ir dukterį nusišovė pats pastorius... Nušovusi du savo sūnus ir perpjovusi dukteriai gerklę nusišovė ponia H.... Mūsų mokytoja, panelė K., pasikorė; ji buvo nacė. Nusišovė ir vietinis partijos lyderis S., ponia N. išgėrė nuodų. Gerai, kad nebuvo dujų, priešingu atveju būtų nusižudę daug daugiau žmonių, galbūt nebebūtų ir mūsų.“65

Vien tik per 1945 metų balandį sostinėje pranešta apie bene keturis tūkstančius savižudybių.66 Dar daugiau būta atvejų, apie kuriuos nepranešta.

Įsisiūbavus Berlyno apsupčiai ir apgulčiai, oficiali registravimo, mirusiųjų surinkimo bei laidojimo sistema subyrėjo. Kaip pasižymėjo vienas žurnalistas, „visur galėjai pamatyti rankiniais vežimėliais ar karučiais pačių gedinčių šeimų vežamus į popierių suvyniotus lavonus“67. Kūnai laidoti ten, kur tik būdavo galima rasti vietos – žinoma, kapinėse, tačiau taip pat ir parkuose bei atviresnėse vietose. „Soduose ir parkuose, – rašė vienas Berlyno gyventojas, – visur kapai, kryžiai: „Nežinomas „folkšturmo“ karys, žuvęs tą ir tą dieną.“68 Kadangi nebuvo karstų, mirusieji dažnai vynioti tiesiog į laikraščius ar antklodes ar netgi paliekami gulėti ten, kur krito. „Dvokas buvo toks siaubingas, – rašyta vienuose atsiminimuose, – kad žmonės gatvėse nuo jo alpdavo.“69

Mirusiųjų laidojimas buvo sunki užduotis vienam berlyniečiui, nusprendusiam palaidoti savo nusižudžiusius kaimynus. „Jie gulėjo kambaryje, – rašė jis, – tarp patalų, skudurų, išmėtytų indų ir visokio kitokio šlamšto. Visi trys nusišovė į galvas ir skendėjo kraujo klane. Siaubingas darbas buvo juos iš čia išnešti.“70 Toliau laukė savi keblumai, ypač žinant, kad bet koks ilgesnis užsibuvimas lauke galėjo patraukti Raudonosios armijos kareivių dėmesį. Kartą keturi civiliai tapo minosvaidžio aukomis bandydami palaidoti iš rūsio išneštą lavoną: „Trys vyrai žuvo vietoje, – rašė vienas liudininkas, – o ketvirtas, sprogimo nublokštas ant žemės, šiaip ne taip atsisėdo, apimtas šoko apsidairė ir krito aukštielninkas. Negyvas.“71

Netrukus matyti mirusiųjų kūnus tapo įprastu reiškiniu. Vienas jaunas kareivis pamatė iš gretimais užsidegusio rūsio rankiniame vežimėlyje vežamus du lavonus. „Jie vis dar degė, – prisimindamas pasakojo jis, – veidai jau buvo beveik suanglėję, rūbai virtę pelenais. Niekada nebuvau matęs tokio šiurpaus vaizdo.“ Tai, kas jį nustebino, buvo jo paties reakcija: „Šis vaizdas manęs per daug nešokiravo, viskas slinko tarsi sapne. Reikėjo prisitaikyti prie aplinkybių.“72

Artėjant fronto linijai berlyniečiai turėjo kęsti siaubingą kovos griausmą. Nuo Hitlerio gimtadienio apie Raudonosios armijos atvykimą pranešė tolumos prislopintas artilerijos gaudimas, pertraukiamas stiprėjančių aviacinių bombardavimų. Tačiau fronto linijai priartėjus, šie garsai virto tikra sprogimų, riaumojančių kulkosvaidžių bei stūgaujančių minosvaidžių kakofonija. Klausas Sommeris tuo metu gydėsi karo ligoninėje Tempelhofe:

„Mane pažadino patrankų ugnies griaustinis, kurį tolumoje buvo galima girdėti jau ne vieną dieną, tačiau dabar jis stiprėjo. Turbūt buvo maždaug 5 valanda ryto. Visi palatoje pabudo... visiems buvo aišku, kad dabar mirtinai pavojinga. Kalbėjome patylomis ir taupiai. Greičiausiai netoli mūsų palatos buvo dislokuota vokiečių artilerija. Ji plyšavo kurtinančiu triukšmu. Į jį įsiliedavo kulkosvaidžių bei šautuvų laidoma ugnis... Drebėjo langai. Užmigti jau buvo nebeįmanoma.“73

Ypač siaubo vokiečiams įvarė vienas konkretus garsas, skleidžiamas sovietų Katiušos. Montuojami sunkvežimių galuose šie raketiniai įrenginiai buvo labai efektyviai naudojami per trumpą laiką paleidžiant pribloškiantį skaičių sprogmenų. Dėl išskirtinio jų spiegimo paleidus ugnies ruožą, vokiečiai jas pavadino Stalinorgel, arba „Stalino vargonais“. Daugeliui berlyniečių užtekdavo vien jų bauginančio staugimo, kad pagalvotų, jog karas pralaimėtas. Dorita Erkner pamena, kad išgirsdavusi siaubingą vaitojimą „galvodavo tik apie išlikimą“74. Apibūdindamas Stalinorgel kitas liudininkas teigė, kad „niekas iš rūsio kišti nosies nedrįsdavo. Nuo sprogimų namas net drebėdavo, krisdavo plytos ir stogo čerpės, išlėkdavo langų stiklai. Atrodė, tarsi gabalais griūva visas namas.“75

Frontui vis artėjant nemažai civilių dažnai susidurdavo su savo kareiviais. Daugelis prireikus instinktyviai suteikdavo pagalbą ir prieglobstį nepaisant to, kad norėjo būti kuo toliau nuo kovos ir visų jos dalyvių – kareiviams padėdavo tuo, kuo galėjo. Kai kovos įkarštyje pro Ruthos Andreas-Friedrich duris įpuolė jaunas vermachto kareivis, ji buvo išties maloni: iš karto jam davė civilių drabužius, kad šis galėtų dezertyruoti.76 Ne visada tai būdavęs lengvas sprendimas. Gerda Langosch pamena sumišusias savo emocijas, rūsyje pasirodžius jauniems kareiviams: „Viena vertus, mes šių vargšų jaunuolių gailėjome, – rašė ji, – tačiau kita vertus, negalėjome jiems būti pernelyg draugiški, nes jie pasiliktų ir taip į pavojų statytų mūsų gyvybes. Situacija buvo išties sudėtinga.“77

Tačiau SS kareiviai dažniausiai sutikti priešiškai. Laikyti labiausiai ideologiškai atsidavusiais naciais ir glaudžiausiai susiję su režimu, jie sėjo baimės sėklą ir kurstė priešiškumą. Susidūrusi su SS kariais Rutha Andreas-Friedrich vos galėjo sulaikyti liežuvį už dantų:

– „Atidarykit! – kažkas sušunka iš lauko. – Atidarykit!..

Durys atsilapoja: aš įsistebeiliju į septynių išsekusių kareivių veidus.

– Kas nutiko?

– Vandens! – grubiai burbteli vienas jų. – Vandens! – Visi jie ant apykaklių turi SS emblemas – prakeiktas mirtinų mūsų priešų runas. Jie tokie išsekę, kad atrodo tuoj susmuks.

– Mes neturime vandens, – pasakau. Vyrai į mane dėbteli tarsi nupliekti šunys. – Kur frontas?

Jie pažiūri į žemę.

– Palei kanalą. Jie prasiveržė. Priesterweg taip pat.

– Na, tuomet viso gero.

Jie beviltiškai gestikuliuoja.

– Kurgi mums eiti?.. Netekome savo būrio vado. Mus nušaus, jei pasirodysime be vado.

– Širdis dėl jūsų srūva krauju!

Jauniausias jų maištingai atmeta galvą.

– Nesidžiauk per anksti. Jūs, žmonės, būsite pirmieji, kuriuos jie į miltus sumals.

Jo kaimynas pritariamai linkteli... Nusvilina priešišku žvilgsniu.

– Pasisaugokite, panele. Taip toli, kaip manote, dar nenueita.

Aš užtrenkiu duris. Sukirba nerimas. „O gal reikėjo jiems duoti to vandens?“78

Tačiau išlikti atokiau kovos ilgai neteko: fronto linija turėjo kirsti neišvengiamai. Susispietę rūsiuose Berlyno žmonės dažnai nė neįsivaizdavo, koks laikinas pragaras virė už sienų, tačiau, be jokios abejonės, jie galėjo jausti ir girdėti. Dorothea fon Schwanenflügel pamena, kad jos namas taip drebėjo nuo sovietų ugnies ruožo, „jog bijojome, kad būsime kaip kokie gyviai urvuose palaidoti gyvi“:

„Išsvaidytos visur mėtėsi stogo čerpės... išdaužyti langų stiklai, priekinėje plytų sienoje įsirėžė įtrūkimai. Netrukus išgirdome sunkiųjų kulkosvaidžių ugnies griausmą... Jam artėjant girdėjome visai šalia griaudėjančius sprogimus ir šautuvų šūvius. Galėjome girdėti net siaubingą sovietų kareivių riaumojimą... Šūviai talžė mūsų langus, sode sproginėjo bombos.“79

Tik pasitraukus vokiečių kareiviams, pasirodė sovietai. Daugelis amžininkų labai ryškiai atsimena momentą, kai pirmą kartą išvydo Raudonosios armijos kareivį. Kartais tai būdavo vos akimirką šmėstelėjęs vaizdas, galbūt pagautas šiems einant per gatvę ar iš tolo, tačiau tos rusvai žalios uniformos su niekuo nesupainiotum. „Vaizdas varė siaubą, – rašė vienas liudininkas, – sėdėdavo jie aukštai užsiropštę ant savo tankų atkištais pabūklais, nusitaikę į pravažiuojamus namus. Baisiausia buvo rėkaujančios, ginklus į rankas pastvėrusios moterys.“80 Daugelis taip pat kalbėjo apie jų „kitoniškumą“. „Jų veidai gąsdina, – rašė vienas berlynietis, – jie azijiečiai, siauraakiai, atsikišusiais skruostikauliais, iš po piločių kyšo riebaluoti plaukai.“81

Šalia viso pradinio šoko, daugeliui pirmasis susidūrimas su sovietų kareiviais paprastai praeidavo ramiai. Pirmajam ešelonui labiausiai rūpėjo iššniukštinėti teritoriją ir įsitikinti, ar čia niekur nesislepia priešų kareiviai. Visai kas kita buvo vėliau pasirodę kareiviai, kurie jau reikalavo daugiau.

„Apie 8 val. ryto į mūsų namus atėjo pirmieji rusai, – rašė Ernstas Schmidtas. – Nutaikę kulkosvaidį ėmė kamantinėti: „Uhr?“, („Laikrodis?“), „Parabell?“, („Pistoletas?“), „Vokiečių kareivis čia?“ Po dešimties minučių pasirodė kitas būrys. Ir vėl tie patys klausimai, ypač grėsmingas laikrodžių reikalavimas.

Rytui pasistūmėjus svečiai kaip reikiant įsisiūbavo. Viena kompanija tuštino vyno lentynas ir čia pat visų akivaizdoje daužė butelius... Ir taip viena po kitos. Visada tas pats – šnapso ir laikrodžių reikalavimas.“82

Sovietų kareivių manija laikrodžiams tapo visiems iki skausmo pažįstama. Daugelis ant rankos užsikraudavo jų ne vieną – vyriškus ir moteriškus – o paskui tarpusavyje godžiai lygindavo. Kaip ir daugelis vokiečių Berlyne, nuo laikrodžio buvo išlaisvintas ir Hitlerio pilotas Hansas Bauras. „Pirmą kartą, – prisimindamas sakė jis, – išgirdau vėliau puikiai pažįstamą tarseną „Uri-Uri“... Mano aviatoriaus laikrodis, prikimštas pažangiausių įtaisų, kareivį itin pradžiugino. Be jokios abejonės, jis buvo pranašesnis už visus kitus dešimtį ar dvylika jo jau „rastų“ laikrodžių. Bent jau tai galima buvo įskaityti patenkintame jo veide.“83 Tie, kurie priešgyniavo, galėjo tikėtis grubaus atkirčio ir fizinių bausmių: viena moteris iš Friedenau atsisakiusi savo laikrodį atiduoti sovietų kareiviui buvo nušauta.84

Raudonosios armijos kareiviai taip pat pasižymėjo savo aistra Berlyno moterims. Pateikiamas skirtingas sovietų kareivių Berlyne 1945 metais išprievartautų moterų skaičius, tačiau sostinės ligoninių apskaičiavimais, svyruoja nuo 95 000 iki 130 000.85 Tikrasis skaičius neabejotinai dar didesnis. Prievartautojams tikdavo visos iš eilės: lytiškai nesubrendusios mergaitės, vienuolės, senolės, nėščios moterys bei kūdikius žindančios motinos. Nepraslysdavo nei žydės bėglės, nei išlaisvintos priverstinės darbininkės. Kaip prisimindamas pasakojo vienas sovietų karo korespondentas, Raudonoji armija buvo „prievartautojų armija“.86

Paprastai kareiviai prie reikalo eidavo tiesmukai. Nors kai kurie bent minimaliai „pameilikaudavo“, grubiai paflirtuodavo ar pažadėdavo tam tikrą quid pro quo, dažniausiai kareiviai tiesiog demonstruodavo savo neįveikiamą jėgą. Pavojingiausias laikas Berlyno moterims ateidavo sutemus, kai kareiviai jau dažnai būdavo prisigėrę ir imdavo siautėti. Viena moteris rašė:

„Per visą naktį mes drebėjome apimtos mirtinos baimės... sovietų kareivių šutvė sugrįžo ir įsiveržė į mūsų namą. Tada prasidėjo siaubinga orgija, per kurią klykė pagalbos šaukiančios moterys. Šiame triukšmingame siautulyje mano kūnas ėjo pagaugais. Kai kurie sovietų kareiviai slampinėjo po mūsų sodą ir šautuvų galais trankė į duris bandydami įsilaužti vidun. Dėkui Dievui, kad tvirtos durys atlaikė jų jėgą. Suakmenėję iš baimės mes sėdėjome visiškoje tyloje vildamiesi, kad jie pamanys, jog šis namas tuščias... Iš mūsų nervų buvo likę brizgenos.“87

Kai pavykdavo įsibrauti į pastatą, kareiviai pasirinkdavo aukas. Pirmenybę teikdavo jaunesnėms moterims, ypač šviesių plaukų. Rinkdavosi ir apvalesnių formų, kadangi tokios moterys buvo laikomos sveikesnėmis nei lieknosios. Viena moteris prisimena sceną, į jų rūsį įsliūkinus sovietų kareiviui:

„Svirduliuodamas nuo vienos atraminės sijos prie kitos jis prožektoriumi pasišviečia veidus, iš viso apžiūri apie keturiasdešimt žmonių, kiekvieną kartą stabteldamas ties moterimi ir leisdamas ant jos veido šviesai lietis kelias sekundes.

Rūsyje visa tarsi sustingsta. Visi suakmenėję iš baimės. Niekas nė krust, neišsprūsta nė žodelis. Girdisi sunkus kvėpavimas. Šviesos ruožas sustoja ties aštuoniolikmete Stinchen, gulinčia atlošiamoje kėdėje, jos galva apvyniota tviskančiai baltu tvarsčiu. „Kiek metų?“ – vokiškai grėsmingu balsu užbaubia Ivanas.

Niekas neatsako. Mergaitė čia guli tarsi suakmenėjusi. Rusas pakartoja klausimą, dabar jau riaumodamas ir niršdamas: „Kiek metų?“88

Po tokio tardymo eidavo žodžiai Frau, komm – „Moterie, eik čia“ – reiškiantys galutinį pasirinkimą. Kartais norėdamos apsaugoti jaunesnes aukas vietoje jų savanoriškai pasisiūlydavo vyresnės moterys. Deja, įvertinus gatvėse siautėjančių kareivių skaičių, bet koks atidėjimas geriausiu atveju būdavo laikinas.

Daugeliu atvejų aukų pasirinkimas priminė laukinę žmogiškojo grobio medžioklę. Kareiviai dažnai sugrįždavo naktį į pastatus, kuriuose moteris pamatydavo dieną. Kai kurios jaunos moterys slėpdamosi ištūnodavo valandų valandas, kol pastatą ieškodami jų šukuodavo kareiviai; jas galėdavo išduoti vienas kostelėjimas ar girgžtelėjusios grindys.89 Gerdą Peters jos mama jų namuose Noikiolne buvo paslėpusi po stalu, o kartą sovietų kareiviai buvo taip arti, kad ji „galėjo ištiesusi ranką paliesti jų batus“. Nors Gerdos jie nerado, nepasisekė jos draugei, kuri buvo išvilkta į kitą kambarį. Paralyžiuota baimės Gerda buvo priversta klausyti, kaip mergaitė vėl ir vėl šaukia jos vardą.90

Kryžminėje ugnyje jau sužeistą šešiolikos metų medicinos seselės padėjėją Giselą Stange kartą prie sienos prirėmė sovietų kareivis ir jau buvo nustūmęs ją ant žemės viename apleistame name. Nuspėdama užpuoliko ketinimus ji pasipriešino iš visų jėgų spyrusi kareiviui į kirkšnį:

„...jis rėkė, jam į pagalbą atlėkė kitas kareivis ir mane prispaudė. Jau maniau, kad atėjo paskutinės akimirkos. Spardė į veidą, pajutau, kaip iš burnos su srūvančiu krauju byra dantys. Laimei, kareivis išgirdo kažkokį triukšmą ir mane paliko... Netekau keleto dantų, kiti buvo nuskelti, tačiau viską nustelbė mintis: „Bent jau apgyniau savo garbę.“91

Patekus į kareivių letenas rizikuota ne tik savo „garbe“ – tie, kurie išdrįsdavo pasipriešinti, galėjo būti nužudyti. Kartą nušautas vienas Berlyno teisininkas, bandęs nuo Raudonosios armijos kareivių apginti savo žydę žmoną. Mirdamas jis matė, kaip ji visos gaujos buvo prievartaujama.92 Taip pat dažnas reiškinys buvo žeminimai, užgauliojimai ir fizinis smurtas. Trys rusų kareiviai, išprievartavę vieną jauną merginą, nusiaubė jos buto virtuvę ir radę marmelado bei kavos pakaitalo šia mase ištepė savo aukos plaukus.93

Ne visada prievartavimus lydėdavo smurtas ir žeminimas. Kaip prisimena viena liudininkė, jos užpuolikai toli gražu nebuvo beširdžiai monstrai, kokius galima įsivaizduoti. Kai kurie buvo visai drovūs jaunuoliai ir mėgdavo po visko prigulę pasikalbėti, kiti žadėdavo sugrįžti su maistu ar iš anksto atsiprašydavo, paaiškindami, kad seniai nėra buvę su moterimi.94

Kai kuriais atvejais tai būdavo grynas quid pro quo sandoris. Kartą sovietų kareiviai eilėje prie kepyklos išsirinko jaunas moteris, tada su jomis nuėjo į vidų. Vienas liudininkas prisimena: „Po kurio laiko atsidaro durys ir pasirodo keliais kepalais duonos nešina mergina, visiems aišku, už ką jai taip dosniai atsilyginta.“95 Šį momentą taip pat užfiksavo vienas karo korespondentas iš Australijos, į miestą atvykęs tą vasarą. Jo interviu su berlyniečiais metu atsiskleidė keistas sovietų kareivių pasaulis, kuriame jie vakare būdavo prievartautojai, o jau kitą rytą neretai ateidavo atsiprašyti, atnešdavo maisto bei prašydavo savo aukų jų neįskųsti. Viena moteris teigė, kad „jie buvo iš tiesų vaikiški“.96

Daugelis Berlyno gyventojų sugalvojo, kaip nepageidaujamo dėmesio išvengti. Kai kurie samprotavo, kad sovietų kareiviai prisibijodami pasalos ar tiesiog iš gryno tingulio nemėgo savo žmogiškojo grobio ieškoti viršutiniuose daugiabučių namų aukštuose.97 Todėl netrukus sostinėje pasklido gandas, kad geriausia vieta jų išvengti buvo viršutiniai aukštai ar palėpės. Geriausiai apsirūpinę turėjo pastogės slėptuvę su kopėčiomis, kurias buvo galima reikalui esant įsitempti vidun. Kiti griebdavosi dar drastiškesnių priemonių: Rosa Hengst prisimena, kad siekdama išvengti patruliuojančių sovietų laipiojo stogais.98

Besiglaudžiantys Dorotheo fon Schwanenflügel rūsyje nusprendė savo slėptuvę įrengė taip, kad ji atrodytų kaip Raudonojo kryžiaus medicinos punktas, aprūpintas „tvarsčiais, bintu, vata; tuščiais džemo indais bei veido kremų indeliais, pažymėtais neva juose tepalai ir gydomieji balzamai.“ Šalia to moterys pasistengdavo atrodyti kiek įmanoma nepatraukliau: „Išsitepdavome anglies dulkėmis veidus, galvas apsivyniodavome senais skarmalais – tai buvo mūsų Ivanams skirtas makiažas.“99 Kai kurios išsigalvodavo ligų – populiariausia buvo skarlatina, o jaunesnės merginos nusirėždavo plaukus, vilkėdavo kelnes ir taip apsimesdavo berniukais.100 Dar gudresnė buvo devyniolikmetė Margot Hähnemann. Kelis kartus iki tol sėkmingai ištrūkusi nuo sovietų kareivių, kartą ji rūsyje buvo vienintelė likusi jauna moteris. „Siekdama išvengti užpuolimų, – rašė ji, – kartais apsimesdavau, kad esu pamišėlė. Pindavausi kasas, vartydavau akimis, visaip vaipydavausi, taškydavausi seilėmis ir vapėdavau nesąmones. Man iš tikrųjų pavyko kareivius atbaidyti.“101

Tačiau daugumai ne taip sekėsi, o gal ir stigo išradingumo, todėl joms tekdavo bauginanti ir žeminanti patirtis. Viena auka po savo kančios dienoraštyje rašė: „Jaučiuosi tokia purvina, nenoriu nieko liesti, o mažiausiai savo pačios odą. Viską galėčiau atiduoti už vonią ar bent jau muilą ir gerą kiekį vandens... Kada visa tai liausis? Kas iš mūsų liks?“102 Kita moteris papasakojo, kas nutiko dvidešimt penkerių metų išprievartautai tarp jų buvusiai merginai: „Ji tapo svetima sau ir mums. Per vieną popietę virto sena moterimi papilkėjusia oda, nutįsusiais plaukais ir kažkur klajojančiu protu.“103

Spėjama, kad apie 10 procentų išprievartautų moterų pasirinko savižudybę. Nesuskaičiuojama daugybė kitų pasekmių naštą nešė visą likusį savo gyvenimą: lydėjo gėda, nesėkmingos santuokos, intymumo baimės. Kai kurioms atsikratyti šios stigmos buvo dar sunkiau. Apytikriai nustatyta, kad 5 procentai Berlyne 1946 metais gimusių vaikų buvo vadinamieji Russenkinder – vokiečių civilių ir sovietų kareivių prievartos vaisiai.104 Jau ir taip sužalotiems karo patirties bei bendrininkavimo su nacių režimu, daugeliui berlyniečių šis papildomas pažeminimas buvo nepakeliamas. „Turiu nuolatos save tramdyti, – prisimindama pasakoja viena jų, – kad galėčiau gyventi.“105

Galiausiai tai, ką daugelis Berlyno gyventojų pamena ryškiausiai, buvo staiga stojusi tyla. Po mėnesių mėnesiais trukusios griausmų kakofonijos, nuo paskutinių sąjungininkų bombardavimo reidų iki sovietų atvykimo, Vokietijos sostinėje staiga nusileido keista tyla. „Nestūgavo „Stalino vargonai“, – prisimena Gisela Stange, – nebeliko pavojaus sirenų, krintančių bombų, kulkosvaidžių ugnies, atėjo ramybė, kurios ilgėjausi metų metus. Buvo taip neįprasta, kad tai net kliuvo.“106

1945 m. gegužės 2 d. rytą šią naujai atrastą tylą nutraukė Berlyno įgulos vado generolo Weidlingo pranešimas, skelbiantis ugnies nutraukimą:

„1945 m. balandžio 30 d. nusižudė fiureris ir paliko visus, kurie jam buvo ištikimi. Jūs, Vokietijos kariai, fiureriui buvote ištikimi ir pasirengę toliau tęsti mūšį dėl Berlyno, nors ir trūko amunicijos, o tolimesnis pasipriešinimas atrodė beprasmis. Šiuo pareiškimu įsakau nedelsiant nutraukti ugnį. Kiekviena valanda tęsiant kovą pailgina Berlyno žmonių ir mūsų sužeistųjų kančias. Remdamasis susitarimu su aukščiausiąja sovietų kariuomenės vadovybe, įsakau nedelsiant nutraukti kovą.“107

Tą rytą žinios sklido lėtai. Nutraukus radijo transliacijas, naujienos turėjo būti perduodamos iš lūpų į lūpas bei skelbiamos per sunkvežimiuose įmontuotus garsiakalbius. Pamažu, atsargiai Berlyno žmonės lindo iš rūsių, akinami lietaus merkiamos, tačiau ramybe apgaubtos dienos šviesos. Kai kurie negalėjo suturėti emocijų. Rutha Andreas-Friedrich buvo labai laiminga, kad išgyveno karą: „Juokiamės ir verkiame... ilgą laiką negalime nieko pasakyti, o kai bandome ką nors sakyti, pasipila kažkoks nerišlus babaliavimas. Išeina visi – Frankas, Dagmaras, Joe, Heikė ir Fabianas. Jie džiūgauja ir atrodo tarsi apsvaigę. „Nagi, mums pavyko! Ei, mes gyvi! Taip, mums pasisekė – gyvenimas ir laisvė mūsų.“108

Kiti jautėsi baikščiau, ir nors jautė palengvėjimą, kad karas baigėsi, vis dar nepamiršo, jog pavojai toli gražu nesibaigė. „Viskas nutilo, – tą rytą rašė vienas liudininkas, – mes stovime merkiami lietaus, kalbame pašnibždomis ir negausiai... mes laukiame.“109 Berlyno gyventojai savęs klausė, kas laukia dabar nurodymui paklūstančių būriais pasiduodančių miesto vyrų? O kas bus su jais, eiliniais žmonėmis?

Kai kurie, kol tai paaiškės, nelaukė. Dar tą patį rytą, kai Vokietija paskelbė ugnies nutraukimą, Dieterio Borkowskio grupuotei, iki tol apsistojusiai Frydrichshaino gynybos bokšte, nurodyta bandyti bėgti šiaurės kryptimi. Išniręs į pilkos aušros vėsą, jis akimirką stabtelėjo: „Stovėjau tarsi įbestas. Nejaugi viskas baigta?.. Gaubė visiška tyla. Koks tai ženklas: geras ar blogas?.. Keista ta buvo tyla, niekas neišdrįso nė pašnibždomis ko nors pasakyti. Mums išsiruošus į nežinią, tvyrojo nesmagi įtampa.“110

Tą rytą pabudusius Berlyno gyventojus pasitiko ne taika, o dingęs karas. Nepaisant palengvėjimo, kad kova pagaliau baigėsi, juos kankino ir nežinia – jie neįsivaizdavo, ko tikėtis iš naujos valdžios, neramino mintis, kokie nauji siaubai jų gali laukti. „Ar tai košmaro pabaiga, – klausė vienas dienoraščio autorius, – o gal tik kito pradžia?“111

Epilogas: Viltis

1945 m. gegužės 8 d. pasirašius besąlyginę kapituliaciją, taika pagaliau į Vokietijos sostinę sugrįžo. Paradoksalu, tačiau branginamą pastarųjų kelių dienų tylą staiga grubiai nutraukė švenčiančių sovietų kareivių klegesys. Prie žymiausių miesto vietų, tokių kaip Brandenburgo vartai ar Reichstagas, lėbaudami, ūžaudami ir į orą laidydami ginklus būrėsi Raudonosios armijos kareiviai. Vargo užguitiems Berlyno civiliams tai kėlė nerimą. Vienas liudininkų pamena, kai ore pokštelėjus šūviams žmonės aklai puolė į paniką pamanę, kad karas sugrįžo, ir ėmė pakuotis daiktus norėdami iš miesto bėgti.1 Vis dėlto nepaisant triukšmingo sujudimo, daugeliui berlyniečių praėjusios savaitės netikrumas atslūgo ir jie vėl ėmė vis drąsiau krebždėti apie miesto griuvėsius ieškodami maisto ar gyvenamosios vietos.

Per pirmuosius tokius žygius juos pasitiko nenusakomos pragaišties vaizdai. Mažai miesto vietų liko naikinančios karo bangos nenusiaubtos. Negyvenamais paversta nesuskaičiuojama daugybė miesto rajonų: tarsi aptrupėję dantys styrojo apgriuvę pastatai tuščiais žiojėjančiais langų rėmais, atveriančiais juodas angas, kuriose kadaise buvo kažkieno namai ir sukosi verslas. Gatvės buvo iškandžiotos duobių, užpildytų plačiai plytinčiais griuvėsių laukais, per kuriuos vingiavo išmindžioti takeliai. Visą šį gėrį gaubė išlikusius gyvus žmones dusinantis vėsiame pavasario brize besiraitančių bei sūkuriuojančių dūmų ir dulkių dangalas.

Karo griuvėsiai dunksojo visur. Labiausiai buvo nusiaubtas miesto centras, dabar „dekoruotas“ suniokota karo technika – tankais, prieštankiniais pabūklais, sunkvežimiais ir įvairiausiomis transporto priemonėmis. Kažkada puošnūs Königsplatz, Karaliaus aikštės, sodai priešais Reichstago pastatą dabar virto kovos lauku, kuriame voliojosi artilerijos nuolaužos, išmėtyti ginklai bei abiejų kariaujančių pusių atgulę mirusieji. Ne ką džiugesnis vaizdas kitose vietose. Chausseestrasse, netoli pačioje miesto širdyje nusidriekusios Frydriko gatvės, vidury kelio apleistas riogsojo pusiau vikšrinis SS-Nordland divizijos kariuomenės transporteris. Abiejose kelio pusėse gulėjo jo švedų įgulos kūnai, greičiausiai nušauti iš mašinos pakilę nusitaikyti į sovietų pėstininkus. Prie galinių durų gulėjo suknežintas juos lydėjusios SS medicinos seselės kūnas.

Tokie vaizdai akis badė visame mieste. Vienas liudininkas prisimena vakarinėje sostinės dalyje išvydęs tikrą metalo laužo rinkinį, kuriame – sudegusios mašinos, suknežinti tankai. „Nebeveikiančių tankų parkas, – vėliau rašė jis, – užverstas susiraizgiusiais, sulūžusiais, susilanksčiusiais juodais ir pilkais įvairiausios rūšies monstrais išdribusiomis, susisukusiomis ar į gabalus skilusiomis vikšrinėmis važiuoklėmis.“ Anot jo, tai priminė „šiurpias vulkano dirbtuves, kuriose jis, patenkinęs užgaidą pažaisti šiais geležiniais žaisliukais, vieną dieną užsirūstino ir iš įniršio visus suniokojo.“2

Lyg šio chaoso būtų negana, Berlyne įsisiautėjo grobstymai. Miestą, neaplenkdami nei mažyčių krautuvėlių, nei didelių universalinių parduotuvių ar verslo įmonėlių, krečiant „išsilaisvinimo“ siautuliui it skėrių spiečius siaubė plėšikautojai: vokiečiai, užsienio darbininkai, sovietai. Be jokių skrupulų taikiniais tapdavo ir paprasti namai bei jų rūsiai, kuriuose vokiečių kareiviai masiškai ieškojo civilių drabužių, kad galėtų išvengti migloto likimo sovietų gniaužtuose. Įsismagino ir sovietai – ypač juos domino moteriški apatiniai bei virtuvių čiaupai. Po tokių paieškų nepageidaujami likučiai mėtėsi gatvėse: pradedant sulūžusių baldų dalimis, baigiant sulaužytais niekučiais. Susimąstyti tai privertė Margretę Boveri: „Tik rusų su savimi išsivežti daiktai mums leis spręsti, kokie pasiturintys buvome. Šią akimirką sunku net įsivaizduoti, kaip visa tai sutvarkyti, jau nekalbant apie tai, kaip bus atstatyti namai.“3 Berlyno gyventojams greičiausiai atrodė, kad jų miestas nustojo egzistavęs. Todėl nė kiek nestebina, kad jie 1945-uosius vadino Stunde Null – „nuline valanda“.

Tuo tarpu sovietai savo ruožtu greitai sostinėje įsteigė administraciją ir ėmė įvedinėti tvarką bei dalyti maistą. Margaretha Kopen buvo maloniai nustebinta, kai sužinojo, kad jos Friedenau rajone vėl imta dalyti maisto davinius: „Vokiečiai, – rašė ji, – kasdien gaudavo 200 g duonos, 400 g bulvių, 10 g cukraus, 3 g druskos, 2 g kavos ir 25 g mėsos.“ Be to, „kalbama apie padidintus davinių kiekius bei papildomą Stalino „dovanėlę“ – kavos, arbatos ir ankštinių daržovių.“4 Sovietai taip pat pristatė sriubinių, karštą srėbalą dalijančių nepatikliai, bet alkanai liaudžiai: „Kas gi gali būti geriau? – džiaugsmo neslėpė vienas dienoraštininkas. – Tai tarsi stebuklingas viralas iš pasakų šalies. Skonis geras – ir leidžia pasisotinti.“5 Tačiau toks entuziazmas vis dėlto buvo retas reiškinys, kadangi daugelis nacių propagandos nepamiršę Berlyno gyventojų vis dar baiminosi, kad atėjus sovietams teks badauti. Dėl šios priežasties daugelis pirmąją savaitę rausėsi gatvėse ieškodami bet kokio galimo papildomo pasisotinimo šaltinio. Vienas dienoraščio autorius prisimena:

„Ant vieno gatvės kampo pamačiau moterį, rankose turinčią didelį mėsos gabalą, o paklausus, iš kur jis, man buvo pasakyta, kad tai arkliena iš čia, netoli. Pamaniau, kad ji dalijama, todėl nuskuodžiau ieškoti; išvydau ant šaligatvio gulintį dar šiltą arklį bei peiliais jį išpjaustinėjančius žmones. Išsitraukęs savo lenktinį peiliuką ir prasibrovęs tarp jų ėmiau darbuotis ir aš.“6

Nepaisant visų berlyniečių vargų, daugelis lengviau atsiduso pajutę, kad sovietų valdžia tą pirmą savaitę pasirodė esanti daug švelnesnė nei baimintasi. Septyniolikos metų Helmutas Altneris nustebo, kaip su juo elgtasi, kai sovietų patrulis pagavo jį bandant su grupele pabėgėlių sprukti iš sostinės. Lydimas atgal į miestą, jis kėblino kolonos gale:

„Visiems mums viduje kirba klausimas: „O kas dabar? Ar mus nužudys, kaip buvo kalbama? Ar mums gyventi jau visai nedaug beliko?“ Staiga vienas rusų sustoja ir manęs palaukia, kadangi aš paskutinis. „Dabar tai jau galas!“ Aš lėtai prie jo prieinu. Tada jis suima mane už rankos. Bijau, kad pasives mane į šalį, kur niekas nematys, ir padarys galą, tačiau pajuntu, kad jis padeda man eiti, eidamas kartu lydi. Paduoda cigaretę ir užsidega vieną sau. „Karas baigtas! Visi eiti namo!“ – pasako jis. Aš apstulbęs. Didžiulė pastarųjų dienų įtampa manyje atslūgsta ir netrukus jau nebesuturiu ašarų – palengvėjimo, kad priešas vis dėlto turi žmogiškumo, ašarų.“7

Vis dėlto iš esmės vyravo įtampa. Moterys vis dar bijojo dėl savo garbės, o šaukiamojo amžiaus vyrai baiminosi arešto ar dar daugiau. Tuo tarpu sovietų kareiviai mieste siautėjo akivaizdžiai nebaudžiami. Rutha Andreas-Friedrich pasakojo, kad rusų kareiviai vis dar kartais pasirodydavo jos namuose: „Jie zulindavo iš kambario į kambarį, dairydavosi, ką galėdavo, nugvelbdavo. Negali pasakyti, kad jie priešiški, tačiau draugiškumu taip pat nepasižymėjo. Jie pro mus žiūrėdavo kiaurai, tarsi mūsų čia visai nebūtų.“8 Kai kurie pasitaikydavo ir konfliktiški. Jacobas Kronika pamena priešiškumą, kuriuo padvelkė vienai Berlyno šeimai stojus akistaton su sovietų komisaru. Jis pradėjo:

– Aš rusas, komunistas ir žydas. Savo akimis mačiau vokiečių vykdomus nusikaltimus. SS nužudė mano tėvą ir motiną, nes jie buvo žydai. Mano žmona ir vaikai dingę. Namai virtę griuvėsiais. Ir tai, kas nutiko man, Rusijoje patyrė milijonai. Vokiečiai žudė, prievartavo, plėšikavo ir naikino... Ką, manote, norime daryti dabar, kai nugalėjome Vokietijos armijas?

Tada jis dėbtelėjo į jauną berniuką, vyriausią šeimos sūnų:

– Stokis, – įsakė jis. – Kiek tau metų?

– Dvylika, – tyliai atsakė berniukas.

– Maždaug tiek pat, kiek dabar būtų mano sūnui. SS galvažudžiai jį iš manęs atėmė.

Jo ranka nuslydo už uniformos. Jis išsitraukė revolverį ir nukreipė į berniuką...

Tuomet kilo sambrūzdis berniuko tėvams pabandžius jį prisitraukti arčiau savęs, kiti komisaro maldavo pasigailėti, teisindamiesi, kad berniukas nekaltas dėl SS nusikaltimų.

Įtampa buvo nepakeliama.

– Ne, ne, ponai ir ponios, aš nešausiu, – toliau tęsė komisaras. – Tačiau turite pripažinti, kad tai padaryti turėčiau pakankamai priežasčių. Visa tiesiog prašosi keršto.

Tada jis revolverį užsikišo atgal už diržo.9

Panašios scenos mieste pasikartojo daugelyje vietų ir tik nedaugelis jų baigdavosi taip taikiai.

Atėjo laikas pradėti sostinę valyti. Labiausiai neatidėliotina buvo į amžinojo poilsio vietą palaidoti palaikus. Natūralu, kad sovietų valdžia pirmiausia pasirūpino savais mirusiaisiais. Todėl daugybė civilių ir kareivių lavonų neatpažinti ir po griuvėsiais neatrasti gulėjo gatvėse, orui šylant keldami rimtą riziką sveikatai. Theo Findahlas pamena jauno vyro kūną, gulėjusį kaimyniniame sode: „Visiškai pamėlynavęs, pajuodavęs ir irstantis“, – rašė jis.10 Nesuskaičiuojama daugybė panašios būklės buvo ir kitų. Rašytojas Fritzas Raddatzas pažymėjo, kad lavonai buvo įprastas reginys: „Parkuose, šalikelėse, dažnai taip apšvarinti, kad nebuvo galima pasakyti, ar tai civilis, ar kareivis. Išprievartautos moterys pražiotomis burnomis, auksiniai jų dantys išplėšti plėšikautojų. Kai kurie pusiau suanglėję gulėjo sudegusių namų griuvenose.“11 Tvaikas – sunkiai pakeliamas. Vienas visa tai išgyvenęs asmuo miestą pavadino „dvokiančiomis džiunglėmis“, pilnomis „nugaišusių arklių išpampusiais pilvais ore styrančiomis kojomis. Nuplėštomis rankomis ir kojomis, sudarkyti lavonai, sproginėjusių bombų prie namų fasadų nublokštos kūno dalys.“12 Kaip ironiškai apibendrino Raddatzas, „ne alyvos ir ne hiacintai to pavasario orą buvo pritvindę salsvo kvapo“13.

Į darbus kibo ir garsiosios Trümmerfrauen, „griuvėsių moterys“, šalinusios griuvėsius, kantriai kibirais nešiojusios nuolaužas, viską, kas galėjo būti panaudota iš naujo, dėdamos į vieną krūvą, kas ne – išmesdamos. Daugeliui jų tai nebuvo savanoriškai pasirinktas darbas. Anot vieno liudininko, iš pradžių jos tuo „pasipiktino“, tačiau „susiprotėjusios padarė išvadą, jog protingiausia būtų to imtis sava valia ir darbą pabaigti kaip galima geičiau“.14 Nepaisant didžiulių jų pastangų, šiam procesui užbaigti prireikė daugelio metų.

Visame šiame chaose viena gyventojų grupė jau planavo greitą sprukimą: daugybė Berlyno užsienio darbininkų rengėsi varginančiai kelionei į namus. Keliaujantys į vakarus ir pietus – prancūzai, belgai, italai ir olandai – būrėsi į nedideles grupeles negausią savo mantą sukrovę į vežimėlius, vežimaičius ir rankinius karučius. Kai kurie juose įsmeigdavo savadarbę savo tėvynės vėliavą, kad būtų atpažinti rusų. Prancūzas Marcelis Elola Berlyną paliko neturėdamas nieko, tik skarmalus, kuriais vilkėjo, tačiau jam pavyko iš miesto išsinešdinti ir susitarus su sieną saugančiais sovietų pareigūnais kirsti Elbę bei patekti į britų okupuotą Vokietijos dalį. Po trijų savaičių jis jau buvo namuose.15 Tuo tarpu darbininkų iš rytų laukė keblesnis likimas. Nors lenkai ir čekai paprastai galėjo laisvai nekliudomi išvykti, tie, kurie buvo iš Sovietų Sąjungos, laikyti Stalino valdžios išdavikais, su jais pasielgta atitinkamai – daugelis grįždami namo pateko į Gulago darbo lagerius, kuriuose praleido metų metus.

Be viso miestui tekusio sunkaus darbo ir politinio netikrumo, pirmosios taikos dienos buvo ir apmąstymų laikas. 1945 m. gegužės 9 d. vakarą vermachtas radiju transliavo paskutinę esamos padėties apžvalgą. Šįkart transliuojama buvo ne iš Berlyno, o iš Flensburgo, esančio netoli Danijos sienos, kur po balandžio mėnesį sostinėje įvykusios Hitlerio savižudybės buvo pabėgusi likusioji nacių vyriausybės dalis. Joje skelbiama:

„Nuo vidurnakčio visuose frontuose ginklai tyli. Didžiojo admirolo Dönitzo nurodymu, vermachtas baigė dabar jau beviltišką kovą. Taigi, didvyriška šešerių metų kova baigta. Ji mums atnešė didžių pergalių, tačiau taip pat ir sunkių pralaimėjimų. Vokietijos vermachtas pagaliau garbingai pasidavė pranašesnei jėgai.“16

Šie išdidūs žodžiai gal ir galėjo kai kuriems vokiečiams suteikti paguodą ir nusiraminimą, tačiau bent jau sostinėje niekas jų neklausė. Atjungti nuo elektros daugelis berlyniečių jau buvo pripratę prie primityvesnių informacijos šaltinių – gandų ir nuogirdų. Jie dabar daug labiau rūpinosi maistu, švariu vandeniu ir stogu virš galvos. Daugelis galvojo apie savo iš fronto negrįžusius mylimuosius, iš kurių jau nieko negirdėjo begalę laiko. Kiti gedėjo tų, kurių neteko, ar mieste sugrįžo prie savo buvusių namų griuvėsių ir pradėjo draugų bei kaimynų paieškas.

Kai kurie pamąstydavo ir apie dvylika metų valdžioje išbuvusią nacių valdžią ir tautos bei kažkada pasididžiavimo vertos sostinės likimą. Miesto niokojimas, kaip savo dienoraštyje rašė Karlas Deutmannas, buvo „betikslis, nusikalstamas ir bereikalingai besaikis“, o pats nacių režimas pritraukė „niekam vertų“ pasekėjų bei „vagių ir aukštas pareigas užėmusių parazitų“. „Pasaulis to neturi pamiršti“, – perspėjo jis.17

Berlynas ir jo gyventojai iškentėjo daug: išgyveno ne tik nesveiko nacizmo klestėjimo viršūnę ir siaubingą jo nuosmukį, tačiau ir precedento neturinčio intensyvumo karo ore bei atakų sausumoje žiaurumus. Dabar miestas skendėjo griuvėsiuose, vargiai atpažįstama buvo jo didybė, optimizmas bei ta puikybė, kokia tryško per penkiasdešimtąjį fiurerio gimtadienį prieš šešerius metus. Tankai, riaumoję Rytų-Vakarų prospektu, dabar išsibarstę tūkstančiuose kovos laukų buvo suknežinti į skeveldras, o tuomet džiūgavę bei sveikinimo šūksnius laidę berlyniečiai, jei apskritai išgyveno, buvo visų tų metų patirčių traumuoti. Mažai kas liko ir iš didingai įspūdingo miesto vaizdo. Vis dar išsirikiavę palei pagrindinį prospektą, kaip ir 1939 metais, stovėjo tik Speero žibintai. Dabar aplamdytiems ir nudaužytiems net jiems SS buvo užkrovusi paskirtį būti kartuvėmis dezertyrams.

Šalia savianalizės, sąžinės perkratinėjimo bei abipusių kaltinimų, mezgėsi ir naujai atkurtas vilties jausmas. Pasikeitęs metų laikas labai keitė suvokimą, griuvėsiuose leisdamas įsižiebti šviežiam optimizmui. Kaip rašė vienas dienoraštininkas, „gegužė mirusį miestą apjuosė žydinčia žalia juosta... Pavasario dvelksmas išvalė dūmų, gedimo ir puvenų dvoką. Paglostė nepalaidotų kareivių, vyrų, moterų, vaikų veidus“.18

Suskilusiems, aplaužytiems Tiergarteno ir Unter den Linden alėjos medžiams pabandžius prasprogdinti lapelius dar kartą, berlyniečiai vėl prisiminė, kad gyvybė yra cikliška, ji atsinaujina. Pavasario saulė ir tyla, atrodė, pranašavo gerus pokyčius. „Virš mūsų vėl nušvito saulė, – rašė Helmutas Altneris. – Jokių šaudymų, jokio prislopusio tolumoje siaučiančios audros griausmo... nebekala kulkosvaidžiai, neberiaumoja lėktuvai, negriaudi karą primenantys siaubūnai tankai. Pasaulyje stojo taika.“19

Pirmą kartą per daugelį mėnesių Berlyno žmonės žvelgia į priekį: „Vargo ir mirties laikas pasiliko tarsi slogus sapnas, – rašė Altneris, – o ateitis... ištirpdė visas baimes.“20 „Miręs miestas“ iškentė daug, tačiau jis atsities.

Adolfo Hitlerio penkiasdešimtmečio paradas, 1939 m. balandžio 20 d. „Tai buvo tikra puota akims, atrodė, aplodismentai niekada nesiliaus.“

„Dabar atsakomoji ataka tęsiasi nuo 5:45 ryto.“ Hitleris Reichstagui Kroll operos rūmuose paskelbia apie įsiveržimą į Lenkiją, 1939 m. rugsėjo 1 d.

Kelkraščio baltinimas rengiantis

tamsos režimui.

Dar viena karo pradžioje pasirodžiusi naujovė: gatvės nuoroda, berlyniečius nukreipianti į viešąją aviacijos antskrydžio slėptuvę.

Kamufliažinis tinklas netoli Brandenburgo vartų. „Mes turime dėti visas pastangas, siekdami bendrą atmosferą išlaikyti pozityvią, – savo dienoraštyje rašė Goebbelsas – Nesiliaujančios aviacinių antskrydžių pavojaus sirenos žmonėms varo nerimą. Turime būti apdairūs.“

Kasdienybė Berlyno gatvėje: Unter den Linden alėjoje 1940 m. vasarą gyvenimas teka įprasta vaga.

BdM(Bund Deutscher Mädel, Vokiečių merginų sąjunga) merginos gatvę barsto gėlių žiedais rengdamosi Hitlerio sugrįžimo į sostinę po pergalės prieš Prancūziją iškilmėms.

Minios žiūrovų renkasi stebėti karių nugalėtojų parado 1940 m. liepą. „Jie šaukė, klykė, kol balsai užkimo.“

Didžioji vizija: Speero Didžiųjų rūmų, turėjusių užgožti Brandenburgo vartus (kairėje) ir Reichstagą (centre), planas.

Tikrovė: elegantiškosios Gendarmermarkt aikštės veja, ariama pasėliams, 1942 m.

„Radijas turi pasiekti visus arba nė vieno.“ Berlyno gatvėje praeiviai sustojo pasiklausyti karščiausių naujienų, transliuojamų per garsiakalbius.

Vėliavėlėmis mosuojantys vaikai pajuda iš Anhalterio stoties; 1940 m. rudenį pakeliui į KLV stovyklas. Ne visi bendraamžiai buvo nusiteikę taip entuziastingai.

Berlyno žydai, vilkintys Judenstern: akimirksniu viešas jų pažeminimas buvo užbaigtas.

Levetzovo gatvės sinagoga: nuo 1941 m. spalio naudota kaip tranzitinė stovykla, ji buvo paskutinė stotelė daugeliui Berlyno žydų, vykstančių pasitikti mirties.

Dirbame priešui: priverčiamojo darbo darbuotojos iš Prancūzijos, dirbančios „Siemens“, 1943 m.

Keturiolikmetis ukrainietis priverčiamojo darbo darbininkas vienoje Berlyno gamyklų, 1945 m. Jis turėjo kęsti daug prastesnes sąlygas nei jo likimo draugai iš Vakarų Europos.

Viešoji priešlėktuvinė slėptuvė sostinėje, 1942 m. „Niekas nepratarė nė žodžio, bet ore tvyrojo baimė.“

Tyla prieš audrą: vienas Berlyno rūsių, sutvirtintas sijomis, nukabinėtas afišomis, aprūpintas mediniais suolais, 1940 m. rugsėjis.

Berlyno gyventojai Rytų-Vakarų prospekte apžiūrinėja bombos iškabintą duobę, 1940 m. „Vientisumas pasaulyje buvo suardytas.“

Civiliai gyventojai tvarko griuvėsius po aviacinio antskrydžio 1940 m. spalį šiauriniame priemiestyje.

Gestapo štabas Princo Albrechto gatvėje.

Kai kurie iš apsilankiusių šiame pastatate (pagal laikrodžio rodyklę nuo kairės): komunistų pasipriešinimo judėjimo narys Beppas Römeris; Ottas Weidtas, gelbėjęs žydus įdarbindamas savo fabrike; Johanna Solf, Berlyno opozicijos „salono“ iniciatorė; Greifer, persimetėlė žydų „gaudytoja“ Stella Goldschlag, gestapui išdavusi šimtus pabėgėlių žydų.

Gražiosios Invaliden kapinės, kuriose „didvyriškos mirties dėl tėvynės“ mitas buvo įsišaknijęs giliausiai.

Nuožmi tikrovė: per aviacinius antskrydžius žuvusių Berlyno gyventojų kūnai sporto salėje, ruošiami laidoti, 1944 m. ruduo.

Gaisras siaubia Berlyną: Jeruzalės gatvė, 1944 m. liepa.

Berlyno gyventojai kėblinėja po griuvėsius, kur kadaise buvo jų gatvė: Stallschreiber gatvė, 1945 m. vasaris.

Bombardavimo aukoms dalijama sriuba bei užuojauta, 1943 m. rugpjūtis.

Zoologijos sodo gynybinis bokštas: „Kaip iš siaubingo fantastinio filmo apie prarastą pasaulį.“

1945 m. kovą statomos barikados: sovietams jos buvo silpnas kliūčių ruožas.

„Siaubingas vaizdas“: Raudonosios armijos kariai puola Berlyno gatvėje, 1945 m. balandis.

„Kas iš mūsų beliks?“ Civiliai nervingai stebi atvykstančius sovietų tankus T-43: Mėringdamas Kroicberge, 1945 m. balandis.

Persirengę vokiečių kareiviai, mėginę pabėgti nuo Raudonosios armijos, bet sučiupti.

Puota ramių nervų žmonėms: berlyniečiai skerdžia nugaišusį arklį.

Tūkstantmečio reicho pabaiga: apmąstymai, kaltinimai ir viltys.

Pastabos

Prologas: „Oras fiureriui“

1. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. balandžio 19 d., p. II.

2. Ten pat, 1939 m. balandžio 18 d., p. 2.

3. Der Angriff, 20/21, 1939 m. balandis, p. 5.

4. Henrik Eberle ir Matthias Uhl (red.), The Hitler Book (London, 2005), p. 43.

5. Ten pat, p. 43.

6. Christa Schroeder, He Was My Chief, p. 70.

7. Ten pat, p. 68.

8. Joseph Goebbels, Die Zeit ohne Beispiel (Munich, 1941), p.102.

9. Das Schwartze Korps, 1939 m. balandžio 20 d., p. 19.

10. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. balandžio 20 d., p. 12.

11. Der Angriff, 20/21, 1939 m. balandis, p. 15.

12. Daily Telegraph, 1939 m. balandžio 20 d., p. 13.

13. William Shirer, This Is Berlin, p. 39.

14. Alexander Stahlberg, Bounden Duty (London, 1990), p. 98–99.

15. Shirer, cituotame veikale, p. 39.

16. Ruth Andreas-Friedrich, Der Schattenmann, p. 54–55.

17. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 41.

18. Stahlberg, cituotame veikale, p. 99.

19. Klaus U., korespondencija su autoriumi, 2006 m. spalis.

20. Viktor Ulrich, Geburtstagsparade: Berlin, 20. April 1939 (Kiel, 2004), p. 128.

21. Robert G. L. Waite, The Psychopatic God: Adolf Hitler (New York, 1977), p. 49.

22. Schroeder, cituotame veikale, p. 70.

23. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. balandžio 20 d., p. 9.

24. J. Noakes ir G. Pridham (red.), Nazism 1919-1945, 2 leidimas (Exeter, 1984), p. 412.

25. Ralf Georg Reuth, Goebbels (New York, 1994), p. 247.

26. Adolf Hitler, Mein Kampf (London, 1939), p. 368.

27. Shirer, cituotame veikale, p. 41.

28. Ten pat, p. 40.

1. Tikėjimas fiureriu

1. Völkischer Beobachter, 1939 m. rugsėjo 1 d., p. 1.

2. Der Angriff, 1939 m. rugsėjo 1 d., p. 1.

3. Völkischer Beobachter, 1939 m. rugsėjo 1 d., p. 2.

4. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. rugsėjo 1 d., p. 6.

5. Vermachto 1939 m. rugsėjo 1 d. pareiškimas, cituotas Max Domarus, Hitler: Speeches and Proclamations 1932-1945, 3 tomas, p. 1745.

6. Günter Grossmann, Die sieben mageren Jahren eines jungen Berliners, p. 9.

7. Heinz Knobloch, Eine Berliner Kinheit, p. 93.

8. Ten pat, p. 93.

9. Henrik ir Matthias Uhl (red.), The Hitler Book (London, 2005), p. 46.

10. Birger Dahlerus, The Last Attempt (London, 1948), p. 119.

11. Ten pat, p. 117.

12. Albert Speer, Inside the Third Reich, p. 236.

13. Žr. Thomas Wieke, Vom Etablissement zur Oper: Die Geschichte der Kroll-Oper (Berlin, 1993).

14. Giles MacDonogh, Berlin, p. 129.

15. Domarus, cituotame veikale, p. 1752–1754.

16. Cituota ten pat, įv. vt.

17. Ten pat, p. 36–37.

18. Karl Wahl, cituota Wilhelm Deist ir kt., Ursachen und Voraussetzungen des Zweiten Weltkrieges (Frankfurt am Main, 1989), p. 25.

19. Autoriaus interviu su Dietrich K., Berlynas, 2006 m. spalis.

20. William Shirer, The Rise and Fall of the Third Reich (London, 1964).

21. Hebert Sonthoff, Last Hours in Germany, Atlantic Monthly, 1939 m. lapkritis.

22. Autoriaus interviu su Erich N., Berlynas, 2006 m. spalis.

23. Else Danielowski, Kindheit und Jugend im nationalsozialistischen Deutschland, Zeitzeugenbörse (Šiuolaikinės istorijos liudytojų centras), kompaktinis diskas, Berlynas, 2006 m.

24. Sonthoff, cituotame veikale, p. 687.

25. Dorothea von Schwanenflügel-Lawson, Laughter Wasn’t Rationed, p. 209.

26. Erich N., Erlebtes, autoriui padovanotas neviešintas rankraštis.

27. Theodor G., prisiminimai iš Vokietijos dienoraščių archyvų (Deutsches Tagesbucharchiv, toliau DTA), Emmendingen, Nr. 540, 4, p. 5.

28. Knobloch, cituotame veikale, p. 94.

29. William Shirer, This Is Berlin, p. 85.

30. Knobloch, cituotame veikale, p. 94–95.

31. Neue Zürcher Zeitung, 1939 m. rugsėjo 2 d., p. 1.

32. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 48.

33. Der Angriff, 1939 m. rugsėjo 3 d., p. II.

34. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 49.

35. Margarete Behm, So order so ist das Leben, p. 85.

36. Prezidento Roosevelto kalba, pateikta Domarus, cituotame veikale, 3 tomas, p. 1762.

37. Michael Bloch, Ribbentrop (London, 1992), p. 259.

38. Winston Churchill, The Second World War (London, 1959), p. 161.

39. Shirer, This Is Berlin, p. 71.

40. Nevile Henderson, Failure of a Mission, Berlin 1937–1939 (London, 1940), p. 288.

41. Ten pat, p. 288.

42. Ten pat.

43. Schwanenflügel-Lawson, cituotame veikale, p. 209.

44. Paul Schmidt, Hitler’s Interpreter (London, 1951), p. 157.

45. Ten pat, p. 158.

46. Domarus, cituotame veikale, p. 1782–1783.

47. William Shirer, Berlin Diary 1934–1941 (iliustruotas leidimas), p. 101.

48. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. rugsėjo 1 d., p. I, specialusis numeris.

49. Henderson, cituotame veikale, p. 289.

50. Helmuth James von Moltke, Letters to Freya 1939–1945, p. 35.

51. Shirer, This Is Berlin, p. 75.

52. Moltke, cituotame veikale, p. 32.

53. Christabel Bielenberg, The Past Is Myself, p. 13–15.

54. Domarus, cituotame veikale, p. 1844.

55. Ten pat, p. 1847–1848.

56. Bielenberg, cituotame veikale, p. 67.

57. Moltke, cituotame veikale, p. 39.

58. Shirer, Berlin Diary, p. 114.

59. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, 2 tomas, p. 339.

60. Bielenberg, cituotame veikale, p. 68.

61. Fred Taylor (vert. ir red.), The Goebbels Diaries 1939–1941, p. 17.

62. Boberach, cituotame veikale, p. 339.

63. William Russell, Berlin Embassy, p. 74.

64. Howard K. Smith, Last Train from Berlin, p. 67.

65. Russell, cituotame veikale, p. 76.

66. Boberach, cituotame veikale, p. 339.

67. Bielenberg, cituotame veikale, p. 69.

68. Russell, cituotame veikale, p. 77.

69. Moltke, cituotame veikale, p. 39.

70. Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 51.

71. Taylor, cituotame veikale, p. 20.

72. Ten pat, p. 20–21.

2. Mirtina būtinybė

1. Nurodymas užsitamsinti, 1939 m. gegužės 23 d., paimta iš interneto tinklalapio http://www.12move.de/home/bunker-bs/8dfgvo.htm.

2. Jörg Friedrich, The Fire: The Bombing of Germany 1940–1945 (New York 2006), p. 363.

3. Vokietijos federalinis karo archyvas (Bundesarchiv-Militärarchiv, toliau BA-MA), RL41/I, „Luftschutz-Berichte“, 1939 m. rugsėjo 29 d. p. 2.

4. „Berlin orders Strictest Blackouts“, New York Times, 1939 m. spalio 13 d., p. 5.

5. William Shirer, This Is Berlin, p. 69.

6. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. rugsėjo 2 d., vakarinis leidimas, rugsėjo 2 d., p. 6.

7. „Honk honk honk“, Time, 1939 m. spalio 16 d.

8. William Russel, Berlin Embassy, p.180.

9. „Honk honk honk“, cituotame veikale.

10. Vokietijos federalinis Berlyno archyvas (toliau BA-B), RL41/I, „Luftschutz-Berichte“, 1940 m. sausio 17 d. p. 2.

11. Carl Haensel „Die abgedunkelte Stadt“, Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. rugsėjo 6 d., p. 5.

12. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 48.

13. Josepha von Koskull liudijimas, perleistas Vokietijos istorijos muziejaus, Berlynas, http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/067/index.html.

14. Verdunkelung – Aber wie? (Berlin, 1939).

15. Plakatas, eksponuotas muziejuje „Berlyno požemių pasauliai“ (Berliner Unterwelten Museum), Gesundbrunnen stotyje, Berlyne.

16. Cituota iš autoriaus asmeniškai turimo originalaus Berlyno policijos Strafverfügung.

17. Ruth Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 363.

18. Berlyno archyvai (Landesarchiv Berlin, toliau LA-B), A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1616, Tötungsdelikte, 1939 m. rugsėjis.

19. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1617, Tötungsdelikte, 1939 m. spalis.

20. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1617, Tötungsdelikte, 1939 m. spalis ir lapkritis.

21. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1620, Tötungsdelikte, 1940 m. sausis.

22. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1620, Tötungsdelikte, 1940 m. gruodis.

23. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1617, Tötungsdelikte, 1939 m. spalis.

24. Žr. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1940 m. sausio 16 d., p. 7; 1940 m. sausio 25 d., p. 7; 1940 m. sausio 27 d., p. 7.

25. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, 3 leidimas, p. 696.

26. „Drei Todesurteile des Sondergerichts“, Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. gruodžio 23 d.

27. „Blackout Robber Executed“, New York Times, 1940 m. sausio 26 d. p. 2 ir Deutsche Allgemeine Zeitung, 1940 m. sausio 23 d.

28. Citata iš Terry Charman, The German Home Front 1939–1945 (London, 1989), p. 43.

29. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1617, Tötungsdelikte, 1940 m. lapkritis.

30. „Night Brings Home War to Berliners“, New York Times, 1939 m. rugsėjo 19 d., p. II.

31. Anne O’Hare McCormick, „Paris and Berlin: A Revealing Contrast“, New York Times Magazine, 1940 m. kovo 14 d., p. 89.

32. Deutschland-Berichte der Sopade, citata iš Hans Dieter Schäfer (red.), Berlin im Zweiten Weltkrieg, p. 83.

33. „Night Brings Home War to Berliners“, cituotame veikale, p. II.

34. Visos Ogorzowo žmogžudysčių detalės paimtos iš Kriminalinės policijos bylų, saugomų LA-B, A.Pr.Rep. 030-03 Tlt. 198B Nr. 1782-1789. Apie Orgozowo žmogžudystes rašyta BBC History Magazine straipsnyje „The Nazi Serial Killer“, 2009 m. gegužė.

35. Žr. Berliner Lokal-Anzeiger, 1940 m. lapkričio 6 d., p. 5.

36. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1620, Tötungsdelikte, 1940 m. gruodis.

37. Horst Bosetzky, Wie ein Tier (Berlin, 1995), p. 176.

38. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1784, Tötungsdelikte, Abschrift, p. 6.

39. Kriminalinių nusikaltimų patarėjo Hans Lobbes citata Der Spiegel, 1950 m. sausio 19 d., p. 26.

40. Völkischer Beobachter, 1940 m. gruodžio 30 d., p. 5.

41. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1788, Kriminalinės policijos ataskaita, 1940 m. gruodžio 23 d.

42. Ten pat, Kriminalinės policijos ataskaita, 1940 m. gruodžio 23 d. ir 1941 m. vasario 12 d.

43. Ten pat, Kriminalinės policijos ataskaita, 1940 m. gruodžio 23 d., 1941 m. sausio 12 d. ir 1941 m. sausio 17 d.

44. LA-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1788, Mordkommission Koziol, 1941 m. liepos 3 d.

45. Ten pat, 1941 m. liepos 9 d., p. 51.

46. Žr. http://de.wikipedia.org/wiki/Georg_Heuser.

47. BA-B, R3001/12386, p. 19–24, Ogorzovo mirties nuosprendis.

48. Ten pat, galutinis Kriminalinės policijos nuosprendis, 1941 m. liepos 22 d., p. 159 ir 189.

49. A-B, A.Pr.Br.Rep., 030-03 Tlt. 198B Nr. 1620, Tötungsdelikte, statistinės 1941 m. santraukos.

50. Citata iš Normann Longmate, The Bombers: The RAF Offensive against Germany 1939–1945 (London, 1983), p. 200.

51. Britanijos biblioteka, Londonas, „Blind eye“ (H_2S) Berlyno taikinių žemėlapis (Target Chart of Berlin), ref. X 5523.

52. Tikslią informaciją apie H_2S rasite Louis Brown, A Radar History of World War II (Philadelphia, 1999), p. 324.

53. BA-B, RL41/6, RLB prezidiumų medžiaga spaudai, 1944 m., p. 1.

54. Citata iš Wolfram Wette, Ricarda Bremer ir Detlef Vogel (red.), Das letzte halbe Jahr, p. 203–204.

3. Atsargus optimizmas

1. William Shirer, This Is Berlin, p. 108.

2. Ten pat, p. 108.

3. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1941, p. 442.

4. William Shirer, Berlin Diary 1934–41 (iliustruotas leidimas), p. 108.

5. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. gruodžio 21 d., p. 3.

6. Fred Taylor (red. ir vert.), The Goebbels Diaries 1939–1941, p. 7.

7. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. gruodžio 10 d., p. 1.

8. Henrik Eberle ir Mathias Uhl (red.), The Hitler Book (London, 2005), p. 53.

9. Otto Tolischus, „Inside Germany: The Mark of War“, New York Times, 1939 m. gruodžio 17 d., p. 12.

10. E. Rinner (red.), Deutschland-Berichte der Sozialdemokratische Partei Deutschlands, 7 leidimas, p. 69.

11. Roger Boyes, „Swastikas and twisted carols“, The Times, 2009 m. lapkričio 17 d., p. 39.

12. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground 1938–1945, p. 53–54.

13. Shirer, Berlin Diary, p. JKK.

14. Ten pat, p. 122–123.

15. William Russel, Berlin Embassy, p. 142.

16. Otto Herbert Loenhart, Spuren eines Lebens, p. 89.

17. Shirer, Berlin Diary, p. 124.

18. Christabel Bielenberg, The Past Is Myself, p. 70.

19. Howard Smith, Last Train from Berlin, p. 38.

20. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 1006.

21. Russel, cituotame veikale, p. 235.

22. Smith, cituotame veikale, p. 68.

23. Shirer, This Is Berlin, p. 258–259.

24. Rinner (red.), cituotame veikale, p. 221.

25. Shirer, This Is Berlin, p. 269.

26. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 1127 ir 1163.

27. Smith, cituotame veikale, p. 68.

28. Heinz Knobloch, Eine Berliner Kindheit, p. 100.

29. New York Times, 1940 m. birželio 15 d., p. 2.

30. Ten pat, 1940 m. liepos 7 d., p. 1.

31. Ten pat.

32. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 56–57.

33. Ten pat, p. 58.

34. Marrie Vassiltchikov, Berlin Diaries 1940–1945, p. 18.

35. Shirer, This Is Berlin, p. 326.

36. Žr. Götz Aly (red.), Volkes Stimme, p. 116–129.

37. Smith, cituotame veikale, p. 66.

38. Roger Moorhouse, Killing Hitler (London, 2006), p. 80.

39. Reinhard Spitzy, How We Squandered the Reich, p. 308.

40. Smith, cituotame veikale, p. 69.

41. New York Times, 1940 m. liepos 19 d., p. 7.

42. Shirer, This Is Berlin, p. 353.

43. Smith, cituotame veikale, p. 69.

44. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 1307.

45. New York Times, 1940 m. rugpjūčio 4 d., p. 56.

46. Hans Albrecht Schraepler, At Rommel’s Side (London, 2009), p. 104.

47. Ž r. Wolfgang Willrich, Des Edlen ewiges Reich (Berlin, 1939) arba Die Männer unserer Luftwaffe (Berlin, 1940). Dėkoju Gregersui Forsslingui.

48. Tom Carver, Where the Hell Have You Been? (London, 2009), p. 25.

49. Autoriaus interviu su Christa R., Berlynas, 2006 m. spalis.

50. Informacijos šia tema galite rasti Fred Taylor (red.), The Goebbels Diaries 1939–1941, p. 390, 408 ir kitose vietose.

51. „Invasion of Russia is denied by Reich“, New York Times, 1941 m. birželio 20 d., p. 4.

52. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 2394.

53. Max Domarus, Hitler: Reden und Proklamationen 1932–1945, 3 leidimas (Wiesbaden, 1973), p. 1731–1732.

54. Ten pat, p. 1732.

55. Völkischer Beobachter, 1941 m. birželio 24 d., p. 2.

56. Lutz R. korespondencija su autoriumi, 2008 m. gruodis.

57. Taylor (red.), cituotame veikale, p. 425.

58. Henry Flannery, Assignment to Berlin, p. 259.

59. Ten pat.

60. Žr. Hans-Rainer Sandvoss, Die „andere“ Berlin, p. 259.

61. Helmuth James von Moltke, Letters to Freya 1939–1945, p. 141.

62. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 68.

63. Die Weltwoche (Zurich), „Berliner Stimmungen“, 1941 m. rugsėjo 5 d., p. 3 ir 9.

4. Ten, kur veda alkis

1. Orų prognozių statistika, Deutsche Wetterdienst, www.dwd.de/klimaten, dėkoju Walter Koelschotzky.

2. William Shirer, This Is Berlin, p. 195.

3. Ten pat, p. 196.

4. Dorothea von Schwanenflügel-Lawson, Laughter Wasn’t Rationed, p. 218.

5. New York Times, 1940 m. vasario 16 d., p. 6. ir 1940 m. vasario 19 d., p. 6.

6. Ten pat, 1940 m. sausio 12 d., p. 5.

7. Williams Russel, Berlin Embassy, p. 148.

8. Shirer, cituotame veikale, p. 182.

9. Russel, cituotame veikale, p. 153.

10. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, p. 721.

11. Ten pat, p. 689.

12. New York Times, 1940 m. sausio 17 d., p. 10.

13. The Times, 1940 m. vasario 22 d., p. 7.

14. New York Times, 1940 m. sausio 12 d., p. 5.

15. The Times, 1940 m. vasario 8 d., p. 7.

16. Ten pat, 1940 m. vasario 6 d., p. 7.

17. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 720.

18. Russell, cituotame veikale, p.151.

19. Frederick Oechsner, This Is the Enemy, p. 126.

20. Shirer, cituotame veikale, p. 192–193.

21. Marrie Vassiltchikov, Berlin Diaries 1940–1945, p. 4.

22. Russell, cituotame veikale, p.152.

23. Russell, cituotame veikale, p.152.

24. LA-B, A.Pr.Rep. 030-03 tlt. 198b Nr. 1620 Tötungsdelikte, 1940 m. sausis.

25. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1940 m. vasario 16 d., p. 7.

26. Žr., pvz., Deutsche Allgemeine Zeitung, 1940 m. vasario 15 d., p. 7 ir 1940 m. vasario 16 d., p. 7.

27. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1940 m. sausio 20 d., p. 3.

28. Ten pat, 1940 m. sausio 29 d., p. 4.

29. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 719.

30. Ten pat, p. 706.

32. Ten pat, p. 723.

33. Ten pat, p. 662.

34. Ten pat, p. 677.

35. Ten pat, p. 687.

36. Ten pat, p. 687.

37. The Times, 1940 m. sausio 22 d., p. 6. ir Boberach (red.), cituotame veikale, p. 719.

38. New York Times, 1940 m. sausio 14 d., p. 34.

39. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 649.

40. Howard K. Smith, Last Train from Berlin, p. 92.

41. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1940 m. sausio 20 d., p. 3.

42. Ten pat, 1940 m. vasario 8 d., p. 3.

43. Russell, cituotame veikale, p. 151.

44. Otto Tolischus, cituotame veikale, p. 13.

45. New York Times, 1940 m. vasario 23 d., p. 4.

46. Shirer, cituotame veikale, p. 208.

47. Žr., pvz., „Genug für ale“, Das Schwarze Korps, 1939 m. rugsėjo 7 d., p. 8.

48. Der Angriff, 1939 m. rugsėjo 2 d., p. 14.

49. Citata iš Terry Charman, The German Home Front 1939–1945 (London, 1989), p. 47.

50. Jeremy Noakes (red.), Nazism 1919–1945, 4 tomas, The German Home Front in World War II, p. 512.

51. Rachel Becker liudijimas, Yad Vashem archyvas, ref: 03/1806.

52. Hans-Rainer Sandvoss, Widerstand in Steglitz und Zehlendorf, p. 191.

53. Noakes (red.), cituotame veikale, p. 525.

54. Richard Grunberger, A Social History of the Third Reich, p. 271.

55. Žr. Norman Davies, Europe at War (London, 2006), p. 356–357.

56. Noakes (red.), cituotame veikale, p. 513–5115.

57. Russell, cituotame veikale, p. 157.

58. Smith, cituotame veikale, p. 96.

59. Russell, cituotame veikale, p. 153–154.

60. Ten pat, p. 154.

61. Ten pat, p. 162.

62. Ten pat, p. 142.

63. Smith, cituotame veikale, p. 96.

64. Ten pat, p. 95.

65. Ten pat, p. 94.

66. Vassiltchikov, cituotame veikale, p. 13.

67. „Gestohlene Fleischmarken“, Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. gruodžio 10 d.

68. Berliner Lokal-Anzeiger, 1944 m. balandžio 19 d.

69. Christabel Bielenberg, The Past Is Myself, p. 61.

70. Smith, cituotame veikale, p. 92.

71. Vassiltchikov, cituotame veikale, p. 34.

72. Autoriaus interviu su Renate K. ir Renate B., Berlynas, 2006 m. spalis.

73. Smith, cituotame veikale, p. 93.

74. Irene Guenther, Nazi Chic? Fashioning Women in the Third Reich (Oxford, 2004), p. 238.

75. Citata iš Richard Evans, The Third Reich at War, p. 427–428.

76. Citata iš Russell, cituotame veikale, p. 206–207.

77. Smith, cituotame veikale, p. 96.

78. Guenther, cituotame veikale, p. 204.

79. Bielenberg, cituotame veikale, p. 62.

80. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground 1938–1945, p. 67.

81. Vassiltchikov, cituotame veikale, p. 36.

82. Ten pat, p. 34.

83. Reinhard Spitzy, How We Squandered the Reich, p. 312.

84. Citata iš Charman, cituotame veikale, p. 137.

85. Smih, cituotame veikale, p. 109–110.

86. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 4886.

87. Autoriaus interviu su Benedikt D., Berlynas, 2006 m. spalis.

88. Bielenberg, cituotame veikale, p. 70.

89. Daugiau informacijos šia tema galite rasti interneto tinklalapyje http://wisconsinhistory.org/whi/feature/angora/.

90. Martin Kitchen, Nazi Germany at War, p. 82.

91. Žr. Guenther, cituotame veikale, p. 230.

92. Lutz Heck, citata iš Hans Dieter Schäfer, Berlin im zweiten Weltkrieg, p. 164; angliškas vertimas Giles MacDonogh, Berlin, p. 142.

93. Grunberger, cituotame veikale, p. 264.

94. Dieter Borkowski, Wer weiss, ob wir uns wiedersehen, p. 72.

95. Götz Aly, Hitler’s Beneficiaries, p. 104.

96. Smith, cituotame veikale, p. 85.

97. Göring citata iš Don ir Petie Kladstrup, Wine and War (London, 2002), p. 65.

98. Aly, cituotame veikale, p. 99.

99. Smith, cituotame veikale, p. 86.

100. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 5496.

101. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 104.

102. Žr. Malte Zierenberg, Stadt der Schrieber – Der Berliner Schwarzmarkt 1939–1950.

103. Adam Tooze, The Wages of Destruction, p. 654.

104. Theo Findahl, Letzter Akt Berlin: 1939–1945, p. 21.

105. Grunberger, cituotame veikale, p. 138.

106. Albert Speer, Inside the Third Reich, p. 357.

107. Lothar Gruchmann, „Korruption im Dreiten Reich – Zur „Lebensmittelversorgung“ der NS Fürerschaft“, Vierteljahrsehefte für Zeitgeschichte, Nr. 42 (Munich, 1994), p. 571–593.

108. Ten pat, p. 581.

109. Ten pat, p. 590.

110. Wolfram Wette ir kt. (red.), Das letzte halbe Jahr, p. 376.

5. Akmeninis brutalumas

1. Überflüssiger Pilz’, Berliner Morgenpost, 2007 m. sausio 14 d.

2. Adolf Hitler, Mein Kampf (London, 1969 m. leidimas), p. 239 ir įv. vt.

3. Citata iš Ronald Hayman, Hitler & Geli (London, 1997), p. 30.

4. Nacių architektūros apžvalgai žr. Albert Speer (red.), Die neue deutsche Baukunst (Berlin, 1943).

5. Daily Telegraph, 2006 m. sausio 22 d.

6. Albert Speer, Inside the Third Reich, p. 123.

7. Ten pat, p. 119.

8. Citata iš Frederic Spotts, Hitler and the Power of Aesthetics (London, 2002), p. 348.

9. Speer, Inside the Third Reich, p. 122.

10. Norman H. Baynes (red.), The Speeches of Adolf Hitler (Oxford, 1942).

11. Speer, Inside the Third Reich, p. 97–98.

12. Der Angriff, 1938 m. sausio 28 d., p. 1.

13. Völkischer Beobachter, 1938 m. sausio 28 d., p. 1.

14. New York Times, 1938 m. sausio 28 d., p. 1.

15. The Times, 1938 m. vasario 1 d., p. 13.

16. Speer, Inside the Third Reich, p. 198.

17. Hans Reichhardt ir Wolfgang Schäche, cituotame veikale, p. 136.

18. Speer, Inside the Third Reich, p. 199.

19. Hans Reichhardt ir Wolfgang Schäche, cituotame veikale, p. 136.

20. Speer, Inside the Third Reich, p. 197–198.

21. Žr. Hans Reichhardt ir Wolfgang Schäche planinius brėžinius, cituotame veikale, p. 128.

22. Speer, Inside the Third Reich, p. 195.

23. Speer (red.), Baukunst, p. 11.

24. Lars Olof Larsson, „Die Neugestalung der Reichshaupstadt“, Stokholm Studies in Art, Nr. 29 (Stokholm, 1978), p. 32–35.

25. New York Times, 1938 m. sausio 28 d., p. 11.

26. Hans Reichhardt ir Wolfgang Schäche, cituotame veikale, p. 142–152.

27. Larsson, cituotame veikale, p. 78.

28. Hermann Mattern, Eine Aufstellung von Sträuchern und Gehölzen für die Reichshaupstadt Berlin (Berlin, 1938).

29. Speer, Inside the Third Reich, p. 127.

30. Ten pat, p. 197.

31. Fred Taylor (red. ir vert.), The Goebbels Diaries 1939–1941, p. 333.

32. Speer, Inside the Third Reich, p. 127.

33. Spotts, cituotame veikale, p. 355.

34. Albert Speer, Spandau: The Secret Diaries (London, 1976), p. 145.

35. Citata iš Alexandra Ritchie, Faust’s Metropolis, p. 473.

36. Johann Friedrich Geist ir Klaus Küvers, „Tatort Berlin, Pariser Platz: Die Zerstörung und Entjudung Berlin“, 1945: Krieg – Zerstörung – Aufbau, Schriftenreihe der Akademie der Künste (Berlin, 1995), p. 69.

37. LA-B, Per.Br.Rep, 107, Nr. 104/3.

38. Reichhardt ir Schäche, cituotame veikale, p. 155.

39. Ten pat, p. 47.

40. LA-B, Per.Br.Rep, 107, Ac2133, Nr. 503a, p. 28.

41. Reichhardt ir Schäche, cituotame veikale, p. 173.

42. Völkischer Beobachter, 1938 m. liepos 15 d.

43. Paul B. Jaskot, The Architecture of Oppression (London, 2000), p. 99.

45. Autoriaus interviu su Marianne M., Berlynas, 2007 m. liepa.

46. Geist ir Küvers, cituotame veikale, p. 68.

47. Ten pat, p. 75.

48. Žr. Paul B. Jaskot, „Anti-Semitic policy in Albert Speer’s plans for the rebuilding of Berlin“, The Art Bulletin, 1996 m. gruodis.

49. Wolf Gruner, Judenverfolgung in Berlin 1933–1945, p. 75.

50. Inge Deutschkron, Ich trug den Gelben Stern, p. 100.

51. Korespondencija su Anna Samuel, cituota Marion Kaplan, Between Dignity and Despair – Jewish Life in Nazi Germany, p. 171.

52. Susanne Willems, Der entsiedelte Jude (Berlin, 2000), p. 163.

53. Martin Gilbert, The Holocaust: The Jewish Tragedy (London, 1986), p. 213.

6. Nelaukiami svečiai

1. Albert Flammant, citata iš Claus-Dieter Sprink, „Das System der Durchgangslager für ausländische Arbeitskräfte in Berliner raum“, Helmut Bräutigam, Doris Fürstenberg ir Bent Roder (red.), Zwangsarbeit in Berlin 1938–1945, p. 79.

2. Statistinė medžiaga iš Mark Spoerer, Zwangsarbeit unter dem Hakenkreuz, p. 9 ir Ulrike Winkler (red.), NS-Zwangsarbeit (Cologne, 2000), p.17.

3. Leonore Scholze-Irrlitz, „Das Durchgangslager für Zwangs- und Fremdarbeiter des Landesarbeitsbezirks Brandenburg in Berlin Wilhelmshagen. Realität und ihr Widerschein im kollektiven Gedächtnis der Betroffenen und Anwohner“, W. Meyer ir K. Nietmann (red.), Zwangsarbeit während der NS-Zeit in Berlin und Brandenburg, p. 214.

4. Kazimiera Czarnecka, cituota Berliner Geschichstswerkstatt (red.), Zwangsarbeit in Berlin 1940–1945 (Berlin, 2000), p. 25.

5. Irena Pawlak, cituota ten pat, p. 50.

6. Aleksandra Reniszewska, cituota ten pat, p. 37.

7. Zdzisław Szubielski, cituota ten pat, p. 67 ir Jan Matusiak, ten pat, p. 74.

8. Cituota Scholze-Irrlitz Meyer ir Nietmann (red.) cituotame veikale p. 217.

9. Vojtěch Fiala, cituota Gisela Wenzel ir Cord Pagenstecher (red.), Totaleinsatz: Zwangsarbeit in Berlin 1943–45, Taschechische Zeitzeuginnen Erinnern sich, p. 54.

10. Oficialus dokumentas, cituotas Leonore Scholze-Irrlitz, „Am Ende der Idylle“, Leonore Scholze-Irrlitz ir Karoline Noack (red.), Arbeit für den Feind (Berlin, 1998), p. 18.

11. Citata iš Leonore Scholze-Irrlitz ir Karoline Noack (red.) to paties veikalo, p. 220.

12. Zdeněk Štych, citata iš Wenzel ir Pagenstecher (red), cituotame veikale, p. 32.

13. Bräutigam ir kt., cituotame veikale, p. 32.

14. Cord Pagenstecher, Lagerlisten und Erinnerungsberichte. Neue Quellen zur Topografie und ärztlichen Betreuung der Berliner Zwangsarbeiterlager, p. 7, http://www.cord-pagenstecher.de/pagenstecher-2004a-lagerlisten.pdf.

15. Statistiniai duomenys iš Bräutigam ir kt., cituotame veikale, p. 30–33.

16. Pagenstecher, cituotame veikale, p. 6.

17. Žr. François Cavanna, Les Ruskoffs (1979), Pagenstecher, cituotame veikale, p. 6.

18. Žr. Cord Pagenstecher, „Erfassung, Propaganda und Erinnerung. Eine Typologie fotografischer Quellen zur Zwangsarbeiterlager“, Wilfried Reininghaus (red.), Zwangsarbeit in Deutschland 1939 bis 1945 (Munster, 2001), p. 257.

19. Marcel Elola, Ich war in Berlin, p. 34.

20. Žr. tarp daugelio kitų Jan Fernhout ir kt. (red.), Niederländer und Flamen in Berlin 1940–1945 (Berlin, 1996), p. 155–156, taip pat Václava Jobová, citata iš Wenzel ir Pagenstecher (red), cituotame veikale, p. 47.

21. Zdeněk Štych, citata iš Wenzel ir Pagenstecher (red), cituotame veikale, p. 34.

22. Edward Homze, Foreign Labor in Nazi Germany (Princeton, 1967), p. 288.

23. Vladimir P. liudijimas, cituotas Judith Hahn, „Eisenbahnen, Flugzeuge und Zwangsarbeiter – Erinnerung an einen kaum Bekannten Industriestandort im Berliner Wedding“, 2007 m. lapkričio Vanzės konferencijų rūmų (Gedenkstätte Haus des Wannsee-Konferenz) informacinis biuletenis.

24. Homze, cituotame veikale, p. 280.

25. Spoerer, cituotame veikale, p. 124–125.

26. Zdeněk Štych, citata iš Wenzel ir Pagenstecher (red.), cituotame veikale, p. 33.

27. Jekaterina Woronenko, citata iš Berliner Geschichtswerkstatt (red.), cituotame veikale, p. 102.

28. Bräutigam ir kt., cituotame veikale, p. 27.

29. Daniela Kryjan, citata iš Berliner Geschichtswerkstatt (red.), cituotame veikale, p. 35.

30. Daniela Kryjan, Kazimiera Czarnecka ir Jekaterina Woronenko, cituota ten pat, p. 35, 28 ir 102.

31. Pagenstecher, Lagerlisten, cituotame veikale, p. 3.

32. Spoerer, cituotame veikale, p. 139.

33. Pagenstecher, Lagerlisten, cituotame veikale, p. 5.

34. LA-B, A.Rep, 003-03, Nr. 113, Krankenblätter Ausländischer Zwangsarbeiter.

35. Pagenstecher, Lagerlisten, cituotame veikale, p. 5.

36. Bräutigam ir kt., cituotame veikale, p. 43.

37. Kazimiera Czarnecka Berliner Geschichtswerkstatt (red.), cituotame veikale, p. 27.

38. Spoerer, cituotame veikale, p. 132.

39. Ladislav Derka, Wenzel ir Pagenstecher (red.), cituotame veikale, p. 31.

40. Nepublikuoti Erich N. atsiminimai, kuriais mielai pasidalyta su autoriumi.

41. Elola, cituotame veikale, p. 36, 37.

42. Ten pat, p. 37, 38.

43. Bräutigam ir kt., cituotame veikale, p. 48.

44. Ernst Kaltenbrunner, citata iš Martin Weinmann (red.), Das nationalsozialistische Lagersystem (Frankfurt, 1990), p. xxxv.

45. Rimco Spanjer ir John Meijer, „Gefangene No. 652 in Wuhlheide: Gespräch mit W.P. de Wit“, Zur Arbeit Gezwungen: Zwangsarbeit in Deutschland 1940–1945 (Bremen, 1999), p. 65.

46. Žr. Werner Geltner, „Als Häftling Nummer 46 im Arbeitserziehungslager Wuhlheide“, Christine Steer (red.), Versklavt und fast vergessen: Zwangsarbeit in Berliner Bezirk Lichtenberg 1939–1945 (Berlin, 2001), p. 60.

47. Citata iš Berliner Geschichtswerkstatt (red.), cituotame veikale, p. 105 ir Fernhout ir kt., cituotame veikale, p. 150.

48. Geltner, Steer (red.), cituotame veikale, p. 60.

49. Žr. František Šlof liudijimus, Wenzel ir Pagenstecher (red.), cituotame veikale, p. 63.

50. Karin Brakebusch, Fernhout ir kt., cituotame veikale, p. 181.

51. Žr. Christine Steer, „Das Arbeitserziehungslager Wuhlheide“, Steer ir kt., cituotame veikale, p. 48.

52. Erna Krauss ir G. F. Hartlaub (red.), Felix Hartlaub in seinen Briefen (Tübingen, 1958), p. 220.

53. Ursula von Kardorff, Berliner Aufzeichnungen 1942–1945, p. 208.

54. Citata iš Seffen Müller-Rockstroh, „Wie es dort ablief, und was dort ablief, da drang nichts raus“, Scholze-Irrlitz ir Noack (red.), cituotame veikale, p. 118.

55. Cituota ten pat, p. 115.

56. Žr. Ruth Zantow, „...das sind doch Verbrecher...“, Konzertrationslager Sachsenhausen – Aussenlager Lichtenrade“, Geschichtswerkstatt Berlin-Lichtenrade (red.), Direkt vor der Haustür. Berlin Lichtenrade im Nazionalsozialismus (Berlin, 1990), p. 301–337, cituota Robert Gellately, Backing Hitler, p. 220.

57. Helmut Korthase, cituota „Eher unbeholfen alsignorant“, Märkische Allgemeine Zeitung, 2004 m. kovo 2 d.

58. „Sondereinsatz Berlin“, 1944 m. lapkričio 13–19 d. pranešimai, cituoti Hans Dieter Schäfer, Berlin im Zweiten Weltkrieg, p. 239.

59. Wolfram Wette, Ricarda Bremer ir Detlef Vogel (red.), Das letzte halbe Jahr: Stimmungsberichte der Wehrmachtpropaganda 1944/45, p. 128.

60. „Sondereinsatz Berlin“, 1945 m. sausio 18 d. pranešimai, Schäfer, cituotame veikale, p. 249.

61. „Sondereinsatz Berlin“, 1944 m. lapkričio 29 d. pranešimas, ten pat, p. 247.

62. Citata iš Müller-Rockstroh, Scholze-Irrlitz ir Noack (red.), cituotame veikale, p. 117.

63. Brych byla, LA-B, A.Rep, 355, Nr. 949.

64. Citata iš Victor von Gostomski ir Walter Loch, Der Tod von Plötzensee (Frankfurt am Main, 1993), p.116–117.

65. Žr. „Tod in der S-Bahn“, Regina Stürickow, Kriminalffälle im Dritten Reich Berlin (Leipzig, 2005), p. 151–166.

66. Rinus van Galen, „Errinerungen an das AEL Grossbeeren“, Spanjer ir kt., cituotame veikale, p. 70.

67. Citata iš Scholze-Irrlitz, Meyer ir Nietmann (red.), cituotame veikale, p. 217.

68. Hans-Rainer Sandvoss, Widerstand in Pankow und Reinickendorf, p. 211.

69. Citata iš Müller-Rockstroh, Scholze-Irrlitz ir Noack (red.), cituotame veikale, p. 116.

70. Larissa Safjanik, cituota Lidia Chodirewa, „Ukrainische Schicksale“, Steer (red.), cituotame veikale, p. 94.

71. Lidia Affanasjewna, citata ten pat, p. 104–105.

72. Konrad Warner, Sichcksalswende Europas? Ich sprach mit dem deutschen Volk. Ein Tatsachenbericht (Rheinfelden, 1944), p. 206.

73. Ursula von Kardorff, cituotame veikale, p. 248.

74. „Sondereinsatz Berlin“, 1945 m. sausio 3 d. pranešimas, Schäfer, cituotame veikale, p. 248.

75. René Schindler, Schäfer, cituotame veikale, p. 245.

76. Václava Jobová citata Wenzel ir Pagenstecher (red), cituotame veikale, p. 47.

7. Ateities skonis

1. New York Times, 1940 m. rugpjūčio 26 d., p. 1 ir 2.

2. Frederick Oechsner, This Is the Enemy, p. 172.

3. Martin Middlebrook ir Chris Everitt, The Bomber Command War Diaries (London, 1985), p. 77.

4. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, p. 1503–1504.

5. Helmut James von Moltke, Letters to Freya 1939–1945, p. 110.

6. Dagens Nyheter 1940 m. rugpjūčio 26 d. straipsnis, cituotas Dokumente Deutscher Kriegsschäden (Bonn, 1962), Beiheft 2, p. 45.

7. William Shirer, Berlin Diary 1934–1941 (iliustruotas leidimas), p. 209–210.

8. C.Brooks Peters, New York Times, 1940 m. rugpjūčio 26 d., p. 1.

9. William Shirer, This Is Berlin, p. 112.

10. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 1434.

11. Citata ten pat, p. 1504.

12. Ten pat, p. 1425.

13. The Times, „Bombed Target and Target Only“, 1940 m. rugpjūčio 30 d., penktadienio straipsnis, p. 3.

14. Ten pat, „Jolt to Berlin Nerves“, p. 3.

15. LA-B, A Rep. 001-02 700, „Bericht über die Luftangriffe“, 1940 m. rugpjūčio 31 d., p. 3.

16. Citata iš Deutsche Allgemeine Zeitung, „Wohnstrassen „militärische Ziele“ Englands“, 1940 m. rugpjūčio 31 d., p. 2.

17. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 1514.

18. Žr. Neue Züricher Zeitung 1940 m. rugpjūčio 29 d. straipsnius, p. 5 ir New York Times, 1940 m. rugpjūčio 30 d., p. 2.

19. Frederick Oechsner, This Is the Enemy, p. 172.

20. New York Times, „Raids Anger Reich“, 1940 m. rugpjūčio 30 d., p. 1 ir 2.

21. Deutsche Allgemeine Zeitung, „Steigende deutsche Empörung“, 1940 m. rugpjūčio 28 d., p. 1.

22. Nicolaus von Below, At Hitler’s Side (London, 2004), p. 71.

23. Citata iš Max Domarus, Hitler: Speeches and Proclamations 1932–1945, 3 leidimas, p. 2086.

24. LA-B, A Rep. 001-02 700, „Bericht über die Luftangriffe“, 1940 m. rugsėjo 28 d., p. 1.

25. Shirer, Berlin Diary, p. 212.

26. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 1525.

27. Citata iš Werner Girbig, Im Anflug an die Reichshauptstadt (Stuttgart, 1970), p. 37.

28. Luftlage Reich 1940 m. spalio 7–8 d. pranešimas, citata iš http://chrito.users1.50megs.com/1940/okt/80kt40luft.htm.

29. Fred Taylor (red. ir vert.), The Goebbels Diaries 1939–1941, p. 154.

30. New York Times, 1940 m. lapkričio 15 d., p. 1.

31. Taylor (red.), cituotame veikale, p. 174.

32. Girbig, cituotame veikale, p. 42–43.

33. Jörg Friedrich, The Fire (New York, 2006), p. 55.

34. Girbig, cituotame veikale, p. 34.

35. Luftlage Reich, cituotame šaltinyje, 1940 m. rugsėjo 23–24 d. pranešimas.

36. Luftlage Reich, cituotame šaltinyje, 1940 m. spalio 7–8 d. pranešimas.

37. Shirer, Berlin Diary, p. 229.

38. Luftlage Reich, cituotame šaltinyje, 1940 m. lapkričio 1–2 d. pranešimas.

39. LA-B, A Rep. 005-07 500, DNS Bericht, 1940 m. lapkričio 15 d.

40. Oechsner, cituotame veikale, p. 174.

41. Ten pat, p. 174.

42. Henry Flannery, Assignment to Berlin, p. 53.

43. New York Times, 1940 m. gruodžio 13 d., p. 1.

44. Dieter Zimmer, Zur Familiengeschichte (nepublikuotas rankraštis).

45. H. Christa Billawala, Enemy’s Child (nepublikuotas rankraštis), galima rasti internete.

46. Günther E., dienoraščių archyvai, DTA, Emmendingen, Sig. 51/1, 2, p. 34.

47. Gisela Richter liudijimas, paimtas iš Vokietijos istorijos muziejaus inicijuoto bendrų atsiminimų projekto medžiagos, kurią galima rasti interneto tinklalapyje http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/446/index.html.

48. Zimmer, cituotame veikale.

49. Autoriaus interviu su Herbert S., 2007 m. sausis, Berlynas.

50. Otto-Herbert Leonardt, Spuren eines Lebens, p. 104.

51. H. Christa Billawala, cituotame veikale.

52. Leonardt, cituotame veikale, p. 103.

53. Shirer, Berlin Diary, p. 223–224.

54. New York Times, 1940 m. rugsėjo 12 d., p. 2.

55. Flannery, cituotame veikale, p. 52.

56. Marrie Vassiltchikov, Berlin Diaries 1940–1945, p. 28.

57. Dagens Nyheter 1940 m. spalio 8 d. straipsnis, cituotas Dokumente Deutscher Kriegsschäden, cituotame veikale, p. 53.

58. Vassiltchikov, cituotame veikale, p. 28.

59. Ten pat, p. 32.

60. Elke Fröhlich (red.), Die Tagebücher von Joseph Goebbels, 8 leidimas, p. 296.

61. Shirer, Berlin Diary, p. 209.

62. Girbig, cituotame veikale, p. 21–22.

63. Leonardt, cituotame veikale, p. 104.

64. Shirer, Berlin Diary, p. 209.

65. Percival Knauth, New York Times, 1940 m. rugsėjo 26 d., p. 1.

66. Taylor (red.), cituotame veikale, p. 161.

67. Middlebrook ir Everitt, cituotame veikale, p. 104.

68. Taylor (red.), cituotame veikale, p. 176.

69. Shirer, Berlin Diary, p. 210.

70. LA-B, B Rep. 020-7794, „Ereignismeldungen der Technischen Nothilfe, Berlin“, 1940 m. spalio 20–21 d. ir lapkričio 14 d. nakties pranešimai.

71. Luftlage Reich 1940 m. spalio 7–8 d. pranešimas, cituotame veikale.

72. LA-B, B Rep. 020-7794, „Ereignismeldungen der Technischen Nothilfe, Berlin“, 1940 m. lapkričio 14–15 d. nakties pranešimai.

73. LA-B, B Rep. 020-7794, „Ereignismeldungen der Technischen Nothilfe, Berlin“, 1940 m. spalio 25 d. nakties pranešimas.

74. Autoriaus interviu su Christa R., 2007 m. sausis.

75. Flannery, cituotame veikale, p. 41.

76. Autoriaus interviu su Kurt R., 2007 m. sausis, Berlynas.

77. Zimmer, cituotame veikale.

78. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 58.

79. New York Times, 1940 m. rugsėjo 12 d., p. 2.

80. Taylor (red.), cituotame veikale, p. 162–163.

81. Grafo Ciano dienoraštis, 1940 m. rugsėjo 27 d. įrašas, cituotas Irene ir Alan Taylor (red.), The Secret Annexe (Edinburgh, 2004), p. 456.

82. Shirer, Berlin Diary, p. 223.

83. Ruth Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 58.

8. Užmarštin

1. Jüdisches Nachrichtenblatt, 1941 m. rugsėjo 12 d., p. 1.

2. Amerikos generalinis konsulas Berlyne tą rudenį pastebėjo, kad „nepritarimas Judenstern tvarkai“ tarp Berlyno gyventojų „silpnai jautėsi“. Leland Morris telegrama valstybės sekretoriui Saul Friedländer, The Years of Extermination: Nazi Germany and the Jews 1939–1945, p. 254.

3. Viktor Klemperer, The Language of the Third Reich (London, 2000), p. 155.

4. Karolin Hilker-Siebenhaar (red.), Wegweiser durch das jüdische Berlin (Berlin, 1987), p. 136.

5. Liudytojo pasakojimas, cituotas Rolf Bothe (red.), Synagogen in Berlin, II kompl. (Berlin, 1983), p. 101.

6. Dokumento pavyzdys, pateiktas Inge Deutschkron, Ich trug den gelben Stern, p. 222.

7. „Merkblatt für die Teilnehmer an den Abwanderungstransporten“, pateikta Annegret Ehmann ir kt., Die Grunewald Rampe (Berlin, 1993), p. 84–85.

8. „Die Aufforderung zur Deportation“, perleista ten pat, p. 83.

9. Dokumentai, perleisti Götz Aly, Im Tunnel, p. 82–83.

10. Deutschkron, cituotame veikale, p. 91–92.

11. Christian Dirks, „Taurige Erlebnisse aud der Nazi-Hölle Deutschland“. Zum Sichcksal der Familie Scheurenberg“, Beate Meyer ir Hermann Simon (red.), Juden in Berlin 1938–1945, p. 205–213.

12. Deutschkron, cituotame veikale, p. 99–100.

13. Hildegard Henschel, „Aus der Arbeit der jüdischen Gemeinde Berlins während der Jahre 1941–1943. Gemeindearbeit und Evakuierung von Berlin 16 Oktober 1941–16 Juni 1943“, Zeitschrift der Geschichte der Juden, Nr. 9 (1972), p. 35.

14. Hermann Samter laiškas, Berlynas, 1941 m. spalio 21 d., Yad Vashem archyvas, 0.2/30.

15. Henschel, cituotame veikale, p. 35–36.

16. Siegmund Weltlinger, Hast Du schon vergessen?, Hilker-Siebenhaar (red.), cituotame veikale, p. 134.

17. Henschel, cituotame veikale, p. 37.

18. Ten pat, p. 37.

19. Alfred Gottwaldt ir Diana Schulle, Die „Judendeportationen“ aus dem Deutschen Reich 1941–1945, p. 134.

20. Heinz Bernhardt, Friedländer, cituotame veikale, p. 310.

21. Apie Rumbulą žr. Richard Rhodes, Masters of Death (Oxford, 2002), p. 206–214.

22. Christopher Browning, The Origins of the Final Solution, p. 397.

23. Cituota ten pat, p. 396.

24. Henschel, cituotame veikale, p. 40.

25. Žr. trėmimų chronologiją Gottwaldt ir Schulle, cituotame veikale, p. 443–467.

26. Cituota „Ich hätte ihn erschiessen können“, Frankfurter Allgemeine Zeitung, 2008 m. gegužės 2 d., p. 35.

27. Citata iš Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 74.

28. Citata iš Aly, Im Tunnel, p. 60.

29. Hermann Samter, citata iš Gerhart Schoenberner (red.), Wir haben es gesehen – Augenzeugenberichte über Terror und Judenverfolgung im Dritten Reich (Hamburg, 1962), p. 297.

30. Ten pat, p. 297.

31. Ruth Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 83.

32. Žr., pvz., Daniel Goldhagen, Hitler’s Willing Executioners (London, 1996), p. 105.

33. Eric Johnson ir Karl-Heinz Reuband, What We Knew: Terror, Mass Murder and Everyday Life in Nazi Germany, p. 369.

34. Ursula von Kardorff, Berliner Aufzeichnungen 1942–1945, p. 105.

35. Johnson ir Reuband, cituotame veikale, p. 74.

36. Primo Levi, The Drowned and the Saved (London, 1988), p. 1–2.

37. E. Thomas Wood ir Stanislaw Jankowski, Karski: How One Man Tried to Stop the Holocaust (New York, 2004), p. 188.

38. Kardorff, cituotame veikale, p. 326.

39. Verfügung, kurį autoriui mielai paskolino David Kolakowski.

40. Johnson ir Reuband, cituotame veikale, p. 73.

41. Apie daugybę antižydiškų priemonių žr. Wolf Gruner, Judenverfolgung in Berlin 1933–1945, p. 82–87.

42. Žr. Karin Wieckhorst, „Das Poesiealbum von Ruth Schwersenz“, Meyer ir Simon (red.), cituotame veikale, p. 215–231.

43. Marion Kaplan, Between Dignity and Despair – Jewish Life in Nazi Germany, p. 188.

44. Citata iš Aly, Im Tunnel, p. 60.

45. Ruth Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 75.

46. Maria Sello, Ein Familien- und Zeitdokument 1933–1945, nepublikuotas rankraštis, Wiener biblioteka, Londonas, ref. 20384, p. 20–21.

47. Helmuth James von Moltke, Letters to Freya 1939–1945, p. 183.

48. Kardorff, cituotame veikale, p. 105.

49. Konrad Kwiet ir Helmut Eschwege, Selbsverwaltung und Wiederstand Deutsche Juden im Kampf um Existenz und Menschenwürde 1939–1945 (Hamburg, 1984), p. 205.

50. Joel König, Aufzeichnungen eines Überlebenden (Frankfurt am Main, 1979), Ehmann ir kt., cituotame veikale, p. 86.

51. Žr. Barbara Lovenheim, Survival in the Shadows.

52. Kaplan, cituotame veikale, p. 199.

53. Johnson ir Reuband, cituotame veikale, p. 194.

54. Hilde Miekley, Gerhard Schoenberner (red.), Wir haben es gesehen (Hamburg, 1962), p. 300; angliškas vertimas Goldhagen, cituotame veikale, p. 105.

55. Kaplan, cituotame veikale, p. 198.

56. Götz Aly, Hitler’s Beneficiaries, p. 331.

57. Dieter Borkowski, We weiss, ob wir uns wiedersehen, p. 38–39.

58. Goebbels, citata Aly, Beneficiaries, p. 118.

59. Howard K. Smith, Last Train from Berlin, p. 140.

60. Ten pat, p. 140.

61. Wiener bibliotekos kartoteka P IIIe, Nr. 1186, cituota Richard Grunberger, A Social History of the Third Reich, p. 140.

62. Kardorff, cituotame veikale, p. 22.

63. Kaplan, cituotame veikale, p. 200.

64. Gedenkbuch Berlins der jüdischen Opfer des Nazionalsozialismus (Berlin, 1995).

9. Blogio lopšys

1. Žr. Helmut Maier, Berlin Anhalter Bahnhof (Berlin, 1984).

2. http://www.monumente-online.de/07/03/streiflichter/06_Anhalter_Bahnhof.php.

3. Originalus tekstas cituotas Gerhard Dabel, KLV, die erweiterte Kinder-Land-Verschickung. KLV-Lager 1940–1945 (Freiburg, 1981), p. 7, angliškas vertimas iš Jeremy Noakes (red.), Nazism 1919–1945, 4 kompl., p. 423.

4. Citata iš Guido Knopp, Hitler’s Children (Stroud, 2002), p. 186.

5. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, 5 kompl., p. 1622.

6. Fred Taylor (red. ir vert.), The Goebbels Diaries 1939–1941, p. 125.

7. Noakes (red.), cituotame veikale, p. 423.

8. Statistiniai duomenys iš Gerhard Kock, „Der Führer sorgt für unsere Kinder...“ Die Kinderlandverschickung im Zweiten Weltkrieg (Paderborn, 1997), p. 136.

9. Ten pat, p. 139.

10. Žr. Claus Larass, Der Zug der Kinder (Munich, 1983).

11. „Merkblatt für den Landaufenthalt der Berliner Jugend von 10–14 Jahren“ 1940 m. kopija, kuria mielai pasidalijo p. Kurt Roth.

12. Heiz Knobloch, Eine Berliner Kindheit, p. 103.

13. Vokietijos istorijos muziejaus perleistas plakatas, Berlynas, http://www.dhm.de.

14. Jost Hermand, A Hitler Youth in Poland (Evanston, Illinois, 1997), p. 6–7.

15. Kinderlandverschickung 1940–1945 – „Wen der Führer verschickt, den bringt er auch wieder gut zurück.“, Begleitbroschüre zur Ausstellung des Kunstamtes Steglitz, 1995 (Berlin, 1995), p. 10–13.

16. Gisela Richter liudijimas, paimtas iš Vokietijos istorijos muziejaus inicijuoto bendrų atsiminimų projekto medžiagos, kurią galimą rasti interneto tinklalapyje http://www.dhm.de/lemo/forum/kolletives_gedaechtnis/466/index/html.

17. Martin L. Parsons, „Kinderlandverschickung – An introduction to the expanded German Evacuation Scheme“, Children in War, 2004 m. lapkritis, 1 kompl., Nr. 3, p. 5.

18. Autoriaus interviu su Dorit E., Berlynas, 2008 m. rugsėjis.

19. Gerhard R. liudijimas, DTA archyvai Emmendingen, Sig. 240.2, p. 15.

20. Noakes (red.), cituotame veikale, p. 423.

21. Gerhard R. liudijimas, DTA archyvai, Emmendingen, p. 15.

22. Autoriaus interviu su Dorit E., Berlynas, 2008 m. rugsėjis.

23. Erich Maylahn, Auflistung der KLV-Lager (Bochum, 2004).

24. Gisela Stange, Der verdammte Krieg, p. 28.

25. Ten pat, p. 29.

26. Renates Bandur, Meine KLV-Lagerzeit 1941 (Bochum, 1941).

27. Autoriaus interviu su Dorit E., Berlynas, 2008 m. rugsėjis.

28. Anweisungen für die Jungen- und Mädellager (KLV-Lager) (Berlin, 1943), p. 29–34.

29. Dienotvarkė pateikta Dabel, cituotame veikale, p. 124–125.

30. Nurodymai cituoti Kinderlandverschickung, cituotame veikale, p. 14.

31. Gerhard R. liudijimas, DTA archyvai, Emmendingen, p. 12.

32. Martin Kitchen, Nazi Germany at War, p. 127.

33. Michael H. Kater, Hitler Youth (London, 2004).

34. Laiškas atkurtas iš Kinderlandverschickung, cituotame veikale, p. 33.

35. Gerhard R. liudijimas, DTA archyvai, Emmendingen, p. 3.

36. Erich N., Erlebtes (nepublikuotas autoriui duotas rankraštis), p. 20.

37. Gerhard R. liudijimas, DTA archyvai, Emmendingen, p. 3.

38. Hermand, cituotame veikale, p. 6.

39. Erich N., cituotame veikale, p. 20.

40. Dietrich Sch. liudijimas, DTA archyvai, Emmendingen, Sig. 1069/1.1, p. 395.

41. Dietrich Sch. liudijimas, DTA archyvai, Emmendingen, Sig. 1069/1.1, p. 393.

42. Kater, cituotame veikale, p. 47.

43. Noakes (red.), cituotame veikale, p. 422.

44. Boberach (red.), cituotame veikale, 1943 m. rugsėjo 30 d. įrašas, 15 kompl., p. 5828–5829.

45. Laiškas, atkurtas Bandur, cituotame veikale, p. 42–45.

46. Laiškas, pateiktas Kurt R., Berlynas, autoriaus korespondencija.

47. Ten pat.

48. Hermand, cituotame veikale, p. 12.

49. Ten pat, p. 11.

50. Ten pat.

51. Gerhard R. liudijimas, DTA archyvai, Emmendingen, p. 18.

52. Hermand, cituotame veikale, p. 14–15.

53. Autoriaus interviu su Werner L., Berlynas, 2008 m. rugsėjis.

54. Gerhard R. liudijimas, DTA archyvai, Emmendingen, p. 13.

55. Autoriaus interviu su Werner L., Berlynas, 2008 m. rugsėjis.

56. Boberach (red.), cituotame veikale, 1943 m. rugsėjo 30 d. įrašas, 15 kompl., p. 5828–5830.

57. Reinhardt Crüger, cituota http://www.zeitzeugengeschichte.de/audio.php?clipId=122&rel=MetaTopic&par=159&autostart=true.

58. Christa Becker, Enemy’s Child, nepublikuotas rankraštis, 5 sk., p. 1, galima rasti internete.

59. Autoriaus interviu su Dorit E., Berlynas, 2008 m. rugsėjis.

60. Werner Girbig, Im Anflug auf die Reichhauptstadt (Stuttgart, 1971), p. III.

61. Christabel Bielenberg, The Past Is Myself, p. 240.

10. Tautos draugas

1. Joseph Goebbels, „Der Rundfunk als achte Grossmacht“, Signale der neuen Zeit: 25 ausgewählte von Dr Joseph Goebbels (Munich, 1938), p. 197–207.

2. Ernst Kris ir Hans Speier, German Radio Propaganda (Oxford, 1944), p. 58.

3. Helmut Schanze, Handbuch der Medeingeschichte (Stuttgart, 2001), p. 468.

4. Wolfram Wette, Ricarda Bremer ir Detlef Vogel (red.), Das letzte halbe Jahr, žr., pvz., p. 196 ir 246.

5. Autoriaus interviu su Ernst S., 2008 m. lapkritis.

6. Richard Grunberger, A Social History of the Third Reich, p. 506.

7. Horst Bergmeier ir Rainer Lotz, Hitler’s Airwaves (London, 1997), p. 9.

8. Die Wehrmachtberichte 1939–1945, 1 kompl. (Munich, 1985), p. 1.

9. Michael P. Hensle, Rundfunkverbrechen (Berlin, 2003), p. 36–37.

10. Otto Herbert Leonardt, Spuren eines Lebens, p. 113.

11. William Shirer, Berlin Diary 1934–1941 (iliustruotas leidimas), p. 124.

12. Bernd Müller, Sven Felix Kellerhoff ir Wieland Giebel (red.), Als die Tage zu Nächten wurden, p. 130.

13. BBC užsienio naujienų tarnyba, „Hier ist England – Live aus London“: Das Deutsche Programm der British Broadcasting Corporation 1938–1988 (London, 1988), p. 7, 10, cituota Erich Johnson, The Nazi Terror (London, 1999), p. 325.

14. Robert Gellately, Backing Hitler, p. 186.

15. William Russell, Berlin Embassy, p. 87.

16. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 48.

17. Ten pat, p. 65.

18. Autoriaus interviu su Lutz R., 2008 m. rugsėjis.

19. Christabel Bielenberg, The Past Is Myself, p. 81.

20. Johnson, cituotame veikale, p. 259.

21. Rochus Misch, Der letzte Zeuge, p. 196.

22. Heinz Boberach (red.), Meldungenaus dem Reich 1938–1945, p. 366.

23. Citata iš Hans-Rainer Sandvoss, Widerstand in Friedrichshain und Lichtenberg (Berlin, 1997), p. 319.

24. Russell, cituotame veikale, p. 134.

25. Marcel Elola, Ich war in Berlin, p. 62.

26. Fred Taylor (red. ir vert.), The Goebbels Diaries 1939–1945, p. 65.

27. Hensle, cituotame veikale, p. 134–136.

28. Ten pat, p. 141.

29. Howard K. Smith, Last Train from Berlin, p. 80.

30. Autoriaus interviu su Else B., 2008 m. rugsėjis.

31. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 3020.

32. Skaičiai cituoti Hensle, cituotame veikale, p. 135n.

33. Ten pat, p. 136–137.

34. Johnson, cituotame veikale, p. 259.

35. Hans-Jörg Koch, Das Wunschkonzert im NS-Rundfunk (Cologne, 2003), p. 133.

36. Žr. 2007 m. rugpjūčio 7 d. The Times straipsnį „Hitler’s „record collection“ turns up in the attic of a dead Russian soldier“, p. 3.

37. Grunberger, cituotame veikale, p. 515.

38. Ten pat, p. 511.

39. Žr. 1939 m. birželio 5 d. Times straipsnį „Badenweiler March“.

40. Koch, cituotame veikale, p. 299.

41. Taylor (red. ir vert.), cituotame veikale, p. 223.

42. Goebbels, Bundesarchiv, Vokietijos federalinis archyvas, Ba-B, R 58/1090, 6 kompl., Koch, cituotame veikale, p. 335.

43. Gisela Richter citata, paimta iš interneto tinklalapio http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/446/index.html.

44. Autoriaus interviu su Ernst S., 2008 m. lapkritis.

45. Peter Jung, Kellerhoff ir Giebel (red.), cituotame veikale, p. 81–82.

11. Prižiūrėtojai ir prižiūrimieji

1. Apie „Horst Wessel“ žr. Nigel Jones, „A Song for Hitler“, History Today, 2007 m. spalis.

2. Vokietijos federalinis archyvas (Bundesarchiv, toliau BA-B) R58/3706/50-63, Bruno W. Byla.

3. Ten pat, p. 57, 1942 m. birželio 26 d. pranešimas.

4. Žr. Michael Burleigh ir Wolfgang Wippernamm, The Racial State: Germany 1939–1945, 5 Skyrius.

5. BA-B, Bruno W., byla, cituotame veikale, p. 57–59.

6. Tarptautinė paieškų tarnyba, Bad Arlozenas, archyvuose byla 1516.

7. Žr. nacių teisininko Hans Frank pareiškimą, cituotą Hans Buchheim, Anatomy of the SS State (London, 1968), p. 199.

8. Deutschland-Berichte, SPD, Nr. 8, 1938 m. rugpjūtis, cituota Klaus-Michael Mallmann ir Gerhard Paul, „Omniscient, Omnipotent, Omnipresent? Gestapo Society and Resistance“, David F. Crew (red.) Nazism and German Society 1939–1945, p. 168.

9. Howard K. Smith, Last Train from Berlin, p. 199.

10. Friedrich Zipfel, „Gestapo und SD in Berlin“, Jahrbuch für die Geschichte Mittel- und Ostdeutschlands, IX–X kompl., 1961 m., p. 277.

11. Ten pat, p. 284.

12. Berlyno nacionaliniai archyvai (Landesarchiv Berlin, toliau LA-B), C Rep. 375-01-20 (VDR Saugumo ministerija, IX/11, Specialioji kolekcija (NS-Sondersammlung – Teil Berlin), Nr. 274. Nors oficialiai 1945 m. sausį skelbti 1 067 asmenys, 280 iš jų nurodyti kaip padėjėjai įvairiose Einsatzgruppen, taigi Berlyne lieka 787.

13. Žr. Detlef Schmiechen-Ackermann: „Der „Blockwart“. Die unteren Parteifuntionäre im nationalsozialistischen Terror- und Überwachungsapparat“, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte (VfZ), XLVIII kompl., 2000, p. 575–602.

14. Interviu su Benedikt D., Berlynas, 2006 m. spalis.

15. Apie V-Männer nacistinėje Vokietijoje žr. Klaus-Michael Mallmann, „Die V-Leute der Gestapo“, Gerhard Paul ir Klaus-Michael Mallmann (red.), Die Gestapo – Mythos und Realität ir Walter Weyrauch, Gestapo V-Leute (Frankfurt am Main, 1989).

16. Weyrauch, cituotame veikale, p. 12.

17. Mallmann ir Paul (red.), cituotame veikale, p. 181.

18. LA-B, Apr.Br.Rep. 03007 Nr. 1095, nepilnamečiai nusikaltėliai, 1940 m. rugpjūtis, Erich V. byla.

19. Kölnische Zeitung, 1934 m. liepos 24 d., cituota Alexandra Richie, Faust’s Metropolis, p. 422.

20. Cituota Erich Johnson ir Karl-Heinz Reuband, What We Knew: Terror, Mass Murder and Everyday Life in Nazi Germany, p. 45.

21. Laurence Rees, The Nazis: A Warning from History (London, 1997), p. 65.

22. Cituota Richard Grunberger, A Social History of the Third Reich, p. 146.

23. Smith, cituotame veikale, p. 119–120.

24. Ten pat, p. 120.

25. Apie Erich Ohser bylą žr. Teroro dokumentacijos centro (Topography of Terror Foundation) medžiagą, The „House-Prison“ at Gestapo Headquarters in Berlin. Terror Resistance 1933–1945 (Berlin, 2005), p. 128–135.

26. Interviu su Margit S., 2007 m. lapkritis, Berlynas.

27. Grunberger, cituotame veikale, p. 152.

28. Ursula von Kardorff, Berliner Aufzeichnungen 1942–1945, p. 107.

29. Smith, cituotame veikale, p. 199.

30. Žr., pvz., Time, 1938 m. balandžio 11 d. Taip pat „Wiener“ biblioteka Londone, išgyvenusių holokaustą liudininkų pasakojimai, Byla P IIa/54.

31. Ted Harrison, „Alter Kämpfer“ im Widerstand: Graf Helldorf, die NS-Bewegung und die Opposition gegen Hitler“, Vierteljahrshefte für Zeitgeschichte (VfZ), XVL kompl., 1997, p. 412.

32. Johnson ir Reuband, cituotame veikale, p. 355, 12.2 lentelė.

33. Gernot Jochheim, Der Berliner Alexanderplatz, p. 99.

34. Zipfel, cituotame veikale, p. 267.

35. Interviu su Rosa R., Berlynas, 2007 m. sausis.

36. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 154.

37. BA-B, R58/3193 & 3194, Reicho saugumo centrinio štabo mėnesinė statistika (Reichssicherheitshauptamt Monatsstatistik).

38. Johnson ir Reuband, cituotame veikale, p. 349.

39. Harold Denny, „Life in Berlin Gestapo Jail: A Study in Mental Torture, New York Times, 1942 m. birželio 6 d., p. 1 ir 5.

40. Paul Gerhard Braune, cituota Teroro dokumentacijos centro minėtame veikale, p. 47.

41. Günther Weisenborn, cituota ten pat, p. 48.

42. Denny, cituotame veikale, p. 5.

43. Gerhard König ir Inge König, Das Polizeipräsidium Berlin-Alexanderplatz (Berlin, 1997), p. 84.

44. Philipp Auerbach, „Berlin-Alexanderplatz“, Isar Post, 1947 m. birželio 24 d.

45. Ten pat.

46. Cituota Gabriele Layer-Jung, „Tatbestand Arbeitsvertragsbruch. Die Polizeiliche Verfolgung von Zwangsarbeiterinnen in Berlin und Brandenburg während der NS-Zeit“, Berliner Geschichtswerkstatt, Arbeitserziehungslager Fehrbellin (Berlin, 2004), p. 67.

47. Žr. Richard Hottelet pasakojimą „Guest of the Gestapo“, San Francisco Chronicle, 1941 m. rugpjūčio 3 d.

48. Smith, cituotame veikale, p. 166.

49. Christabel Bielenberg, The Past Is Myself, p. 230.

50. BA-B, R58/2284-54, 1937 m. liepos 9 d., kalinio Bartsch byla.

51. M. Labussière liudijimas Niurnberge, cituota Edward Crankshaw, Gestapo: Instrument of Tyranny (London, 2002), p. 128.

52. BA-B, R58/2284-53, 1937 m. liepos 9 d., kalinio Borbe byla ir R58/2284-225, 1936 m. rugsėjo 15 d.

53. BA-B, R58/2284-226, 1936 m. rugsėjo 15 d.

54. Fabian von Schlabrendorff, The Secret War against Hitler (Boulder, 1994), p. 312.

55. BA-B, R58/2284-229.

56. BA-B, R58/2284-227.

57. Albrecht Haushofer, Moabiter Sonette (Berlin, 1946), p. 48, angliškas vertimas – autoriaus.

58. Victor von Gostomski ir Walter Loch, Der Tod von Plötzensee (Frankfurt am Main, 1993), p. 105.

59. Harald Poelchau, Die Ordnung der Bedrängten (Berlin, 1963), p. 48–49.

60. Arnold Weiss-Rüthel, Nacht und Nebel: Aufzeichnungen aus fünf Jahren Schutzhaft (Munich, 1946), p. 39.

61. Harry Naujoks, Mein Leben im KZ Sachsenhausen (Köln, 1987), p. 30.

62. Weiss-Rüthel, cituotame veikale, p. 61–62.

63. Sepp Hahn, citata paimta iš interneto tinklalapio http://home.snafu.de/etz/sachsenhausen/klinker_2.htm.

64. Richard Bachmann, Betrogen und Vergessen, liudininkų archyvas (Munster, 2006), p. 333.

65. Cituota Anne Sudrow, „Vom Leder zum Kunstshoff. Werkstoff-Forschung auf der „Schuhprüfstrecke“, im Konzentrationslager Sachsenhausen 1940–1945“, Helmut Maier (red.), Rüstungsforschung im Nationalsozialismus (Göttingen, 2002), p. 244.

66. Ten pat, p. 241.

67. Lawrence Malkin, Krüger’s Men: The Secret Nazi Counterfeit Plot and the Prisoners of Block 19 (London, 2006).

68. Interviu su Adolf Burger, Londonas, 2009 m. vasaris – tekstas paimtas iš interneto tinklalapio http://historian-at-large.blogspot.com/2009/03/interview-with-adolf-burger-auschwitz.html.

69. Günter Morsch ir Susanne zur Nieder (red.), Jüdische Häflinge im Konzentrationslager Sachsenhausen 1936 bis 1945 (Berlin, 2004), p. 206–207.

70. Adolf Burger, cituotame veikale.

71. Weiss-Rüthel, cituotame veikale, p. 142.

72. Žr. Hendrik van Dam ir Ralph Giordano, KZ-Verbrechen vor deutschen Gerichten (Frankfurt, 1962), p. 182.

73. Albert Christel, Apokalypse unserer Tage: Erinnerunger an das KZ Sachsenhausen (Frankfurt, 1987), p. 78.

74. Liudininkas K. B., Sorge/Schubert byla, 1958. Liudijimas cituotas Zachsenhauzeno memoriale, 38 blokas.

75. Žr., pvz., Wolfgang Benz ir Barbara Distel (red.), Der Ort des Terrors. Sachsenhausen, Buchenwald (Munich, 2006).

76. Manuela Hrdlicka, Alltagim KZ (Opladen, 1992), p. 73.

77. Zachsenhauzeno archyvai, D 1 A/1230, Bl. 017 ir D 1 A/1232, Bl. 299Ra.

78. Zachsenhauzeno archyvai, D 10 A/01, Bl. 086.

12. Nesitraukiantis šešėlis

1. Karl Treuwerth, Der Invalidenfriedhof in Berlin. Eine Stätte preussisch-deutschen Ruhms (Berlin, 1925).

2. Žr. Günter Hinze, Der Invalidenfriedhof in Berlin (Berlin, 1936), p. 12–15.

3. Žr., pvz., Johnny von Herwarth, Against Two Evils (London, 1981), p. 171.

4. William Shirer, This Is Berlin (iliustruotas leidimas), p. 109fn.

5. Völkischer Beobachter, 1939 m. rugsėjo 27 d., p. 2.

6. Heydrich laidotuvių detalių žr. Völkischer Beobachter, 1942 m. liepos 5 d., p. 1–2.

7. http://en.wikipedia.org/wiki/Ich_hatt%27_einen_Kameraden.

8. Laurenz Demps, Der Invalidenfriedhof (Berlin, 1996), p. 81.

9. Ursula von Kardorff, Berliner Aufzeichnungen 1942–1945, p. 35.

10. Žr. Rüdiger Overmans, Deutsche militärische Verlusteim Zweiten Weltkrieg (Munich, 1999), 2.2 „Meldewesen im Zweiten Weltkrieg“.

11. Iš Christa Billawala memuarų „Enemy’s Child“, publikuotų interneto tinklalapyje http://askpeper.com/enemysChild/index.html, 7 skyrius.

12. Kardorff, cituotame veikale, p. 41–42.

13. Žr., pvz., http://www.relichunter.com/doclot.jpg.

14. Autoriaus interviu su Ursula S., Berlynas, 2006 m. spalis.

15. Frankfurter Allgemeine Zeitung, 2008 m. gegužės 2 d., p. 33.

16. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1939 m. rugsėjo 26 d., p. 4.

17. Das Schwarze Korps, 1942 m. spalio 15 d., p. 7.

18. Nekrologas iš Terry Charman, The German Home Front 1939–1945 (London, 1989), p. 82.

19. Deutsche Allgemeine Zeitung, 1940 m. sausio 21 d., p. 4.

20. Oliver Schmitt ir Sandra Westenberger, „Der feine Unterschied im Heldentod“, Götz Aly (red.), Volkes Stimme, p. 97.

21. Cituota Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, 4 kompl., p. 1325.

22. Victor Klemperer, The Language of the Third Reich (London, 2006), p. 114.

23. Schmitt ir Westenberger, cituotame veikale, p. 101.

24. Informaciją apie vokiečių karo kapus galite rasti interneto tinklalapyje http://www.volksbund.de/.

25. Tekstas iš vermachto dingusiųjų sąrašo, autoriaus medžiaga.

26. Frank Biess, Homecomings (Princeton, 2006), p. 19.

27. Agnes Miegel, „From Mothers to Sons in the War“, cituota Jay W. Baird, To Die for Germany (Bloomington, 1990), p. 232.

28. Žr. Karin Hausen, „The „Day of National Mourning“ in Germany“, Gerald Sider ir Gavin Smith (red.), Between History and Histories: The Makingo f Silences and Commemoration (Toronto, 1997).

29. Cituota J. P. Stern, Hitler: The Führer and the People, atnaujintas leidimas (London, 1990), p. 19.

30. Žr., pvz., Craig Nickisch, „Die Fahne hoch!“ Das Horst Wessel Lied als Nationalhymne“, Selecta, 20 kompl., 1999.

31. Baldur von Schirach cituotas Guido Knopp, Hitler’s Children (Stroud, 2002), p. 49.

32. Sabine Behrenbeck, Der Kult um die toten Helden (Cologne, 1996), p. 501.

33. Goebbels, cituotas Baird, cituotame veikale, p. 211–212.

34. Biess, cituotame veikale, p. 24.

35. Karl Cerff, Propagandos ministerija, cituota Behrenbeck, cituotame veikale, p. 500.

36. Biess, cituotame veikale, p. 22.

37. „In Weissensee“, Kurt Tucholsky, Gesammelte Werke, 4 leidimas (Hamburg, 1975), p. 123, angliškas vertimas – autoriaus.

38. Rachel Becker liudijimas, Yad Vashem archyvas, 03/1806.

39. Ten pat.

40. Peter Melcher, Weisensee (Berlin, 1986), p. 98–99.

41. Martin Riesenburger, Das Licht verlöschte nicht (Berlin, 1960), p. 19.

42. Ten pat, p. 26.

43. Ten pat, p. 40.

44. Becker, cituotame veikale.

45. Liselotte Clemens, cituota „Rabbi tended Jewish flame through Holocaust“, New Standard, 1997 m. balandžio 20 d.

46. Johanna von Koppenfels, Jewish Cemeteries in Berlin (Berlin, 2005), p. 45.

47. Žr. vietos memorialą, Grosse Hamburger gatvė, Berlynas.

48. Riesenburger, cituotame veikale, p. 50.

49. Steve Lipman, „The Last Rabbi of Berlin“, The Jewish Week, 2001 m. balandžio 20 d.

50. Samuel Mitcham, The Panzer Legions (London, 2007), p. 134.

13. Valstybės priešai

1. Hans-Rainer Sandvoss, Stätten des Widerstandes in Berlin 1933–1945 (Berlin, 1986), p. 35.

2. Angliškas tekstas, cituotas Hilmar Hoffmann, The Triumph of Propaganda: Film and National Socialism 1933–1945 (Oxford, 1996), p. 171.

3. Jeremy Noakes (red.), Nazism 1919–1945, 4 leidimas, p. 591.

4. Tekstas perleistas Wolfgang Benz ir Walter Pehle (red.), Encyclopedia of German Resistance of Nazi Movement (New York, 1997), p. 180.

5. Daugelis įtaria, kad Baumo grupuotėje buvo informatorius vardu Joachimas Frankas.

6. Elke Fröhlich (red.), Die Tagebücher von Joseph Goebbels, 2 dalis, 4 leidimas, (Munich, 1995), p. 350.

7. Margot Pikarski, Jugend im Berliner Widerstand (East Berlin, 1978), p. 108.

8. Žr. Herbert Lindenberger, „Heroic or Foolish? The 1942 Bombing of a Nazi Anti-Soviet Exhibit“, TELOS 135, 2006 m. vasara, p. 134.

9. Fröhlich (red.), cituotame veikale, p. 386.

10. Saul Friedländer, The Years of Extermination: Nazi Germany and the Jews 1939–1945, p. 349.

11. Lucien Steinberg, Not as a Lamb: The Jews against Hitler (Farnborough, 1974), p. 35.

12. Avraham Atzili, „Baum Gruppe: Jewish Women“, Jewish Women: A Comprehensive Historical Encyclopedia, http://jwa.org/encyclopedia/article/baum-gruppe-jewish-women. Kito šaltinio (Steinberg, cituotame veikale) teigimu, ji krisdama susilaužė abi kojas.

13. Lindenberger, cituotame veikale, p. 129.

14. Hans-Rainer Sandvoss, Die „andere“ Reichshaupstadt, p. 22.

15. George Kennan, Memoirs 1925–1950 (London, 1968), p. 108.

16. Pilnas skaičius cituotas Hans-Joachim Fieber (red.), Widerstand in Berlin gegen das NS-Regime 1933–1945, Ein Biographisches Lexikon, 12 tomas (Berlin, 2002–2005).

17. Peter Hoffmann, The History of the German Resistance 1933–1945 (London, 1970), p. 30.

18. Cituota Luise Kraushaar, Berliner Kommunisten im Kampf gegen Faschismus 1936–1942 (East Berlin, 1981), p. 208.

19. Ten pat, p. 324.

20. Cituota Shareen Brysac, Resisting Hitler: Mildred Fish-Harnack and Red Orchestra (Oxford, 2002), p. 379.

21. http://en.wikipedia.org/wiki/First_they_came.

22. Cituota Martin Gilbert, Second World War (London, 1989), p. 228.

23. Hans-Rainer Sandvoss, Widerstandes in Mitte und Tiergarten (Berlin, 1994), p. 272.

24. Benz ir Pehle (red.), cituotame veikale, p. 239–241.

25. Helmut James von Moltke, Letters to Freya 1939–1945 (New York, 1995) p. 404.

26. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 141.

27. Hans-Rainer Sandvoss, Die „andere“ Reichshaupstadt.

28. Kennan, cituotame veikale, p. 108.

29. Reha Solokow ir Al Solokow, Ruth und Maria (Berlin, 2006), p. 82.

30. Otto ir Elisos Hampel istorija įkvėpė Hans Fallada romaną Alone in Berlin (London, 2009), Didžiosios Britanijos leidime yra priedas, kuriame nurodytos jų protesto detalės.

31. Sandvoss, Stätten, p. 2. Vokiškas tekstas yra „Gross ist die Zeit, doch klein sind die Portionen, Was Hilft es uns, wenn Hitlers Fahnen wehn!Wenn unter diesen Fahnen heute schon Millionen viel weniger Brot und kein Freiheit sehn!“

32. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, p. 400.

33. Ten pat, p. 422.

34. Hans-Rainer Sandvoss, Widerstand in Pankow und Reinickendorf, (Berlin, 1992) p. 124.

35. Josepha von Koskull, http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/078/index.html.

36. Hans-Rainer Sandvoss, Widerstand, p. 159.

37. Borkowski, Wer weiss, ob wir uns wiedersehen, p. 120.

38. Ten pat, p. 117.

39. Hoffmann, cituotame veikale, p. 123.

40. Hans Bernd Gisevius, To the Bitter End (New York, 1998), p. 514.

41. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 146.

42. Marrie Vassiltchikov, Berlin Diaries 1940–1945, p. 85.

43. Hans-Georg von Studnitz, While Berlin Burns, Diaries 1943–1945, p. 189.

44. Ursula von Kardorff, Berliner Aufzeichnungen 1942–1945, p. 161.

45. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 147.

46. Kalbos tekstas paimtas iš interneto tinklalapio http://www.answers.com/topic/radio-address-on-the-1944-bomb-plot.

47. Theo Findahl, Letzter Akt Berlin: 1939–1945, p. 117.

48. Findahl, cituotame veikale, p. 120–121.

49. Kardorff, cituotame veikale, p. 163.

50. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 149.

51. Kardorff, cituotame veikale, p. 163.

52. Boberach, cituotame veikale, p. 6684.

53. Studnitz, cituotame veikale, p. 189–190.

14. Nepaisant visų išmėginimų

1. Nathan Stoltzfus, Resistance of the Heart, p. xviii.

2. Citata iš Gernot Jochheim, Frauenprotest in der Rosenstrasse, p. 122.

3. Citata iš Wolfgang Benz (red.), Die Juden in Deutschland 1933–1945, p. 593.

4. Gad Beck, „Da waren auf einmal Hunderte von Frauen auf der Strasse“, Nina Schröder (red.), Hitler’s unbeugsame Gegnerinnen (Munich, 1997), p. 138.

5. Hans Bloch, cituota iš Wolf Gruner, Widerstand in der Rosenstrasse, p. 114.

6. Citata iš Benz (red.), Die Juden, p. 593.

7. Ten pat, p. 594.

8. Inge Unikower, citata iš Gruner, cituotame veikale, p. 106.

9. Erika Lewine, citata iš Stoltzfus, cituotame veikale, p. 220.

10. Ruth Bileski, citata iš Daniel Silver, Refuge in Hell, p. 129.

11. Citata iš Jochheim, cituotame veikale, p. 122.

12. Charlotte F., citata iš Stoltzfus, cituotame veikale, p. xvii.

13. Ruth Gross, citata iš ten pat, p. 227–228.

14. Annie R., citata iš ten pat, p. xx.

15. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 92.

16. Gruner, cituotame veikale, p. 115.

17. Ernst Bukofzer, citata iš Stoltzfus, cituotame veikale, p. 249–50.

18. Ruth Gross-Pisarek kalba, htttp://www.rosen-strasse-protest.de/interviews/index_interviews.html.

19. Šioms dviem mokykloms daugiausia atstovauja istorikai Nathan Stoltzfus ir Wolf Gruner.

20. Žr. Gruner, cituotame veikale, p. 118–129.

21. Žr. 34 dokumentą, „Fabrikation“, 1943 m. kovo 8 d., Wolfgang Scheffler (red.), Judenverfolgung im Dritten Reich (Berlin, 1964), p. 95.

22. Rachel Becker liudijimas, Yad Vashem archyvai, ref: 03/1806.

23. Marion Kaplan, Between Dignity and Despair – Jewish Life in Nazi Germany, p. 203 ir 228.

24. Yitzhak Schwersenz, citata iš Wolfgang Benz (red.), Überleben im Dritten Reich (Munich, 2003), p. 24.

25. Leonard Gross, The Last Jews in Berlin, p. 173.

26. Kurt L. liudijimas, Wiener bibliotekos archyvai, Londonas (toliau „WL“), ref:P IIId. Nr. 83.

27. Benz (red.), Die Juden, p. 661.

28. Citata iš Kaplan, cituotame veikale, p. 212.

29. Adam LeBor ir Roger Boyes, Surviving Hitler (London, 2000), p. 76.

30. Ursula von Kardorff, Berliner Aufzeichnungen 1942–1945, p. 15.

31. Irma Simon, citata iš Kaplan, cituotame veikale, p. 218.

32. Erich N., Erlebtes, nepublikuotas rankraštis, kuriuo mielai pasidalyta su autoriumi, p. 30–31.

33. Ten pat, p. 32.

34. Benz (red.), Überleben, p. 25.

35. Alfred B. Byla, WL, ref: P IIIg Nr. 1196.

36. Rita M. liudijimas, dienoraščių archyvai, DTA, Emmendingen, ref: 542.

37. Inge Deutschkron liudijimas, WL, ref: P IIId. Nr. 192.

38. Benz (red.), Überleben, p. 37.

39. Cioma Schönhaus, The Forger (London, 2008), p. 92–95.

40. Benz (red.), Überleben, p. 25.

41. Įrašytas interviu su Otto Jodmin (1985), kurį galima rasti Vanzės konferencijų muziejaus rūmuose (House of the Wannsee Conference Museum), Berlyne.

42. Žr. Reha Sokolow ir Al Soklow, Ruth und Maria (Berlin, 2006), p. 83–89.

43. Gerda W. byla, WL, ref: P IIId. Nr. 411.

44. Citata iš Kate Connolly, „I still feel her breath“, Guardian, 2001 m. birželio 30 d.

45. Kaplan, cituotame veikale, p. 208, kuriame cituojamas Avraham Seligmann darbas.

46. Franke byla, gestapo biuras Šėneberge, citata iš Gruner, cituotame veikale, p. 70.

47. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 118.

48. Erich N., cituotame veikale, p. 33–35.

49. Wyden, cituotame veikale, p. 132.

50. Autoriaus interviu su Maria N., Berlynas, 2008 m. rugsėjis.

51. Charlotte J. liudijimas, WL, ref: P IIId. Nr. 26.

52. Hanna Sohst, citata iš Konrad Kwiet ir Helmut Eschwege, Selbstverwaltung und Widerstand – Deutsche Juden im Kampf um Existenz und Menschenwürde 1939–1945 (Hamburg, 1984), p. 156.

53. Byla cituota Kwiet ir Eschwege, cituotame veikale, p. 156–157.

54. WL, ref: P IIId. Nr. 83.

55. Žr. Christina Herkommer, „Rettung in Bordell“, Benz (red.), Überleben, p. 143–152, taip pat Larry Orbach atsiminimai.

56. Barbara Lovenheim, Survival in the Shadows, p. 83–89.

57. Žr. Schönhaus, cituotame veikale.

58. Citata iš Peter Wyden, Stella (New York, 1992), p. 160.

59. Larry Orbach, Soaring Underground, p. 1.

60. Gerda W. byla, WL, ref: P IIId, Nr. 411.

61. Citata iš Kaplan, cituotame veikale, p. 210.

62. Citata iš ten pat, p. 211.

63. Wyden, cituotame veikale, p. 155.

64. Ten pat, p. 156.

65. Informacijai apie Berlyno žydus, žr. Silver, cituotame veikale.

66. Ursula F. liudijimas, WL, ref: P IIId., Nr. 458.

67. Žr. Alfred Gottwaldt ir Diana Schulle, Die „Judendeportationen“ aus dem Deutschen Reich 1941–1945 (Wiesbaden, 2005), p. 466–467.

68. Kwiet ir Eschwege, cituotame veikale, p. 150.

69. Silver, cituotame veikale, p. 1.

15. Atpildo valanda

1. Dieter Borkowski, Wer weiss, ob wir uns wiedersehen, p. 24.

2. Helene Braun, „Bis wir uns wiedersehen“, Sven Felix ir Wieland Giebel (red.), Als die Tage zu Nächten wurden, p. 49.

3. Straipsnis „RAF left Berlin afire after three days“, cituotas įvykius liudijusio švedo, New York Times, 1943 m. kovo 22 d.

4. Statistiniai duomenys iš žurnalo Flight, 1943 m. rugpjūčio 20 d., p. 193.

5. Ulrich Walter, Kellerhoff ir Giebel (red.), cituotame veikale, p. 202.

6. Straipsnis „Berlin Blow to Goering“, New York Times, 1943 m. kovo 20 d.

7. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 91.

8. Ulrich Walter, Kellerhoff ir Giebel (red.), cituotame veikale, p. 203.

9. Pranešimas iš Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, p. 4888.

10. Hans-Georg von Studnitz, While Berlin Burns, Diaries 1943–1945, p. 37.

11. Elke Fröhlich (red.), Die Tagebücher von Joseph Goebbels, 2 dalis, 7 leidimas, p. 460.

12. Fröhlich (red.), cituotame veikale, p. 459–461.

13. Michael Foedrowitz, The Flak Towers in Berlin, Hamburg and Vienna, 1940–1950, p. 5.

14. Howard K. Smith, Last Train from Berlin, p. 116–117.

15. Marie Vassiltchikov, Berlin Diaries 1940–1945, p. 48.

16. „German Use of Smoke“, Tactical and Technical Trends, Nr. 6, 1942 m. rugpjūčio 27 d.

17. Werner Girbig, Im Anflug an die Reichshauptstadt (Stuttgart, 1970), p. 153.

18. Statistiniai duomenys iš John Norris, 88 mm FlaK 18/36/37/41&PaK 43 1936–45 (Oxford, 2002), p. 28.

19. Hans-Detlef Heller, citata iš Rolf-Dieter Müller, Der Bombenkrieg 1939–1945 (Berlin, 2004), p. 143.

20. Borkowski, cituotame veikale, p. 128 ir įv. vt.

21. Michael Foedrowitz, Bunkerwelten, p. 10–11.

22. Ten pat, p. 19.

23. Gesundbrunnen antskrydžių slėptuvė dabar yra muziejus „Berlin Underworld“ („Berlyno požemiai“), http://berliner-unterwelten.de.

24. Užbaigtų antskrydžių slėptuvių Berlyne skaičius – 430 – pateikiamas remiantis šios srities ekspertu, Michael Foedrowitz.

25. Rolf-Dieter Müller pateikia 5 procentus, o Jörg Friedrich – 2 procentus.

26. Foedrowitz, Bunkerwelten, p. 118–119.

27. Marcel Elola, Ich war in Berlin, p. 78.

28. Lore Kastler-Lindig liudijimas, kurį galima rasti http://www.jfararchiv.de/archiv03/083yy57.htm.

29. Žr. Martin Middlebrook, The Battle of Hamburg (London, 1980) arba Keith Lowe, Inferno (London, 2007).

30. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 5542.

31. Studnitz, cituotame veikale, p. 89.

32. Ursula von Kardorff, Berliner Aufzeichnungen 1942–1945, p. 58.

33. Ten pat, p. 58.

34. Fröhlich (red.), cituotame veikale, 9 leidimas, p. 200.

35. Helmuth James von Moltke, Letters to Freya 1939–1945, p. 327.

36. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 5582.

37. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 100.

38. Borkowski, cituotame veikale, p. 53.

39. Citata iš Martin Middlebrook, The Berlin Raids (London, 1988), p. 2.

40. Statistiniai duomenys iš Sven Felix Kellerhoff, „Bomben auf Berlin“, Kellerhoff in Giebel (red.), cituotame veikale, p. 21.

41. Henning Wenzel liudijimas, paimtas iš Vokietijos istorijos muziejaus inicijuoto bendrų atsiminimų projekto medžiagos, kurią galima rasti adresu http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/053/index.html.

42. Louis Lochner (red.), The Goebbels Diaries (London, 1948),

p. 432–433.

43. Borkowski, cituotame veikale, p. 77–78.

44. Marrie Vassiltchikov, Berlin Diaries 1940–1945, p. 109–110.

45. Otto K. dienoraštis, Vokietijos dienoraščių archyvai (Deutsches Tagesbucharchiv, DTA), Emmendingen, ref. 278.

46. Autoriaus korespondencija. Dėkoju Alexandra Freimuth ir Michael Foedrowitz.

47. Ursula Gebel, „November 1943 in Charlottenburg“, Kellerhoff in Giebel (red.), cituotame veikale, p. 59.

48. Studnitz, cituotame veikale, p. 140.

49. Josepha von Koskull liudijimas, paimtas iš Vokietijos istorijos muziejaus inicijuoto bendrų atsiminimų projekto medžiagos, kurią galima rasti interneto tinklalapyje http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/077/index.html.

50. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 113.

51. Apie žuvusius Vokietijos civilius žr. Kellerhoff in Giebel (red.), cituotame veikale, p. 222. RAF nuostoliai: 43 orlaiviai, prarasti per antskrydžius Berlyne vasario 15–16 d., kurių kiekviename skrido 7 narių įgula. Vykdydami šią misiją žuvo, paimti į nelaisvę arba dingo 301 narys.

52. Christabel Bielenberg, The Past Is Myself, p. 125.

53. Benedikt D. interviu, Berlynas, 2007 m. spalis.

54. Bielenberg, cituotame veikale, p. 167.

55. Ten pat, p. 168.

56. Ruth Andreas-Friedrich, Der Schattenmann, p. 127.

57. Kardorff, cituotame veikale, p. 108.

58. Elola, cituotame veikale, p. 78.

59. Šis atvejis cituotas Daniel Oakman, „The Battle for Berlin“, Wartime, Nr. 25, 2004.

60. Jörg Friedrich, The Fire: The Bombing of Germany 1940–1945 (New York, 2006), p. 350–351.

61. Kardorff, cituotame veikale, p. 120.

62. Josepha von Koskull liudijimas cituotame šaltinyje.

63. Kardorff, cituotame veikale, p. 108.

64. Karl Deutman liudijimas, paimtas iš Vokietijos istorijos muziejaus inicijuoto bendrų atsiminimų projekto medžiagos, kurią galima rasti interneto tinklalapyje http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/008/index.html.

65. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 101–102.

66. Leopold Deutsch, „Verschüttet“; Kellerhoff ir Giebel (red.), cituotame veikale, p. 56.

67. Renate Knispel, „Warten auf Rettung“, ten pat, p. 91.

68. Kardorff, cituotame veikale, p. 76.

69. Ursula Strumm istorija, kurią galima rasti News-press.com, įkelta 2009 m. kovo 3 d.

70. Elola, cituotame veikale, p. 80.

71. Karl Deutman liudijimas, paimtas iš Vokietijos istorijos muziejaus inicijuoto bendrų atsiminimų projekto medžiagos, kurią galima rasti interneto tinklalapyje http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/008/index.html.

72. Kardorff, cituotame veikale, p. 111–112.

73. Autoriaus interviu su Erich N., 2006 m. spalis, Berlynas.

74. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin, cituotame veikale, p. 113–114.

75. Kardorff, cituotame veikale, p. 90.

76. Martin Kühnau liudijimas, http://www.jf-archiv.de/archiv03/083yy57.htm.

77. Vassiltchikov, cituotame veikale, p. 119.

78. Kardorff, cituotame veikale, p. 134.

79. JAV karinių oro pajėgų istorinių studijų centro statistinė medžiaga, pateikta istorinėje vasario 14–15 d. bombardavimų Dresdene analizėje („Historical Analysis of the 14/15 February Bombings of Dresden“), kurią galima rasti interneto tinklalapyje http://www.airforcehistory.hq.af.mil/PopTopics/dresden.htm.

80. Statistiniai duomenys iš Uta Hohn, Die Zerstörung deutscher Städte im Zweiten Weltkrieg (Dortmund, 1991), p. 135.

81. Statistiniai duomenys, surinkti iš Horst Boog, Gerhard Krens ir Detlef Vogel, Germany and the Second World War (Oxford, 2003).

82. Žr. Götz Aly (red.), Volkes Stimme.

83. Juliet Gardiner, Wartime: Britain 1939–1945 (London, 2004), p. 408.

84. Paimta iš H. Christa Billawala atsiminimų knygos „Enemy’s Child“ (7 skyrius), publikuotos interneto tinklalapyje http://askpepper.com/enemysChild/index.html.

16. Anapus beprotybės

1. Elke Fröhlich (red.), Die Tagebücher von Joseph Goebbels, 2 dalis, 7 leidimas, p. 369.

2. Žr. http://en.wikipedia.org/wiki/Berlin_Sportpalast.

3. Originali šios kalbos versija Joseph Goebbels, Der steile Aufstieg (Munich, 1944), p. 167–204; anglišką vertimą galima rasti interneto tinklalapyje http://www.calvin.edu/academic/cas/gpa/goeb36.html

4. Ten pat, įv. vt.

5. Ten pat, įv. vt.

6. Fröhlich (red.), cituotame veikale, t. 7, p. 373, 375.

7. Albert Speer, Inside the Third Reich, p. 354.

8. Willi A Boelcke (red.), The Secret Conferences of Dr Goebbels (London, 1967), p. xx.

9. Ursula von Kardorff, Berliner Aufzeichnungen 1942–1945, p. 33–34.

10. Hans-Georg von Studnitz, While Berlin Burns, Diaries 1943–1945, p. 27.

11. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 90.

12. Josepha von Koskull pasakojimas „Sportpalastrede“, saugomas archyvuose http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/075/index.html.

13. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, p. 4831.

14. Ten pat.

15. Admirolas Dönitz, cituotas Peter Padfield, Dönitz: The Last Führer (London, 1984), p. 295.

16. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 5433–5434.

17. Kardorff, cituotame veikale, p. 58.

18. Studnitz, cituotame veikale, p. 88–89.

19. Žr. Keith Lowe, Inferno: The Devastation of Hamburg (London, 2007).

20. Kardorff, cituotame veikale, p. 61.

21. Studnitz, cituotame veikale, p. 97.

22. Philip Henshall, Hitler’s Rocket Sites (New York, 1985), p. 128.

23. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 5542–5544.

24. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 106.

25. Studnitz, cituotame veikale, p. 113.

26. Lutz R. korespondencija su autoriumi, 2008 m. gruodis.

27. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 115.

28. Howard K. Smith, Last Train from Berlin, p. 119.

29. Richard Grunberger, A Social History of the Third Reich, p. 292–294.

30. Helga Schneider, The Bonfire of Berlin, p. 65.

31. Paul von Stemann, cituotas Terry Charman, The German Home Front 1939–1945 (London, 1989), p. 176.

32. Theo Findahl, Letzter Akt Berlin: 1939–1945, p. 102.

33. Studnitz, cituotame veikale, p. 158.

34. Kardorff, cituotame veikale, p. 129–130.

35. Boberach (red.), cituotame veikale, p. 6413.

36. Studnitz, cituotame veikale, p. 172.

37. Speer, cituotame veikale, p. 468.

38. Kardorff, cituotame veikale, p. 150.

39. Dieter Borkowski, Wer weiss, ob wir uns wiedersehen, p. 110.

40. Studnitz, cituotame veikale, p. 187.

41. Ten pat, p. 190.

42. Grunberger, cituotame veikale, p. 423.

43. Antony Beevor, Berlin: The Downfall 1945, p. 2.

44. Josepha von Koskull, http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/078/index.html.

45. Autoriaus interviu su Peter S., 2008 m. rugsėjis, Berlynas.

46. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 175.

47. Wolfram Wette, Ricarda Bremer ir Detlef Vogel (red.), Das letztehalbe Jahr, p. 131, 274 ir 135.

48. Žr. Franz Siedler iliustracijas knygoje Deutscher Volkssturm (Munich, 1989), p. 128–129.

49. Originalią kino kronikos ceremonijos versiją galima rasti interneto tinklalapyje http://www.youtube.com/watch?=ocOxi6ehkZ4.

50. Fröhlich (red.), cituotame veikale, 2 dalis, 14 leidimas, p. 208–209.

51. Richard Taylor, Film Propaganda: Soviet Russia and Nazi Germany (London, 1979), p. 216–217.

52. Veit Harlan, Im Schatten meiner Filme (Gütersloh, 1966), p. 182.

53. Fröhlich (red.), cituotame veikale, 14, p. 310–311.

54. Angliškas tekstas cituotas David Welch, Propaganda and the German Cinema 1933–1945, p. 227–228.

55. Cituota ten pat, p. 231–232.

56. Ten pat, p. 230.

57. Susan Tegel, Nazis and the Cinema (London, 2007), p. 187.

58. Fröhlich (red.), cituotame veikale, 15 leidimas, p. 284.

59. Kardorff, cituotame veikale, p. 230.

60. Ten pat, p. 231.

17. Miestas vaiduoklis

1. Heinz Linge, With Hitler to the End, p. 188.

2. Christa Schroeder, He Was My Chief, p. 176.

3. Artur Axmann, Das kann doch nicht das Ende sein (Koblenz, 1995), p. 418.

4. Schroeder, cituotame veikale, p. 176.

5. Wilhelm Keitel citata Walter Kempowski, Das Echolot: Abgesang’45, p. 44.

6. Nicolaus von Below, At Hitler’s Side (London, 2004), p. 236.

7. Linge, cituotame veikale, p. 189.

8. Hans Baur, Hitler at My Side (Houston, 1986), p. 183.

9. Bormann citata Kempowski, cituotame veikale, p. 9.

10. Elvira Stührmann-Boljahn citata Kempowski, cituotame veikale, p. 76.

11. Olaf Groehler, 1945: die Neue Reichskanzlei: Das Ende (Berlin, 1995), p. 13.

12. Dieter Borkowski, Wer weiss, ob wir uns wiedersehen?, p. 194.

13. Frazė „Auksiniai fazanai“ vartota apibūdinti nacių partijos narius, dažnai vilkėjusius puošnias tamsiai auksinės spalvos uniformas.

14. Borkowski, cituotame veikale, p. 195.

15. Jacob Kronika, Der Untergang Berlins, p. 127.

16. Lieselotte G. dienoraštis, cituotas Ingrid Hammer ir Susanne zur Nieden (red.), Sehr selten habe ich geweint (Zurich, 1992), p. 310.

17. Citata iš Kronika, cituotame veikale, p. 129–130.

18. Ruth Andreas-Friedrich, Berlin Underground, 1938–1945, p. 271.

19. Helmut Vaupel, citata iš Kempowski, cituotame veikale, p. 75.

20. Friederike Grensemann, cituota ten pat p. 81.

21. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 273.

22. Vasily Chuikov, citata iš Erich Kempka, I Was Hitler’s Chauffeur, p. 128.

23. Autoriaus interviu su Peter S., 2008 m. rugsėjis, Berlynas.

24. Antony Beevor, Berlin: The Downfall 1945, p. 287.

25. Dienoraščio autoriaus citata iš Tony Le Tissier, Berlin: Then and Now, p. 227.

26. Richard Landwehr, Charlemagne’s Legionnaires: French Volunteers of the SS, 1943–1945 (Silver Spring, MD, 1989), p. 140.

27. Nors Kronika mini Vikingų diviziją, labiau tikėtina, kad vyrai buvo iš SS Nordland divizijos, kovojusios Berlyne.

28. Kronika, cituotame veikale, p. 169–170.

29. Dorothea von Schwanenflügel-Lawson, Laughter Wasn’t Rationed, p. 342.

30. Erich N., Erlebtes, nepublikuotas rankraštis, kuriuo mielai pasidalyta su autoriumi, p. 36–37.

31. Ten pat, p. 37.

32. Citata iš Kempowski, cituotame veikale, p. 177.

33. Helmut Blümchen, http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/422/index.html.

34. Schwanenflügel-Lawson, cituotame veikale, p. 343.

35. Gisela Richter citata paimta iš interneto tinklalapio http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/467/index.html.

36. Borkowski, cituotame veikale, p. 203–204.

37. Ten pat, p. 205.

38. Helga Schneider, The Bonfire of Berlin, p. 55.

39. Else T. liudijimas, Vokietijos dienoraščių archyvai (Deutsches Tagesbucharchiv, toliau DTA), Emmendingen, ref: 1303/IV, p. 7.

40. Elisabeth M. liudijimas, DTA, Emmendingen, ref: 256, p. 30.

41. Schneider, cituotame veikale, p. 64–65.

42. Anthony Reed ir David Fisher, The Fall of Berlin, p. 425.

43. Citata iš Kempowski, cituotame veikale, p. 186.

44. Citata iš Sune Persson, Escape from the Third Reich (London, 2010), p. 113–114.

45. Schneider, cituotame veikale, p. 63.

46. Otto E. liudijimas, DTA, Emmendingen, ref: 224, 1945 m. balandžio 26 d. įrašas.

47. Eva Richter-Fritzsche, cituota Kempowski, cituotame veikale, p. 81–82.

48. Hugo B. liudijimas, Hammer ir zur Neiden (red.), cituotame veikale, p. 362.

49. Christa H. liudijimas, DTA, Emmendingen, ref: 45 p. 5.

50. Margarethe Kopen, http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/458/index.html.

51. Gerda Langosch, http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/033/index.html.

52. Žr., pvz., Margret Boveri, Tage des Überlebens: Berlin 1945, p. 69–70.

53. Helmut Altner, Berlin Dance of Death, p. 126–127.

54. Žr., pvz., Peter Gosztony (red.), Der Kampf um Berlin 1945 in Augenzeugenberichten, p. 262.

55. Žr., pvz., Klaus Sommer liudijimą interneto tinklalapyje http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/461/index.html.

56. Hertha von Gebhart, Kempowski, cituotame veikale, p. 180.

57. Bernd Freytag von Loringhoven, In the Bunker with Hitler (London, 2006), p. 152.

58. „Can I speak to Doctor Goebbels please?“, Russia Today, 2009 m. gegužės 15 d.

59. Schneider, cituotame veikale, p. 115–16.

60. Žr. Christian Goeschel, „Suicide at the End of the Third Reich“, Journal of Contemporary History, 41 kompl., Nr. 1, 2006.

61. Žr. Schroeder, cituotame veikale.

62. Gitta Sereny, Albert Speer: His Battle with Truth (London, 1995), p. 507.

63. Heinz Boberach (red.), Meldungen aus dem Reich 1938–1945, p. 6737.

64. Goeschel, cituotame veikale, p. 162, 164.

65. Lieselotte G., Hammer ir zur Neiden (red.), cituotame veikale, p. 312.

66. Goeschel, cituotame veikale, p. 162.

67. Curt Riess, Berlin Berlin 1945–1953 (Berlin, 2002), p. 23.

68. Hertha von Genhardt, citata iš Alon Confino, Paul Betts ir Dirk Schumann (red.), Between Mass Death and Individual Loss: The Place of the Dead in Twentieth Century Germany (Oxford, 2008), p. 73.

69. Schneider, cituotame veikale, p. 142.

70. Dr. Schmidt, Kempowski, cituotame veikale, p. 296.

71. Hugo B., Hammer ir zur Neiden (red.), cituotame veikale,

p. 361–362.

72. Klaus Sommer liudijimas, cituotame veikale.

73. Ten pat.

74. Autoriaus interviu su Dorit E., Berlynas, 2008 m. rugsėjis.

75. Gerda Langosch liudijimas, cituotame veikale.

76. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 290.

77. Gerda Langosch liudijimas, cituotame veikale.

78. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 298–299.

79. Schwanenflügel-Lawson, cituotame veikale, p. 346–347.

80. Ten pat, p. 347.

81. Marcel Elola, Ich war in Berlin, p. 91–92.

82. Dr. Schmidt, Kempowski, cituotame veikale, p. 206–207.

83. Baur, cituotame veikale, p. 199.

84. Margarethe Kopen liudijimas, cituotame veikale.

85. Beevor, cituotame veikale, p. 410.

86. Antony Beevor, „They raped every German female from 8 to 80“, Guardian, 2002 m. gegužės 1 d.

87. Schwanenflügel-Lawson, cituotame veikale, p. 347.

88. Anonimas, A Woman in Berlin, p. 68.

89. Autoriaus interviu su Ursula N., Berlynas, 2006 m. spalis.

90. Autoriaus interviu su Ursula N., Berlynas, 2007 m. lapkritis.

91. Gisela Stange, Der verdammte Krieg, p. 105–106.

92. Andrew Roberts, „Stalin’s army of rapists“, Daily Mail, 2008 m. spalio 24 d.

93. Anonimas, A Woman in Berlin, p. 263.

94. Ten pat, įv. vt.

95. Schwanenflügel-Lawson, cituotame veikale, p. 357.

96. Osmar White interviu, kurį galima rasti interneto tinklalapyje http://www.argo.net.au/andre/osmanwhiteENFIN.htm.

97. Ši nuomonė, išsakyta daugelio pašnekovų per interviu, patvirtinta knygoje A Woman in Berlin, p. 161.

98. Autoriaus interviu su Rosa H., Berlynas, 2006 m. spalis.

99. Schwanenflügel-Lawson, cituotame veikale, p. 348, 349.

100. Carl Diem, cituota Kempowski, cituotame veikale, p. 289.

101. Margot H. liudijimas, DTA, Emmendingen, ref: 246, p. 6.

102. Anonimas, A Woman in Berlin, p. 80.

103. Karin Finell, Goodbye to the Mermaids: A Childhood lost in Hitler’s Berlin (Columbia, 2006), p. 178.

104. Žr. Marlene Epp, „The Memory of Violence: Soviet and East European Mennonite Refugees and Rape in the Second World War“, Journal of Women’s History, 9 kompl., 1997.

105. Citata iš Beevor, Berlin, p. 410.

106. Stange, cituotame veikale, p. 110.

107. Vokiškas tekstas iš Joachim Fest, „Das Ende“, Der Spiegel, 2002 m. gruodis, p. 68.

108. Andreas-Friedrich, cituotame veikale, p. 311–312.

109. Anonimas, A Woman in Berlin, p. 131.

110. Borkowski, cituotame veikale, p. 212, 213.

111. Schwanenflügel-Lawson, cituotame veikale, p. 362.

Epilogas: Viltis

1. Dienoraščio autorius anonimas, cituotas Antonia Meiners (red.), Berlin 1945 (Berlin, 2005), p. 70.

2. Richard Brett-Smith, citata iš Tony Le Tissier, Berlin: Then and Now, p. 299.

3. Margret Boveri, Tage des Überlebens: Berlin 1945, p. 130.

4. Margarethe Kopen, http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/458/index.html.

5. John Stave, citata iš Meiner (red.), cituotame veikale, p. 60.

6. Boveri, cituotame veikale, p. 98.

7. Helmut Altner, Berlin Dance of Death, p. 229.

8. Ruth Andreas-Friedrich, Der Schattenmann, p. 309.

9. Jacob Kronika, Der Untergang Berlins, p. 184–185.

10. Theo Findahl, Letzter Akt Berlin: 1939–1945, p. 184.

11. Fritz Raddatz, Walter Kempowski, Das Echolot: 1945 Abgesang, p. 429.

12. Findahl, cituotame veikale, p. 189–190.

13. Raddatz, Walter Kempowski, cituotame veikale, p. 429.

14. Brett-Smith citata Le Tissier, cituotame veikale, p. 300.

15. Marcel Elola, Ich war in Berlin, p. 146.

16. Citata iš Stern, „Der letzte Wehrmachtsbericht“, 2005 m. gegužės 4 d.

17. Karl Deutmann, http://www.dhm.de/lemo/forum/kollektives_gedaechtnis/013/index.html.

18. Ten pat.

19. Altner, cituotame veikale, p. 228.

20. Ten pat, p. 230.

Content

Мурхауз Роджер Kariaujantis Berlynas