Монтефиоре Санта

Dvasių medis

Versta iš:

Santa Montefiore

MEET ME UNDER THE OMBU TREE

Simon & Schuster, New York, 2005

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 978-609-01-1115-4

Copyright © 2001 by Santa Montefiore

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Dale Mitchell / „Dreamstime.com“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Vilija Vitkūnienė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Vilija Vitkūnienė

Redaktorė Rita Markulienė

Korektorės Ramutė Prapiestienė ir Lina Kazlauskaitė

Viršelio dailininkė Vita Andriušytė

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Mylimam Sebagui

Solanasų genealoginis medis

Pirmas skyrius

Užsimerkusi matau plokščias derlingas Argentinos pampas. Jos nepanašios nė į nieką šioje žemėje. Mylių mylias driekiasi neaprėpiamas horizontas, – mes sėdėdavome ombu1 medžio viršūnėje ir stebėdavome už jo dingstančią saulę, užliejančią lygumas medumi.

Būdama vaikas nesuvokiau aplink tvyrančio politinio chaoso. Tai buvo generolo Perono tremties laikai; neramūs 1955–1973 metai, kai šalį valdė kariškiai, politinę valdžią siųsdami ratu it neišmanėliai mokinukai, žaidžiantys vaikišką žaidimą, – niūrios partizaninio karo ir terorizmo dienos. Bet Santa Katalina, mūsų ranča, buvo nedidelė ramybės oazė toli nuo riaušių ir priespaudos, kamuojančių sostinę. Nuo stebuklingo savo medžio viršūnės meiliai žvelgdavome žemyn į senamadiškų vertybių ir tradicinio šeimos gyvenimo pasaulį, kurį ženklino jodinėjimas žirgais, polo žaidimas ir ilgos tingios iškylos su kepsniais, čirškinamais ant atviros ugnies akinamoje vasaros saulėje. Neramumus, kunkuliuojančius už mūsų teritorijos ribų, išduodavo tik asmens sargybiniai.

Mano senelis Dermotas O’Dvajeris niekad netikėjo ombu medžio burtais. Ne todėl, kad buvo neprietaringas; norėdamas apmulkinti nykštukus, savo gėrimus kasnakt slėpdavo vis kitoje vietoje. Bet tiesiog neįsivaizdavo, kaip medis gali turėti kokių nors galių. „Medis yra medis, – nutęsdavo jis airiška tartim, – ir nieko daugiau.“ Bet jis buvo nudrėbtas ne iš argentinietiško molio; kaip ir jo duktė, mano motina, buvo svetimšalis ir niekada nepritapo. Net nenorėjo būti palaidotas mūsų šeimos kapo rūsyje. „Iš žemės gimiau ir į žemę sugrįšiu“, – sakydavo jis. Tad buvo palaidotas lygumoje su savo gėrimo buteliu – tikriausiai jam vis dar knietėjo pergudrauti tuos nykštukus.

Negaliu galvoti apie Argentiną neįsivaizduodama to stambaus medžio, išmintingo ir visažinio it orakulas, iškylančio mano atmintyje. Dabar žinau, kad neįmanoma sugrąžinti praeities, bet tarp senų medžio šakų glaudžiasi visi vakarykštės dienos atsiminimai ir į rytdieną dedamos viltys. Kaip akmuo upės vidury, ombu liko toks pats, o visi aplink jį pasikeitė.

Iš Argentinos išvykau 1976-ųjų vasarą, bet kol plaks mano širdis, kad ir kas nuo to laiko atsitiko, jos dūžiai aidės tomis žole užžėlusiomis lygumomis. Užaugau šeimos rančoje, arba campo, kaip sakoma ispaniškai. Santa Katalina buvo vidury lygumos, milžiniško rytinio regiono, vadinamo pampomis, dalyje. Plokščia kaip imbierinis sausainis su riešutais; kur pažvelgsi, visur atsiveria lyguma. Ilgi tiesūs keliai kerta vasarą išdžiūvusią, žiemą žaliuojančią žemę, o mano laikais tie keliai buvo ne ką geresni už lauko keliukus.

Įvaža į mūsų ūkį priminė įvažiavimus į spagečių vesternų miestelius; rudens vėjyje siūbuojanti didelė iškaba stambiomis raidėmis skelbė: „Santa Katalina“. Keliukas driekėsi ilgokas ir dulkėtas, palei jį rikiavosi aukšti klevai, juos susodino mano prosenelis Hektoras Solanasas. Namą, kuriame užaugau, jis pastatė devyniolikto amžiaus pabaigoje. Tai buvo tipiškas kolonijinis statinys plokščiu stogu, su vidiniu kiemeliu, nudažytas baltai. Priešinguose kampuose kilo du bokštai; viename buvo įrengtas mano tėvų miegamasis, kitame miegojo brolis Rafaelis. Kaip pirmagimiui, jam kliuvo geriausias kambarys.

Mano senelis, taip pat pavadintas Hektoru, kad visiems apsunkintų gyvenimą, turėjo keturis vaikus: Migelį, Niką, Paką (mano tėvą) ir Alechandrą. O užaugę ir vedę visi jie pasistatė savo namus. Visi turėjo po kelis vaikus, bet aš daugiausia laiko praleisdavau Migelio ir Čikitos namuose su Sančiu ir Marija, dviem jųdviejų vaikais. Man jie labiausiai patiko. Niko ir Valerijos bei Alechandro ir Malenos namai mums taip pat visuomet būdavo atviri, ir juose mes praleisdavome tiek pat laiko, kiek ir savuosiuose.

Santa Katalinoje namai buvo pastatyti lygumos vidury, juos skyrė tik didžiuliai medžiai – daugiausia pušys, eukaliptai, topoliai ir platanai, susodinti vienodu atstumu vienas nuo kito, kad primintų parkus. Fasadinėje kiekvieno namo pusėje buvo įrengtos plačios terasos, kuriose sėdėdavome ir žiūrėdavome į bekraščius laukus, plytinčius mums prieš akis. Kai pirmą kartą atvykau į Angliją, prisimenu, kaip gėrėjausi kaimo namais; jų sodai ir gyvatvorės buvo tokie tvarkingi ir prižiūrėti. Mano teta Čikita žavėjosi angliškais sodais ir bandė juos kopijuoti, bet Santa Katalinoje tai buvo vargiai įmanoma; dėl kraštovaizdžio platybės gėlių lysvės atrodydavo nei šiaip, nei taip. Todėl mano mama visur prisodindavo bugenvilijų bei hortenzijų ir prikabinėdavo vazonų su snapučiais.

Santa Kataliną supo laukai, čia ganėsi daugybė ponių; dėdė Alechandras juos veisė ir pardavinėjo visame pasaulyje. Ant dirbtinės kalvos, krūmų ir medžių slepiamas, buvo įrengtas didelis plaukiojimo baseinas ir teniso aikštelė, jais naudodavomės visi. Chosė vadovavo gaučams, prižiūrintiems ponius ir gyvenantiems trobelėse, vadinamose rančomis. Jų žmonos ir dukterys mūsų namuose dirbo tarnaitėmis – virė, tvarkė ir prižiūrėjo vaikus. Aš kankinamai laukdavau ilgų vasaros atostogų, trunkančių nuo gruodžio iki kovo vidurio. Per tuos kelis mėnesius neišvažiuodavome iš Santa Katalinos. Tą laiką aš prisimenu šilčiausiai.

Argentina labai katalikiška. Bet niekas nebuvo taip karštai atsidavęs katalikybei kaip mano motina Ana Melodija O’Dvajer. Senelis O’Dvajeris buvo religingas, bet neperžengdavo sveiko proto ribų – ne taip, kaip mama, kurios gyvenimą varžė poreikis laikytis išorinių normų. Religija ji manipuliuodavo savo naudai. Valandų valandas mus, vaikus, linksmindavo jų ginčai apie Dievo valią. Mama tikėjo, kad viskas yra Dievo valioje: jei ji prislėgta, Dievas ją už ką nors baudžia, jei ji laiminga, tuomet jai siunčiamas atpildas. Jei aš jai pridarydavau rūpesčių, o taip dažniausiai ir būdavo, tuomet Dievas bausdavo ją dėl to, kad prastai mane auklėja.

Senelis O’Dvajeris sakydavo, kad ji tiesiog vengianti atsakomybės. „Vien dėl to, kad šį rytą esi irzli, nekaltink Viešpaties; Ana Melodija, noras pakeisti pasaulį kyla dėl tavo požiūrio į jį.“

Jis sakydavo, kad sveikata yra Dievo dovana, o laimė priklauso nuo mūsų pačių. Anot jo, viskas pareina nuo požiūrio; taurė vyno gali būti puspilnė arba pustuštė – kaip pažiūrėsi. Svarbiausia į viską žvelgti teigiamai. Mama manė, kad tai burnojimas prieš Dievą, ir jos veidas parausdavo, jei jis apie tai užsimindavo, o tai atsitikdavo dažnai, nes jam patiko ją kankinti.

– Tegu mane griausmas, Ana Melodija, bet kuo greičiau liausiesi kalbėjusi Dievo vardu ir prisiimsi atsakomybę už savo nuotaikas, tuo laimingesnė būsi.

– Tebus tau atleista, tėveli, – išlemendavo ji, o skruostai nusidažydavo rausva spalva, kontrastuojančia su saulėlydžio raudonumo plaukais.

Mama turėjo gražius plaukus. Ilgas kaštonines kaip Botičelio Veneros garbanas, tik pati niekuomet neatrodydavo nei tokia romi, nei poetiška kaip Venera. Ji būdavo arba pernelyg įsitempusi, arba per daug pikta. Kadaise jos būta paprastos – senelis pasakojo, kad ji basa it laukinis žvėrelis degančiomis akimis liuoksėdavo po Glengarifą, jų namus Airijoje. Jis sakė, jos akys būdavo mėlynos, o kartais pilkos kaip lietinga airiška diena, kai saulė sunkiai skverbiasi pro debesis. Man tai skambėjo labai poetiškai. Jis man pasakojo, kaip ji nuolat bėgdavo į kalvas.

– Tokio dydžio kaimelyje nieko negalėjai pamesti, net ir tokio gyvo vaiko kaip Ana Melodija O’Dvajer. Bet kartą ji kelias valandas neparėjo. Apieškojome kalvas, šaukėme ją, net dangus aidėjo. Suradome po medžiu prie upelio žaidžiančią su pustuziniu aptiktų lapės jauniklių. Žinojo, kad jos ieškome, bet tiesiog nepajėgė atsiplėšti nuo tų lapiukų. Jie buvo netekę motinos, ir ji verkė.

Kai paklausiau, kodėl ji pasikeitė, jis atsakė, kad ją nuvylė gyvenimas.

– Audra dar nenurimo, bet nebematau saulės, besiskverbiančios pro debesis.

Stebėjausi, kodėl gyvenimas ją taip nuvylė.

O mano tėvas buvo romantiška asmenybė. Mėlynų kaip rugiagėlės akių ir į viršų užriestais lūpų kampučiais, net kai nesišypsodavo. Jis buvo senjoras Pakas, ir visi ūkyje jį gerbė. Aukštas, lieknas ir vešlių plaukų. Ne toks plaukuotas kaip jo brolis Migelis – Migelis atrodė kaip lokys ir tokios tamsios odos, kad buvo vadinamas indėnu. Tėtis buvo šviesesnis, kaip jo motina, ir toks gražus, kad Soledada, mūsų tarnaitė, patarnaudama prie stalo dažnai nukaisdavo. Kartą ji man prisipažino negalinti žiūrėti jam tiesiai į akis. Tėtis tai suprato kaip kuklumo požymį. Negalėjau jam pasakyti, kad taip yra dėl to, jog jis jai patinka, – man ji niekuomet nebūtų atleidusi. Soledada nedaug turėjo reikalų su mano tėvu, daugiau su mama, bet ji viską pastebėdavo.

Norėdama išvysti Argentiną svetimšalės akimis, turiu sugrįžti į laikus, kai būdama vaikas važiuodavau arklio traukiama brika, vadinama carro, o senelis O’Dvajeris reikšdavo savo nuomonę apie dalykus, kurie man atrodė įprasti ir kasdieniški. Pirmiausia apie žmonių prigimtį. Šešioliktame amžiuje Argentiną užkariavo ispanai, ir ji buvo valdoma Ispanijos karūnai atstovaujančių vietininkų. Nepriklausomybė iš ispanų buvo atkovota du kartus – 1816 metų gegužės 25-ąją ir liepos 9-ąją. Senelis sakydavo, kad argentiniečiams būdinga tą patį švęsti dukart. „Jiems visuomet reikia viską daryti reikšmingiau ir geriau nei visiems kitiems“, – niurnėdavo jis. Greičiausiai jis buvo teisus; juk prospektas Buenos Airėse, pavadintas Liepos 9-osios vardu, yra plačiausias pasaulyje. Vaikystėje visuomet labai tuo didžiavomės.

Devyniolikto amžiaus pabaigoje, atsiliepdami į žemės ūkio revoliuciją, tūkstančiai europiečių, ypač iš šiaurės Italijos ir Ispanijos, imigravo į Argentiną dirbti derlingos pampų žemės. Tada atvyko ir mano protėviai. Hektoras Solanasas buvo šeimos galva, be to, puikus žmogus; jei ne jis, gal niekad nebūtume išvydę ombu medžio ar imbierinį sausainį primenančios lygumos.

Kai mintimis grįžtu į tas kvepiančias lygumas, iš atminties miglų visu ryškumu iškyla šiurkštūs įrudę gaučų veidai. Tas vaizdas verčia atsidūsėti iš pačių esybės gelmių, nes gaučas yra visko, kas argentinietiška, romantiškas simbolis. Kadaise tai buvo pašėlę ir nesutramdomi metisai (indėniško ir ispaniško kraujo turintys žmonės), gyvenantys už įstatymo ribų iš didelių galvijų ir arklių bandų, klajojančių po pampas. Jie gaudydavo arklius ir raiti gindavo karvių bandas. Paskui mainais į matę ir tabaką parduodavo odas ir lajų – labai pelningai. Žinoma, taip buvo dar prieš jautienai tampant eksporto preke. Matė – tai tradicinė žolelių arbata, kurią jie siurbčiodavo iš dekoruotų apvalių indų, išskobtų iš moliūgų, pro puošnų sidabrinį šiaudelį, vadinamą bombilla. Prie matės įprantama, be to, pasak mūsų tarnaičių, ji padeda atsikratyti svorio.

Gaučas gyvena ant žirgo – jojimo meistriškumu jam tikriausiai neprilygsta niekas pasaulyje. Santa Katalinoje gaučai puošė kraštovaizdį. Jų drabužiai įspūdingi, o kartu praktiški. Jie dėvi bombachas, dukslias kelnes, ties kulkšnimis susegamas sagomis, kad galėtų sukišti į odinius aulinius batus; faja, vilnone juosta, jie susijuosia juosmenį, o paskui ją paslepia po rastra, standžiu odiniu diržu, išpuoštu sidabrinėmis monetomis. Be kita ko, rastra yra atrama nugarai ilgas dienas jodinėjant ant žirgo. Tradiciškai jie nešiojasi facón, peilį, naudojamą gyvuliams kastruoti ir odai lupti, taip pat gintis nuo priešų ir valgant. Senelis O’Dvajeris kartą pajuokavo, kad Chosė, mūsų gaučų vyresnysis, turėtų dirbti cirke. Tėvas įsiuto, bet džiaugėsi, kad uošvis nemoka nė žodžio ispaniškai.

Gaučai ne tik gabūs, bet ir labai išdidūs. Jie priklauso romantiškai nacionalinei Argentinos kultūrai, apie juos sukurta daug romanų, dainų ir eilių. Geriausias to pavyzdys – Martino Fiero epinė poema „Gaučas“2. Žinau, nes mokykloje buvome verčiami atmintinai mokytis ilgų jos ištraukų. Retkarčiais, kai Santa Katalinoje tėvai priimdavo užsienio svečius, gaučai rengdavo jiems fantastiškus spektaklius. Tai būdavo rodeo, žirgų prajodinėjimas ir daug jodinėjimo siaubingu greičiu, ore it demoniškoms gyvatėms pliaukšint lasams.

Chosė išmokė mane žaisti polą – tais laikais mergaitei tai buvo retas dalykas. Berniukams nepatiko, kad žaidžiu, nes man sekėsi geriau nei kai kuriems iš jų, ir, žinoma, tikrai geriau, nei derėjo sektis mergaitei.

Mano tėvas visada labai didžiavosi, kad argentiniečiai yra nenuginčijamai geriausi polo žaidėjai pasaulyje, nors pats žaidimas atsirado Indijoje ir į Argentiną buvo atvežtas britų. Mano šeima važiuodavo į Buenos Aires stebėti aukščiausio lygio turnyrų, vasarą, spalio ir lapkričio mėnesiais, žaidžiamų polo arenoje Palerme. Prisimenu, mano broliai ir pusbroliai šiuos turnyrus išnaudodavo pažintims su merginomis; mieliau čia nei mieste per mišias, kur į kunigą niekas nekreipia per daug dėmesio, nes visi pernelyg užsiėmę – ryja vienas kitą akimis. Bet Santa Katalinoje polas būdavo žaidžiamas beveik kiaurus metus. Ponius treniruodavo ir prižiūrėdavo petiseros, arklininkai, o mums tereikėdavo tik pranešti, kada žaisime, ir poniai būdavo pabalnojami ir paruošiami, prunkšdami laukdavo eukaliptų šešėlyje, kada mums jų prireiks.

Tomis dienomis, septintajame dešimtmetyje, Argentinoje siautė nedarbas ir infliacija, nusikalstamumas, socialiniai neramumai ir represijos, bet taip būta ne visada. Dvidešimto amžiaus pradžioje iš mėsos ir kviečių eksporto Argentina susikrovė didžiulius turtus, tada praturtėjo ir mūsų šeima. Argentina buvo turtingiausia Pietų Amerikos šalis. Tai buvo auksinis klestėjimo ir elegancijos amžius. Dėl nuosmukio mano senelis Hektoras Solanasas kaltino negailestingą prezidento Chuano Domingo Perono diktatūrą, pasibaigusią 1955-aisiais, įsikišus kariškiams, Perono tremtimi. Šiandien apie Peroną vis dar diskutuojama taip pat karštai kaip ir tada, kai jis buvo diktatoriumi. Jis visuomet įkvepia arba didžiausią meilę, arba smarkią neapykantą, nė vieno nepalieka abejingo.

Peronas, į valdžią iškilęs su kariškiais ir 1946 metais tapęs prezidentu, buvo dailus, žavus ir protingas. Kartu su žmona, gražia, tačiau beatodairiškai ambicinga Eva Duarte, juodu buvo nuostabi, kerinti pora, paneigianti teoriją, kad norėdamas tapti „kuo nors“ Buenos Airėse turi priklausyti „senai“ šeimai. Jis buvo iš mažo miestelio, ji – nesantuokinis vaikas, užaugęs kaimo skurde, šiuolaikinė Pelenė.

Hektoras sakė, kad Peronui kelią į valdžią tiesė ištikimi gerbėjai iš darbininkų klasės, kuria jis taip nuoširdžiai rūpinosi. Senelis skundėsi, kad Peronas ir jo žmona Evita skatino darbininkus, užuot dirbus, pasikliauti išmokomis. Jie atiminėjo iš turtingųjų ir dalijo vargšams, taip eikvodami šalies turtus. Evita išgarsėjo užsakiusi tūkstančius porų alpargatas (tradicinių lengvų darbininkiškų batelių virviniais padais) išdalyti vargšams ir paskui atsisakiusi apmokėti sąskaitą, tik padėkojusi nelaimingam gamintojui už dosnią dovaną liaudžiai.

Evita tapo darbininkų simboliu. Vargšai ir pažemintieji ją garbino tiesiogine prasme. Mano senelė Marija Elena Solanas papasakojo jaudinančią istoriją, kaip ji su pussesere Susana nuėjusi į kiną. Kaip paprastai, prieš rodant filmą, ekrane pasirodė Evitos veidas, ir Susana šnipštelėjo mano senelei, kad Evita aiškiai pasišviesinusi plaukus. Filmui pasibaigus įpykusių moterų minia nutempė Susaną į moterų tualetą ir šiurkščiai nukirpo visus plaukus. Tokia buvo Evitos Peron jėga; ji vertė žmones visiškai pamesti galvą.

Vis dėlto, nors ji buvo valdžioje ir turėjo įtakos, aukštuomenė laikė ją ne ką vertesne už eilinę kekšę, per lovą išsivadavusią iš skurdo ir tapusią turtingiausia, žinomiausia pasaulio moterimi. Bet jų buvo mažuma; kai 1952 metais, būdama trisdešimt trejų, Evita mirė, jos palydėti susirinko du milijonai žmonių, o darbininkai kreipėsi į popiežių prašydami paskelbti ją šventąja. Ispanas balzamuotojas vardu dr. Pedras Ara jos kūną it vaško figūrą išsaugojo visiems laikams, paskui ji buvo laidojama įvairiuose slaptuose pasaulio kampeliuose nuogąstaujant, kad nebūtų sukurtas jos kultas, ir galiausiai 1976-aisiais atgulė amžino poilsio elegantiškose Rekoletos kapinėse šalia taip neapkęstų „oligarchų“.

Peronui pasprukus į tremtį, dėl kariškių kišimosi vyriausybė keitėsi nesuskaičiuojamą daugybę kartų. Jei esama vyriausybė kariškių netenkindavo, jie ją perimdavo. Mano tėvas sakė, kad politikai buvo išmėtyti net neleidus jiems pasireikšti. Tiesą sakant, vienintelį kartą, 1976-aisiais, jis džiaugėsi kariškių įsikišimu, kai generolas Videla pašalino nekompetentingąją Isabelitą, antrąją į valdžią grįžusio Perono žmoną, perėmusią prezidento pareigas 1973-aisiais, kai mirė jos vyras.

Kai paklausiau tėvo, kodėl kariškiai turėjo tiek daug valdžios, jis man pasakė, jog iš dalies taip buvo todėl, kad šešioliktame amžiuje Lotynų Ameriką užkariavo ispanų kariškiai. „Manyk, kad kariškiai – tai vyresnieji mokyklos mokiniai su ginklais“, – kartą tarė jis, ir man, kaip vaikui, pasidarė aišku. Žinoma, ar yra kas galingesnis už juos? Kai aplink lėkė galvos ir vyko permainos, mano šeima – nežinau, kaip jiems tai pavykdavo, – visuomet būdavo pakankamai apdairi laikytis toje pusėje, kur reikia, kad ir kokia vyriausybė ateidavo į valdžią.

Tais pavojingais laikais tokiai šeimai kaip mano realiai grėsė žmonių grobimas. Santa Katalina knibždėte knibždėjo apsaugininkų. Bet mums, vaikams, mus saugoti pasamdyti vyrai tebuvo aplinkos dalis, kaip Chosė ir Pablas, ir dėl jų buvimo klausimų nekildavo. Jie klaidžiodavo po ūkį, stori jų pilvai virsdavo iš rusvai žalsvų kelnių, tankūs ūsai trūkčiodavo karštyje. Santis mėgdžiodavo jų eiseną: viena ranka padėta ant šautuvo, kita kasosi slėpsnas arba purvina pañuelo šluostosi prakaituotą kaktą. Jei nebūtų buvę tokie riebūs, gal būtų atrodę grėsmingai, bet mums jie čia buvo tik pokštams krėsti arba žaidimams; visuomet norėdavosi juos įveikti.

Jie mus lydėdavo ir į mokyklą. Kadaise buvo pasikėsinta pagrobti senelį Solanasą, tad tėvas pasirūpino, kad mieste mus visur saugotų asmens sargybiniai. Mama būtų apsidžiaugusi, jei vietoje Abuelo Solanaso būtų buvęs pagrobtas senelis O’Dvajeris. Nors abejoju, ar už jį būtų prireikę mokėti išpirką. Sakau jums, tepadeda Dievas tam grobikui, kuriam užtektų kvailumo susiremti su seneliu O’Dvajeriu!

Miesto mokykloje buvo įprasta, kad vaikai ateina lydimi asmens sargybinių. Per ilgąją pertrauką aš su jais flirtuodavau. Vidudienio karštyje jie slampinėdavo prie mokyklos vartų kvatodami iš pasakojimų apie merginas ir šaulius. Jei kas būtų mėginęs ką nors grobti, tie tinginiai būtų pastebėję paskutiniai. Bet jiems patikdavo kalbėtis su manimi. Visuomet atsargi Marija, Sančio sesuo, nekantriai modavo man grįžti į žaidimų aikštelę. Kuo labiau ji nervindavosi, tuo įžūliau aš elgdavausi. Kartą manęs pasiimti atvažiavo mama, nes susirgo mūsų vairuotojas Chasintas, ir vos nenualpo, nes visi sargybiniai vadino mane vardu. Kai Karlitas Blankas mirktelėjo, pamaniau, kad ji sprogs iš įtūžio; jos veidas paraudo kaip Antonijaus pomidoras. Nuo to laiko ilgoji pertrauka prarado visą smagumą. Mama pasikalbėjo su panele Sara ir man buvo uždrausta šlaistytis prie mokyklos vartų. Ji sakė, kad sargybiniai yra prasčiokai ir kad neturėčiau kalbėtis su ne savo klasės žmonėmis. Kai paaugau tiek, kad įstengčiau suprasti, senelis O’Dvajeris man papasakojo istorijų, kurios privertė suvokti, kaip juokingai tie žodžiai skambėjo būtent iš jos lūpų.

Nesupratau nei tos baimės, nei vadinamojo „purvinojo karo“, kai aštuntojo dešimtmečio vidury, po Perono mirties, kariškiai ėmė naikinti visus, nepritariančius jų valdžiai. Apie tai sužinojau tik vėliau, kai po daugybės ilgų metų sugrįžau ir paaiškėjo, kad karas buvo įslinkęs ir pro Santa Katalinos vartus pareikalauti vieno iš mūsiškių. Manęs ten nebuvo, kai man artimiausi žmonės buvo atplėšti vieni nuo kitų, o svetimi išniekino mūsų namus.

Koks keistas gyvenimas ir koks netikėtas. Aš, Sofija Solanas Harison, žvelgiu į visokias praeityje iškrėstas išdaigas ir galvoju, kaip dabar esu toli nuo savo vaikystės Argentinos sodybos. Plokščią pampų žemę pakeitė banguotos Anglijos kaimo kalvos, ir nors jos nuostabios, aš vis dar trokštu, kad tos kalvos atsivertų ir už jų išvysčiau neaprėpiamą lygumą, plytinčią po Argentinos saule.

1 Nuodingoji fitolaka, arba ombu (lot. Phytolacca dioica, isp. ir gvaranių k. Ombú) – fitolakos genties žolinis medis (vert. past.).

2 Autorė kalba apie Jose Hernándezo epinę poemą „Gaučas Martinas Fieras“ (vert. past.).

Antras skyrius

Santa Katalina, 1972-ųjų sausis

– Sofija, Sofija! Por Dios! Kur ji dabar nulindo?

Ana Melodija Solanas de O’Dvajer žingsniavo po terasą pirmyn ir atgal, nusikamavusi ir suirzusi ji dairėsi po išdžiūvusias lygumas. Elegantiška moteris ilga balta paplūdimio suknele, ryškiais rudais plaukais, pakaušyje surištais į netvarkingą arklio uodegą, argentinietiško saulėlydžio fone darė prašmatnios moters įspūdį. Ilgos vasaros atostogos, trunkančios nuo gruodžio iki kovo, sekino jos kantrybę. Sofija elgėsi it laukinis žvėrelis, dingdavo ištisomis valandomis, maištaudavo prieš motiną taip atšiauriai, kad Anai sunkiai sekėsi su tuo susidoroti. Ji jautėsi emociškai išsisėmusi, išnaudojama. Troško, kad karštos dienos pamažu virstų rudeniu ir vėl prasidėtų mokslo metai. Buenos Airėse vaikus bent jau lydi apsaugininkai, ir dėkui Dievui, kad yra mokykla, manė ji. Už drausmę bus atsakingi mokytojai.

– Jėzau, Marija, Juozapai šventas, moterie, duok mergaitei bent kiek laisvės. Jei per smarkiai ją spausi, vieną dieną ji pasinaudos proga ir visai pabėgs, – suniurnėjo senelis O’Dvajeris, atkrypavęs į terasą su sodo žirklėmis.

– Tėvuk, ką su jomis veiksi? – paklausė ji įtariai primerkdama žydras akis ir stebėdama, kaip jis svirduliuoja per žolę.

– Na, neketinu nukirpti tau galvos, jei tu, Ana Melodija, dėl to nerimauji, – sukikeno jis žirklėmis čekštelėdamas jos pusėn.

– Tėti, tu ir vėl gėrei.

– Lašas gėrimo dar niekam nepakenkė.

– Tėti, sodą prižiūri Antonijus, tau nėra čia ko veikti. – Ji suirzusi papurtė galvą.

– Tavo brangi mamytė mylėjo savo sodą. „Tuos pentinius verkiant reikia pririšti prie kuolo“, – sakydavo ji. Niekas nemėgo pentinių labiau už tavo mamą.

Dermotas O’Dvajeris gimė ir augo Glengarife, pietinėje Airijoje. Savo vaikystės meilę Emerę Melodiją jis vedė vos sulaukęs amžiaus, kai pajėgė užsidirbti pragyvenimui. Bet Dermotas O’Dvajeris visuomet žinojo, ko nori, ir niekas niekuomet neįstengdavo jo perkalbėti. Dažniausiai jie susitikinėjo apgriuvusioje abatijoje Glengarifo kalvų papėdėje, joje ir susituokė. Beveik visas abatijos stogas buvo nuplėštas, pro atsivėrusias skyles lindo ir raitėsi godūs gebenių pirštai, pasiryžę pasiglemžti, kas dar liko nesugriauta.

Jų jungtuvių dieną taip smarkiai lijo, kad jaunoji ėjo prie altoriaus avėdama guminius batus ir virš kelių pakėlusi savo baltą šifono suknelę. Paskui ją šlepsėjo dručkė sesuo Dorotė Melodija, drebančiomis rankomis spausdama baltą skėtį. Emerė ir Dorotė turėjo aštuonis brolius ir seseris; jų būtų buvę dešimt, jei dvyniai būtų sulaukę pirmojo savo gimtadienio. Tėvas O’Railis slėpėsi nuo lietaus po dideliu juodu skėčiu ir susirinkusiam gausiam giminių bei draugų pulkui pareiškė, kad lietus – sėkmės ženklas ir kad Dievas iš dangaus laimina jų santuoką švęstu vandeniu.

Jis buvo teisus. Dermotas ir Emerė mylėjo vienas kitą iki tos dienos, kai rūškaną 1958 metų vasario rytą ji buvo iš jo atimta. Jam nepatiko galvoti apie ją, blyškią ir atšalusią, gulinčią ant virtuvės grindų, tad prisimindavo, kokia ji buvo jungtuvių dieną prieš trisdešimt dvejus metus: su sausmedžio šakele ilguose ruduose plaukuose, plačia šelmiška burna ir nedidukėmis besišypsančiomis akimis, kurios spindėjo tik jam vienam. Jai iškeliavus amžinybėn, viskas Glengarife ją priminė. Tad vyras susikrovė savo negausią mantą – nuotraukų albumą, jos siuvimo krepšelį, savo tėvo Bibliją ir šūsnį senų laiškų – ir visus pinigus iki paskutinio penso išleido bilietui į Argentiną. Į vieną pusę. Iš pradžių duktė patikėjo, kai jis pasakė pasisvečiuosiąs tik kelias savaites, bet savaitės virto mėnesiais, ir ji suprato, kad jis atvyko visam laikui.

Ana buvo pavadinta ir Melodija savo motinos Emerės Melodijos garbei. Dermotui taip patiko jos „melodingas“ vardas, kad kūdikį jis norėjo pavadinti tiesiog Melodija O’Dvajer, bet Emerė manė, kad vien Melodija skamba it koks katės vardas, todėl vaiką pagal senelę pakrikštijo Ana.

Kai gimė Ana Melodija, Emerė manė, kad Dievas nutarė, jog jiems daugiau vaikų nereikia. Ji sakydavo, kad Ana Melodija tokia graži, jog Dievas nenori duoti jiems kito vaiko, idant šis negyventų jos nustelbtas. Emerės Dievas buvo geras ir žinojo, kas jai ir jos šeimai būtų geriausia, bet ji troško daugiau vaikų. Stebėjo brolius ir seseris, auginančius tiek vaikų, kad jų būtų užtekę visam miestui apgyvendinti, bet motina buvo ją išmokiusi dėkoti Dievui už viską, ką Jis manė reikalinga jai duoti. Jai ir taip pasisekė, kad turinti vaikelį ir galinti jį mylėti. Tad visą meilę, kurios būtų užtekę dvylikos žmonių šeimynai, ji skyrė savo dviejų asmenų šeimai ir gniaužė maudžiantį pavydą, kaskart kylantį širdyje nuvedus Aną Melodiją aplankyti pusbrolių ir pusseserių.

Ana Melodija džiaugėsi nerūpestinga vaikyste. Tėvų lepinamai jai niekad neteko dalytis žaisliukais ar laukti savo eilės; būnant su giminaičiais, jei nepasiekdavo savo, jai pakakdavo tik suinkšti, ir mama atbėgdavo pasiruošusi padaryti viską, kad ji vėl šypsotųsi. Pusbroliams ir pusseserėms tai nepatiko. Jie tvirtino, esą ji gadinanti žaidimus. Prašydavo tėvų nekviesti jos į svečius. Kai ji vis dėlto pasirodydavo, nekreipdavo į ją dėmesio, liepdavo eiti namo, sakydavo, kad ji čia nereikalinga. Tad Anos Melodijos nepriimdavo kartu linksmintis. Bet ji nekreipdavo dėmesio. Jie taip pat jai nepatiko. Buvo sunkus vaikas, viena kalvose jausdavosi laimingesnė nei klaustrofobiškoje niekšiškų paauglių grupėje, lakstančioje Glengarifo gatvėmis it benamės katės. Tose kalvose ji galėjo būti kuo panorėjusi ir svajodavo apie puikų gyvenimą kaip tų kino žvaigždžių, kurias matydavo filmuose spindinčias ir blizgančias, su gražiomis suknelėmis ir ilgomis švytinčiomis blakstienomis. Katrina Hepbern, Lorena Bakol, Debora Ker. Žiūrėdavo žemyn į miestą ir sakydavo sau, kad vieną dieną ji pranoks juos visus. Paliks savo bjaurius giminaičius ir niekada nebegrįš.

Kai Ana Melodija ištekėjo už Pako ir amžiams išvyko iš Glengarifo, ji beveik negalvojo apie savo tėvus, o šie netikėtai liko namie vieni, guodžiami tik prisiminimų apie ją. Be numylėtos Anos Melodijos namas tapo šaltas ir tamsus, jo nebešildė jos juokas ir meilė. Emerė nebeatsigavo. Dešimt metų, kuriuos ji ištvėrė be savo dukters, praėjo beprasmiškai ir liūdnai. Dažnuose laiškuose į namus Ana Melodija tikindavo aplankysianti, ir tie pažadai palaikė tėvų viltį, kol širdyje jie suvokė, jog tai tik tušti žodžiai, parašyti nepagalvojus ir be tikrų ketinimų.

Kai 1958 metais Emerė mirė, Dermotas suprato, kad pagaliau išsekusi plyšo jos širdis. Žinojo: kaip tik dėl to. Bet jis buvo stipresnis ir drąsesnis. Kai išsiruošė į Buenos Aires, klausė savęs, kodėl, po šimts pypkių, jis to nepadarė prieš daugybę metų; jei būtų taip pasielgęs, jo mylima žmona tikriausiai šiandien dar būtų su juo.

Ana (tik Dermotas O’Dvajeris vadino savo dukterį Ana Melodija) stebėjo tėvą, kažko ieškantį gėlių lysvėje, ir troško, kad jis būtų kaip kitas vaikų senelis. Pako tėvas, kaip ir senelis pavadintas Hektoru Solanasu, visuomet būdavo dailiai apsirengęs ir nusiskutęs, net savaitgaliais. Jo megztiniai visuomet būdavo kašmyro vilnos, marškiniai iš Londono Savile Row, ir jis laikėsi labai oriai, kaip Anglijos karalius Jurgis. Anai jis atrodė vos ne karališkosios šeimos narys ir niekada nenuvirto nuo pjedestalo. Net miręs jis stūksojo virš jos, ir ji vis dar troško jo pritarimo. Po tokios daugybės metų ji tebenorėjo pasijusti sava, patirti jausmą, kurio, nors ir labai stengėsi, jai pasiekti nepavyko. Kartais ji jausdavosi taip, lyg stebėtų ją supantį pasaulį iš už veidrodinio stiklo – iš ten, kur, regis, niekas negali jos pasiekti.

– Senjora Ana, jums skambina senjora Čikita.

Staiga Ana buvo sugrąžinta į dabartį – prie tėvo, kuris it pakvaišęs botanikas karpė viską, kas žalia.

– Gracias, Soledada. Nelauksime senjoritos Sofijos ir valgysime devintą kaip paprastai, – atsakė ji ir išnyko viduje kalbėtis su svaine.

– Como quiera, senjora Ana, – paklusniai atsakė Soledada ir tipendama atgal į įkaitusią virtuvę tyliai sau nusišypsojo. Iš visų trijų senjoros Anos vaikų Soledada labiausiai mylėjo Sofiją.

Soledada senjorui Pakui tarnavo nuo septyniolikos metų. Tuomet ką tik ištekėjusi Čikitos tarnaitės Enkarnasijonos dukterėčia buvo apmokyta virti ir valyti, o jos vyras Antonijus pasamdytas prižiūrėti sodybos. Antonijus ir Soledada buvo bevaikiai; mėgino susilaukti vaikų, bet nesėkmingai. Ji prisiminė tuos laikus, kai Antonijus šmurkštelėdavo į ją bet kur ir bet kada – prie viryklės, už krūmo ar medžio; jei tik pasitaikydavo proga, Antonijus stengdavosi jos nepraleisti. „Kokie buvom įsimylėję“, – mintijo didžiuodamasi ji. Bet kad ir kaip keista, vaikelio taip ir nepradėjo. Tad Soledada turėjo guostis kaip savo vaiką glausdama Sofiją.

Kai senjora Ana visą savo laiką skyrė sūnums, Soledada retai būdavo be mažosios Sofijos, įsuktos jai į prijuostę ir jaukiai įsitaisiusios prie putlių krūtų. Ji net įprato guldytis vaikelį į lovą – regis, švelnaus tarnaitės kūno ir moteriško kvapo gaubiama ji geriau užmigdavo. Susirūpinusi, kad vaikas negauna pakankamai motinos meilės, Soledada ryžtingai pasirodė kūdikio kambaryje, norėdama šį trūkumą kompensuoti. Regis, senjora Ana tam neprieštaravo. Tiesą sakant, ji atrodė beveik dėkinga. Duktė jos niekad itin nedomino. Bet Soledada neketino taisyti pasaulio. Tai ne jos reikalas. Įtampa tarp senjoro Pako ir senjoros Anos buvo ne jos rūpestis, ir ji tik pasvarstydavo apie tai su kitomis tarnaitėmis, norėdama pasiteisinti, kodėl tiek daug laiko praleidžianti su Sofija. Ne dėl kokios nors kitos priežasties. Ji ne liežuvautoja. Tad labai atsidavusi rūpinosi vaikeliu, lyg tas angelėlis priklausytų jai.

Dabar ji dirstelėjo į laikrodį. Vėlu, Sofijai vėl klius. Jai visuomet kliūdavo. Regis, jai tai buvo prie širdies. Vargšelė, manė Soledada maišydama tuno padažą ir virdama veršieną. Ji trokšta dėmesio – kiekvienam kvailiui aišku.

Įniršusi Ana purtydama galvą įžygiavo į svetainę ir pakėlė telefono ragelį.

– Hola, Čikita, – atžariai tarė ji ir atsirėmė į sunkią medinę skrynią.

– Ana, prašau man atleisti, Sofija ir vėl išdūmė su Santjagu ir Marija. Jie tikrai bet kurią minutę turėtų grįžti…

– Ir vėl! – pratrūko ji imdama nuo stalo žurnalą ir susijaudinusi juo vėduodama. – Santjagas turėtų būti atsakingesnis – kovą jam sueis aštuoniolika. Jis bus vyras. Negaliu įsivaizduoti, kodėl jam patinka trainiotis su penkiolikmete piemene. Šiaip ar taip, tai jau ne pirmas kartas, žinai. Ar nieko nesakei jam aną sykį?

– Žinoma, sakiau, – kantriai atsakė moteris. Jai nepatikdavo, kai svainė netekdavo kantrybės.

– Por Dios, Čikita, nejau nesupranti, kad pagrobėjai tik ir laukia, kada galės pastverti tokius vaikus kaip mūsų?

– Ana, nusiramink. Čia gana saugu, jie nebus nuėję toli… – Bet Ana nesiklausė.

– Santjagas daro Sofijai blogą įtaką, – nesiliovė ji. – Ji jauna ir lengvai pasiduoda įspūdžiams, tad seka juo. O dėl Marijos, tai ji protinga mergaitė ir turėtų suprasti.

– Žinau, aš jiems pasakysiu, – nuvargusi pasidavė Čikita.

– Gerai.

Kurį laiką tvyrojo nejauki tyla, paskui Čikita pamėgino pakeisti temą.

– Rytoj prieš rungtynes asado; ar galėčiau kuo nors padėti? – paklausė ji kažkaip įsitempusi. – Nors kuo?

– Ne, susitvarkysiu, dėkui, – atsakė Ana kiek švelnesniu balsu. – Oi, atleisk, Čikita. Kartais nežinau, ką daryti su Sofija. Ji tokia užsispyrusi ir nerūpestinga. Berniukai man nekelia jokių rūpesčių. Nežinau, į ką ji atsigimė!

– Nežinau ir aš, – santūriai atsakė Čikita.

– Šis vakaras – pats gražiausias šią vasarą, – atsiduso Sofija, sėdėdama ant vienos aukščiausių ombu medžio šakų.

Nėra pasaulyje kito tokio medžio kaip ombu. Milžiniškas, su žemomis horizontaliomis šakomis, dažnai storesnio nei keturiasdešimt ar penkiasdešimt pėdų didžiulio kamieno. Stambios jo šaknys ilgais nelygiais čiuptuvais driekiasi žemės paviršiumi į šalis, lyg pats medis būtų ėmęs tirpti ir sklisti ant žemės it vaškas. Ypatingas ne tik jo pavidalas: ombu yra vienintelis tenykštis tų išdžiūvusių lygumų medis. Vienintelis medis, kurio vieta tikrai čia. Vietiniai indėnai jo šakose regėdavo dievus, ir net Sofijos laikais būdavo kalbama, kad po juo nemiegotų joks gaučas. Santa Katalinoje užaugusiems vaikams šis medis atrodė stebuklingas. Jis pildė norus, jei atrodė jam tinkami, o kadangi buvo aukštas, atstojo puikiausią apžvalgos bokštą ir leido regėti mylių mylias aplink. O svarbiausia, ombu turėjo nesuprantamo žavesio, kurio tiksliai nusakyti buvo neįmanoma, traukos, ne vieną vaikų kartą viliojančios tarp jo šakų ieškoti nuotykių.

– Matau Chosė ir Pablą. Paskubėkit, nebūkit nuobodos! – nekantriai šūktelėjo ji žemyn.

– Kantrybės, aš ateinu, – pusseserei riktelėjo Santis, skubiai rišdamas ponius.

– Santi, ar pagelbėsi man kopti aukštyn? – švelniu dusliu balseliu paprašė brolio Marija stebėdama, kaip Sofija lipa aukščiau, į spagečius primenančią storų šakų raizgalynę.

Marija visuomet žavėjosi Sofija. Ši buvo drąsi, tiesmuka ir pasitikėjo savim. Visą gyvenimą jos buvo geriausios draugės, viską darydavo kartu: planuodavo, slapukaudavo, žaisdavo ir dalydavosi paslaptimis. Tiesą sakant, kai buvo mažesnės, Marijos mama Čikita vadindavo jas Las Dos Sombras, nes sekiodavo viena kitą kaip du šešėliai.

Kitos ūkyje gyvenančios mergaitės buvo arba vyresnės, arba jaunesnės, tad šeimoje, kurioje dominavo berniukai, to paties amžiaus Sofija ir Marija lengvai tapo sąjungininkėmis. Nė viena neturėjo sesers, todėl jau prieš daugybę metų jos nutarė tapti kraujo seserimis – smeigtuku prasidūrė pirštus ir juos suspaudusios „sujungė“ kraują. Nuo to laiko abi turėjo nepaprastą paslaptį, apie kurią niekas nenutuokė. Abi buvo to paties kraujo ir dėl to seserys. Abi didžiavosi savo slaptu ryšiu ir jį puoselėjo.

Nuo pačios medžio viršūnės Sofija regėjo visą pasaulį – na, jei ne visą, tai bent savo pasaulį, plytintį prieš ją po stulbinamu dangum. Horizonte virė spalvų katilas, nes saulė jau buvo beveik nusileidusi ir danguje sūkuriavo rausvos ir auksinės dėmės. Buvo tvanku, tarp lapų grėsmingai sukinėjosi uodai.

– Mane vėl sugėlė, – susiraukė Marija kasydamasi koją.

– Eikš, – tarė Santis, lenkdamasis žemyn ir rankomis suimdamas jaunesniosios sesutės pėdą. Staigiu judesiu ją kilstelėjo, kad ši persisvertų pilvu per pirmą šaką. Paskui jau gali kopti pati.

Tada Santis pats labai mikliai įsiropštė į medį – gerai jį pažinojusieji nesiliovė tuo stebėjęsi. Dar mažas, žaisdamas polą jis patyrė nelaimę ir liko truputį raišas. Jo tėvai, nuogąstaudami, kad šis trūkumas vėliau gyvenime gali jam kliudyti, nuskraidino jį į Jungtines Valstijas ir parodė visiems įmanomiems specialistams. Bet nerimauta be reikalo. Santis paneigė gydytojų prognozes ir sugebėdavo apeiti šį trūkumą. Mažiukas jis įstengė bėgioti greičiau už visus pusbrolius, net ir porą metų vyresnius, nors bėgdavo kiek keistokai, vieną pėdą pasukęs į vidų. Paaugęs tapo geriausiu rančos polo žaidėju. „Be jokios abejonės, – išdidžiai kalbėjo jo tėvas, – jaunasis Santjagas turi šiems laikams retos narsos. Jis eis toli. Ir kiekvienas jo žingsnis bus pelnytas.“

– Fantastiška, tiesa? – Sofija pergalingai švytėjo, kai pusbrolis prisėdo šalia. – Turi peiliuką? Noriu kai ko paprašyti.

– Ko prašysi šį sykį? Neišsipildys, – tarė Santis sėsdamas ir mataruodamas kojomis. – Nežinau, kam suki galvą. – Jis prunkštelėjo. Bet Sofijos ranka jau lietė kamieną, žievėje ieškodama jų praeities pėdsakų.

– Oi, ne, išsipildys, gal ne šiais metais, bet kada nors, kai bus tikrai svarbu. Žinai, medis žino, kuriuos norus išpildyti, o į kuriuos nekreipti dėmesio. – Ji meiliai jį paplekšnojo.

– Tai dabar pasakosi, kad tas medis galvoja ir jaučia, – nusišaipė jis, prakaituota ranka braukdamas nuo kaktos tankius šviesius plaukus.

– Santi, tu esi tiesiog nieko neišmanantis kvaiša, bet vieną dieną kai ką sužinosi. Palauk. Kada nors tau tikrai prireiks, kad išsipildytų noras, ir tuomet, kai niekas nematys, atslinksi čia tamsoje ir kamiene įrėši savo žymę. – Ji nusijuokė.

– Verčiau eisiu į miestelį susitikti su La Vieja Bruja. Ta sena ragana geriau geba paveikti mano ateitį nei šis kvailas medis.

– Eik ir susitik, kad nori, jei tik įstengsi ganėtinai ilgai išbūti nekvėpavęs, kad neužuostum jos dvoko. Ak, štai kur jis! – šūktelėjo ji, aptikusi vieną paskutiniųjų norų, įrėžtų medyje. Kaip sena žaizda, rėžis buvo palikęs tvarkingą baltą randą.

Prie jų prisidėjo Marija, nuo pastangų įraudusi ir sušilusi. Jos gelsvai rusvi plaukai smulkiomis garbanėlėmis krito ant pečių, vietomis lipo prie blizgančių apvalių skruostų.

– Pažiūrėkite, koks vaizdas, nuostabu! – aiktelėjo ji dairydamasi aplinkui. Bet pusseserės vaizdas nebedomino, ji įnikusi tyrinėjo žievę, ieškodama savo meistrystės žymių.

– Manau, tas buvo mano, – tarė ji lipdama ant šakos virš Sančio, kad galėtų patyrinėti rėžį iš arčiau. – Taip, tikrai mano – mano ženklas, matote?

– Prieš šešis mėnesius gal tai ir buvo ženklas, bet dabar tik kažkokia dėmė, – tarė Santis, prisitraukdamas į viršų ir įsitaisydamas ant kitos grublėtos medžio šakos.

– Buvau nupiešusi žvaigždę – man neblogai sekasi piešti žvaigždes, – išdidžiai atsakė ji. – Ei, Marija, o kur taviškė?

Marija netvirtais žingsneliais paėjėjo šaka aukštyn. Sekundę bandė susivokti, paskui žengė prie Sančio ir atsisėdo ant žemesnės šakos arčiau kamieno. Suradusi įbrėžimą ilgesingai palietė jį pirštais.

– Mano ženklas buvo paukštis, – tarė ji ir nusišypsojo prisiminusi.

– O ką jis reiškė? – paklausė Sofija ir užtikrintai nušoko žemyn prie jos.

– Juoksitės, jei pasakysiu, – droviai atsakė ši.

– Ne, nesijuoksime, – tarė Santis. – Ar noras išsipildė?

– Žinoma, ne, ir niekad neišsipildys, bet vis tiek verta to trokšti, – atsakė ji.

– Na? – ragino Sofija. Dabar, pradėjus pusseserei spyriotis, ji susidomėjo.

– Gerai. Prašiau gražaus balso, kad galėčiau dainuoti pritardama sau mamos gitara, – tarė ji, paskui pakėlė šviesiai rudas akis ir pamatė, kad jie abu juokiasi.

– Tad paukštis reiškia dainą, – plačiai išsiviepė Santis.

– Ko gero, taip, nors nupiešiau jį ne visai dėl to.

– Tai dėl ko, kvailute?

– Nes man patinka paukščiai, o kai sugalvojau norą, vienas tupėjo medyje. Visai arti. Nuostabus. Žinai, tėtis visada sakydavo, kad ženklas neturi kaip nors sietis su noru. Tiesiog turi įrėžti žymę. Šiaip ar taip, mano paukštis ne toks jau ir juokingas, be to, tai buvo prieš metus. Tuomet buvau tik keturiolikos. Jei mano noras toks juokingas, tai koks buvo tavasis, Sofija?

– Norėjau, kad tėtis leistų man žaisti dėl Santa Katalinos taurės, – išdidžiai atsakė ji, laukdama, kokia bus Sančio reakcija. Kaip ir tikėjosi, jis prapliupo perdėtai garsiai juoktis.

– Dėl Santa Katalinos taurės? Tu juokauji! – sušuko nustebęs. Valdingai primerkė šviesiai žalias akis ir nepatikliai perkreipė veidą.

– Aš nejuokauju, – atsakė ji, lyg mestų iššūkį.

– Tai ką reiškė žvaigždė? – paklausė Marija valydamasi petį, kur samanos ištepė palaidinę.

– Noriu būti polo žvaigžde, – paprastai atsakė Sofija, lyg ką tik būtų pareiškusi norinti tapti slaugytoja.

– Mentirosa! Čiofi, tu tikriausiai tik tiek ir gali nupiešti: vienintelė dailininkė šioje šeimoje yra Marija. – Ir jis kikendamas išsitiesė ant šakos. – Dėl Santa Katalinos taurės… Tu dar tik vaikas.

– Ak, pasipūtęs mulki, tik vaikas? – atkirto ji apsimesdama supykusi. – Balandį man sukaks šešiolika. Teliko trys mėnesiai, ir aš būsiu moteris.

– Čiofi, tu niekada nebūsi moteris, nes niekuomet nebuvai mergaitė, – tarė jis turėdamas omeny jos nutrūktgalvišką prigimtį. – Mergaitės būna tokios kaip Marija. Ne, Čiofi, tu visai ne mergaitė.

Sofija stebėjo, kaip jis peršoka per medžio šaką ir klesteli žemyn. Jo džinsai buvo platūs ir nudėvėti, juosmuo nusmukęs žemai ant klubų. Sportiniai marškinėliai ties krūtine pasikėlė į viršų atidengdami plokščią įrudusį pilvą ir atsikišusius klubikaulius, lyg Sančiui būtų ne pro šalį daugiau valgyti. Bet Santis kirsdavo daugiau už visus. Jis taip skubriai šlamšdavo maistą, lyg būtų seniai nieko burnoj neturėjęs. Sofija norėjo pirštais perbraukti jam per odą – pakutenti. Paliesti jį bet kokia dingstimi. Didumą laiko jie leisdavo drauge, ir ją jaudino fizinis kontaktas. Bet jau valandą ar dvi prie jo nebuvo prisilietusi, tad ją užvaldė nenugalimas troškimas tai padaryti.

– O kur tavo ženklas? – paklausė ji vėl reikalaudama jo dėmesio.

– Ai, nežinau ir man nerūpi – vis tiek tai nesąmonės.

– Ne, ne nesąmonės, – vienu balsu paprieštaravo mergaitės.

– Kiekvieną vasarą tėtis liepdavo mums įrėžti savo norus, prisimenat? – ilgesingai tarė Sofija.

– Ir jie, būdami vaikai, taip darydavo. Esu tikra, jų žymės vis dar čia, paieškoję rastume, – entuziastingai pridūrė Marija.

– Marija, jos jau seniai išnyko. Manau, jos dingsta po metų ar dvejų, – žinovo tonu pareiškė Santis. – Šiaip ar taip, reikės daug burtų, kad Pakas leistų Sofijai žaisti dėl Santa Katalinos taurės. – Ir jis vėl ėmė kvatoti susiėmęs rankomis pilvą, norėdamas parodyti, kokios absurdiškos jam atrodo jos svajonės. Sofija grakščiai nušoko ant jo šakos, paskui brūkštelėjo ranka jam per pilvą, ir jis suspiegė iš malonumo ir skausmo.

– Čiofi, nedaryk taip čia, medyje. Abu nukrisime ir užsimušime! – aiktelėjo jis tarp juoko pliūpsnių, kai jos pirštai praslydo pro ribą, skiriančią įdegį nuo paslaptingos baltos odos, kurią nuo saulės slėpdavo šortai. Stvėrė jos riešą ir taip smarkiai suspaudė, kad ji susiraukė. Sančiui buvo septyniolika, jis buvo dvejais metais vyresnis už pusseserę ir seserį. Sofija susijaudindavo, kai jis demonstruodavo jai savo jėgą, bet apsimesti, kad jai nepatinka, įėjo į žaidimą.

– Nemanau, kad noras nepagrįstas, – prieštaravo ji apėmusi savo riešą ir glausdama jį prie krūtinės.

– Labai nepagrįstas, Čiofi, – išsišiepė jis.

– Kodėl?

– Nes mergaitės nežaidžia rungtynėse.

– Na, visuomet būna pirmas kartas, – nenusileido ji. – Manau, tėtis galų gale leis man žaisti.

– Tik ne dėl Santa Katalinos taurės. Žaisti tose rungtynėse, Čiofi, – labai didelė garbė, be to, ketvirtas žaidėjas – Agustinas.

– Juk žinai, kad gebu žaisti ne blogiau už Agustiną.

– Ne, nežinau, bet jei iš tiesų atsitiktų taip, kad žaistum, burtai būtų niekuo dėti. Negarbingas žaidimas, manipuliavimas – tau tai būdinga. Vargšas Pakas net nepajunta, kaip tu apsuki jį aplink mažąjį pirštelį.

– Santi, Sofija visus apsuka aplink mažąjį pirštelį, – nusijuokė Marija be menkiausio pavydo.

– Išskyrus mamą.

– Prarandi formą, Čiofi.

– Su Ana Sofijai niekuomet nesisekė.

Santa Katalinos taurė buvo kasmetinės polo rungtynės, žaidžiamos prieš kaimyninę estancia La Pasą. Abi estancias jau daug metų, net ištisų dešimtmečių, varžėsi tarpusavyje, ir prieš metus Santa Katalina buvo sutriuškinta tik vieno įvarčio persvara. Santa Katalinos pusbroliai, o jų buvo daug, vasaros popietėmis dažniausiai žaisdavo polą, kaip Anos pusbroliai Glengarife žaisdavo hurlingą3. Labiausiai tuo domėjosi Sofijos tėvas Pakas ir jo vyresnysis brolis Migelis; norėdami patobulinti žaidimą jie neduodavo vaikinams ramybės. Santis jau žaisdavo turėdamas šešių įvarčių handikapą4, ir tai buvo puiku, nes didžiausias buvo dešimties įvarčių handikapas, o žaidėjas turėjo būti labai patyręs, kad apskritai įgytų teisę jį gauti. Migelis siaubingai didžiavosi sūnumi ir neslėpė savo palankumo.

Fernandas, vyresnysis Sančio brolis, žaidė turėdamas vos keturių įvarčių handikapą. Fernandą erzino, kad jaunesnis broliukas visur jį pranoksta. Dar labiau žemino tai, kad Santis ne tik pranašesnis sportininkas – jis pranoko jį būdamas raišas. Fernandas akivaizdžiai matė, kad Santis ne tik tėvų numylėtinis – jis buvo tikrų tikriausia jų akių šviesa. Tad jis troško, kad broliui nesisektų, troško taip smarkiai, kad naktį grieždavo dantimis, bet Santis atrodė neįveikiamas. Dabar prakeiktas dantų gydytojas įdavė Fernandui dėvėti naktimis šlykščią plokštelę dantims apsaugoti – dar viena vinis, Sančio džiaugsmingai įkalta į jo karstą.

Savo ruožtu Sofija turėjo du vyresnius brolius, Rafaelį ir Agustiną, jie visi sudarė komandos žaidėjų ketvertą. Rafaelis taip pat žaidė turėdamas keturių įvarčių handikapą, Agustinas – dviejų. Sofija, nors ir labai tūžo, nebuvo laikoma žaidėja.

Sofija troško būti gimusi berniuku. Ji nekentė mergaitiškų žaidimų ir užaugo sekiodama berniukus, vis vildamasi, kad šie ją priims. Santis visuomet leisdavo jai prisidėti. Jis dažnai padėdavo jai žaisti polą ir primygtinai reikalavo, kad ji treniruotųsi su berniukais, net kai tekdavo susidurti su įnirtingu brolio ir pusbrolių pasipriešinimu. Šiems labai nepatiko žaisti polą su mergaite, juolab žaidžiančia geriau nei kai kurie iš jų. Santis tvirtino, kad leidžia jai prisidėti vien dėl šventos ramybės. „Tu moki būti labai reikli, tad lengviau nusileisti“, – pasakė jai. Santis buvo jos numylėtas pusbrolis. Jis visuomet ją užstodavo. Tiesą sakant, buvo jai geresnis brolis nei Rafaelis ar nelaimėlis Agustinas.

Dabar Santis metė Sofijai savo peiliuką.

– Tai eik, įrėžk savo norą, – tingiai tarė iš marškinių kišenės traukdamas pakelį cigarečių. – Čiofi, nori cigaretės?

– Žinoma, kodėl gi ne.

Jis išėmė vieną cigaretę, pridegė ją, tada giliai užtraukęs padavė pusseserei. Sofija mikliai it venesuelietiška beždžionėlė pasilypėjo ant aukštesnės šakos ir atsisėdo užsikėlusi koją ant kojos, pro apspurusius džinsų plyšius pasimatė rudos kelių girnelės.

– Na, tai ko man norėti šį kartą? – atsiduso ji ir atlenkė peiliuką.

– Žiūrėk, kad būtų įgyvendinama, – patarė Santis, metęs žvilgsnį į tyliai sėdinčią sesutę, kuri su neslepiamu susižavėjimu stebėjo pusseserę. Sofija užtraukė dūmo, paskui pasibjaurėjusi išpūtė.

– Ei, atiduok man cizą, jei neketini iš tikrųjų rūkyti. Negadink, – suirzo jis. – Nė neįsivaizduoji, kaip sunkiai jų gaunu.

– Nemeluok. Tau jų parūpina Enkarnasijona, – atsainiai atšovė Sofija ir pradėjo rėžti žievę. Po pirmo pjūvio minkštas medis gana lengvai pasidavė, mažos drožlės krito šalin kaip šokoladas.

– Kas tau sakė? – Klausime nuskambėjo kaltinimas.

– Marija.

– Aš nenorėjau… – pradėjo teisintis Marija.

– Klausyk, Santi, kam tai rūpi. Visiems nusipjaut. Šiaip ar taip, mes saugosime tavo paslaptį, – tarė Sofija, dabar labiau susidomėjusi savo noru nei kivirču, kurį įžiebė tarp brolio ir sesers.

Laikydamas cigaretę tarp nykščio ir smiliaus Santis giliai užsitraukė dūmo žiūrėdamas į Sofiją, raižančią žievę. Jis užaugo su ja ir visuomet laikė ją dar viena seserimi kartu su Marija. Fernandas su tuo nesutiko; jis Sofiją geriausiu atveju pakentė. Sofijos veide atsispindėjo didelis susikaupimas. Jos graži oda, nusprendė Santis. Glotni ir ruda kaip Enkarnasijonos pieniško šokolado putėsiai. Profilis rodė esant tam tikro pasipūtimo, gal dėl to, kad nosies galelis buvo kiek užsirietęs į viršų, o gal dėl tvirto smakro? Jam patiko jos charakteris; ji buvo įžūli ir sunkiai sukalbama. Migdolinės rudos akys akimirksniu persimainydavo ir iš romių tapdavo valdingos, o jai supykus patamsėdavo nuo kaštoninės iki sodriai rudos su raudonais atspalviais – tokios spalvos akių jam nebuvo tekę regėti. Niekas nebūtų galėjęs jos pavadinti silpna priešininke. Jam tas bruožas patiko; ji turėjo žavesio, traukiančio prie jos žmones, net jei kartais, per daug prisiartinę, jie nusvildavo pirštus. Iš savo ypatingo asmens pozicijų jam patikdavo stebėti, kaip jie nudega. Kai subyrėdavo jos draugystės, visuomet būdavo Santis, pas kurį galima sugrįžti.

Po kurio laiko Sofija atsitiesė ir, žvelgdama į savo meno kūrinį, išdidžiai nusišypsojo.

– Na, tai kas ten? – Marija pasilenkė į medžio tankmę, norėdama geriau įžiūrėti.

– Nejau nesupranti? – pasipiktino Sofija.

– Nepyk, Sofija, nesuprantu, – atsakė ši.

– Tai širdelė. – Ji sugavo Marijos žvilgsnį.

Ši klausiamai susiraukė.

– Tikrai?

– Kiek šabloniška, ar ne? Kas tas laimingasis? – paklausė Santis, kuris buvo vėl nudribęs ant savo šakos ir tingiai tabalavo rankas ir kojas.

– Nesakysiu, nes neišsipildys, – atsakė ji ir apsimestinai droviai nuleido akis.

Sofija rausdavo retai, bet pastaruosius kelis mėnesius ji savo pusbroliui ėmė jausti kitokius jausmus. Kai jis taip įdėmiai pažvelgdavo jai į akis, jos veidas nukaisdavo, o širdis be jokios aiškios priežasties imdavo šokinėti it svirplys. Ji žavėjosi juo, gerbė jį, dievino. Keista, bet jos veidas ėmė dažniau rausti. Tai nutikdavo be jos valios, jos niekas neklausė, tiesiog ji nurausdavo. Kai pasiskundė Soledadai, kad kalbant su berniukais jai rausta veidas, tarnaitė nusijuokė ir pasakė, jog visa tai dėl brendimo. Sofija vylėsi greitai iš to išaugti. Dabar ji smalsiai ir gyvai tyrinėjo šiuos naujus jausmus, bet Santis buvo nutolęs už daugybės mylių, pūtė dūmus kaip indėnas. Marija paėmė peiliuką ir išpjaustė mažą saulutę.

– Tebūsiu palaiminta ilgai ir laimingai gyventi, – tarė ji.

– Keistokas noras, – suraukusi nosį nusišaipė Sofija.

– Niekuomet nieko nelaikyk savaime suprantamu dalyku, Sofija, – rimtai tarė Marija.

– O Dieve, jau klauseisi mano motinos kliedesių. Ar dabar pabučiuosi savo nukryžiuotąjį? – Marija nusijuokė, o Sofija nutaisė dievobaimingą veidą ir nepagarbiai persižegnojo.

– Santi, nejau nesugalvosi noro? Nagi, juk tai tradicija! – mygo ji.

– Ne, tai mergaitiški reikalai, – atsakė jis.

– Kaip sau nori, – tarė Sofija atsišliedama į kamieną. – Mmm. Užuodi eukaliptus? – Šilkinis vėjelis švelniai glostė įkaitusius skruostus, nešdamas nesupainiojamą vaistus primenantį eukaliptų aromatą. – Žinai, iš visų campo kvapų šitą mėgstu labiausiai. Jei pasiklysčiau jūroje ir užuosčiau šį kvapą, pravirkčiau iš namų ilgesio. – Ir ji melodramatiškai atsiduso.

Santis giliai užsitraukė ir išpūtė dūmų žiedus.

– Sutinku, šis kvapas man visuomet primena vasarą.

– Neužuodžiu eukaliptų. Į mano pusę neša tik Sančio Marlboro dūmus, – pasiskundė Marija ranka sklaidydama orą.

– Bueno, tuomet nesėdėk pavėjui, – atšovė jis.

– Ne, Santi, tai tu nesėdėk man prieš vėją!

– Mujeres! – atsiduso jis, šviesiai rusvi plaukai draikėsi aplink jo galvą kaip paslaptinga aura, apie kurias kaime svaičiodavo La Vieja Bruja. Matyt, visi jas turėjo, išskyrus ypač blogus žmones. Trijulė tysojo ant šakų it katės, visi tylėdami ieškojo prieblandoje įsižiebiančių pirmųjų žvaigždžių.

Poniai šnarpštė ir nuvargę mindžikavo po medžiu, norėdami pailsinti kojas jie kartkartėmis perkeldavo svorį nuo vienos ant kitos. Mosuodami galvomis kantriai gynėsi nuo debesies musių ir uodų, susispietusių aplink juos. Pagaliau Marija pasiūlė traukti namo.

– Tuoj bus visiškai tamsu, – nekantriai tarė ji lipdama ant ponio.

– Mama mane nudės, – atsiduso Sofija, jau įsivaizduodama Anos įniršį.

– Manau, visa kaltė vėl teks man, – sudejavo Santis.

– Na, Santjagai, tu suaugęs – turėtum mus prižiūrėti.

– Čiofi, tavo mamai išėjus į karo taką, nemanau, kad norėčiau prisiimti šią atsakomybę. – Anos būdas buvo puikiai žinomas.

Sofija užšoko ant ponio ir patyrusia ranka nuvadeliojo jį per tamsą.

Sugrįžę į rančą ponius jie atidavė senajam Chosė, vyriausiajam gaučui. Atsirėmęs į tvorą jis per puošnią bombilla siurbčiojo matę ir laukė kantriai kaip žmogus, kuriam laikas labai mažai reiškia. Kiek nepritariamai papurtė savo žilą galvą.

– Senjorita Sofija, jūsų mama mums skambino visą vakarą, – papriekaištavo jis. – Laikai pavojingi, niña, turite būti atsargi.

– Ak, brangusis Chosė, neturėtum taip nerimauti, juk žinai, kad išsisuksiu! – Ir ji juokdamasi nubėgo paskui Mariją ir Santį, jau žengiančius šviesų link.

Kaip buvo galima numatyti, Ana laukė įpykusi. Vos pamačiusi dukterį ji stryktelėjo ir ėmė mojuoti rankomis, lyg negalėdama jų suturėti.

– Kur, po galais, buvai? – griežtai paklausė ji, raudonas veidas siaubingai nederėjo prie plaukų spalvos.

– Išjojom pasijodinėti ir tiesiog pamiršom laiką. Atleisk.

Agustinas ir Rafaelis, ant sofų tysantys vyresnieji jos broliai, ironiškai išsišiepė.

– Ko jie vaiposi? Agustinai, neklausyk svetimo pokalbio! Ne tavo reikalas.

– Sofija, tu melagė, – nuo sofos atsiliepė šis.

– Rafaeli, Agustinai, tai nejuokinga, – supykusi nukirto motina.

– „Keliauk į savo kambarį, senjora Sofija“, – pridūrė Agustinas sau po nosimi. Ana nebuvo nusiteikusi klausyti jo pokštų ir pažvelgė į vyrą laukdama paspirties, bet Pakas grįžo prie sūnų ir Santa Katalinos taurės. Senelis O’Dvajeris, iš kurio ir taip nebūdavo naudos, garsiai knarkė krėsle kampe. Tad Ana, kaip paprastai, buvo palikta atlikti despotės vaidmenį. Ji atsigręžė į dukterį ir su gerai išmoktu kankinės atodūsiu nusiuntė ją į kambarį be vakarienės.

Sofija rami išėjo iš svetainės ir nukeliavo į virtuvę. Kaip ir tikėjosi, Soledada buvo pasiruošusi, laukė su empanadas ir dubeniu garuojančios zapallo sriubos.

– Pakai, kodėl manęs nepalaikai? – nuvargusi paklausė vyro Ana. – Kodėl kas kartą palaikai ją? Aš viena nepajėgiu.

– Mi amor, tu pavargusi. Kodėl tau anksčiau neatsigulus? – Pakas pakėlė akis į jos liūdną veidą. Jos bruožuose ieškojo tos švelnios jaunos merginos, kurią kadaise vedė, ir klausė savęs, kodėl ji bijo pasirodyti, kokia yra iš tiesų. Kažkada ji užsisklendė, ir jis spėliojo, ar pavyks kada nors vėl ją susigrąžinti.

Vakarieniavo nesmagiai. Rodydama nepasitenkinimą Ana sėdėjo susiraukusi. Rafaelis ir Agustinas toliau su tėvu aptarinėjo kitą dieną vyksiančias polo rungtynes, lyg jos nebūtų. Jie pamiršo, kad Sofijos nėra. Darėsi įprasta, kad jos vieta prie vakarienės stalo vis dažniau tuščia.

– Labiausiai turime saugotis Roberto ir Fransisko Lobitų, – pilna burna kalbėjo Rafaelis. Ana pašnairavo į jį, bet sulaukęs dvidešimt trejų jis buvo pernelyg suaugęs, kad mama nurodinėtų, kaip elgtis.

– Jie atidžiai dengs Santį, – rimtai tarė Pakas. – Jis geriausias mūsų komandos žaidėjas, vadinasi, jums, berniukai, teks daugiau atsakomybės. Suprantate? Agustinai, tu turėsi susikaupti. Rimtai susikaupti.

– Nesijaudink, tėti, – atsakė Agustinas, mažomis rudomis akutėmis dirsčiodamas tai į tėvą, tai į brolį ir taip rodydamas savo nuoširdumą. – Nenuvilsiu jūsų.

– Verčiau jau nenuvilk, kitaip vietoj tavęs žais sesuo, – tarė Pakas žiūrėdamas, kaip Agustinas piktai įsistebeilija į savo veršieną. Ana garsiai atsiduso ir papurtė galvą, bet Pakas jos nematė. Ji papūtė lūpas ir toliau valgė tylėdama. Ji susitaikė, kad Sofija žaidžią polą su pusbroliais, bet tai buvo privatus šeimos reikalas. „Žaisti rungtynėse prieš Lobitų šeimą iš La Paso ji išeis tik per mano lavoną“, – piktai pamanė ji.

Tuo tarpu Sofija drybsojo šiltoje vonioje, sklidinoje blizgančių baltų muilo burbulų. Ji atsilošė ir leido mintims nukrypti į Santį. Žinojo, kad nereikėtų taip galvoti apie pusbrolį. Tėvas Chulijas lieptų jai sukalbėti dvidešimt „Sveika, Marija“, jei sužinotų, kokios geidulingos mintys kelia jai strėnose geismą. Mama persižegnotų ir sakytų, kad toks susižavėjimas nenormalus. Sofijai jis buvo pats normaliausias jausmas pasaulyje.

Įsivaizdavo, kaip jis bučiuoja ją, ir spėliojo, kokį patirtų jausmą. Ji niekada nieko nebuvo bučiavusi. Na, kartą mokyklos žaidimų aikštelėje pabučiavo Načą Estradą, nes pralaimėjo lažybas, bet tai nebuvo tikras bučinys. Ne toks, kai bučiuojasi du tikrai vienas kitą mylintys žmonės. Ji užsimerkė ir įsivaizdavo įkaitusį mielą jo veidą per colį nuo savęs, jo putlias besišypsančias lūpas, prasiveriančias prieš prisiliečiant prie jos lūpų. Įsivaizdavo turmalino žalumo akis, meiliai žvelgiančias į ją. Kai nebeįstengė svajoti toliau, nes nebuvo tikra, kas įvyks paskui, ji atsuko juostą atgal ir vėl pradėjo nuo pradžių, iki vonioje ataušo vanduo ir jos pirštų pagalvėlės ėmė priminti susiraukšlėjusią seną iguaną.

3 Airių žaidimas, panašus į žolės riedulį (vert. past.).

4 Polo handikapas – žaidėjų reitingavimo sistema, padedanti tolygiau sudaryti komandas. Vertinama suteikiant nuo (–2) iki 10 įvarčių handikapą (vert. past.).

Trečias skyrius

Sofiją pažadino pro užuolaidų tarpą blausiai besiskverbiantis aušros mirgėjimas. Kurį laiką gulėjo klausydamasi pirmųjų ryto garsų. Čirškiantys gorriones ir giedantys tordos, šokinėjantys aukštuose platanuose ir topoliuose nuo šakos ant šakos, maloniai nuteikė dienai. Nereikėjo žiūrėti į laikrodį norint įsitikinti, kad jau šešta valanda; vasarą ji visada keldavosi šeštą. Labiausiai mėgo ankstyvą rytą, kai kiti namiškiai dar miega lovose. Ji užsitraukė džinsus, užsitempė marškinėlius, raudonu kaspinu surišo ilgą tamsią kasą ir įsispyrė į alpargatas.

Lauke ūkuose spindėjo saulė, palengva ryškėjo aušros migloje. Džiugia širdimi Sofija pro medžius nustraksėjo puesto ir polo aikštės link. Pėdomis beveik nelietė žemės. Chosė jau buvo atsikėlęs ir laukė jos tradiciškai apsitaisęs duksliomis bombachas, apsiavęs tamsiai rudais odiniais batais ir susijuosęs sunkiu rastra, papuoštu stambiomis sidabrinėmis monetomis. Porą valandų iki pusryčių patyrusio seno gaučo vadovaujama kartu su jo sūnumi Pablu ji treniruosis mušinėti kamuolį – smūgiuoti lazda. Didžiausią laimę Sofija patirdavo raita ant ponio; jusdavo su niekuo nepalyginamą laisvę dideliu greičiu jodinėdama po lauką, kol kiti nieko neįtariantys šeimos nariai būdavo kažkur toli.

Aštuntą ji perdavė kumelę Chosė ir pro medžius patraukė atgal namo. Eidama dirstelėjo į Sančio namus, vos matomus už ąžuolo. Roza ir Enkarnasijona, jų tarnaitės, švarutėlaitėmis baltos ir šviesiai mėlynos spalvų uniformomis terasoje tyliai dengė pusryčių stalą, bet Sančio niekur nebuvo matyti. Jis mėgo pamiegoti ir retai atsikeldavo anksčiau kaip vienuoliktą. Čikitos namas buvo kitoks nei Anos: visokio oro mačiusios rausvos sienos, saulės išblukintos pilkšvos stogo čerpės, tik vieno aukšto. Sofijai labiausiai patiko jos namai: švytinčios nubalintos sienos, tamsiai žalios langinės, vos įžiūrimos po išsikerojusiais penkialapiais vinvyčiais už didelių apvalių molinių gėliapuodžių, prisodintų snapučių ir pliumbagių.

Pakas ir Ana jau buvo atsikėlę ir terasoje, pasislėpę nuo saulės po dideliu skėčiu, gurkšnojo kavą. Senelis O’Dvajeris treniravosi daryti triukus su kortomis, demonstruodamas juos vienam iš liesų šunų, kuris, vildamasis gabalėlio nuo stalo, buvo neįprastai paklusnus. Pakas rausvais polo marškinėliais ir džinsais sėdėjo atsilošęs kėdėje ir ant pakumpusios nosies galo užsikoręs akinius skaitė laikraščius. Sofijai priėjus, jis padėjo laikraštį ir įsipylė dar kavos.

– Tėti… – pradėjo sakyti ji.

– Ne.

– Ką? Aš dar net nepaprašiau, – nusijuokė ji, lenkdamasi jo pabučiuoti.

– Sofija, žinau, ko ketini prašyti, ir atsakymas yra ne.

Ji atsisėdo ir pastvėrė obuolį, paskui pastebėjusi, kad jo veide atsirado nedidelis šypsnys, įsmeigė į jį kaštonines akis ir išsišiepė šypsena, skirta tik jam arba seneliui – vaikiška ir šelmiška, tokia nepaprastai žavinga.

– Dale tėti, aš niekad negaunu progos pažaisti, tai labai neteisinga! Juk, tėveli, tu pats išmokei mane žaisti.

– Sofija, gana jau! – subarė suirzusi motina. Ji negalėjo suprasti, kodėl vyras kaskart užkimba ant meškerės. – Tėtis pasakė ne, o dabar palik jį ramybėje ir valgyk pusryčius – padoriai, su peiliu!

Sudirgusi Sofija niūriai atsikando obuolio. Ana nekreipė į ją dėmesio ir vartė žurnalą. Juto, kad duktė stebi ją akies krašteliu, ir nuo ryžto jos veido išraiška sugriežtėjo.

– Mama, kodėl neleidi man žaisti polo? – paklausė ji angliškai.

– Todėl, Sofija, kad damoms tai nepritinka. Esi jauna moteris, ne kokia padauža, – atsakė ši tvirtai.

– Vien todėl, kad nemėgsti arklių… – nekantriai sumurmėjo Sofija.

– Tai neturi nieko bendra.

– Ne, turi. Nori, kad būčiau tokia kaip tu, bet aš kitokia – aš kaip tėtis. No es cierto, Papá?

– Apie ką kalbate? – paklausė Pakas, nesiklausęs jų pokalbio. Kai jiedvi kalbėdavosi angliškai, jam tapdavo neįdomu. Tuo metu it pora vampyrų, nesmagiai markstydamiesi nuo saulės, į šviesą įsvirduliavo Rafaelis ir Agustinas. Dienai auštant jie dar leido laiką nedideliame miesto klube. Ana padėjo žurnalą ir meiliai pažvelgė į besiartinančius sūnus.

– Garbės žodis, per daug šviesos, – sudejavo Agustinas. – Mirsiu nuo galvos skausmo.

– Kada judu vakar grįžote? – atjaučiamai paklausė ji.

– Apie penktą ryto, mama. Būčiau galėjęs visą rytą miegoti, – atsakė Rafaelis ir kiek svyruodamas ją pabučiavo. – Sofija, kas atsitiko?

– Nieko, – prisimerkusi atkirto ji. – Einu į baseiną. – Ir staiga nuėjo. Jai dingus iš akių Ana vėl pakėlė žurnalą ir nuvargusi nusišypsojo sūnums jiems puikiai pažįstama šypsena.

– Šiandien bus nekokia diena, – atsiduso ji. – Sofija labai pyksta, kad jai neleidžiama žaisti rungtynėse.

– Por Dios, tėti, ji nieku gyvu nežais!

– Tėti, juk nesvarstai to rimtai, tiesa? – neteko žado Agustinas.

Ana džiūgavo, kad bent kartą jos užgaidžiai dukrai nepavyko paveikti tėvo, ir dėkinga jam nusišypsojo, trumpai priglausdama delną prie jo rankos.

– Šią akimirką galvoju vien apie tai, ar valgyti media luna su sviestu, skrebutį su membrillo, o gal tik išgerti kavos. Tai vienintelis sprendimas, kurį norėčiau priimti šį rytą, – atsakė jis ir vėl pasislėpė už laikraščio.

– Ana Melodija, ką visa tai reiškia? – paklausė senelis O’Dvajeris. Jis nė žodžio nesuprato ispaniškai, mat priklausė kartai, kuri tikėjosi, kad visi kalbės angliškai. Šešiolika metų pragyvenęs Argentinoje jis nė nepabandė išmokti šios kalbos. Užuot pramokęs būtiniausių frazių, jis vertė Santa Katalinos darbuotojus aiškintis jo gestus ar kelis ispaniškus žodžius, tariamus labai lėtai ir garsiai. Jiems pakėlus rankas ir beviltiškai gūžtelėjus pečiais, suirzęs sumurmėdavo: „Tik pamanykit, o juk lig šiol turėtų būti šio to pramokę!“ – ir nukrypuodavo ieškoti, kas išverstų jo žodžius.

– Ji nori žaisti polo rungtynėse, – atsakė Ana, taikydamasi prie jo.

– Velniškai geras sumanymas. Tegu parodo tiems bernams, ką sugeba.

Sofija nėrė į vandenį ir oda pajuto vėsą. Įtūžusi ji plaukiojo baseinu pirmyn ir atgal, kol pajuto, kad ją kažkas stebi. Iškilusi į paviršių pamatė Mariją.

– Hola! – gaudydama kvapą suburbuliavo.

– Kas nutiko?

– Nė neklausk, aš visiškai loca iš pykčio!

– Dėl rungtynių? Tėvas neleido tau žaisti? – paklausė ji lipdama iš savo baltų medvilninių šortų ir išsitiesdama ant gulimosios kėdės.

– Kaip atspėjai?

– Tarkime, intuicija. Sofija, tave lengva perprasti.

– Žinai, Marija, kartais mielai pasmaugčiau savo mamą.

– Visiems taip būna, – atsakė Marija, iš tvarkingos gėlėtos rankinės traukdama savo losjonus.

– Oi, ne, tu nė nenutuoki, tavo mama – šventoji, dangaus atsiųsta deivė. Čikita – maloniausias žmogus iš visų; norėčiau, kad ji būtų mano mama.

– Žinau, man labai pasisekė, – sutiko Marija, nė kiek neabejojanti puikiais savo santykiais su mama.

– Tik norėčiau, kad mama paliktų mane ramybėje. Viskas dėl to, kad esu jauniausia ir vienintelė mergaitė, – skundėsi Sofija, kopdama laipteliais ir įsitaisydama šalia pusseserės ant kitos gulimosios kėdės.

– Tikriausiai Pančitas atima visą mamos laiką.

– Gaila, kad neturiu jaunesnio brolio vietoj tų dviejų mulkių. Agustinas tikras košmaras, jis tik kabinėjasi prie manęs. Žiūri į mane iš aukšto.

– Rafa tau geras.

– Rafa neblogas. Ne, Agustinui teks išvykti. Norėčiau, kad jis išvažiuotų studijuoti į užsienį. Norėčiau, kad jis išsinešdintų, tikrai.

– Ką gali žinoti, gal tavo noras išsipildys.

– Jei turi omenyje medį, tai yra svarbesnių norų, – tarė jai Sofija ir pati sau nusišypsojo. Nenorėjo švaistyti norų dėl Agustino.

– Tai ko ketini imtis dėl rungtynių? – paklausė Marija trindama aliejumi savo apvalias šlaunis. – Quemada, no?

– Taip, tu juoda, atrodai lyg indėnė! Ei, duok ir man. Dėkui Dievui, nepaveldėjau raudonų mamos plaukų ir blyškios odos – vargšas Rafa, jis tik parausta kaip beždžionės užpakalis.

– Na, gerai, tai ko žadi griebtis?

Sofija giliai atsiduso.

– Pasiduodu, – dramatiškai tarė ji ir pakėlė rankas.

– Sofija, nepanašu į tave. – Marija kiek nusiminė.

– Dar nesukūriau plano. Šiaip ar taip, nežinau, ar turėčiau dėl to rūpintis. Nors būtų verta vien tam, kad pamatyčiau mamos ir Agustino veidus.

Kaip tik tuo metu ją sugriebė dvi labai stiprios rankos. Nespėjusi susigaudyti, kas vyksta, bandydama išsivaduoti ji atsidūrė ore, paskui vandenyje su savo tamsiais akiniais ir visa kuo kitu.

– Santi! – laiminga žioptelėjo ji, iškilusi į paviršių įkvėpti oro. – Boludo! – Puolusi prie jo įmurkdė besišypsančią jo galvą į vandenį. Jos džiaugsmui, jis pastvėrė ją į glėbį, apkabino per klubus ir nutempė su savimi žemyn, kur juodu grūmėsi, kol buvo priversti šauti į paviršių įkvėpti. Sofija būtų mielai dar susiėmusi, bet nenoriai nuplaukė paskui jį prie krašto.

– Baisiausiai dėkui. Jau buvau beiškepanti, – pagaliau tarė ji, atgavusi kvapą.

– Man pasirodei gerokai perkaitusi, kaip viena Chosė dešrelių. Turėtum padėkoti, – atsakė jis.

– Ką gi, dėkoju.

– Tai ką, Čiofi, nežaisi šią popietę? – pakurstė jis. – Tikrai užsukai savo brolius kaip dvi prisukamas pelytes.

– Puiku, reikėjo pabarškinti jų narvelius.

– Juk iš tiesų nemanei, kad Pakas leis tau žaisti, ar ne?

– Jei nori žinoti, taip, maniau, kad pavyks pergudrauti tėtį.

Santis linksmai išsišiepė, raukšlelės aplink akis ir burną susidėliojo jo veide savitu raštu. „Kai šypsosi, jis toks gražus“, – pagalvojo Sofija.

– Jei kas ir gali pergudrauti senąjį Paką, tai tik tu – kas nepavyko?

– Pasakysiu tau paraidžiui: M-A-M-A.

– Ak, štai kaip. Tai jokios vilties?

– Nė menkiausios.

Santis išlipo iš baseino ir atsisėdo ant karštų grindinio akmenų; jo krūtinę ir rankas jau dengė švelnūs šviesūs plaukeliai, jaunąją Sofiją jie neįprastai domino.

– Čiofi, turi tėvui įrodyti, kad moki žaisti ne blogiau už Agustiną, – pareiškė jis nuo akių braukdamas varvančius šviesius plaukus.

– Juk žinai, kad žaidžiu ne blogiau už Agustiną. Ir Chosė tai žino – paklausk jo.

– Nesvarbu, ką manau aš ar Chosė, vienintelis žmogus, kuriam turi padaryti įspūdį, yra tavo tėvas… arba maniškis.

Minutėlę Sofija mąsliai žvelgė prisimerkusi.

– Ką dabar rengiesi daryti? – linksmai paklausė jis.

– Nieko, – apsimestinai kukliai atsakė ji.

– Pažįstu tave, Čiofi…

– Žiūrėkit, kas veržiasi į mūsų teritoriją, – tarė Marija, Čikitai ir jos jaunėliui trimečiam Pančitui artinantis prie baseino kartu su kitais penkiais ar šešiais pusbroliais.

– Eime, Santi, – tarė Sofija žengdama prie laiptelių. – Nešdinamės iš čia. – Paskui, lyg šovus minčiai į galvą, atsigręžė į pusseserę. – Marija, eini? – Marija papurtė galvą ir pamojo mamai prisidėti prie jos.

Vidurdienį, dvyliktą valandą, vėjelis nešiojo stiprų, medžio anglimi atsiduodantį asado kvapą, ir jis tvyrojo rančoje, versdamas gaujas perkarusių šunų sukiotis ir varvinti seilę aplink kepamą mėsą. Nuo dešimtos ryto Chosė prižiūrėjo rusenančias malkas, kad iki pietų mėsa būtų gerai iškepusi. Soledada, Roza, Enkarnasijona ir kitų namų tarnaitės dengė stalus tradiciniam šeštadienio suėjimui. Baltos staltiesės ir krištolas tviskėjo saulėje.

Senjora Ana retkarčiais padėdavo žurnalą ir su savo šiaudine skrybėle bei ilga balta suknele tikrindama apeidavo stalus. Liepsnos raudonumo plaukų ir blyškios odos, ji tarnaitėms atrodė retenybė, tarsi rūsti Švenčiausioji Mergelė Marija mažoje miestelio Nuestra Señora de la Asunción bažnyčioje. Ji buvo ryžtinga ir tiesi, o jei kas nors nepatikdavo, tuoj netekdavo kantrybės. Kaip žmogus, tiek metų pragyvenęs Argentinoje, ispaniškai ji kalbėjo stulbinamai prastai, ir tarnaitės tarpusavyje šiurkščiai ją mėgdžiodavo.

O senjoras Pakas buvo visos Santa Katalinos numylėtinis. Hektoro Fransisko Solanaso, velionio Pako tėvo, būta valingo oraus žmogaus, tikinčio, kad šeima svarbiau už verslą ir politiką. Jis manęs, kad žmogui nėra nieko svarbiau už namus. Jo žmona Marija Elena buvo jo vaikų motina ir dėl to jis labai ją gerbė, ja žavėjosi ir savaip mylėjo. Bet jie niekada nebuvo vienas kito įsimylėję. Vieną kitam juodu parinko tėvai, kurie artimai draugavo ir tikėjo, kad ši santuoka bus naudinga abiem pusėms. Tam tikra prasme taip ir buvo. Marija Elena buvo graži ir rafinuota, o Hektoras juodbruvas ir šaunus, nuovokaus verslininko proto. Jie buvo Buenos Airių numylėtiniai, labai populiarūs. Dosniai vaišindavo svečius ir buvo visų mylimi. Kalbant apie seksualinį potraukį, juodu nemylėjo vienas kito, kaip turėtų įsimylėjėliai. Bet kartais tamsiomis vidurnakčio valandomis mylėdavosi taip aistringai, lyg būtų trumpam užsimiršę ar pamiršę apie vienas kitą. Tačiau rytą nubudę grįždavo prie įprasto formalumo, ir nakties intymumas būdavo išgaravęs su aušra.

Marija Elena žinojo, kad Hektoras mieste turi meilužę. Visi tą žinojo. Be to, vyrams buvo įprasta susirasti meilužių, tad ji su tuo susitaikė ir niekam niekada apie tai neprasitarė. Norėdama užpildyti gyvenimo tuštumą, ji visiškai atsidavė vaikams, kol pasirodė Aleksejus Šachovskojus. Aleksejus Šachovskojus pabėgo iš Rusijos nuo 1905 metų revoliucijos. Puošnus, svajingas, jis įžengė į jos gyvenimą kaip fortepijono mokytojas. Be fortepijono, jis išmokė ją vertinti operą, meną ir aistrą vyro, kuriam meilė ir muzika, kurios moko, derėjo tarpusavy. Jei Marija Elena kada nors ir atsakė į jausmus, išgrojamus kiekviena jo paliesta gaida ir atskleidžiamus nebyliai vaiskių akių žvilgsniais, ji niekuomet neišdavė nei savęs, nei vyro. Nors jai patiko jo draugija ir pamokos, mėginimus suartėti ji atrėmė oriai kaip garbinga moteris, kuri jau kartą gyvenime pasirinko. Jis nepatenkino jos meilės poreikio, bet padovanojo muziką. Kiekvienoje partitūroje slypėjo ilgesį žadinanti šalis, saulėlydis, kurį norisi apverkti, horizontas, į kurį norisi skristi… Muzika dovanojo jai galimybę vaizduotėje gyventi kitokį gyvenimą ir ne tik išvadavo iš kartais troškių jos pasaulio suvaržymų, bet ir suteikė nepaprastai daug laimės. Galvodamas apie motiną Pakas labiausiai prisimindavo jos meilę muzikai ir gražias baltas rankas, šokančias virš fortepijono klavišų.

Pirmą valandą iš bokšto nuaidėjęs gongas visus pakvietė pietų. Šeimyna iš visų estancia kampelių patraukė prie Pako ir Anos namo, vedami stipraus kepamų lomo ir chorizo kvapo. Solanasų šeima buvo didelė. Migelis ir Pakas turėjo dar du brolius – Niką ir Alechandrą. Nikas ir Valerija augino keturis vaikus: Nikitą, Sabriną, Leticiją ir Tomą, o Alechandras ir Malena turėjo penkis: Anchelį, Sebastianą, Martiną, Vanesą ir Horacijų. Pietūs paprastai būdavo triukšmingi, maistas riebus ir patiekiamas gausiai, kaip prabangiame pokylyje. Bet vieno asmens trūko, ir visiems nuo grotelių pasiėmus maisto ir susėdus buvo pastebėta, ko nėra.

– Sofija! Kur ji? – šnipštelėjo Ana Soledadai, kai ši ėjo pro šalį nešina dubeniu salotų.

– No sé, Señora Anna, no la ví. – Paskui staiga žvilgtelėjusi į polo aikštę sušuko: – Qué horror! Ahí está.

Tai išgirdę visi pasisuko pažiūrėti ir ūmai nustėrę nuščiuvo. Jų link iškėlusi lazdą ir varydama prieš save kamuolį šuoliavo savimi pasitikinti begėdė Sofija. Jos veide atsispindėjo ryžtas. Paraudusi iš pykčio ir nevilties Ana pašoko ant kojų.

– Sofija, kaip galėjai! – pasibaisėjusi suspiegė ji mesdama servetėlę. – Teatleidžia tau gailestingasis Dievas, – pridūrė angliškai sau po nosimi. Santis kaltai susigūžė kėdėje, tuo tarpu kiti šeimos nariai sumišę stebėjo toliau. Tik Pakas ir senelis O’Dvajeris, kuris visuomet kiūtodavo stalo gale įkišęs nosį į lėkštę, nes niekam nerūpėjo jį pašnekinti, išdidžiai vienas kitam išsišiepė, kai Sofija labai manieringai šuoliavo jų link.

– Parodysiu, kad polą galiu žaisti geriau už Agustiną, – šnypštė Sofija pro sukąstus dantis. – Tik pažiūrėk, tėveli. Turėtum didžiuotis – juk tu mane išmokei. – Dundėdama per žolę ji meistriškai mostelėjo maleta; balne sėdėjo tvirtai ir išmaningai, valdė kamuolį ir ponį, ir visą laiką visai nesidrovėdama laiminga šypsojosi. Jautė į ją įsmeigtas dvidešimt porų akių ir mėgavosi tuo dėmesiu.

Kai tetrūko kelių sekundžių, kad įsirėžtų į stalą, ji timptelėjo vadeles, sukeldama debesį dulkių sustabdė ponį ir maištingai sustojo prieš tėvą.

– Matai, tėveli? – pergalingai pareiškė ji. Visi sužiuro į Paką norėdami sužinoti, ką šis darys. Visų nuostabai, jis ramiai atsilošė kėdėje, paėmė taurę vyno ir ją pakėlė.

– Bien, Sofija. O dabar eikš ir prisidėk prie mūsų – praleisi puotą, – ramiai tarė jis, vėjo nugairintu jo veidu nuslydo linksma šypsenėlė.

Susijaudinusi Sofija nušoko ant žemės ir nusivedė prakaituojantį ponį palei stalą.

– Mama, atleisk, kad vėluoju pietų, – tarė ji praeidama pro Aną, vėl atsisėdusią, nes jai linko kojos.

– Dar niekad gyvenime nemačiau tokio baisaus dėmesio reikalavimo, – angliškai rėžė ji, vos pajėgdama ištarti žodžius – taip smarkiai drebėjo. Sofija pririšo vadeles prie medžio, paskui nusivaliusi džinsus neskubėdama nuėjo prie išdėlioto maisto.

– Sofija, prieš sėsdama prie stalo nusiplausi rankas ir persirengsi, – piktai tarė Ana, iš gėdos jos akys lakstė nuo vieno nuščiuvusio giminaičio veido prie kito. Sofija garsiai nepatenkinta atsiduso ir pasišalino į namą vykdyti motinos nurodymų.

Jai nuėjus, pietų vaišės tęsėsi, kur buvo nutrūkusios, išskyrus pokalbio temą, kuri dabar buvo La sin vergüenza Sofija. Ana sėdėjo kietai sučiaupusi lūpas ir nekalbėjo, pažeminta ji dengėsi skrybėle veidą. Kodėl taip yra, kad Sofija ją kaskart apvilia prieš visą šeimą? Ji tyliai padėkojo Dievui, kad Hektoro nebėra gyvo ir jis nemato begėdiško savo vaikaitės elgesio. Jį priblokštų jos nesantūrumas. Ana pakėlė akis į tėvą, šis sėdėjo kažką murmėdamas gaujai šunų, viltingai varvinančių seilę jam prie kojų; žinojo: kuo blogiau Sofija elgiasi, tuo jis labiau ja žavisi. Marija, prisidengusi ranka, kikeno ir stebėjo visų reakciją, kad vėliau, kai liks vienos, viską smulkiai atpasakotų Sofijai.

Agustinas atsisuko į Rafaelį ir Fernandą pasiskųsti.

– Ji velniška pamaiva, nieko daugiau, – sukuždėjo, kad neišgirstų tėvas. – Dėl to kaltas tėtis. Jis leidžia jai visuomet išlipti sausai iš balos.

– Nesijaudink, – pasipūtęs tarė Fernandas. – Rungtynėse ji nežais. Mano tėvas niekad to neleistų.

– Ji tik nori atkreipti dėmesį į save, – savo pusseserei Martinai tarė Sabrina. Jos abi buvo kiek vyresnės už Sofiją. – Niekuomet taip nesielgčiau visų akivaizdoje.

– Na, Sofija nežino, kada liautis. Taip nori žaisti polą – kodėl nepripažįsta, kad yra mergaitė, ir nesiliauja elgtis taip vaikiškai?

– Pažvelk į Aną, – Malenai tarė Čikita. – Ji taip nesmagiai jaučiasi, man tikrai jos gaila.

– O man ne, – atkirto Malena. – Pati kalta. Visuomet per daug gėrėjosi savo sūnumis. Verčiau būtų labiau rūpinusis Sofija, užuot įbrukusi ją jaunutei Soledadai. Tikrai, kai Sofija gimė, Soledada pati dar buvo visai vaikas.

– Žinau, bet ji stengiasi. Sofija nelengvas vaikas, – atkakliai tvirtino Čikita, užjaučiamai dirsčiodama į Aną kitapus stalo, o ši mėgino elgtis lyg niekur nieko ir kalbėtis su Migeliu bei Alechandru. Matėsi, kad yra įsitempusi, ypač ją išdavė kaklas, įtemptas, lyg mėgintų susiturėti nepravirkusi.

Kai Sofija vėl atstraksėjo prie stalo, ji buvo persimovusi kitus apspurusius džinsus ir vilkėjo švariais baltais sportiniais marškinėliais trumpomis rankovėmis. Įsidėjusi šiek tiek maisto ji įsmuko tarp Sančio ir Sebastiano.

– Po galais, ką visa tai reiškia? – sukuždėjo Santis jai į ausį.

– Tai tu pakišai šitą mintį. – Ji sukikeno.

– Aš?

– Sakei, turiu savo arba tavo tėvui padaryti įspūdį. Tai padariau įspūdį abiem, – pergalingai tarė ji.

– Nemanau, kad padarei mano tėvui įspūdį, – tarė Santis žiūrėdamas į prie stalo sėdintį Migelį, besikalbantį su Ana ir broliu Alechandru. Migelis sugavo sūnaus žvilgsnį ir papurtė galvą. Santis gūžtelėjo pečiais, lyg sakytų „tai ne mano sumanymas“.

– Tai, manai, todėl šiandien popiet žaisi rungtynėse? – paklausė jis, žiūrėdamas į pusseserę, kuri ryte rijo maistą, norėdama suspėti su visais.

– Žinoma.

– Nustebsiu, jei žaisi.

– O aš ne. Būsiu nusipelniusi, – tarė ji peiliu džirkštelėdama į lėkštę, kad visi krūptelėtų.

Pietums pasibaigus Marija ir Sofija dingo už namo ir prapliupo juoktis. Jos mėgino kalbėtis, bet nuo juoko joms taip skaudėjo pilvus, kad turėjo suimti juos rankomis ir giliai pakvėpuoti. Sofija buvo labai savimi patenkinta.

– Kaip manai, pavyko? – gaudydama orą paklausė ji Marijos, bet pati suprato, kad pavyko.

– Žinoma, – linktelėjo Marija. – Dėdei Pakui padarei labai didelį įspūdį.

– O mamai?

– Ji įsiutusi!

– O Dios!

– Neapsimetinėk, kad imi į galvą.

– Imu į galvą? Aš džiūgauju! Verčiau per daug netriukšmaukime, nes ji mane suras. Ša! – tarė ji pridėjusi pirštą prie lūpų. – Nė garso, gerai?

– Nė garso, – klusniai sukuždėjo Marija.

– Tai, sakai, padariau tėčiui įspūdį? Tikrai? – Sofijos akys linksmai švytėjo.

– Jis turėtų leisti tau žaisti. Būtų neteisinga, jei neleistų. Vien dėl to, kad esi mergaitė!

– Kodėl mums nenunuodijus Agustino? – Sofija piktai sukikeno.

– Kuo?

– Iš tos raganos mieste Soledada gali gauti nuodų. Arba galime pasidaryti jų pačios.

– Mums nereikia nuodų, tiks ir kerai.

– Gerai, tikriausiai tai vienintelis būdas. Prie ombu, – ryžtingai sukomandavo ji.

– Prie ombu! – atiduodama pagarbą pakartojo Marija. Sofija atsakė į pasveikinimą. Paskui abi mergaitės nubėgo per laukus regzdamos savo planą. Jų balsai aidėjo po lygumas.

Ana jautėsi pažeminta. Vos baigėsi pietūs, apsimetė, kad jai skauda galvą, ir nuskubėjo į savo kambarį, kur krito ant lovos ir ėmė įnirtingai vėduotis knyga. Nuo stalelio prie lovos pagriebė asketišką medinį kryželį, prispaudė jį prie lūpų ir sumurmėjo trumpą maldelę. Prašė Dievo ją vesti.

– Ką padariau, kad nusipelniau tokio sunkaus vaiko? – tarė ji garsiai. – Kodėl leidžiu jai mane paveikti? Ji taip elgiasi tik norėdama mane supykdyti. Kaip čia yra, kad Pakas ir tėtis akli jos užgaidoms? Kur jų akys? Nejau jie nemato? O gal aš viena teįžvelgiu, kokia ji gali būti pabaisa? Žinau, esu baudžiama už tai, kad tada, prieš daugybę metų, neištekėjau už Šono O’Maros. Viešpatie, ar dar už tai neatsiteisiau? Ar dar negana kentėjau? Dieve, suteik man stiprybės. Dabar man jos reikia kaip niekad. O kol kas – neleisk jai žaisti tose nelemtose rungtynėse. Ji to nenusipelnė.

Santa Katalinos taurė prasidėjo laiku – retas atvejis Argentinoje, – penktą po pietų. Vis dar svilino karštis, o vaikinai baltais džinsais ir spindinčiais rudais ilgaauliais batais šuoliavo pirmyn ir atgal po aikštę apimti siautulingo rungtyniavimo įkarščio. Keturi augaloti La Paso jaunuoliai vilkėjo juodus marškinėlius, Santa Katalinos – rausvus. Iš keturių La Paso vaikinų geriausiai žaidė Robertas ir Fransiskas Lobitai; du jų pusbroliai, Markas ir Davikas, buvo to paties lygio žaidėjai kaip Rafaelis ir Agustinas. Robertas Lobitas buvo geriausias Fernando draugas, bet per tokias rungtynes kaip šios draugystei nelikdavo vietos; visą žaidimą juodu bus pikčiausi priešai.

Fernandas, Santis, Rafaelis ir Agustinas kartu žaidė nuo vaikystės. Šiandien visi buvo puikios formos, išskyrus Agustiną, kuris po vakarykščios vis dar buvo pagiringas. Santis žaidė įspūdingai, šokinėjo balne šauniai demonstruodamas meistriškumą. Bet komandiniam Santa Katalinos žaidimui, kuriuo ji taip garsėjo, koją pakišo ketvirtoji grandis – Agustinas, jo reakcija buvo neįprastai sulėtėjusi, lyg per vieną smūgį atsiliktų nuo visų kitų. Buvo žaidžiami šeši kėliniai po septynias minutes.

– Agustinai, dar turi penkis kėlinius suimti save į rankas, – per pirmą pertrauką piktai kalbėjo Pakas. – Jei nebūtum sutrikęs vidury aikštės, Robertas Lobitas nebūtų turėjęs progos įmušti – dukart. – Žodį „dukart“ jis pabrėžė, lyg kaltas būtų vienas Agustinas. Kol išvargę putoti jų poniai buvo keičiami pailsėjusiais, Agustinas būkštaudamas žvelgė per lauką į seserį. – Turi dėl ko nerimauti, sūnau. Jei nežaisi geriau, tavo vietą užims Sofija, – pridūrė Pakas ir dideliais žingsniais pasitraukė iš lauko. Šio grasinimo pakako Agustinui įveikti antrą kėlinį, bet Santa Katalina vis dar atsiliko dviem įvarčiais.

Žiūrėti rungtynių buvo susirinkę visi Santa Katalinos ir La Paso gyventojai. Paprastai jie sėdėdavo kartu, bet šiandien buvo kitaip; dėl rungtynių svarbos jie sėdėjo atskirai ir įtariai dirsčiojo į priešininkų stovyklą. Vaikinai it gauja vilkų sėdėjo drauge, nervingai trypdami kojomis, viena akimi jie stebėjo rungtynes, kita – merginas. La Paso merginos trumpais platėjančiais sijonėliais ir skarelėmis buvo įsitaisiusios ant džipų variklių gaubtų; jos aptarinėjo vaikinus ir madas, tamsūs akiniai dengė akis, dažnai geidulingai įsmeigtas į kurį nors Santa Katalinos vaikiną. O Santa Katalinos merginos – Sabrina, Martina, Pija, Leticija ir Vanesa – nenuleido akių nuo gražuolio Roberto Lobito, jodinėjančio po lauką ant savo ponio it šaunus riteris ant žirgo; kas kartą pasilenkus mušti kamuolio išblukę šviesūs plaukai užkrisdavo jam ant dailaus veido. Sofija ir Marija laikėsi atokiau, joms labiau patiko sėdėti ant tvoros su Čikita ir mažuoju Pančitu, žaidžiančiu už šoninių linijų su maža maleta ir kamuoliuku. Šitaip niekas neblaškė jų dėmesio, sutelkto į brolius ir pusbrolius.

– Jie negali pralaimėti! – karštai protestavo Sofija žiūrėdama, kaip Santis šuoliuoja prie vartų, paskui perduoda kamuolį Agustinui, deja, jis nepataikė.

– Choto Agustinas! – suirzusi sušuko ji. Marija neramiai prikando lūpą.

– Sofija, nevartok to žodžio, jis nederamas, – švelniai tarė Čikita nenuleisdama akių nuo sūnaus.

– Negaliu žiūrėti į savo kvailą brolį, jis daro gėdą.

– Chopo chopo, – nusijuokė Pančitas, smūgiuodamas kamuolį į nieko neįtariantį šunį.

– Pančitai, negalima, – subarė Čikita, bėgdama pagalbon. – Tai negražus žodis, net jei gerai jo neištari.

– Nesijaudink, Sofija. Jaučiu permainų vėją, – tarė Marija, sugavusi pusseserės žvilgsnį.

– Viliuosi, kad tu teisi. Jei Agustinas taip žais ir toliau, tikrai pralošime, – atsakė ji, paskui Čikitai už nugaros mirktelėjo Marijai.

Žaidžiant ketvirtą kėlinį, Santa Katalina vis dar atsiliko dviem įvarčiais, nors Santis ir Fernandas buvo įmušę po įvartį. La Paso komandos nariai, įsitikinę savo pergale, patenkinti atsilošė balnuose. Staiga nežinia iš kur išdygo Agustinas, perėmė kamuolį ir nekliudomas nudundėjo prie vartų. Karštai palaikomas nuo šoninių linijų jis smūgiavo kamuolį.

– O Dieve! – sušuko pralinksmėjusi Sofija. – Agustinas įmušė įvartį!

Santa Katalinos palaikymo komandoje nugriaudėjo sveikinimo šūksniai, iš džiaugsmo merginos vos nenudardėjo nuo variklio gaubtų. Bet Agustino ponis nesustojo ties vartais, jis pergalingai šuoliavo toliau, paskui staiga sustojo, ir apkvaitęs Agustinas išlėkė į orą. Nudribęs jis sudejavo ir nejudėdamas liko tysoti žolėje. Migelis ir Pakas nuskubėjo prie jo. Tuoj pat jį apstojo žmonės. Po kelių siaubingų akimirkų, kurios netekusiai galvos Anai atrodė visa amžinybė, Pakas pranešė, kad Agustinui nieko nenutiko, tik skauda galvą ir kamuoja sunkios pagirios! Visų nuostabai, jis šūktelėjo Sofijai:

– Žaisi tu!

Ji žiūrėjo į tėvą priblokšta. Ana norėjo prieštarauti, bet jos dėmesį atitraukė aimanuojantis Agustinas.

– Cómo?

– Žaisi tu, nagi, paskubėk. – Paskui rimtai pridūrė: – Ir būtų geriau, jei laimėtum.

– Marija, Marija! – nustebusi sušuko Sofija. – Pavyko!

Marija nepatikliai, su pagarbia baime papurtė galvą – tas medis iš tiesų stebuklingas.

Greitai vilkdamasi rausvus marškinėlius ir sėsdama ant ponio Sofija negalėjo patikėti savo sėkme. Pastebėjo, kad jai einant į aikštę La Paso vaikinai nepatikliai juokiasi. Robertas Lobitas kažką riktelėjo savo broliui Fransiskui ir jie abu niekinamai sukikeno. Ji jiems parodys, prisiekė Sofija. Visiems parodys, ką geba. Ji neturėjo laiko pasikalbėti su Sančiu ir kitais. Beregint vėl prasidėjo žaidimas. Po kelių sekundžių jai buvo perduotas kamuolys, ir ją ėmė dengti Markas, savo poniu stumdamas jos ponį, neleisdamas varytis kamuolio; ji tik bejėgiškai stebėjo, kaip kamuolys nulekia tarp jos ponio kojų ir skrieja į kitą pusę. Prieš nušuoliuodama ji įniršusi metėsi prie Marko, paskui prie Fransisko. Matė, kad Rafaelis ir Fernandas nenori perduoti jai kamuolio; tik Santis pasitelkdavo ją, kai galėdavo, bet Santį pasišaipydamas atidžiai dengė Robertas Lobitas. Tiesą sakant, atrodė, kad Robertas ir Santis kaunasi kažkokiame asmeniniame mūšyje, tarytum aikštėje būtų vienu du: trankosi vienas į kitą, sukimba maletomis ir svaidosi nešvankybėmis.

– Ferčai, aš kairėje! – pamačiusi gerą progą šūktelėjo Fernandui Sofija. Jis dirstelėjo į ją, sudvejojo, paskui, užuot pasiuntęs kamuolį jai, perdavė jį Rafaeliui, o šį tučtuojau it sumuštinį iš abiejų pusių piktai suspaudė Markas ir Davikas. – Ferčai, kitąkart perduok man. Galėjau joti tiesiai į vartus! – įširdusi sušuko dėbsodama į jį.

– Tai jau tikrai, – kandžiai atsakė šis ir nujojo šalin. Ji matė, kad Robertas Lobitas sulaužė nerašytą taisyklę ir žiūrėdamas į Fernandą užjaučiamai papurtė galvą.

Sabrina ir Martina pasibaisėjo, kad Sofijai leista žaisti.

– Ji viską jiems supainios, – irzliai tarė Sabrina.

– Dėl Dievo meilės, jai tik penkiolika, – niekinamai prunkštelėjo Martina. – Jai tikrai nereikėtų leisti žaisti su suaugusiais vaikinais.

– Tai Sančio kaltė – jis ją skatina, – piktai tarė Pija.

– Jis jai neabejingas, ir vienas Dievas težino kodėl. Ji bjauriai išlepinta. Žiūrėkit, ji tik sukiojasi nieko neveikdama. Niekas jai neperduoda kamuolio. Galėtų ir baigti, – pasiskundė Sabrina stebėdama, kaip jaunoji jos pusseserė sukinėjasi sutrikusi aikštės vidury.

Penkto kėlinio pabaigoje jie vis dar atsiliko vienu įvarčiu.

– Dėl Dievo meilės, išnaudokit Sofiją! Esame komanda ir laimėsime tik bendromis pastangomis, – pratrūko Santis lipdamas nuo ponio.

– Ją išnaudodami garantuotai pralaimėsime, – atsakė Fernandas, nusiimdamas kepuraitę ir purtydamas juodus, nuo prakaito šlapius plaukus.

– Ferčai, baik, nebūk vaikiškas, – tarė Rafaelis. – Ji žaidžia, ir nieko nepadarysi. Jie nesitiki, kad perduosime jai kamuolį, tad išnaudokime šią galimybę.

– Trise mes nelaimėsime, – sušuko Santis įpykęs, – tad, velniai rautų, įtraukite ją į žaidimą!

Pasibjaurėjęs Fernandas piktai dėbtelėjo į brolį.

– Parodysiu jums, moterų niekintojai, kad žaisti moku geriau nei tas kvailys Agustinas. Tik įveikit savo pasipūtimą ir žaiskit su manim – ne prieš mane. Priešininkas La Pasas, ar užmiršote? – Ir Sofija ristele vėl nujojo į aikštę. Fernandas tyliai putojo, Rafaelis pakėlė akis į dangų, o Santis susižavėjęs tyliai nusijuokė.

Kai jie išjojo žaisti paskutinio kėlinio, įtampa buvo tapusi beveik apčiuopiama. Prasidėjus žaidimui žiūrovus apgaubė slogi tyla. Paskutinis kėlinys buvo agresyvus pranašumo demonstravimas, abi komandos žūtbūtinai stengėsi nurungti viena kitą. Santis, neabejotinai geriausias komandos žaidėjas, buvo rūpestingai dengiamas, o Sofija, kuriai, visų manymu, niekas neperduos kamuolio, buvo beveik nesaugoma. Laikas seko. Nepaisant įvykusio ginčo Sofija beveik negaudavo kamuolio ir didumą laiko pikta dengė kitus. Pagaliau Sančiui pavyko išlyginti rezultatą.

Dabar žiūrovai pašoko ant kojų; paskutinėmis žaidimo minutėmis, kai kova intensyvėjo, jie nenustygo vietose. Visi žinojo, kad jei nebaigs laiku, turės mušti baudinius, kol vienas iš priešininkų pataikys į vartus. Aikštė aidėjo nuo įnirtingų šūksnių ir nekantrių nurodinėjimų: Robertas mėgino suvaldyti savo komandą, o Santis bandė įtikinti brolį žaisti su Sofija. Susijaudinusi Marija šokinėjo į viršų negalėdama nusėdėti, trokšdama, kad Sofija įmuštų įvartį. Migelis ir Pakas nekantriai žingsniavo palei šonines linijas nenuleisdami nuo žaidimo akių. Pakas dirstelėjo į laikrodį – liko viena minutė. „Tikriausiai suklydau leisdamas Sofijai žaisti“, – niūriai pamanė jis.

Staiga Rafaelis perėmė kamuolį, perdavė jį Fernandui, šis atmušė jį atgal. Santis išvinguriavo pro Robertą ir Marką, tie nušuoliavo jam iš paskos. Pasigirdo karštligiški riksmai, bet Rafaeliui pavyko perduoti kamuolį Sančiui ir jis nedengiamas nuskriejo per lauką. Tarp jo ir vartų stovėjo tik Sofija ir jos priešininkas Fransiskas. Galėjo rinktis: išdrįsti joti pro Fransiską ir mėginti mušti pats arba smūgiuoti kamuolį Sofijai. Įsitikinęs, kad Santis neperduos Sofijai kamuolio, Fransiskas paliko ją ir metėsi prie Sančio perimti kamuolio. Santis pakėlė savo žalias akis į pusseserę, ši tučtuojau viską suprato ir pasiruošė. Vos Fransiskas į jį atsitrenkė, Santis smūgiavo kamuolį Sofijai.

– Mušk įvartį, Sofija! – suriko jis.

Ne iš tų, kurie praleistų tokią progą, ji nušuoliavo prie kamuolio sukandusi dantis. Sudavė kartą, kitą, paskui įgudusia ranka užsimojo taco galvodama apie Chosė, savo tėvą, tada apie Santį ir pasiuntė kamuolį tiesiai tarp virpstų. Dar po kelių sekundžių pasigirdo švilpukas. Jie laimėjo rungtynes.

– Negaliu patikėti! – aiktelėjo Sabrina.

– Dieve, jai pavyko! Sofija įmušė įvartį! – šaukė Martina šokinėdama ir plodama rankomis. – Šaunuolė, Sofija! – suriko ji. – Idola!

– Ir pačiu laiku! – švytėjo Migelis, tapšnodamas Pakui per nugarą. – Tavo laimė, nes būtum iškeptas kartu su lomo.

– Ji gerai žaidė – nors komanda jos nepalaikė. Bet dėl jos talento nėra abejonių, – išdidžiai tarė jis.

Rafaelis prijojo prie Sofijos ir paplojo per nugarą.

– Bien hecho, gorda! – sukikeno jis. – Tapai žvaigžde!

Fernandas linktelėjo jai nesišypsodamas. Buvo patenkintas, kad jie laimėjo, bet negalėjo prisiversti pasveikinti Sofijos. Sugriebęs už sprando Santis vos nenutempė jos nuo ponio ir prisitraukė arčiau, norėdamas pabučiuoti dulkėtą jos skruostą.

– Čiofi, žinojau, kad gali. Tu manęs nenuvylei, – nusijuokė jis, nusiimdamas kepurę ir kasydamasis prakaituotą galvą.

Jai lipant nuo ponio priėjo Robertas Lobitas.

– Kaip mergina, žaidi neblogai, – nusišypsojo.

– Kaip vaikinas, žaidi neblogai, – akiplėšiškai atsakė ji.

Robertas nusijuokė.

– Vadinasi, dažniau matysime tave aikštėje? – paklausė, rudos jo akys susidomėjusios tyrinėjo jos bruožus.

– Gal.

– Tai lauksiu, – pridūrė jis ir mirktelėjo.

Sofija suraukė nosį, dusliai nusijuokė ir nubėgo prie savo komandos.

Vėliau tą patį vakarą, kai prieblandą sidabru nusagstė pirmosios žvaigždės, Santis ir Sofija sėdėjo po gumbuotomis didžiulio ombu medžio šakomis ir žvelgė į horizontą.

– Čiofi, šiandien gerai žaidei.

– Tavo dėka, Santi. Tu manim patikėjai. Aš juokiausi paskutinė, tiesa? – Ir ji tyliai nusijuokė prisiminusi nuo ponio krintantį Agustiną. – Tie mano broliai…

– Nepaisyk jų. Jie tave erzina tik todėl, kad tu reaguoji.

– Negaliu nereaguoti. Jie tokie išlepę, ypač Agustinas.

– Visos motinos taip elgiasi su sūnumis. Tu tik palauk.

– Tikiuosi, lauksiu labai labai ilgai.

– Gal daug trumpiau, nei manai. Gyvenimas niekuomet nebūna toks, kokio tikiesi.

– Mano bus toks, pamatysi. Šiaip ar taip, dėkui, kad šiandien manimi patikėjai ir palaikei. Tikrai jiems parodžiau, tiesa? – išdidžiai tarė ji.

Jis pažvelgė į sutemų gaubiamą nuoširdų jos veidą ir meiliai uždėjo ranką ant sprando.

– Žinojau, kad gali. Niekas neturi tokio ryžto kaip tu. Niekas. – Tada kiek patylėjo lyg susimąstęs.

– Apie ką galvoji? – paklausė ji.

– Čiofi, tu visai ne tokia kaip kitos mergaitės.

– Tikrai? – patenkinta perklausė ji.

– Taip, tu įdomesnė, linksmesnė… kaip čia pasakius? Tu – personaje.

– Na, jei aš „asmenybė“, tai tu, Santi, man esi ídolo! Ar žinai?

– Nekelk manęs ant pjedestalo – galiu nukristi, – sukikeno jis.

– Man pasisekė, kad turiu tokį draugą kaip tu, – droviai tarė jausdama, kaip padažnėjo jos širdies tvinksniai. – Tu tikrai esi mylimiausias mano pusbrolis.

– Pusbrolis. – Jis giliai liūdnokai atsiduso. – Tu taip pat esi mylima mano pusseserė.

Ketvirtas skyrius

– Mergaitės žaidžia ne blogiau už berniukus, – nerūpestingai pareiškė Sofija vartydama vieną Čikitos žurnalų.

– Niekai! – atrėžė Agustinas pertraukdamas savo pokalbį su Fernandu ir Rafaeliu; it alkanas upėtakis jis užkibo ant jos kabliuko.

– Nekreipk į ją dėmesio, – irzliai tarė Fernandas. – Callate, Sofija, gal eik ir susirask Mariją pažaisti, o mus palik ramybėje. – Sofija buvo ketveriais su puse metų už jį jaunesnė, ir su mažvaikiais jis netekdavo kantrybės.

– Man nuobodu, – sumurmėjo ji, judindama ant sofos ištiestų rudų savo kojų pirštus. Lijo. Stambūs vasaros lietaus lašai barbeno į langų stiklus. Ištisą dieną smarkiai, įkyriai ir be paliovos lijo. Santis su pusbroliais Sebastianu, Ancheliu ir Nikitu buvo išvykęs į miestą. Marija su Čikita, Pančitu ir jų teta Malena bei jos mažuoju sūneliu Horacijumi svečiavosi Anos namuose. Sofija, kitaip nei Marija, nemėgo žaisti su mažais vaikais, tad paliko juos. Ji tingiai išsitiesė. Nebuvo ką veikti ir su kuo žaisti. Apsidairė po kambarį ir atsiduso. Vaikinai buvo įsitraukę į pokalbį.

– Polą aš žaidžiu ne blogiau už Agustiną, ir tėtis tą žino, – nesiliovė ji laukdama brolio atsako. – Juk galų gale jis išleido mane žaisti dėl Santa Katalinos taurės.

– Sofija, užsičiaupk, – tarė Fernandas.

– Sofija, tu labai įkyri, – tarė Rafaelis.

– Aš tik konstatuoju tiesą. Štai jūs visi aptarinėjate sportą, lyg jis sektųsi tik jūsų lyties atstovams. Mergaitės būtų ne blogesnės sportininkės už berniukus, jei turėtų galimybę pasireikšti. Esu gyvas pavyzdys.

– Sofija, neketinu ginčytis, – tarė kildamas Agustinas, – bet pasakysiu, kad turiu daugiau jėgos, nei tu apskritai galėtum sukaupti. Tad nė nesilygink.

– Kalbu ne apie jėgą. Kalbu apie nuovoką ir meistriškumą. Aišku, žinau, kad vyrai stipresni už moteris – esmė ne tai. Tau, Agustinai, ypač būdinga nesuprasti esmės. – Ji su panieka nusijuokė patenkinta, kad išprovokavo jo reakciją.

– Sofija, jei neužsičiaupsi, pats išmesiu tave į lietų, tada pažiūrėsime, kas verks kaip mergaitė, – suniurzgė įpykęs Fernandas.

Tuo metu vidun it šlapias šuo įpuolė Santis, jam ant kulnų lipo Sebastianas, Anchelis ir Nikitas. Jie piktai burnojo orą ir šluostėsi aplytus veidus.

– Vos pavyko pravažiuoti keliu, – uždusęs tarė jis. – Tiesiog neįtikėtina purvynė.

– Tik per stebuklą neįklimpome, – pridūrė Sebastianas, purtydamas savo varvančius tamsius plaukus ir taškydamas plytelėmis išklotas grindis.

– Ką tokiu oru lauke veikia tavo senelis? – atsigręžęs į Sofiją paklausė Santis.

– Nežinau, o ką jis veikia?

– Vaikštinėja, lyg lauke šviestų saulė.

– Labai panašu į senelį, – sukikeno Sofija. – Ei, Santi, ar merginos sporte nenusileidžia vaikinams?

– Santi, visą rytą ji tikra rakštis. Padaryk paslaugą ir veskis ją šalin, – tarė Rafaelis.

– Čiofi, aš nepalaikau kurios nors vienos pusės, jei tu to tikiesi.

– Kalbu ne apie jėgą ar ką nors panašaus. Meistriškumas, sumanumas…

– Tu esi gerokai sumanesnė nei dauguma vaikinų, – pritarė jis ir patraukė jos kojas, kad galėtų prisėsti šalia ant sofos.

– Tik pasakiau, kad esu tokia pat gabi kaip Agustinas, – paaiškino ji. Matė, kaip piktai susigūžė Agustinas. Jis sumurmėjo kažką po nosimi Fernandui ir Rafaeliui.

– Na, įrodyk, – gūžtelėjo pečiais Santis. – Gali valandų valandas apie tai kalbėti. Tikriausiai visiems įgrisai.

– Gerai. Agustinai, ar nori būti sutriuškintas prie nardų lentos? – metė iššūkį ji.

– Žaisk su Sančiu, aš neturiu ūpo, – piktai dėbtelėjo jis.

– Nenoriu žaisti su Sančiu.

– Nes žinai, kad praloši, – pasipūtė Santis.

– Ne dėl to. Aš nesidedu geresnė už Santį ar Rafą, ar Ferčą. Tik sakau, kad pranokstu Agustiną.

Brolis staiga atsistojo ir pervėrė ją žvilgsniu.

– Puiku, Sofija, nori būti sutriuškinta? Eik, atnešk lentą ir pažiūrėsime, kuris pranašesnis.

– Baik, Agustinai, – tarė Rafaelis, pavargęs nuo nuolatinių brolio ir sesers rietenų. Fernandas nepritariamai papurtė galvą. Sofija dažnai būdavo įkyri, bet nuobodžiaudama tapdavo tiesiog nepakenčiama.

– Ne, žaisiu, bet su viena sąlyga, – tarė Agustinas.

– Kas tai būtų? – atsiliepė ji, traukdama lentą iš Migelio žaidimų stalčiaus.

– Jei laimėsiu, pripažinsi, kad aš tave viskuo pranokstu.

– Gerai.

– Išdėliok šaškes ir pašauk, kai būsi pasirengusi. Einu ko nors išgerti. – Ir jis išėjo iš kambario.

– Ar tikrai esi pasiruošusi tai pripažinti? – paklausė Santis žiūrėdamas, kaip ji dėlioja ant lentos šaškes.

– Aš nepralošiu.

– Nebūk tokia tikra. Juk žinai, daug priklauso ir nuo sėkmės. Tau gali tiesiog nepasisekti.

– Seksis ar nesiseks, vis tiek laimėsiu, – pasipūtusi atsakė ji.

Kai Agustinas ir Sofija metė kauliuką ir ėmė žaisti, kiti it varnai susispietė aplink stebėti žaidimo, išskyrus Fernandą. Jis įsitaisė prie tėvo stalo, prisidegė cigaretę, tada ėmė dėlioti ten išbarstytą nebaigtą dėlionę.

– Santi, šiukštu nepadėk Sofijai. Ji turi žaisti pati, – rimtai perspėjo Rafaelis. Santis patenkintas išsišiepė, nes Sofijai dukart išriedėjo po šešis taškus.

– Negaliu patikėti, na, karve, tau ir sekasi, – iškošė rungdamasis Agustinas. Jo akyse sesuo pastatė galingą šaškių sienelę ir užblokavo dvi jo šaškes. Sofija buvo nė kiek ne mažiau nusiteikusi rungtis, bet labai stengėsi to neparodyti. Ji atsainiai mėtė kauliuką, laidė kvailas pastabas ir patenkinta išdidžiai šypsojosi. Žinojo, kad tokia veido išraiška jį erzina.

Pirmą žaidimą Sofija išlošė, bet to buvo negana. Nerašyta taisyklė skelbia, kad bet koks žaidimas – ar tenisas, ar šokinėjantys skridinėliai – laimimas, kai pergalė pasiekiama du iš trijų kartų. Laimėjusi pirmą partiją ji negalėjo atsispirti nepasididžiavusi.

– Matėte? Vargšelis Agustinas! Kaip jautiesi nugalėtas merginos? – džiūgavo ji. – O juk esu jaunesnė už tave!

– Lošime tris partijas. Dar turiu daug laiko, – atsakė šis apsimestinai ramiai.

Sofija sugavo Sančio žvilgsnį ir jam mirktelėjo. Jis priekaištaudamas lėtai papurtė galvą. Suprato, kad šitaip puikuodamasi ji tik skaudžiau kris.

Prasidėjo antroji partija. Sofijos replikos išseko, nes jai, regis, krito tik nedideli skaičiai, o Agustinui – penketukai ir šešetukai. Šypsena jos veide nublanko, liko tik gan nepatraukli pikta išraiška. Santis linksminosi į ją žiūrėdamas. Kartą ar du jis matė, kad ji daro sau nepalankų ėjimą ir mėgino sugauti jos žvilgsnį, bet ji nepakėlė nuo lentos akių. Jautė, kad sėkmė slysta iš rankų. Jos skruostai užsiplieskė skaisčiu raudoniu, kai Agustinas perėmė vieną jos šaškę, paskui vėl metė kauliuką, nes jai nebeliko vietos ėjimui. Ji jautė jo savimi patenkintą šypseną, besiskverbiančią po oda ir verčiančią muistytis.

– Paskubėk, – nekantriai įsakė ji. – Lėčiau žaidi vien tam, kad mane suerzintum.

– Oho, pakeitei savo giesmelę? – pakurstė jis. – Nebesišypsome, ką?

– Teisingai, lygiosios, – pagaliau pergalingai pareiškė Agustinas. – Pasirengusi lemiamai partijai, sesute?

Fernandas nesiklausė. Tiesą sakant, labai stengėsi nesiklausyti. Keletą minučių jo dėmesį buvo patraukusi dėlionė, ir cigaretė buvo puiki. Jis paėmė iš pakelio dar vieną ir prisidegė. Išgirdęs kitame kambario gale inkščiančią Sofiją suprato, kad reikalai klostosi įdomiau. Numetęs degtuką į tuščią židinį neskubėdamas nuėjo pažiūrėti, kas vyksta.

– Tai ką, Sofija, tave triuškina vaikinas? – nusijuokė jis žvilgtelėjęs į žaidimą. Pusseserė nieko neatsakė ir nukorė galvą. Palinkęs it didžiulis šikšnosparnis jis metė ant lentos šešėlį. Sebastianas, Nikitas ir Anchelis pokštavo kas kartą Sofijai išmetus kauliuką; Agustinas, dabar laimintis, iš širdies kvatojosi. Rafaelis, iš pradžių norėjęs, kad laimėtų brolis, pakeitė nuomonę ir ėmė palaikyti silpnesniąją pusę, kaip jam buvo būdinga. Kai Sofija imdavo sielotis, jis visuomet suminkštėdavo. Santis, žinoma, norėjo, kad laimėtų Sofija. Jos atžvilgiu jis visad jautėsi kaip globojantis vyresnysis brolis. Matė, kad ji nusiminusi dėl pralaimėjimo ir tikriausiai gailisi pernelyg pasitikėjusi savo jėgomis. Pagaliau jis sugavo jos žvilgsnį, ji žvelgė suglumusi. Agustiną erzino tikriausiai tik norėdama sulaukti dėmesio ir dar dėl to, kad lijo ir ji neturėjo ko nusitverti, galėjo tik įkyrėti visiems. Jis pažinojo Sofiją. Buvo perpratęs ją geriau nei kas kitas.

– Laimėjau! – išdidžiai paskelbė Agustinas, dėdamas paskutines šaškes į odinį griovelį lentos šone.

– Tu sukčiavai, – piktai tarė Sofija. Santis nusijuokė ir pavartė akis.

– Užsičiaupk! – atrėžė Agustinas. – Laimėjau sąžiningai ir dorai – turiu penkis liudytojus.

– Vis tiek sukčiavai, – suniurzgė ji.

– Čiofi, gražiai prisipažink pralaimėjusi, – rimtai tarė Santis eidamas iš kambario.

– Neprisipažinsiu. Tik ne Agustinui. Tik ne jam, niekada! – sušuko ji ir puolė paskui Santį.

– Gerai sužaidei, Agustinai, – paplojo Fernandas ir šiurkštokai plekštelėjo jam per nugarą. – Dabar ji užsičiaups. Pagaliau turėsime ramią popietę.

– Jūs turėsite ramią popietę, – atsiduso Rafaelis. – Mūsų laukia siaubingas vakaras. Ji purkštaus dienų dienas.

– Niekas taip nepurkštauja kaip Sofija, – sutiko Agustinas. – Bet visi pykčiai atsipirks. Man patiko. Gal kas norėtų pažaisti?

Sofija sekė paskui Santį koridoriumi.

– Kur eini? – paklausė ji, ranka braukdama per sieną.

– Turėtum garbingiau elgtis pralaimėjusi.

– Man nerūpi.

– Turėtų rūpėti. Nemokėti gražiai pralaimėti – labai nepatrauklus bruožas. – Žinojo, kad sulauks reakcijos. Sofija buvo labai išdidi.

– Nepasakyčiau, kad visai nemoku. Tik su Agustinu. Žinai, kaip jis mane erzina.

– Regis, tu pirma jį pašiepei.

Tuo metu atsivėrė durys ir į vidų įvirto Čikita, Marija ir Pančitas po dideliu juodu skėčiu.

– Lauke bjaurus oras, – uždususi tarė Čikita. – Ak, Santjagai, būk geras ir padėk Pančitui nusivilkti drabužėlius, jis visas peršlapęs. Enkarnasijona! – sušuko ji.

– Ką lietuje veikia Dermotas? – paklausė Marija, rankomis gręždamasi plaukus.

– Einu, pažiūrėsiu, – pareiškė Sofija skubėdama pro juos. – Pasimatysim vėliau.

– Šitoks lietus vasarai visai nebūdingas, jis nesiliauja visą dieną, – tarė Čikita, purtydama galvą.

Sofija bėgo pro medžius šaukdama senelį. Tikrai smarkiai lijo, ir ji negalėjo įsivaizduoti, kurių galų jis išėjo laukan per tokią liūtį. Pralinksmėjo pamačiusi jį kitoje lygumos pusėje pro vartelius mušinėjantį kroketo rutulius. Jį liūdnai stebėjo pora permirkusių šunų – jų uodegos karojo nusvirusios tarp kojų.

– Seneli, ką, po galais, veiki? – paklausė artindamasi.

– Sofija Melodija, tuoj išlįs saulė, – atsakė jis. – Ak, Dermotai, puikus smūgis! Sakiau jums, kad pavyks, – pridūrė šunims, kai mėlynas rutulys lengvai prariedėjo pro vartelius.

– Bet tu kiaurai permirkęs.

– Kaip ir tu.

– Tu visą popietę lauke. Visi apie tai tik ir kalba.

– Greit išdžiūsiu. Tuoj pasirodys saulė, jau jaučiu, kaip ji kaitina nugarą.

Sofija pajuto šaltus lašus, tekančius nugara, ir nusipurtė. Dėbtelėjo į dangų, tikėdamasi pamatyti tik pilką miglą. Bet, savo nuostabai, išvydo pro debesis besiskverbiantį skaistų švytėjimą. Prisimerkusi, kad neprilytų į akis, ji veidu pajuto karštį.

– Seneli, tu teisus. Saulė tikrai tuoj išlįs.

– Žinoma, mergyt, aš teisus. Dabar paimk lazdą. Pažiūrėkime, ar įmuši geltoną rutulį štai pro anuos vartelius.

– Aš nenusiteikusi žaisti. Ką tik pralaimėjau nardais Agustinui.

– Ajajai. Guldau galvą, nemoki gražiai pralaimėti. – Jis tyliai nusijuokė.

– Viskas buvo ne taip jau blogai.

– Jei gerai tave pažįstu, Sofija Melodija, nuėjai supykusi it išpaikinta princesė.

– Na, nebuvau itin laiminga, – nuoširdžiai prisipažino ji, atgalia ranka braukdama nuo nosies galo lašą.

– Žavesys – dar tik pusė darbo, – išmintingai tarė jis ir nuskubėjo prie namo.

– Kur eini? Išlenda saulė.

– Laikas išgerti.

– Seneli, dar tik ketvirta valanda.

– Taigi. – Paskui atsigręžė į ją ir mirktelėjo: – Nesakyk savo mamai. Eikš paskui mane.

Dermotas nusivedė vaikaitę už rankos pro virtuvės duris, nenorėdamas susidurti su Ana. Juodu slapčia nužliugsėjo koridoriumi, paskui save palikdami žvilgantį pėdsaką. Apsidairęs senelis atsargiai atidarė baltinių spintą.

– Tai štai, seneli, kur jį laikai, – sušnypštė Sofija, kai jo ranka dingo tarp rankšluosčių. Jis ištraukė butelį viskio. – Nebijai, kad Soledada aptiks?

– Soledada yra mano nusikaltimo bendrininkė. Toji moteris puikiai moka saugoti paslaptis, – tarė jis laižydamas lūpas. – Eime, jei ir tu nori tapti nusikaltimo bendrininke.

Sofija nusekė paskui jį koridoriumi, išėjo pro virtuvės duris ir patraukė per kiemą medžių link.

– Kur einame?

– Į mano slaptavietę.

– Tavo slaptavietę? – atkartojo Sofija, kuriai intrigos patiko. – Aš taip pat turiu slaptavietę. – Bet senelis nesiklausė. Jis rūpestingai glaudė prie krūtinės viskio butelį it jauna motina kūdikį. – Tai ombu medis, – tarė ji.

– Be abejo, jis, be abejo, jis, – murmėjo Dermotas priekyje, beveik šokinėdamas iš nekantrumo. Pagaliau juodu atėjo prie nedidelės medinės pašiūrės. Sofija tikriausiai šimtus kartų buvo pro ją praėjusi ir nė karto neatkreipusi dėmesio.

Dermotas atidarė duris ir įleido ją vidun. Čia buvo tamsu ir atsidavė pelėsiais. Lietų sulaikantis lango stiklas buvo nedidukas ir apsamanojęs, pro jį vos galėjo prasismelkti šviesa. Stogas – kiauras it milžiniškas rėtis, stambūs lašai per jį tiško ant grindų ir baldų. Tiesą sakant, baldais per daug rūpintis nereikėjo – stalas buvo aiškiai supuvęs, o kelios lentynos jau suirusios ir pavojingai karojo atsiknojusios nuo sienų.

– Kadaise ši pašiūrė priklausė Antonijui, – tarė Dermotas, sėsdamas ant suolo. – Nesivaržyk, Sofija Melodija. Sėskis. – Sofija atsisėdo ir suvirpėjo. – Štai daktaro Dermoto vaistai nuo peršalimo, – pridūrė jis, gerokai gurkštelėjo ir padavė jai butelį. – Ak, jie tikrai puikiai padeda. – Jis laimingas sugurguliavo. Sofija prikišo butelį prie nosies ir pauostė. – Neuostyk, mergyt, gerk.

– Seneli, jis stiprus, – tarė ji, paskui užsivertė butelį. Ugnies kamuolys nuslydo gerkle ir supurtė kūną, burna plačiai išsižiojo it drakono nasrai, ir ji ilgai, kankinamai sušvokštė.

– Šaunuolė mergaitė. – Jis supratingai linktelėjo ir paplekšnojo per nugarą. Akimirką ji negalėjo įkvėpti, bet paskui ugnis įsiskverbė į venas ir užliejo kūną, paversdama skausmą nepaprastu malonumu. Ji giliai įkvėpė. Degančiais skruostais atsisuko į senelį ir prieš paimdama butelį dar vienam gurkšniui kažkaip vangiai nusišypsojo.

– Tai bent paslaptį turi, seneli. Tai bent paslaptį, – sukikeno ji vėl priglausdama butelį prie lūpų. Po kelių gurkšnių ji jau nebejuto drėgmės ir nebepyko ant Agustino. „Tiesą sakant, – pamanė ji, – aš myliu Agustiną ir Rafą, ir mamą. Visus juos myliu.“ Ji jautėsi apsvaigusi ir laiminga, lyg niekas pasaulyje nebūtų svarbu ir viskas būtų juokinga. Ji be jokios priežasties nusijuokė. Staiga viskas tapo labai linksma. Dermotas painiodamasis ėmė pasakoti istorijas apie savo „airiškas dieneles“, ir Sofija viena ausimi jų klausėsi; jos įraudusiame veide pleveno lengva šypsenėlė. Tuomet jis ėmėsi mokyti ją airiškų dainų.

– Sutikau ją darže, kur auga bulvės… – užtraukė jis. Apgirtusiai Sofijai jo balsas atrodė gražiausias pasaulyje.

– Seneli, tu kaip angelas. Angelas, – išlemeno ji, jos akys apsitraukė migla.

Nežinia, kaip ilgai jie užtruko pašiūrėje, nė vienam tai nerūpėjo, bet kai Dermotas ištuštino butelį iki paskutinio lašo, abu nusprendė grįžti namo.

– Ša! – sušnypštė Sofija, spausdama pirštą prie lūpų, bet nepataikiusi palietė nosį. – Oi, – nustebusi aiktelėjo ji ir atitraukė drebančią ranką.

– Netriukšmauk, – garsiai tarė Dermotas. – Kad nė šnipšt. – Tada nusijuokė garsiu, iš pilvo kylančiu juoku. – Dieve mano, mergyt, tik keliskart truktelėjai, o štai į ką pavirtai.

– Ša, – vėl sušnypštė ji, įsitvėrusi jo, kad nenugriūtų. – Tu išgėrei visą butelį. Visą butelį. Negaliu patikėti, kad dar laikaisi ant kojų, – jiedviem nesaugiai vingiuojant per sutemas pareiškė ji.

– Sutikau ją darže, kur auga bulvės… – vėl uždainavo jis, ir Sofija pritarė dainuodama pro šalį ir atsilikdama per vieną žodį.

Apgraibomis beieškant durų rankenos, durys atsidarė pačios.

– Sezamai, atsiverk! – išvebleno Dermotas, atmesdamas atgal rankas.

– Por Dios, senjore O’Dvajeri! – aiktelėjo Soledada. – Senjorita Sofija! – Pamačiusi Sofiją įraudusiais skruostais ir kvailai išsiviepusią, ji pasibaisėjusi atšoko. Įtempusi abu vidun, ji skubiai nuvedė Sofiją koridoriumi į savo kambarį. Dermotas nusvirduliavo priešinga kryptimi. Jam įėjus į svetainę, Soledada išgirdo senjoros Anos siaubo šūksnius.

– Dievulėliau, tėti! – klyktelėjo ji. Paskui pasigirdo trenksmas, tikriausiai nukritęs ant plytelių sudužo tuščias butelis. Soledada nelaukė ir nebesiklausė, ji tyliai uždarė savo valdų duris.

– Vaikeli, ką padarei? – sudejavo ji, kai juodvi saugios atsidūrė jos tvarkingame kambaryje. Sofija jai kvailai nusišypsojo.

– Sutikau ją darže, kur auga bulvės… – sugaudė ji.

Soledada padėjo jai nusivilkti drabužius ir prileido vonią karšto vandens. Paskui sugirdė stiklinę gerokai pasūdyto vandens. Sofija tučtuojau užgulė unitazą ir išvėmė ugnį, dėl kurios jautėsi taip, lyg niekas visiškai nerūpėtų. Tuomet ji juto palaimą, bet dabar pykino ir darėsi gaila savęs. Išmaudžiusi šiltoje vonioje ir sugirdžiusi puodelį karšto pieno Soledada paguldė ją į lovą.

– Ką sau galvojai? – paklausė ji, suraukusi putlią rudą kaktą.

– Nežinau. Tiesiog taip atsitiko. – Ji sudejavo.

– Visa laimė, kad tau apgirsti pakako kelių gurkšnių. Vargšas senjoras O’Dvajeris, jam išsiblaivyti prireiks visos nakties, – užjaučiamai tarė Soledada. – Eisiu ir pasakysiu senjorai Anai, kad negaluoji, gerai?

– Manai, ji manimi patikės?

– Kodėl turėtų nepatikėti? Nuo tavęs jau nebetrenkia alkoholiu. Lengvai jo atsikratei. Ar gali įsivaizduoti, kiek būtum turėjusi bėdos, jei būtum įkliuvusi?

– Dėkui, Soledada, – tyliai tarė ji, ir Soledada patraukė prie durų.

– Kadaise dengdavau tavo senelį. Niekad nemaniau, kad dengsiu tave, – tyliai nusijuokė ji, po uniforma subangavo sunkios krūtys.

Sofija jau buvo beveik įmigusi, kai atsidarė durys ir įėjo Ana.

– Sofija, – švelniai tarė ji. – Kas nutiko? – Tada priėjo paliesti vaiko kaktos. – Hm, šiek tiek karščiuoji. Vargšelė.

– Rytą jausiuos geriau, – sumurmėjo Sofija kaltai žvelgdama pro antklodės kraštą.

– Ne taip, kaip tavo senelis, kurį rytoj bjauriai pykins, – trumpai atkirto ji.

– Ar ir jis serga?

– Serga? Dedu galvą, norėtų sirgti. Ne, – rankomis įsisprendusi į klubus atsakė ji ir nuvargusi atsiduso. – Jis ir vėl gėrė.

– Štai kaip.

– Nežinau, kur jis slepia tuos prakeiktus butelius. Vieną surandu, jis pasislepia kitą. Kada nors tai jį pribaigs.

– Kur jis?

– Drybso kėdėje ir knarkia kaip kiaulė.

– Mama! – aiktelėjo Sofija. Troško, kad jį kas nors taip pat rūpestingai išblaivytų, kaip ją išblaivė Soledada.

– Na, tai jo paties kvaila yda. Jau tiek kartų jam sakiau. Jis neklauso, tad aš ir nepamokslausiu.

– Ar tu jį taip ir paliksi?

– Taip, aš jį taip ir paliksiu, – pakartojo ji šiurkščiai. – O ką norėtum, kad padaryčiau?

– Nežinau, paguldytum jį į lovą ir sugirdytum puodelį karšto pieno, – viltingai tarė Sofija, bet mama iš jos tik pasijuokė.

– Bus laimingas, jei apskritai ko nors gaus. Klausyk, – tarė ji ir jos balsas pasikeitė. Sofija susigūžė po antklode. – Agustinas sako, kad šiandien nebuvai itin mandagi.

– Mandagi? Žaidėme nardais ir jis laimėjo. Turėtų džiaugtis, kad laimėjo.

– Tai neturi nieko bendra, ir tu puikiai tą žinai, – trumpai atsakė Ana. – Sofija, nėra nieko negarbingiau kaip nemokėti pralaimėti. Jis man sako, kad tu tiesiog išdidžiai išėjai sugadinusi visiems nuotaiką. Nenorėčiau išgirsti, kad taip nutiko ir vėl. Supratai?

– Agustinas perdeda. Ką sako Rafa?

– Sofija, nenoriu gilintis. Tiesiog pasistenk, kad kitą kartą taip nenutiktų. Nenoriu, kad žmonės manytų, jog prastai tave išauklėjau, supratai?

– Supratau, – automatiškai atsiliepė ji. „Agustinas niekšas ir apgavikas“, – piktai pamanė ji, bet buvo per daug mieguista ginčytis. Matė, kaip mama išeina iš kambario, ir lengviau atsiduso, kad jos nepričiupo. Pagalvojo apie senelį, miegantį kėdėje, visą peršlapusį, girtą ir nepatogiai susmukusį, ir ją apėmė noras eiti juo pasirūpinti. Bet jautėsi pernelyg nesveika keltis. Vėliau, kai į kambarį jos pažiūrėti tyliai įėjo Soledada, ji jau buvo toli, skraidė su Sančiu padebesiais.

Penktas skyrius

Londonas, 1947-ieji

Buvo šaltas apniukęs rytas, bet jaunąją Aną Melodiją O’Dvajer Londone vis tiek viskas žavėjo. Ji atvėrė didelius, grindis siekiančius viešbučio Pietų Kensingtone langus ir įžengė į nediduką balkonėlį. Stipriau susisiautė chalatą ir įsivaizdavo, kad viešbutis – jos rūmai, o ji – Anglijos princesė. Pažvelgė žemyn į rūko gaubiamą gatvę, į nuogus išsikraipiusius ir šalčio suluošintus medžius, pasodintus palei kelią, ir troško Glengarifą iškeisti į Londono romantiką. Geltonoje gatvės žibintų šviesoje degutbetonis blizgėjo it saldymedis, keli automobiliai prazvimbė pro šalį ir kaip pilki vaiduokliai dingo smoge. Dar buvo anksti, bet Ana taip jaudinosi, kad negalėjo miegoti. Ant pirštų galų ji nutipeno vidun ir tyliai uždarė langą, stengdamasi nepažadinti miegančios mamos ir storulės tetos Dorotės, kuri gretimame kambaryje neramiai vartėsi lyg į krantą išmestas jūrų vėplys.

Ji priėjo prie marmurinio stalo ir iš vaisių vazos paėmė obuolį. Niekad gyvenime nebuvo mačiusi tokios prabangos, nors dažnai apie ją svajodavo. Tokiuose viešbučiuose gyvendavo Holivudo kino žvaigždės. Mama paprašė liukso numerio. Svetainės, miegamojo ir vonios kambario greta. Iš tiesų miegamasis buvo skirtas dviem asmenims, bet kai durininkui buvo pasakyta, jog joms šis savaitgalis ypatingas, jis parūpino sudedamąją lovelę, kad visos trys galėtų miegoti kartu. Mama jau ruošėsi iškloti, kad jos neįstengiančios apsigyventi didesniame numeryje, kad visa šeima sudėjo pinigus, norėdama dovanoti jos dukteriai įspūdingą savaitgalį, bet Ana ją sulaikė. Šį savaitgalį, vienintelį jos gyvenime, galės gyventi kaip princesė, ir ji nenorėjo, kad jį sugadintų koks nors pasipūtęs durininkas, žvelgiantis į ją iš aukšto.

Ana Melodija O’Dvajer ruošėsi susituokti. Šoną O’Marą ji pažinojo visą savo gyvenimą, ir atrodė visiškai suprantama už jo ištekėti. Jos tėvai džiaugėsi. Bet ji jo nemylėjo. Bent jau nemylėjo taip, kad manė turinti mylėti sužadėtinį. Jis nebuvo ponas Darsis5. Širdis nesuspurdėdavo jį pamačius. Ji ilgesingai nelaukė jų tuoktuvių nakties; tiesą sakant, nujautė, kad jos laukia visiškas nusivylimas, ir nuo tos minties pasijusdavo nesmagiai. Išsisukinėjo kiek galėdama ilgiau. Bet to norėjo jos tėvai, tad ji šoko pagal jų dūdelę, nors melodija ir nedžiugino. Glengarife jai nebuvo už ko tekėti, tad turės tikti Šonas O’Mara. Šonas ir Ana buvo supiršti nuo gimimo. Regis, nuo to negalėjai pabėgti, kaip ir iš Glengarifo. Juodu gyvens su jos tėvais ir teta Dorote, iki Šonas uždirbs pakankamai pinigų namui nusipirkti. Ji vylėsi, kad tai kurį laiką užtruks. Mama buvo sukūrusi tokius jaukius namus, kad Ana nė kiek nesiskubino išsikraustyti. Nuo minties, kad kas vakarą teks vyrui virti valgyti, ji imdavo ašaroti. Juk gyvenimas turėtų dovanoti šį tą daugiau?

Na, dabar ji gyvena viešbutyje De Vere supama tokių gražių ir elegantiškų daiktų, kad negalėjo susilaikyti nespėliojusi, koks būtų jos gyvenimas, jei ištekėtų už grafo ar princo. Prileido vonią vandens ir supylė į ją pusę buteliuko vonios aliejaus Floris, viešbutyje duodamo veltui, – kambarys prisipildė prabangaus rožių kvapo; paskui gulėjo karštame vandenyje, kol veidrodžiai apsitraukė tokia pačia migla, kokia tvyrojo lauke, o garai vos leido kvėpuoti. Marmuro ir paauksuotų pagražinimų, didelių stiklinių indų su vonios druskomis ir kvepalais supama ji atsidavė savo pamėgtoms fantazijoms. Išlipusi iš vandens visą kūną išsitrynė losjonu, duodamu kartu su vonios aliejumi, šukomis perbraukė ilgus kaštoninius plaukus ir vėl susuko juos į kuodą ant ilgo balto sprando. Atrodė sau graži ir rafinuota. Niekad gyvenime nesijautė tokia maloni akiai, ir jos širdis krūtinėje tiesiogine prasme šoko džigą. Kai mama ir teta nubudo, Ana jau buvo apsirengusi geriausiais sekmadieniniais drabužiais ir raudonai nusilakavusi nagus.

Emerei nepatiko nei lakuoti nagai, nei išdažyti veidai, tad pamačiusi dukterį išsigražinusią it kino žvaigždę jau ketino liepti jai viską nusivalyti. Bet šis savaitgalis Anai Melodijai buvo ypatingas, ir ji nenorėjo jo sužlugdyti, tad nepasakė nieko. Vėliau, prabangioje Marshall & Snelgrove parduotuvėje garsiojoje Oksfordo gatvėje, kai Ana nuėjo į persirengimo kambarį, ji tyliai nuramino savo seserį, kad grįžusi į Glengarifą ji vėl elgsis įprastai. Tai jos savaitgalis prieš vestuves, ir ji galinti daryti, ką norinti.

– Dorote, pripažinkime, – tarė ji. – Ištekėjus ir susilaukus vaikų jos gyvenimas bus ganėtinai sunkus, tad bent palepinkime ją, kol galime.

– Emere Melodija, palepinkime? – priblokšta sušvokštė teta Dorotė. – Judu su Dermotu šiam žodžiui suteikėte visiškai naują prasmę.

Į kelionę Emerė ir teta Dorotė išsirengė pasipuošusios. Šlapiomis gatvėmis abi žygiavo tvirtais aukštakulniais, storo audinio kostiumėliais ir minkštos odos pirštinaitėmis. Dorotė savo aprangą buvo padabinusi kiek apšiurusiu lapės kailiu su visomis letenėlėmis ir galva – kadaise aptiko ją dėvėtų drabužių parduotuvėje Dubline. Lapė buvo permesta per platų tetos petį, jos nasrai gulėjo ant iškilos krūtinės, stebuklingu būdu prilaikomos įtemptų kostiumėlio sagų. Abi ant galvų dėvėjo mažas skrybėlaites su daugybe smeigtukų, akis slėpė užtraukti tinkleliai.

– Negalime apvilti Anos Melodijos, – tą rytą joms apsirengus tarė Emerė. Teta Dorotė, pasidažiusi lūpas kraujo spalvos dažais, pagalvojo, kiek kartų yra girdėjusi seserį taip sakant. Bet ji neprieštaravo. Galų gale juk tai ypatingas Anos Melodijos savaitgalis, ir ne laikas reikšti savo nuomonę. Bet vieną dieną ji pasakys, ką galvoja. Kaip Dievą myli, ilgai netrukus ji pasakys.

Pavargusi nuo parduotuvių, bet vis dar pirmojo apsilankymo Londone jaudinama, Ana laukė „Brauno“ viešbučio vestibiulyje, kol mama ir teta moterų tualete baigs „pudruotis nosytes“ prieš gerdamos arbatą garsiojoje arbatinėje. Ten ji ir sutiko Paką Solanasą. Kai jis įėjo, ji sėdėjo ir laukė su pirkinių krepšeliais, išdėliotais prie kojų. Jis buvo kerintis, ir į jį pasisuko visos kambaryje buvusios galvos. Jo smėlio spalvos plaukai buvo nukirpti labai trumpai, o akys taip ryškiai mėlynos, kad Ana pagalvojo, jog jis gali perskrosti ją kiaurai vien žvilgsniu. Žinoma, jis taip ir padarė.

Patyrinėjęs vestibiulį jo žvilgsnis pagaliau sustojo prie įspūdingai gražios jaunos moters, kampe skaitančios žurnalą. Akimirką ją stebėjo. Ji pajuto žvilgsnį ir jos skruostai užsiliepsnojo. Raudonis Aną ne itin puošė: nepaisant rūpestingo makiažo, jos veidą ir kaklą išmušė raudonos dėmės. Bet ji vis tiek neįprastai jį sudomino. Atrodė kaip mergaitė, vaidinanti moterį. Netinkamai pasidažiusi, drabužiai taip pat nepritaikyti. Ir vis dėlto sėdėjo su anglų aristokratės rafinuotumu.

Jis prisiartino prie jos ir klestelėjo į odinį krėslą šalia. Ji juto jį esant greta ir jos rankos ėmė virpėti. Jo artumas taip stipriai veikė, kad ji buvo sukrėsta, o nuo aromatingo odekolono kvapo ėmė suktis galva. Jis pastebėjo jos rankose suvirpant žurnalą ir suprato, kad įsimyli šią blyškią jauną nepažįstamą moterį. Kažką pasakė svetima kalba – jo balsas buvo žemas ir įsakmus. Ji sulaikė kvapą ir nuleido žurnalą. Ar jis kalbąs su ja? Jai pažvelgus, jis pastebėjo melsvai pilkas jos akis; jų išraiška buvo kažkokia laukinė, ir jis ūmai pajuto norą kovoti su ja ir ją sutramdyti, kaip namie, Santa Katalinoje, tramdo savo ponius. Ji neramiai sumirksėjo.

– Jūs per daug graži, kad sėdėtumėte viena, – tarė jis su ryškiu akcentu. – Turiu susitikti su vienu žmogumu, bet jis vėluoja. Džiaugiuosi, kad vėluoja. Viliuosi, visai neateis. Ar ir jūs ko nors laukiate?

Ji pažvelgė į jo viltingą veidą ir atsakė laukianti mamos ir tetos, jos turi nusileisti arbatos. Atrodė, kad jam palengvėjo.

– Tai jūs laukiate ne savo vyro? – paklausė jis, ir jo akyse Ana pastebėjo išdykėlišką liepsnelę. Nuleidęs akis jis dirstelėjo į kairę jos ranką ir pridūrė: – Ne, jūs neištekėjusi. Labai džiaugiuosi.

Ji nusijuokė ir vėl nuleido akis. Žinojo, kad neturėtų kalbėtis su nepažįstamu vyru, bet jo veido išraiška buvo atvira, be to, ji Londone, meilės nuotykių mieste. Vylėsi, kad mama ir teta užtruks, kad duos jai dar kelias minutes. Per visą savo gyvenimą nebuvo mačiusi tokio gražaus vyriškio.

– Jūs čia gyvenate? – paklausė jis.

– Ne. Aš čia tik savaitgaliui. Apsipirkti ir… – Susimąstė, kokiu tikslu Londone lankytųsi turtingos merginos, ir pridūrė: – Aplankyti muziejų ir bažnyčių. – Regis, padarė jam įspūdį.

– Iš kur jūs?

– Iš Airijos. Aš iš Airijos.

– Ir aš toli nuo namų.

– O jūs iš kur? – paklausė ji ir jam pasakojant jo veidas spindėjo.

– Aš iš paties Dievo žemės, Argentinos. Kur saulė didelė kaip milžiniškas apelsinas, o padangė tokia plati, it paties rojaus atvaizdas.

Ji nusišypsojo išgirdusi poetišką jo apibūdinimą. Jis taip giliai pažvelgė jai į akis, kad ji nepajėgė nusisukti. Staiga supanikavo pagalvojusi, kad jis gali nueiti ir ji niekad jo nebepamatys.

– Tai ką jūs čia veikiate? – paklausė ji jausdama, kaip iš susijaudinimo gniaužia gerklę. „Gerasis Dieve, neleisk jam išeiti, – maldavo ji. – Duok mums dar truputį laiko.“

– Studijuoju. Čia jau praleidau dvejus metus ir per visą tą laiką nebuvau grįžęs namo. Imagináte! Bet man patinka Londonas, – tarė jis, paskui nutilo. Atrėmė įdėmų jos žvilgsnį ir impulsyviai pridūrė: – Noriu, kad pamatytumėt mano šalį. – Ji nervingai sukikeno ir nusisuko, bet vėl atsisukusi pamatė, kad jis vis dar žiūri į ją.

Į vestibiulį įžengė mama su teta ir apsidairė ieškodamos Anos Melodijos. Tuomet teta Dorotė pamatė ją sėdinčią kampe ir besišnekučiuojančią su nepažįstamu jaunuoliu.

– Jėzau, Marija, Juozapai šventas, Emere, ką ji dabar sumanė? Ką pasakytų vargšas Šonas O’Mara, pamatęs ją šitaip besikalbančią su nepažįstamu vyriškiu? Pažiūrėk į jos veidą. Nereikėjo jos vienos palikti.

– Dievulėliau, Dorote! – karštai šūktelėjo Emerė. – Eik ir atsivesk ją, kol dar nesusikompromitavo.

Ana pamatė per vestibiulį it tanką „Pantera“ artėjančią tetą ir nusiminusi atsigręžė į savo naująjį draugą. Jis paėmė jos ranką ir spustelėjo.

– Susitikime čia šį vakarą, vidurnaktį, – tarė jis, ir nuo jo balse nuskambėjusio primygtinumo Ana pilve pajuto tuštumą. Atsakydama ji noriai linktelėjo, tada jis atsistojo, mandagiai nusilenkė tetai Dorotei ir skubiai nuėjo.

– Dėl Dievo, Ana Melodija O’Dvajer, ką sau galvoji kalbėdama su nepažįstamu vyru, nors ir gražiu? – aiktelėjo ši stebėdama jį išeinantį pro sukamąsias duris. Aną išpylė karštis, ji juto silpnumą ir didžiulį jaudulį.

– Nesijaudinkite, teta Dorote, tai Londonas. Joks įstatymas nedraudžia palaikyti merginai draugijos, kai ji sėdi viena, – tvirtai pareiškė ji, bet viduje nervai gaudė, lyg jais tekėtų elektros srovė.

Geriant arbatą Ana sėdėjo užsisvajojusi, išsiblaškiusi suko puodelyje sidabrinį šaukštelį. Teta Dorotė sviestu tepė trečią bandelę.

– Puikios bandelės. Puikios. Ana Melodija, ar turi kelti tą triukšmą? Jis labai nemaloniai drasko man ausų būgnelius. – Ana atsiduso ir atsilošė kėdėje. – Kas tau? Per daug vaikščiojome po parduotuves?

– Pavargau, ir tiek, – atsakė ji ir įbedė žvilgsnį į langą vildamasi, gal jis praeis pro šalį. Gal. Įsivaizdavo jo veidą ir mėgino išsaugoti jį atmintyje nuogąstaudama, kad jei leis jam atsitraukti į pasąmonę, jis gali nugrimzti ir dingti amžiams.

– Na, na, brangioji. Išgėrusios arbatos grįšime tiesiai į viešbutį. Kodėl tau neparagavus karštos bandelės su sviestu? Jos visai skanios, – švelniai pasiūlė mama.

– Nenoriu šį vakarą eiti į teatrą, – aikštingai tarė Ana, paniurusi žvelgdama į arbatą. – Per daug pavargau.

– Nenori pamatyti „Oklahomos!“? Viešpatie Dieve, Ana, dauguma tavo amžiaus merginų apskritai nemačiusios Londono, o ką jau kalbėti apie teatrą, – piktai tarė teta Dorotė taisydamasi lapę, kuri, regis, letenėlėmis ropštėsi jos krūtine žemyn. – Tie bilietai labai brangūs.

– Dorote, jei Ana Melodija nenori eiti į teatrą, tai ir nereikia. Nepamiršk, juk tai jos savaitgalis, – tarė Emerė uždėdama delną dukrai ant rankos. Teta Dorotė sučiaupė lūpas ir sušnarpštė it įpykęs bulius.

– Štai kaip, ir tu tikriausiai norėsi likti su ja, – piktai tarė ji.

– Negaliu jos vienos palikti svetimame mieste. Būtų neteisinga.

– Neteisinga, Emere! Tiems bilietams išleidome daug pinigų. Seniai norėjau pamatyti „Oklahomą!“

– Na, grįžkime į viešbutį ir valandėlei ištieskime kojas. Gal po to pasijusi kiek geriau, – tarė Emerė linksėdama dukteriai.

– Atleisk, Emere, galiu su daug kuo taikstytis, bet kai kalbama apie pinigus, neketinu leisti Anai Melodijai jų švaistyti, nes esą negalima jai trukdyti. Emere, tai tik užgaidos, nieko daugiau, judu su Dermotu visą gyvenimą jai nuolaidžiavote. Perspėju: jai tai nepadės.

Visiškai nekreipdama dėmesio į tetos apmaudą Ana sukryžiavo rankas ir vėl nukreipė žvilgsnį į langą. Ji laukė vidurnakčio. Nenorėjo eiti į teatrą. Nenorėjo niekur eiti. Norėjo sėdėti vestibiulyje ir laukti jo.

Ana nuėjo į teatrą. Jai teko eiti. Teta Dorotė pagrasino išsiųsianti ją tiesiai į Glengarifą, jei neis. Juk pusę pinigų skyrė ji. Tad Ana sėdėjo miuzikle nekreipdama dėmesio į lengvai įsimenamas melodijas, kurias mama ir teta kitas dvi dienas linksmai dainuos žengdamos grindiniu. Ji mintyse planavo, kaip vidury nakties iš Pietų Kensingtono nukaks į „Brauno“ viešbutį neturėdama nė kiek savo pinigų. Matyt, jam susidarė įspūdis, kad ji apsistojusi „Braune“. Reikėjo ten nusigauti.

Sugrįžus į viešbutį netrukus mama ir teta kietai sumigo savo lovose. Gulėdama ant nugaros teta Dorotė pradėjo garsiai pro nosį knarkti. Kartą ar du ypač garsus knarkimas vos jos nepažadino; akimirką ji balansavo ant sąmoningos ir nesąmoningos būsenos ribos, paskui vėl paniro į slaptą sapnų pasaulį. Emerė, gležnesnė ir tylesnė už seserį, miegojo susirietusi į kamuoliuką.

Nekeldama triukšmo Ana apsivilko drabužius, išilgai lovos išdėliojo pagalves, kad atrodytų, jog ji ten, jei knarkimas pažadintų tetą ar mamą, ir tetos Dorotės piniginėje susirado šiek tiek pinigų. Durininkas buvo labai paslaugus ir mandagus; nė nekilstelėjęs antakio jis padarė, ko prašomas, – iškvietė taksi. Padėkojusi jam už vargą, lyg vidurnakčio išvyka būtų įprastas dalykas, it bėglė ji sėdo ant užpakalinės sėdynės ir ėmė stebėti už lango slenkančius ryškius miesto žiburius.

Be ketvirčio dvyliktą Ana vėl sėdėjo krėsle vestibiulio kampe. Po paltu ji vilkėjo naują suknelę, kurią mama buvo nupirkusi parduotuvėje Harrods, o plaukai vis dar buvo susukti į kuodą ant sprando. Kaip tokį vėlyvą metą, viešbutyje virė gyvenimas. Į vidų kvatodama įžengė grupė madingų jaunų žmonių. „Tikriausiai jie pramogavo mieste“, – pavydžiai pagalvojo ji. Regis, jos niekas nė nepastebėjo. Ji padėjo ranką ant gretimos kėdės ir pirštais perbraukė odą įsivaizduodama, kad ši dar šilta nuo tada, kai ten sėdėjo jis. Buvo tokių dailių manierų, tikras džentelmenas. Kvepėjo brangiu odekolonu ir kilęs iš egzotiškos tolimos šalies. Kultūringas, išsilavinęs, gražus ir tikriausiai turtingas. Princas, apie kurį ji svajojo. Žinojo, kad gyvenimas jai žada kai ką daugiau nei Šoną O’Marą ir nuobodų Glengarifą.

Ana nervingai stebėjo duris. Kaip turėtų atrodyti: laukianti ar abejinga? Nusprendė, kad atrodys juokinga, jei mėgins dėtis atsaini; šiaip ar taip, ką dar ji veiktų vidurnaktį viešbučio vestibiulyje? Tada paklausė savęs, ką darytų, jei jis neateitų? Gal jis tik iškrėtė jai pokštą. Gal jis nė neketino su ja susitikti. Tikriausiai linksminasi su draugais ir juokiasi iš jos. Kaip namuose Glengarife iš jos juokdavosi pusbroliai.

Laikrodžiui mušant dvyliktą pro sunkias viešbučio duris įžengė Pakas Solanasas. Jis tučtuojau pamatė Aną ir jo veide nušvito plati šypsena. Vilkėjo tamsiai mėlyną kašmyro paltą, atžingsniavo prie jos ir paėmė ją už rankos.

– Džiaugiuosi, kad atėjote, – tarė jis, po skrybėlės kraštu žiburiavo jo akys.

– Ir aš, – atsakė ji ir pajuto, kaip ranka suvirpėjo jo delne.

– Eime su manimi. – Tuomet sudvejojo. – Por Dios! Nežinau jūsų vardo.

– Ana Melodija O’Dvajer. Ana, – atsakė ji ir nusišypsojo. Jos šypsena jam pasirodė kerinti. Šildė jį iš vidaus.

– Ana Melodía – qué lindo. Gražus vardas, visai kaip jūs.

– Dėkui. Kuo jūs vardu?

– Pakas Solanasas.

– Pakas. Be jokios abejonės, malonu su jumis susipažinti, – droviai atsakė ji, ir jis nusivedė ją už rankos į naktį.

Oras dienos pabaigoje pasitaisė ir juodu vaikštinėjo gatvėmis po giedru žvaigždėtu dangum. Buvo labai šalta; lediniame ore jų kvėpavimas virto garais, bet nė vienas nejuto šalčio. Juokdamiesi ir šnekučiuodamiesi kaip seni draugai ištuštėjusiomis atkampiomis gatvėmis jie nuklydo iki Soho, paskui žvilgančiu, nuo dulksnos dar šlapiu grindiniu nukeliavo iki Lesterio aikštės.

Pakas nepaleido jos rankos, ir po kurio laiko jai tai jau nebeatrodė keista, jautėsi netgi laisviau nei su Šonu O’Mara. Jis kalbėjo jai apie Argentiną, su tikro pasakotojo entuziazmu ir paprastumu piešė jos vaizduotėje sodrų paveikslą. Ji jam truputį papasakojo apie Airiją. Manė, jei jis žinotų, jog ji ne tokia turtinga kaip jis, jo domėjimasis ja gali nuslopti, o ji to negalėjo leisti. Privalėjo dėtis kilusi iš privilegijuotų sluoksnių. Bet Pakui patiko, kad ji kitokia nei visos namie pažinotos merginos ir visos pramogautojos, sutiktos įvairiuose jo kelionių miestuose. Ji buvo nerafinuota ir nerūpestinga. Kai ją pabučiavo, norėjo nuvalyti bjaurius jos lūpų dažus.

Anksčiau Anos niekas nebuvo taip bučiavęs. Jo lūpos buvo šiltos ir drėgnos, veidas šaltas nuo nakties oro. Jis laikė ją priglaudęs ir lūpas prispaudė prie jos burnos su tokia aistra, kokią ji buvo mačiusi tik filmuose. Atsitraukęs ir pažvelgęs jai į veidą jis pamatė švariai nubučiavęs jos dažus. Šitokia ji jam patiko labiau.

Juodu atsisėdo Trafalgaro aikštėje ant fontano krašto ir jis vėl ją pabučiavo. Ištraukė iš plaukų segtukus ir glamonėdamas leido netvarkingoms banguojančioms garbanoms apkristi pečius ir nugarą.

– Kodėl tu juos susegi? – paklausė jis, bet nespėjus jai atsakyti jo burna vėl prigludo prie jos lūpų, liežuvis švelniai tyrinėjo burną su tokiu drėgnu geidulingumu, nuo kurio jai suplazdėjo pilve, lyg jame virpėtų kolibrio sparneliai. – Prašau man atleisti dėl anglų kalbos, – tarė jis po kurio laiko, viena ranka laikydamas jos veidą, kita glostydamas plaukus ties smilkiniu. – Jei galėčiau kalbėti Castellano, būtų daug labiau poetico.

– Pakai, tu labai gerai kalbi angliškai, – atsakė ji, paskui nukaito nuo jo vardo skambesio.

– Aš tavęs nepažįstu, bet žinau, kad myliu tave. Sí, te quiero, – tarė jis pirštais glostydamas šaltą jos skruostą ir klausiančiomis akimis tyrinėdamas bruožus, lyg mėgindamas atskleisti jį sužavėjusių kerų prigimtį. – Kada grįžti į Airiją? – paklausė.

Ana nenorėjo apie tai galvoti. Nenorėjo nė svarstyti, kad niekad jo nebepamatys.

– Poryt. Pirmadienį, – liūdnai atsakė ji, glausdama veidą prie jo delno ir su gailesčiu šypsodama.

– Taip greitai! – sušuko jis pasibaisėjęs. – Ar kada nors vėl tave pamatysiu?

– Nežinau, – tarė ji vildamasi, kad jis ką nors sugalvos.

– Ar dažnai atvyksti į Londoną?

– Ne. – Ji papurtė galvą. Pakas atsitraukė ir sėdėjo alkūnėmis atsirėmęs į kelius, neramiai trindamas rankomis veidą. Iš pradžių Ana išsigando, kad jis pasakys, jog jų meilės nuotykis neturi prasmės. Stebėjo, kaip giliai dūsaujant išsiplečia jo krūtinė. Gelsvame miesto žiburių švytėjime jo veidas atrodė liūdnas ir prislėgtas; ji panoro apglėbti jį rankomis. Bet bijojo, kad jis gali ją atstumti, tad liko, kur esanti, nedrįsdama net pajudėti.

– Tuomet tekėk už manęs, – staiga tarė jis. – Nepakelsiu gyvenimo be tavęs.

Ana buvo priblokšta, ji nepatikėjo. Kartu juodu praleido vos kelias valandas.

– Tekėti už tavęs? – sumikčiojo ji.

– Taip, Ana, tekėk už manęs, – rimtai tarė jis. Paėmė jos ranką ir karštai suspaudė.

– Bet tu nieko apie mane nežinai, – paprieštaravo ji.

– Kad noriu tave vesti, supratau vos išvydęs tave viešbutyje. Niekad niekam nejaučiau nieko panašaus. Susitikinėjau su merginomis, šimtais merginų. Tu nepanaši nė į vieną iš jų. Esi kitokia. Negaliu to paaiškinti. Kaip galiu paaiškinti, kas mano širdyje? – tarė jis ir jo akys sužvilgo. – Nenoriu tavęs prarasti.

– Ar girdi muziką? – paklausė Ana stodamasi ir vydama šalin mintį apie Šoną O’Marą bei priesaiką, kurią juodu turėjo vienas kitam ištarti. Abu klausėsi tylios muzikos, ataidinčios į aikštę iš kažkokio klubo.

– Ti voglio bene, – sumurmėjo jis, pakartodamas dainos žodžius.

– Ką tai reiškia? – paklausė ji, o jis apglėbė ją ir ėmė šokdinti aplink fontaną.

– Tai reiškia „aš tave myliu“. Reiškia, myliu tave, Ana Melodía, ir noriu, kad būtum mano žmona. – Jie šoko tylėdami, klausydamiesi juos nešančios svaiginančios muzikos. Ana negalėjo aiškiai mąstyti. Jos protas buvo visiškai sujauktas, susivėlęs kaip tetos Merės vilnoniai siūlai. Ar jis tikrai paprašė už jo tekėti? – Nusivešiu tave į Santa Kataliną, – tyliai tarė jis. – Gyvensi gražiame baltame name su žaliomis langinėmis, leisi dienas saulės atokaitoje, žvelgdama į pampas. Visi tave mylės kaip aš.

– Bet, Pakai, aš tavęs nepažįstu. Mano tėvai niekuomet to neleis, – būgštavo ji, įsivaizduodama tetos Dorotės reakciją.

– Aš su jais pakalbėsiu. Pasakysiu, ką jaučiu, – tarė jis, paskui pažvelgė į jos baimingas akis ir pridūrė: – Nejau aš tau nepatinku nė un poquito?

Ji dvejojo, bet ne todėl, kad jo nemylėjo, – jį dievino, tas jausmas sukrėtė ir atgaivino visus jos pojūčius, bet mama visuomet sakydavo, kad meilė turi augti. Greita dviejų vienas kitam patrauklių žmonių meilė yra visai kas kita.

– Aš myliu tave, – atsakė ji ir ją nustebino suvirpėjęs balsas. Šių žodžių ji nebuvo niekam ištarusi, net Šonui O’Marai. – Jaučiuosi taip, lyg būčiau amžinai tave pažinojusi, – pridūrė lyg norėdama pasiteisinti, lyg mylėtų jį ne ta skubota, neprotinga, du žmones vieną prie kito traukiančia meile, bet kažkaip daug giliau ir tikriau.

– Tai kas kliudo? Gali likti Londone, ir pažinsime vienas kitą geriau, jei nori.

– Viskas ne taip paprasta, – apgailestaudama paprieštaravo ji.

– Reikalai komplikuojasi tik tuomet, jei tai leidi. Parašysiu savo tėvams ir pasakysiu, kad sutikau gražią tyrą merginą, su kuria noriu nugyventi visą gyvenimą.

– Ir jie supras? – nerami paklausė ji.

– Supras, kai susipažins su tavimi, – tvirtai atsakė jis ir dar kartą pabučiavo. – Ana Melodía, manau, tu nesupranti. Aš myliu tave. Man patinka, kaip tu šypsaisi, kaip nervingai žaidi su plaukais, patinka išgąsdintas tavo akių žvilgsnis man sakant, ką jaučiu. Kaip šįvakar pasitikai mane viešbutyje narsiai ir su pasitikėjimu. Niekad nebuvau sutikęs tokios kaip tu. Sakau atvirai: nepažįstu tavęs. Nežinau, ką mėgsti valgyti, ką mėgsti skaityti. Nežinau, kokia spalva tau patinka labiausiai nei kokia buvai maža. Nenutuokiu, kiek turi brolių ir seserų. Bet man tai nerūpi. Žinau tik tiek: čia, – tarė jis padėdamas jos ranką sau ant palto, – kur plaka mano širdis, kiekvienas jos dūžis man sako, ką tau jaučiu. Ar jauti? – Ji nusijuokė ir bandė po paltu pajusti jo širdį, bet juto tik greitai pulsuojantį savo nykštį. – Ana Melodía, aš vesiu tave. Vesiu, nes jei tave paleisiu, visą gyvenimą gailėsiuosi.

Kai Pakas ją pabučiavo, labiau už viską ji troško laimingos pabaigos, kaip kino teatre matytuose filmuose. Kai apkabino ją ir priglaudė prie savęs, ji buvo tikra, kad jis galėtų apsaugoti ją nuo visko, kas pasaulyje nemalonu. Jei ištekėtų už Pako, galėtų amžiams palikti Glengarifą. Būtų su vyru, kurį myli. Taptų ponia Solanas. Juodu susilauktų vaikų, gražių kaip jis, ir džiaugtųsi laime, apie kurią ji net nedrįso svajoti. Jo bučiuojama prisiminė geibų Šono O’Maros bučinį, savo jungtuvių nakties baimę, liūdną ateitį, tysančią prieš ją it nuobodus pilkas kelias, vedantis į niekur, tik į sunkumus ir sąstingį, o svarbiausia, į ateitį be tikros meilės. Su Paku viskas atrodė kitaip. Ji nieko labiau netroško, tik priklausyti jam, atsiduoti jam, leisti jam savintis jos kūną, kad jis galėtų visapusiškai ją mylėti.

– Taip, Pakai, tekėsiu už tavęs, – apimta jaudulio sukuždėjo ji. Pakas taip smarkiai apglėbė ją rankomis, kad ji pajuto besijuokianti jam į kaklą. Jis taip pat su palengvėjimu nusijuokė.

– Aš toks laimingas, kad noriu dainuoti! – sušuko jis keldamas ją nuo žemės, jos kojos pakibo ore.

– Pakai, nuleisk mane žemėn, – sukikeno ji. Bet jis toliau šoko aplink fontaną ją pakėlęs.

– Ana Melodía, aš padarysiu tave laimingą, tu nesigailėsi savo pasirinkimo, – tarė jis statydamas jos kojas ant šlapių akmenų. – Rytoj noriu susitikti su tavo tėvais. Noriu tavo tėvą paprašyti tavo rankos.

– Bijau, jie neleis mudviem susituokti, – neramiai tarė ji.

– Palik viską man, mi amor. Palik viską man, – kalbėjo jis, glostydamas jos sunerimusį veidą. – Susitikime Giunterio arbatinėje.

– Giunterio arbatinėje? – pakartojo Ana, pažvelgusi tuščiomis akimis.

– Giunterio arbatinėje Parko skersgatvyje. Penktą valandą, – pridūrė jis ir vėl ją pabučiavo.

Ana vaikštinėjo su Paku, kol danguje aukso ruožais ėmė brėkšti aušra. Kalbėjo apie bendrą jųdviejų ateitį, kūrė planus, audė svajones į savo likimo audinį. Vienintelė bėda – kaip ji viską paaiškins mamai ir tetai Dorotei?

– Jėzau, Marija, Juozapai šventas, Ana Melodija, ar išprotėjai? – sušuko teta, išgirdusi naujieną. Emerė giliai atsiduso ir virpančia ranka pakėlė arbatos puodelį.

– Ana Melodija, papasakok mums apie jį, – išlemeno ji. Tad Ana papasakojo, kaip juodu visą naktį klajojo Londono gatvėmis. Bučinį ji praleido; manė, jog būtų nesąžininga tetos Dorotės atžvilgiu, juk ji niekada nebuvo ištekėjusi.

– Viena su juo gatvėse praleidai naktį? – užspringo teta Dorotė. – Dieve mano, mergaite, ką žmonės pagalvos? Vargšas Šonas O’Mara. Vidury nakties išsėlinti iš miegamojo it kokiai atkampios gatvės valkatai. Ak, Ana! – Nėriniuota nosinaite ji patapšnojo savo prakaituotą kaktą. – Pažinojai jį vos kelias valandas. Nieko apie jį nežinai. Kaip gali juo pasitikėti?

– Brangioji, teta Dorotė teisi. Tu to vyro nepažįsti. Dėkui Dievui, kad jis tavęs nenuskriaudė, – pro ašaras prabilo Emerė. Teta Dorotė pritariamai šnirpštelėjo, kad sesuo bent kartą kalba protingai ir jai neprieštarauja.

– Nenuskriaudė manęs? – suirzusi sušuko Ana. – Jis manęs nenuskriaudė. Mudu šokome aplink fontaną. Laikėmės susikabinę rankomis. Jis man pasakė, kad aš graži. Sakė, kad pamilo mane iškart, vos pamatė sėdinčią vestibiulyje. Kaip galėtų nuskriausti! Jis pavergė mano širdį, tai vienintelė jo kaltė, – melodramatiškai atsiduso ji.

– Ką pasakys tėvas? – paklausė Emerė purtydama galvą. – Nemanyk, kad jis nesikiš ir leis tau pabėgti į svetimą šalį. Mudu su tavo tėvu norime, kad būtum arti mūsų, Airijoje. Ana Melodija, esi mūsų vienturtė ir mes tave mylime.

– Bet kodėl nenori su juo bent susitikti, mama? – viltingai pasiūlė Ana.

– Susitikti? Kada?

– Šiandien Giunterio arbatinėje Parko skersgatvyje, – gyvai atsakė ji.

– Vaje vaje, jau viską suplanavai, tiesa, panele? – nepritariamai sumurmėjo teta Dorotė ir įsipylė dar kavos. – Kažin, ką pagalvos jo tėvai.

– Jis sakė, kad džiaugsis dėl jo.

– Tai jau tikrai, – tarė ji papūsdama pagurklį ir išmintingai linguodama galva. – Neabejoju, atsidurs devintame danguje, nes jų sūnus įsimylėjo nepažįstamą merginą iš Airijos, neturinčią nė grašio. Merginą, su kuria tik kartą susitiko.

– Du kartus, – piktai įsiterpė Ana.

– Du kartus, jei skaičiuosi trumpą įžangą viešbutyje. Jis turėtų gėdytis ir merginti savo klasės ir kultūros merginas.

– Dorote, gal turėtume bent susipažinti su juo, – pasiūlė Emerė maloniai šypsodama dukteriai, o ši įniršusi suspaudė lūpas ir tūžmingai dėbtelėjo į tetą.

– Na, kaip paprastai. Anai Melodijai pakanka vos šniurkštelėti, ir duosi jai viską, ko tik ji įsigeidė, kaip visada, – tarė teta Dorotė. – Tikriausiai manai, kad jie išskėtę rankas priims tave į savo šeimą, ar ne? Guldau galvą, kad manai. Gyvenimas ne toks paprastas. Jo tėvai tikriausiai viliasi, kad jis ves kokią argentinietę, aukštos kilmės merginą, turinčią ryšių. Jie į tave žiūrės įtariai, nes nieko apie tave nežinos. Manai, pusbroliai tave bjauriai pravardžiuoja, na, o kaip tau skamba „avantiūristė“, ką? Na, taip, gali sakyti, aš šiurkšti ir neteisinga, bet dabar tik mokau tave to, ko vėliau išmokys gyvenimas. Ana Melodija, dar apie tai pagalvok ir prisimink, kad gerai ten, kur mūsų nėra.

Ana sudėjo ant krūtinės rankas ir maldaujamai pažvelgė į motiną. Teta Dorotė sėdėjo kėdėje įsitempusi ir šliurpė kavą, bet ne su tokiu pasigardžiavimu kaip įprastai. Emerė spoksojo į arbatą ir klausė savęs, ką daryti.

– O jei galėtum likti Londone – gal gauti darbą, nežinau. Gal yra koks nors būdas tau kaip reikiant jį pažinti. Gal jis gali atvažiuoti į Airiją ir susitikti su Dermotu? – pasiūlė Emerė, mėgindama rasti aukso vidurį.

– Ne! – skubiai paprieštaravo Ana. – Jis negali važiuoti į Glengarifą. Negali. Tegu tėtis atvažiuoja čia ir susitinka su juo Londone.

– Bijai, kad jis tavęs nebenorės, kai pamatys, iš kur kilusi? – kirto teta Dorotė. – Jei tikrai myli, jam nerūpės tavo kilmė.

– Ak, nežinau, Ana Melodija. Nežinau, ką daryti, – liūdnai atsiduso Emerė.

– Prašau eiti ir su juo susipažinti. Kai pamatysi, suprasi, kodėl taip jį myliu, – tarė ji kreipdamasi į motiną ir sąmoningai nepaisydama tetos Dorotės.

Emerė suprato, kad tiek ji, tiek kas nors kitas menkai teįstengtų sulaikyti Aną Melodiją, jei ji kam nors pasiryžusi. Atkakli kaip tėvas.

– Gerai, – nuvargusi pasidavė ji. – Susitiksime su juo.

Emerė ir Dorotė sėdėjo nenatūraliai įsitempusios prie stalelio arbatinės kampe. Teta Dorotė manė, kad apdairu atsisėsti kiek galima toliau nuo kitų svečių.

– Niekad negali žinoti, kas klausosi, – pasakė ji.

Ana nerimavo. Ji žaidė su įrankiais ir per dešimt minučių dukart nuėjo į tualetą. Antrą kartą sugrįžusi pareiškė, kad palauks jo lauke.

– Nieko panašaus nedarysi! – purkštelėjo teta Dorotė. Bet Emerė liepė jai eiti.

– Brangute, daryk viską, kad tik jaustumeis ramiau, – tarė ji.

Ana stovėjo šaltyje lauke ir nekantriai žvelgė į gatvę, norėdama tarp pro ją einančių nepažįstamų veidų įžvelgti Paką. Kai pagaliau pamatė jį, aukštą ir gražų po stačiu skrybėlės kraštu, pamanė: „Štai vyras, su kuriuo susituoksiu.“ Ir išdidžiai nusišypsojo. Jis žengė pasitikėdamas, žvelgė į aplink esančius žmones, tarytum jie čia tam, kad jo gyvenimas būtų patogesnis. Tingiu lengvabūdiškumu priminė šaunų ispanų karaliaus vietininką, tikintį savo nesugriaunamu pranašumu. Pinigai paklojo pasaulį jam po kojomis. Gyvenimas buvo dosnus. Mažiau jis ir nesitikėjo.

Pakas nusišypsojo Anai, paėmė už rankų ir pabučiavo į skruostą. Pasakė, kad ji su tokia plona suknele neturėtų laukti šaltyje už durų, ir juodu kartu įėjo į įkaitusią, garuojančią arbatinę. Ji trumpai paaiškino, kad tėvo čia nėra – jį Airijoje sulaikę reikalai. Pakas nusivylė. Jis tikėjosi tučtuojau paprašyti Anos rankos. Buvo toks pat nekantrus, kaip ir aistringas.

Emerė ir teta Dorotė stebėjo juos besiartinančius prie stalo, vinguriuojančius tarp mažų apskritų stalelių, sustumtų po kelis; jie it lelijų lapai tvenkinio paviršiuje buvo tankiai sustatyti kambaryje ir apkrauti sidabriniais arbatinukais bei porceliano puodeliais, keksiukų ir bandelių piramidėmis, prie jų susėdę tyliai šnekučiavosi patys garbingiausi ir elegantiškiausi žmonės. Emerę iškart pribloškė pranašumas, apie kurį bylojo Pako laikysena ir išdidus žvilgsnis. Jo veide atsispindėjo apatiškas privilegijuotumas ir nevaržomas žavesys, kurie, kaip pasirodė Emerei, turėtų priklausyti tam užburtam pasauliui, iš kurio jis atvyko. Tą akimirką ji išsigando, kad duktė bus nuplaukusi per toli ir per giliai, jai bus sunku išsilaikyti stipriose povandeninėse srovėse, kurias atneš naujosios aplinkybės. Teta Dorotė pagalvojo, kad jis – gražiausias iš visų matytų vyrų, ir ją persmelkė kartus apmaudas, kad dukterėčia, nors ir labai užgaidi, laimėjo tokio džentelmeno širdį, o jai pačiai likimas pašykštėjo panašios galimybės praeityje ir, be jokios abejonės, ateityje.

Po pirmų mandagių frazių apie prastą orą ir vakar vakare matytą spektaklį Pakas suprato turįs šį bei tą papasakoti apie savo šeimą.

– Suprantu, kad jums tai atrodo kiek skubota, bet galiu patikinti, kad nesu nutrūktgalvis kaubojus. Esu iš padorios šeimos ir mano ketinimai garbingi, – paaiškino jis. Papasakojo, kad užaugo Argentinoje. Abu jo tėvai buvo ispanų kilmės, nors mamos senelė buvusi austrė. Tai paaiškina, kodėl jo plaukai šviesūs, o akys mėlynos, nusijuokė jis.

– Mano tėvas tokio tamsaus gymio, kad nė nepamanytumėte, jog mes giminės, – tarė jis bandydamas praskaidrinti slogią atmosferą. Emerė drąsinamai nusišypsojo, teta Dorotė sėdėjo pikta, kietai sučiaupusi lūpas, Ana kiekvieno jo žodžio klausėsi su didesne pagarba nei popiežiaus. Jo gebėjimas valdyti padėtį ir pasitikėjimas įtikino, kad juodviem susituokus ja bus gerai pasirūpinta. Matė jį turint to vyriško valdingumo, kuriuo ją visuomet žavėjo Keris Grantas.

Jis papasakojo, kad išsilavinimą gavo angliškame Šv. Jurgio pensione Argentinoje. Moka angliškai, prancūziškai, o itališkai kalba taip pat laisvai, kaip ir gimtąja ispanų kalba. Jo šeima – viena turtingiausių ir gerbiamiausių Argentinos šeimų. Tėvas turi nedidelį lėktuvą. Taip pat ir šeimos estancia, Santa Kataliną. Be to, jo šeimai priklauso didesnė daugiabučio namo dalis Buenos Airių centre. Susituokę juodu gyvens tame name savo bute, o savaitgalius leis tėvų name Santa Katalinoje.

– Galiu jus patikinti, Señora, jūsų dukra bus puikiai pasirūpinta ir ji gyvens laiminga. Aš myliu Ana Melodía. Negaliu apsakyti, kaip myliu, net pats negaliu tuo patikėti. Bet myliu ir tikiu, kad ji taip pat mane myli. Kartais žmogui tiesiog pasiseka – jį perveria žaibas. Kai kuriems meilės ieškoti tenka ilgiau, ir jie nepajėgia suvokti to žaibo kirčio. Ir aš toks buvau, bet dabar suprantu, kodėl poetai taip dažnai apie tai rašo. Man taip atsitiko, ir esu laimingiausias žmogus pasaulyje.

Emerė kuo puikiausiai suprato, kaip jis myli jos dukterį. Į Aną jis žvelgė lygiai taip pat, kaip kadaise į ją žiūrėjo Dermotas, kai juodu tuokėsi. Troško, kad dabar jis būtų su ja, bet baiminosi jo reakcijos. Jis niekuomet neleis savo mylimai dukteriai tekėti už svetimšalio.

– Pone Solanasai, nei man, nei mano vyrui ne itin rūpi turtai, – švelniu balsu tarė Emerė. Ji sėdėjo tiesi ir nenukreipdama žvilgsnio žiūrėjo į nuoširdžias mėlynas Pako akis. – Mums rūpi dukters laimė ir sveikata. Matote, ji mūsų vienturtė. Dėl šio reikalo galiu kalbėti ir vyro vardu. Mus skaudina mintis, kad ji ištekės ir gyvens už jūrų marių, toli. Bet visuomet suteikdavome Anai Melodijai šiek tiek laisvės. Jei ji tikrai šito nori, negalime jai trukdyti. Nors jaustumės laimingesni, jei prieš susituokdami galėtumėte daugiau laiko praleisti kartu. Truputį pažinti vienas kitą. Tai tiek. Ir, žinoma, jums teks susitikti su mano vyru paprašyti jos rankos.

– Bet, mama… – paprieštaravo Ana. Ji žinojo, kad tėvai neišgali apgyvendinti jos viešbutyje, o Londone jie nieko nepažįsta. Pakas be žodžių perprato jų dilemą.

– Ar galėčiau pasiūlyti jūsų dukrai apsistoti pas mano pusbrolį Antuaną La Rivjė ir jo žmoną Dominiką? Juodu neseniai susituokė ir šiuo metu gyvena Londone. Po šešių mėnesių, jei vis dar norėsime tuoktis, ar sulauksime jūsų palaiminimo?

– Turėsiu tai aptarti su vyru, – atsargiai pratarė Emerė. – Rytoj Anai Melodijai teks grįžti su mumis į Airiją. – Ana su siaubu pažvelgė į ją. – Brangioji, neskubėkime. Tavo tėvas norės pasikalbėti su tavimi, – tarė motina, plekšnodama jai per ranką ir palankiai šypsodama Pakui.

– Tai gal bent šį vakarą galime praleisti kartu, – tarė ji, – jei rytoj turiu grįžti į Airiją? Juk norite, kad pažintume vienas kitą, tiesa? – Pakas paėmė Anos ranką, pakėlė ją prie lūpų ir pabučiavo tyliai parodydamas, kad tokių reikalų aptarimą ji patikėtų jam.

– Man būtų garbė, jei leistumėte jus tris šį vakarą pakviesti vakarienės, – mandagiai tarė jis. Pasibaisėjusi Ana išsižiojo. Emerė nekreipė dėmesio į seserį, spyrusią jai po stalu.

– Pone Solanasai, jūs labai malonus, – atsakė ji, kišdama kojas po kėde. – Kodėl jums nepakvietus Anos Melodijos vienos? Šiaip ar taip, jei norite tuoktis, turite pažinti vienas kitą. Pusę aštuonių galite paimti ją iš viešbučio.

– Ir iki vidurnakčio parvežti atgal, – griežtai pridūrė teta Dorotė.

Po arbatos Ana ir Pakas prie durų atsisveikino, o mama ir teta palaukė, kol joms paduos paltus.

– Dievulėliau, Emere, ar manai, kad pasielgėme teisingai?

– Dorote, galiu pasakyti tik tiek, kad mūsų Ana Melodija žino, ko nori. Su šituo jaunuoliu ji gyvens daug geriau nei su Šonu O’Mara, tuo galiu neabejoti. Mintis, kad ji bus kitoje pasaulio pusėje, man nepakeliama. Bet kaip galiu neleisti jai taip gyventi? Jei ji to nori. Kaip Dievą myliu, ten jos gyvenimas turėtų būti gražesnis nei Glengarife.

– Viliuosi, Pakas Solanasas žino, kokia Ana Melodija atkakli, užgaidi jauna moteris. Jei ji tokia gudri, kokia mano esanti, ji žais savo žaidimą, kol žiedas atsidurs ant piršto, – santūriai pareiškė teta Dorotė.

– Dorote, kartais tu tokia pikta.

– Ne pikta, Emere, – teisinga. Regis, aš čia vienintelė viską matau taip, kaip yra, – niūriai tarė ji ir išėjo į gatvę.

5 Patrauklus romantiškas Jane Austen romano „Puikybė ir prietarai“ personažas (vert. past.).

Šeštas skyrius

Paskutinė naktis Londone buvo nerami. Emerė ir teta Dorotė sėdėjo su naktinukais iki vidurnakčio, kai joms buvo saugiai sugrąžinta Ana. Įkliuvusi į savo melo pinkles, ji buvo priversta dar kartą važiuoti taksi iki „Brauno“ viešbučio, kad susitiktų su Paku, kaip sutarta. Vakarieniavo juodu nedideliame restoranėlyje su langais į Temzę. Paskui vaikštinėjo pakrante ir kalbėjosi po mirgančiomis žvaigždėmis, žibančiomis virš jų.

Pakas jautėsi nelaimingas, kad ji turi grįžti į Airiją, ir iš tiesų nesuprato kodėl. Jis vylėsi, kad ji liks Londone. Baimindamasis, kad ji pradings keltiškuose ūkuose ir jis niekada jos nepamatys, rūpestingai užsirašė jos adresą bei telefono numerį ir pažadėjo skambinti kiekvieną dieną iki jai sugrįšiant. Norėjo palydėti iki „Brauno“ viešbučio, bet ji reikalavo, kad palydėtų tik iki taksi, – esą viešbučio vestibiulyje nebus romantikos.

– Noriu, kad pabučiuotum mane po gatvės žibintu lietui dulkiant. Nenoriu prisiminti tavęs kažkokiame viešame vestibiulyje, – tarė ji, ir jis patikėjo. Jo bučinys buvo ilgas ir jausmingas. Kai ji sugrįžo į De Vere Pietų Kensingtone, jos širdis degė aistra, o lūpos vis dar virpėjo nuo bučinio. Buvo per daug susijaudinusi, kad užmigtų, tad gulėjo žiūrėdama į tamsą, atminty vis atkartodama bučinius, kol mintys virto sapnais ir ji nugrimzdo į juslingą miegą.

Ana it prisukama lėlė, apimta maniakiško jaudulio, šoko po numerį. Regis, Šonas O’Mara jai per daug nerūpėjo; visos mintys buvo nukreiptos vien į gražuolį Paką Solanasą, ir nors teta Dorotė bandė atskleisti jai padėties keblumą, atrodė, kad Ana tiesiog nenori apie tai žinoti.

– Prisėsk, Ana Melodija, nuo tavęs man svaigsta galva, – sušvokštė išblyškusi teta Dorotė.

– Bet aš tokia laiminga, kad noriu šokti, – atsakė ši ir pasileido įsivaizduojamo valso žingsniu. – Jis toks romantiškas – kaip Holivudo kino žvaigždė. – Ji atsiduso ir nustraksėjo per kilimą.

– Tikrai turi labai gerai apie tai pagalvoti. Vedybos – tai ne tik aistra, – atsargiai pratarė motina. – Šis jaunuolis gyvena tolimoje šalyje. Gali niekada nebepamatyti Airijos.

– Man nerūpi Glengarifas. Mama, man atsiveria pasaulis. Kas manęs laukia Glengarife? – Mama atrodė įskaudinta ir užgniaužė raudą. Negalėjo leisti, kad jos jausmai paveiktų dukters pasirinkimą, nors jautė nenugalimą norą pulti jai po kojomis ir maldauti pasilikti. Nežinojo, kaip įstengs gyventi be jos.

– Tavo šeima, štai kas, – piktai įsiterpė teta Dorotė. – Šeima, mylinti tave iki kaulų smegenų. Nenuvertink to, mergyt. Gyvenimas – ne vien turtai. Kada nors tai suprasi, bet pamokos bus skaudžios.

– Nurimkite, teta Dorote. Aš jį myliu. Man nerūpi, koks jis turtingas. Mylėčiau net jei būtų elgeta, – valdingai tarė Ana.

– Brangioji, meilė – augantis dalykas. Niekur neskubėk, – nuolaidžiai tarė motina. – Ana, kalbame ne apie Londoną ar Paryžių, kalbame apie šalį, esančią kitoje pasaulio pusėje. Jie kalba kita kalba. Jų kitokia kultūra. Ilgėsiesi namų. – Ji užspringo, paskui susitvardė.

– Išmoksiu ispaniškai. Žiūrėk, jau galiu pasakyti te amo – aš tave myliu, – tarė Ana ir sukikeno. – Te amo, te amo.

– Brangute, tau spręsti, bet teks įtikinti tėvą, – liūdnai nusileido Emerė.

– Dėkui, mama. Teta Dorotė – sena cinikė, – pajuokavo Ana.

– Ak, ir nė mintelės apie jaunąjį Šoną? Tikriausiai manai, kad kai viskas nueis šuniui ant uodegos, vėl galėsi prie jo sugrįžti?

– Teta Dorote, nereikia! – aiktelėjo Ana. – Be to, niekas nenueis šuniui ant uodegos, – tvirtai pridūrė.

– Tau jis per geras.

– Dorote, išties, – nervingai subarė Emerė. – Ana žino, ko nori, žino, kas jai geriausia.

– Nežinau, Emere. Tu nė sekundę nepagalvojai apie tą vargšą jaunuolį, kuris buvo tau toks malonus. Nejau tau nerūpi, kas bus jam? Jis tikisi ateities su mylima moterimi, o jūs beširdiškai tėškiate jam visa tai į veidą. Sakau tau, Emere, judu su Dermotu šitą mergaitę taip išlepinote, kad ji pajėgia galvoti tik apie save. Ji neišmokyta pagalvoti apie kitą žmogų.

– Dorote, prašau. Anai šis laikas džiaugsmingas.

– O Šonui O’Marai labai nelaimingas, – sumurmėjo teta Dorotė sukryžiuodama ant krūtinės rankas, nenorėdama nusileisti.

– Pamilau Paką, ir ką galiu padaryti. Teta Dorote, ko jūs iš manęs tikitės? Kad nepaisysiu savo širdies ir grįšiu pas vyrą, kurio nemyliu? – melodramatiškai tarė Ana ir susmuko į kėdę.

– Na, na, Ana Melodija, viskas gerai. Mudvi su teta tik norime tau paties geriausio. Visa tai mus sukrėtė. Verčiau dabar nutraukti sužadėtuves su Šonu, nei gailėtis vėliau. Tuokiesi tik kartą visam gyvenimui, – tarė Emerė, švelniai glostydama ilgus rudus dukters plaukus.

Teta Dorotė sunkiai atsiduso. Ji nieko negalėjo padaryti. Kiek ji regėjo tokių scenų? Nesuskaičiuojamą daugybę. Beprasmiška mėginti sutvarkyti pasaulį. „Už mane tai padarys likimas“, – pamanė ji sau.

– Aš tik esu realistė, – nusileido ir švelniau prabilo ji. – Esu vyresnė ir išmintingesnė už tave, Ana. Pasak tavo tėvo, „žinių galima išmokti, išmintis ateina su patirtimi“. Žinoma, jis teisus. Tegu tave moko gyvenimas.

– Ana Melodija, mes tave mylime. Nenorime matyti tavęs klystančios. Ak, kaip gaila, kad čia nėra tavo tėvo. Ką jis pasakys? – sunerimusi paklausė motina.

Dermoto O’Dvajerio skruostai vis labiau raudo, ir pagaliau atrodė, kad didelės pilkos jo akys iššoks iš akiduobių. Susijaudinęs jis žingsniavo po kambarį nežinodamas, ką pasakyti. Neketino leisti savo vienturtei dukteriai dingti kažkokioje Dievo užmirštoje šalyje kitame pasaulio gale, ištekėti už kažkokio vyro, kurį pažinojo tik parą.

– Jėzau, Marija, Juozapai šventas! Mergaite, kas, po galais, tave apsėdo? Londono karštligė, štai kas. Tekėsi už jaunojo Šono, net jei turėsiu pats tave nutempti prie altoriaus, – piktai tarė jis.

– Tėti, netekėsiu už Šono, net jei šautuvą įremsi man į galvą, – maištingai raudojo Ana, jos rausvas veidas buvo šlapias nuo ašarų. Emerė mėgino įsiterpti.

– Dermotai, jis puikus jaunuolis. Labai gražus ir subrendęs. Tau būtų padaręs gerą įspūdį.

– Man nerūpi, net jei jis būtų prakeiktas Buenos Airių karalius; mano duktė netekės už kažkokio užsieniečio. Užaugai Airijoje ir liksi Airijoje, – riaumojo jis įsipildamas didelę taurę viskio ir vienu gurkšniu ją ištuštindamas. Emerė pastebėjo, kad jo rankos dreba, ir jo skausmas draskė jai širdį. It sužeistas žvėris jis šiepė dantis visiems prie jo besiartinantiems.

– Keliausiu į Argentiną, net jei turėsiu ten plaukte nuplaukti. Tėti, žinau, kad jis skirtas man. Aš nemyliu Šono. Niekad nemylėjau. Sutikau tekėti tik todėl, kad norėjau įtikti jums, nes pasirinkti nebuvo iš ko. Bet dabar susipažinau su vyru, kuris man skirtas likimo. Nejau nesupranti, kad Dievas mus suvedė? Tai turi įvykti, – tarė Ana, jos akys maldavo suprasti ir pasigailėti.

– Kam pirmiausia šovė į galvą vežtis tave į Londoną? – paklausė jis kaltinamai žiūrėdamas į žmoną. Teta Dorotė buvo išėjusi. „Aš savo žodį pasakiau“, – paaiškino ji uždarydama duris. Emerė bejėgiškai apsidairė ir papurtė galvą.

– Negalėjome žinoti, kad taip nutiks. Tai galėjo nutikti ir Dubline, – tarė ji ir jos lūpos suvirpėjo, nes ganėtinai gerai pažinojo savo vyrą. Galų gale jis nusileis. Jis visuomet Anai Melodijai galiausiai nusileisdavo.

– Dublinas – visai kas kita. Neleisiu tau pabėgti į Argentiną, kai šį jaunuolį pažįsti tik penkias minutes, – tarė jis, keldamas viskio butelį prie lūpų ir gurkštelėdamas tiesiai iš jo. – Dubline mes bent galėtume tavimi rūpintis.

– Kodėl negaliu išvažiuoti ir dirbti Londone? Pusbrolis Piteris dirbo Londone, – viltingai užsiminė Ana.

– O kur tu gyvensi? Atsakyk man. Aš Londone nieko nepažįstu, o už viešbutį mokėti tikrai neišgalime, – atsakė jis.

– Pakas turi pusbrolį, kuris vedęs ir gyvena Londone. Jis sako, galėčiau gyventi su jais. Tėti, galėčiau gauti darbą. Nejau negali man duoti šešių mėnesių? Prašau, leisk man geriau jį pažinti. Jei po šešių mėnesių vis dar jį mylėsiu, ar leisi jam prašyti mano rankos? – Dermotas susmuko į kėdę – atrodė sutriuškintas. Ana atsiklaupė ant grindų ir drėgnu skruostu prisiglaudė jam prie rankos. – Tėti, prašau. Leisk man išsiaiškinti, ar jis man skirtas. Jei to nepadarysiu, gailėsiuosi visą gyvenimą. Prašau, neversk manęs tekėti už vyro, kurio nemyliu. Už vyro, kurio glamonės bus nemielos. Prašau neversti manęs tai kentėti, – tarė ji ypač pabrėždama „tai“, žinodama, kad minties, jog jai teks kęsti nemielo žmogaus artumą, pakaks jo ryžtui susilpninti.

– Ana Melodija, eik aplankyti savo pusbrolių. Noriu pasikalbėti su tavo motina, – tyliai tarė jis atitraukdamas ranką.

– Mielasis, ir aš nenoriu, kad ji išvažiuotų. Bet šis jaunuolis turtingas, kultūringas, protingas, ką jau kalbėti apie grožį. Jis suteiks jai geresnį gyvenimą nei Šonas, – dukteriai išėjus iš kambario tarė Emerė ir leido ašaroms lietis laisvai.

– Prisimeni, kaip mudu meldėme vaiko? – tarė jis, jo lūpų kampučiai nusviro, lyg nebeturėtų jėgų ar noro tiesiai laikytis jo veide. Emerė užėmė dukters vietą ant grindų ir pabučiavo jo suglebusią ranką, padėtą ant ranktūrio.

– Ji suteikė mums tiek daug džiaugsmo, – raudojo ji. – Bet vieną dieną išeis ir gyvens be mūsų. Negalime laikyti jos čia vien sau.

– Namas jau nebebus toks pats, – išlemeno jis; viskis atpalaidavo jam liežuvį ir jausmus.

– Taip, tikrai nebebus. Bet pagalvok apie jos ateitį. Be to, gal po šešių mėnesių ji nuspręs, kad vis dėlto jis skirtas ne jai. Tuomet ji gal sugrįžtų.

– Gal. – Bet jis tuo netikėjo.

– Anot Dorotės, tai mes ją užauginom tokią užsispyrusią. Jei tai tiesa, tuomet tai tik mūsų pačių kaltė. Per daug kėlėme jos viltis. Glengarifas jai per prastas.

– Galbūt, – be ūpo atsakė jis. – Nežinau. – Jų neapleido mintis, kad namuose nebus džiaugsmingo vaikaičių chaoso, ir širdis slėgė užgriuvęs sunkumas. – Duosiu jai šešis mėnesius. Su juo susitiksiu tik po šešių mėnesių, – nusileido jis. – Jei ji už jo ištekės, viskas bus baigta. Sudie. Nevažiuosiu iki pat Argentinos jos aplankyti, – tarė jis ir jo akys priplūdo ašarų. – Nieku gyvu.

Ana žingsniavo išilgai kalvos keteros, aplink ją it dangaus kaminų dūmai verpetais sukosi migla. Ji nenorėjo matyti savo pusbrolių. Nekentė jų. Niekuomet nesijautė jų laukiama. Bet dabar ji juos paliks. Gal niekad nebegrįš. Norėtų pamatyti jų reakciją, kai jiems bus papasakota apie spindulingą jos ateitį. Susijaudinus jos kūnu perbėgo šiurpuliukai, ji tvirčiau susisiautė paltą ir nusišypsojo. Pakas nusiveš ją ten, kur šviečia saulė.

– Ana Solanas, – ištarė ji. – Ana Solanas, – kartojo garsiai ir pagaliau šaukte sušuko tarp kalvų. Nauja pavardė buvo naujo gyvenimo ženklas. Ji ilgėsis tėvų, žinoma, ilgėsis. Pasiges šilto jų namų intymumo ir švelnių mamos glamonių. Bet Pakas padarys ją laimingą. Namų ilgesį Pakas numalšins savo bučiniais.

Kai Ana grįžo nuo kalvų namo, mama buvo uždariusi Dermoto kabineto duris, palikusi jį vieną su savo sielvartu – nenorėjo liūdinti dukters. Pasakė Anai, kad tėvas leidęs jai važiuoti į Londoną, bet atvykusi turėsianti iškart paskambinti ir patikinti, kad saugiai įsikūrė La Rivjė bute.

Ana apkabino motiną.

– Ačiū, mama. Žinau, kad tu jį įtikinai. Žinojau, kad įtikinsi, – laiminga tarė ji bučiuodama motiną, jos švelni oda kvepėjo muilu ir pudra.

– Kai paskambins Pakas, gali jam pasakyti, kad tėvas leido tau šešis mėnesius pagyventi Londone. Pasakyk, kad jei po to jūsų jausmai liks tokie patys, tuomet jis važiuos į Londoną su juo susitikti. Ar gerai, brangioji? – paklausė Emerė ir blyškia ranka paglostė ilgus rudus dukters plaukus. – Ana Melodija, tu mums labai brangi. Nebūsime laimingi tau išvykus. Bet tave lydės Dievas, ir Jis žino, kas tau geriausia, – tarė ji ir jos balsas vėl suvirpėjo. – Atleisk, kad taip jaudinuosi. Spindėjai mūsų gyvenime kaip saulė…

Ana vėl apkabino motiną ir taip pat pasijuto smaugiama jaudulio, bet ne todėl, kad išvyksta, – todėl, kad jos laimė tėvams sukels tiek liūdesio.

Iki saulėlydžio Dermotas sėdėjo suirzęs. Žiūrėjo, kaip nuo langų šliaužia šešėliai, kol jie visiškai užklojo kabineto grindis, pasiglemžė paskutinius šviesos spindulius. Matė savo mažą mergytę sekmadienine suknute, šokančią po kambarį. Bet po kurio laiko jos linksmumą aptemdė ašaros, ir ji verkdama parkrito ant grindų. Norėjo bėgti prie jos, bet kai svirduliuodamas atsistojo, ant žemės su trenksmu nuvirto tuščias viskio butelis ir ją nubaidė. Emerei atėjus nuvesti jo į lovą, jis garsiai knarkė kėdėje – liūdnas ir palūžęs žmogus.

Prieš išvykdama į Londoną Ana turėjo atlikti paskutinę pareigą. Ji nuėjo pasakyti Šonui O’Marai negalinti už jo tekėti. Atėjus į jo namus, mama, linksma, žema ir drūta moteris, puolė atgal į prieškambarį ir šūktelėjo sūnui, kad jo sužadėtinė visus nustebinusi ir išdygusi lyg stebuklas.

– Kaip sekėsi kelionė, brangute? Guldau galvą, ji buvo nepaprasta, nepaprasta, – džiaugėsi ji, šluostydamasi į prikyštę miltuotas rankas.

– Moira, ji buvo labai smagi, – atsakė Ana nejaukiai šypsodama ir dirsčiodama pro moters petį, kaip jos sūnus šokčiodamas leidžiasi laiptais.

– Na, džiaugiuosi, kad sugrįžai, tas tiesa. – Ji tyliai nusijuokė. – Mūsų Šonas niūrinėjo visą savaitgalį. Malonu matyti jį vėl besišypsantį, tiesa, Šonai? – Ji pasitraukė į namo gilumą ir džiaugsmingai pridūrė: – Tai tuomet paliksiu judu, balandėliai.

Šonas negrabiai pabučiavo Anai skruostą, paskui paėmė už rankos ir nusivedė gatve.

– Na, tai kaip Londonas? – paklausė jis.

– Gerai, – atsakė ji, sveikindamasi su pro šalį dviračiu važiuojančiu Padžiu Naihanu. Nusišypsojusi ir linktelėjusi dar keliems kaimo gyventojams, Ana nė sekundę nebegalėjo tverti įtampos.

– Šonai, man reikia su tavimi pasikalbėti; kur nors, kur būtume vieni, – tarė ji ir neramiai suraukė antakius.

– Kodėl atrodai tokia susirūpinus, Ana? Nėra dėl ko taip jaudintis, – nusijuokė jis, šalutinėmis gatvelėmis juodviem einant kalvų link. Jie kopė tylėdami. Klausimais apie Londoną Šonas mėgino pradėti pokalbį, bet ji atsakinėjo trumpai, tad po kurio laiko jis pasidavė. Pagaliau toli nuo smalsių akių ir ausų juodu atsisėdo ant drėgno suolo su vaizdu į slėnį.

– Na, tai kas tau neduoda ramybės? – paklausė Šonas. Ana pažvelgė į blyškų prakaulų veidą, naivias žalias jo akis ir išsigando neturėsianti drąsos jam pasakyti. Negalėjo neįskaudindama pranešti jam naujienos.

– Šonai, negaliu tekėti už tavęs, – pagaliau tarė ji ir pamatė, kaip persimaino jo veidas.

– Negali už manęs tekėti? – nepatikliai pakartojo jis. – Ką nori tuo pasakyti, kad negali už manęs tekėti?

– Tiesiog negaliu, ir viskas, – tarė ji ir nusuko akis į šalį. Jo veidas paraudo, ypač aplink akis – jose susitvenkė jausmai.

– Nesuprantu. Kas atsitiko? – išlemeno jis. – Tu tik nerviniesi, ir tiek. Kaip ir aš. Bet dėl to nereikia atšaukti vestuvių. Kai susituoksime, viskas bus gerai, – raminamai tvirtino jis.

– Negaliu tekėti už tavęs, nes myliu kitą, – tarė ji ir pravirko. Šonas atsistojo, įsisprendė rankomis į klubus ir įniršęs sušnarpštė.

– Kas tas kitas? Aš jį nudėsiu! – Jis piktai nusispjovė. – Nagi, kas jis? – Ana pakėlė akis ir už jo įniršio pamatė skausmą, kuris dar labiau ją pravirkdė.

– Atleisk, Šonai, nenorėjau tavęs įskaudinti, – nusišnypštė ji.

– Kas jis, Ana? Aš turiu teisę žinoti! – suriko jis, vėl sėsdamas ant suolo ir atsukdamas ją veidu į save.

– Jo vardas Pakas Solanasas, – atsakė ji, išsivaduodama iš jo rankų.

– Kas čia per vardas? – Jis paniekinamai nusijuokė.

– Ispaniškas. Jis iš Argentinos. Sutikau jį Londone.

– Londone. Jėzau, Ana, tu jį pažįsti tik dvi dienas. Tai pokštas.

– Ne pokštas. Savaitės gale išvažiuoju į Londoną, – tarė ji, palto rankove šluostydamasi veidą.

– Tai ilgai netruks.

– Ak, Šonai. Labai gaila. Tiesiog mums nelemta, – švelniai tarė ji, uždėdama delną ant jo rankos.

– Maniau, kad myli mane, – tarė jis, stverdamas jos ranką ir žvelgdamas į šaltas akis, lyg bandytų surasti už jų pasislėpusią tą Aną, kurią mylėjo.

– Aš myliu tave, bet kaip sesuo.

– Kaip sesuo?

– Taip. Nemyliu tavęs kaip žmona, – paaiškino ji, mėgindama būti maloni.

– Tai ką? – Jis užspringo. – Tai ir viskas – sudie?

Ana linktelėjo.

– Esi pasirengusi pabėgti su vyru, pažįstamu vos dvi dienas, užuot tekėjusi už manęs, kurį pažinojai visą gyvenimą. Nesuprantu tavęs, Ana.

– Man labai gaila.

– Liaukis kartojusi, kad tau gaila. Tau nė kiek negaila, kitaip nepaliktum manęs. – Jis staiga atsistojo. Jo skruoste Ana pastebėjo trūkčiojantį raumenėlį, lyg jis vos laikytųsi nepravirkęs. Bet susitvardė. – Tai tuomet viskas. Sudie. Tikiuosi, tavo gyvenimas bus laimingas, nes manąjį ką tik sugriovei. – Jis pažvelgė į jos mėlynas akis, iš kurių vėl pradėjo veržtis ašaros.

– Nenueik taip, – tarė ji, bėgdama iš paskos. Bet jis dideliais žingsniais nužirgliojo per lauką ir pradingo kaime.

Ana grįžo prie suolo verkdama dėl jam sukelto skausmo. Bet niekaip negali to pasakyti maloniai. Ji myli Paką. Nieko negali padaryti. Guodėsi, kad Šonas ilgainiui susiras ką nors kitą. „Širdys dūžta kasdien, – pamanė ji, – ir taip pat kasdien gyja. Jis atsigaus.“ Kitas kelias dienas ji slapstėsi namie, kalbėjo su Paku telefonu, vengė savo pusbrolių ir kaimo gyventojų, o šie išgirdę naujieną kaltino Aną sugriovus Šonui O’Marai ateitį. Ji nedrįso išeiti iš namų. Išvažiuodama iš Glengarifo nesidairė atgal; jei būtų atsigręžusi, būtų išvydusi blyškų Šono O’Maros veidą, liūdnai stebintį ją pro miegamojo langą.

Šešis mėnesius Ana gyveno Londone. Apsistojo Kensingtone, erdviame Antuano ir Dominikos La Rivjė bute. Dominika buvo pradedanti romanistė, o Antuanas jau gan sėkmingai įsitvirtinęs Sityje. Pakas pasibaisėjo mintimi, kad jo sužadėtinė gyvendama Londone dirbs, ir primygtinai pareikalavo, kad ji verčiau lankytų kursus, tarp jų ir ispanų kalbos. Bijodama užgauti tėvų išdidumą, Ana pernelyg drovėjosi jiems tai pranešti, tad pasakė dirbanti bibliotekoje.

Apie savo ketinimus Pakas parašė tėvams. Tėvas savo susirūpinimą išreiškė jam nebūdingu ilgu laišku. Jis patarė, jei iki studijų pabaigos Pakas vis dar jaus tuos pačius jausmus, atsivežti merginą ir pažiūrėti, kaip ji pritaps. „Labai greitai suprasi, ar santuoka nusiseks“, – rašė jis. Motina, Marija Elena, parašė, kad pasikliauja jo nuovoka. Ji neabejojo, kad Ana pritaps Santa Katalinoje ir kad visi ją mylės ne mažiau nei jis.

Po šešių mėnesių Ana pasakė tėvui, kad juodu su Paku vis dar myli vienas kitą ir yra pasiryžę susituokti. Kai Dermotas pakvietė Paką atvykti į Airiją, ji pareikalavo, kad Dermotas atvažiuotų į Londoną. Tėvas suprato, kad ji gėdijasi savo namų, ir sunerimo dėl jaunųjų ateities, jei jau dabar vienas kitam nėra nuoširdūs. Bet važiuoti sutiko.

Dermotas paliko žmoną ir dukterį vaikštinėti po Haid Parką, o pats tuo tarpu „Dorčesterio“ viešbutyje susitiko su Paku Solanasu. Emerė suprato, kad per tuos šešis mėnesius, praleistus Londone, jos duktė suaugo. Naujas nepriklausomas gyvenimas jai davė naudos. Ji atrodė švytinti, ir iš to, kaip jie laikėsi susikabinę rankomis ir vienas kitam šypsojosi, Emerė suprato, kad pora tikrai laiminga.

Uždavęs Pakui įprastus klausimus Dermotas pasakė tikįs, kad Pakas yra sąžiningas jaunuolis ir gerai pasirūpins jo dukterimi.

– Viliuosi, kad žinote, į ką painiojatės, jaunuoli, – sunkia širdimi tarė jis. – Ji užsispyrusi ir išlepinta. Jei tėvai gali per daug mylėti savo vaiką, prisiimame šią kaltę. Su ja nelengva, bet gyvenimas nebus nuobodus. Žinau, su jumis gyventi jai seksis geriau nei Airijoje. Bet jai nebus taip lengva, kaip ji mano. Teprašau vieno: rūpinkitės ja. Ji mums labai brangi.

Pakas matė, kad vyro akys sudrėko. Jis paspaudė Dermotui ranką ir pasakė turįs vilties, jog Dermotas pats pamatysiąs jos laimę per jųdviejų jungtuves Santa Katalinoje.

– Mūsų ten nebus, – tvirtai tarė Dermotas.

Pakas apstulbo.

– Neatvyksite į savo dukters vestuves? – pasibaisėjęs paklausė jis.

– Parašysite mums apie jas, – užsispyręs atsakė Dermotas. Kaip jis galėjo paaiškinti tokiam moderniam žmogui kaip Pakas Solanasas, kad bijo taip toli keliauti, bijo atsidurti svetimoje šalyje tarp nepažįstamų žmonių, šnekančių nesuprantama kalba. Negalėjo paaiškinti, buvo per daug išdidus.

Ana meiliai apkabino abu tėvus. Apglėbusi mamą suprato, kad ši sumenko ir tapo laibesnė nei tada, kai paskutinį kartą matė ją Airijoje prieš šešis mėnesius. Nepaisydama sielą draskančio liūdesio, Emerė nusišypsojo. Gergždžiančiu balsu pasakė dukteriai, kad myli ją; jai užgniaužė gerklę ir žodžiai kažkur įstrigo. Iš akių pasruvo ašaros ir plačiomis srovelėmis riedėjo pudruotais skruostais, varvėjo nuo nosies ir smakro. Ji ketino likti rami, bet staiga, gal paskutinį kartą prieš ilgą nesimatymą apkabinusi dukterį, nebeįstengė suvaldyti jausmų. Šluostėsi įkaitusį veidą nėriniuota nosinaite, jos virpančioje rankoje plevenančia it baltas balandis, mėginantis nuskristi.

Dermotas pavydžiai žvelgė į žmoną. Siaubingai kentėdamas vos įstengė užgniaužti ašaras ir nuslėpti skausmą. Jis kiek per smarkiai paplekšnojo Pakui per nugarą ir truputį per tvirtai paspaudė jam ranką. Apkabinęs Aną taip karštai ją priglaudė, kad ši, per smarkiai suspausta, riktelėjo ir teko ją pernelyg greitai paleisti iš glėbio.

Ana taip pat verkė. Verkė, nes prarasdami ją tėvai buvo tokie nelaimingi. Jai norėjosi perskelti save pusiau, kad vieną pusę galėtų palikti. Šalia aukšto įspūdingo Pako jie atrodė labai silpni ir pažeidžiami. Ji liūdėjo, kad juodu neatvyks į vestuves, bet džiaugėsi, kad naujoji jos šeima neturės progos su jais susipažinti. Nenorėjo, kad jie žinotų, iš kur ji kilusi, jei kartais palaikytų ją nepakankamai tinkama. Juto kaltę, kad leidžia tokiai savanaudiškai minčiai įsismelkti į galvą, kai sako tėvams sudie. Tai juos labai užgautų.

Paskutiniu rankos mostu Ana atsisveikino su praeitimi ir pasveikino neaiškią ateitį su tokiu pasitikėjimu, kuris būtų labiau pritikęs pasakos puslapiams.

Septintas skyrius

Pirmą kartą išvydusi Santa Kataliną, Ana iškart galėjo įsivaizduoti savo ateitį tarp aukštų vešlių medžių kolonijiniame name ir plačioje, plokščioje lygumoje – žinojo, kad bus laiminga. Glengarifas atrodė nutolęs per šviesmečius, o ji pati per daug jaudinosi, kad turėtų laiko ilgėtis šeimos ar galvoti apie vargšą Šoną O’Marą.

Iš Londono ji išvyko rudeniui žioruojant auksu, o Buenos Airės buvo užlietos žiedų, nes Argentinoje metų laikai priešingi nei Europoje. Oro uostas sodriai atsidavė drėgme ir prakaitu, sumišusiu su stipriu pakalnučių kvapu, sklindančiu nuo vienos iš bendrakeleivių, ką tik užsukusių į moterų tualetą atsigaivinti.

Aną ir Paką pasitiko puse lūpų besišypsantis stambus vyras rudu veidu ir mažomis blizgančiomis akutėmis. Jis pasirūpino bagažu ir pro šonines duris išvedė juos į karštą lapkričio saulėkaitą. Pakas nė akimirką nepaleido jos rankos, laikė ją it savininkas, kol laukė iš aikštelės atvažiuojančio automobilio.

– Estebanai, tai mano sužadėtinė, senjorita O’Dvajer, – pristatė ją mažam rudam žmogeliui, kai šis krovė lagaminus į bagažinę.

Ana Londone pramoko truputį ispaniškai, tad droviai jam nusišypsojo ir ištiesė ranką. Estebano ranka buvo karšta ir lipni, jis paėmė jos ranką ir tvirtai paspaudė, tuo tarpu į razinas panašios akys keistai tyrinėjo jos veidą. Kai ji Pako paklausė, kodėl visi į ją spokso ir kodėl Estebanas taip smalsiai į ją pažiūrėjo, jis atsakė, kad taip yra dėl rudų jos plaukų. Argentinoje labai nedaug žmonių tokiais rudais plaukais ir tokia blyškia oda. Važiuojant į Buenos Aires Ana atrėmė galvą šalia atviro lango, leisdama vėsiam vėjeliui kedenti plaukus ir vėduoti įkaitusį veidą.

Anai Buenos Airės padvelkė senamadišku tingiu žavesiu. Iš pirmo žvilgsnio jos priminė Europos miestus, matytus knygelėse su paveikslėliais. Tie puošnūs mūriniai namai galėjo stovėti ir Paryžiuje ar Madride. Aikštės apsodintos plataniniais klevais ir palmėmis, parkuose liepsnojo žydinčios gėlės ir krūmai. Jos džiaugsmui, regis, net betonas buvo pražydęs tūkstančiais violetinių žiedų, nukritusių nuo vešlių palisandramedžių. Atmosfera kaitino kraują. Ant dulkėto grindinio buvo įsikūrusios mažos kavinukės, čia tvankioje drėgmėje sėdėjo Buenos Airių gyventojai, gerdami arbatą ar lošdami kortomis. Pakas paaiškino, kad kai jų protėviai devyniolikto amžiaus pabaigoje iš Europos emigravo į Argentiną, jie kūrė tokią architektūrą ir papročius, kurie primintų jiems senąjį pasaulį ir atitolintų širdį draskantį nenumaldomą namų ilgesį. Taigi, aiškino jis, Colón teatras yra kaip La Scala Milane, Retiro traukinių stotis – kaip Vaterlo, o plataniniais klevais apsodintos gatvės primena pietų Prancūziją.

– Esame beviltiškai nostalgiška tauta, – tarė jis. – Ir beviltiškai romantiška.

Ji nusijuokė, palinko arčiau ir meiliai jį pabučiavo.

Ana traukė į save svaigų eukaliptų ir jazminų aromatą, sklindantį nuo lapuočiais apaugusių aikščių, ir stebėjo kasdienio gyvenimo bruzdesį. Apšiurusiu grindiniu vaikštinėjo elegantiškos moterys glotniais rudais veidais ir ilgais blizgančiais plaukais, į jas begėdiškai spoksojo tingiai slankiojantys juodbruviai vyrai tamsiomis akimis. Ji matė šokamą merginimo baletą: kavinėse prie mažų staliukų poros laikėsi susikibusios rankomis arba sėdėjo ant parko suoliukų bučiuodamosi saulės atokaitoje. Dar nė viename mieste nebuvo mačiusi tiek daug besibučiuojančių žmonių. Bučiavosi visi.

Medžiais apsodintoje Avenida Libertador automobilis nusileido į požeminį garažą, kur besišypsanti tarnaitė pieniško šokolado spalvos veidu ir gyvomis rudomis akimis stovėjo ir laukė, norėdama padėti iškrauti bagažą. Pamačius Paką jos didelės akys paplūdo ašaromis ir ji meiliai jį apkabino, nors vos galėjo pasiekti jam krūtinę. Juokdamasis jis apglėbė jos drūtą kūną ir atsakydamas suspaudė.

– Senjore Pakai, jūs puikiai atrodote, – atsikvėpė ji nustebusi akimis nužiūrinėdama jį nuo kojų iki galvos. – Europa jums buvo drūčiai naudinga, tik pažiūrėkite. Ak! – šūktelėjo ji nukreipusi akis į Aną. – Tai turėtų būti jūsų sužadėtinė. Visi labai jaudinasi. Miršta norėdami ją pamatyti. – Ji ištiesė putlią ranką, Ana sumišusi ją paspaudė. Ji kalbėjo taip greitai, kad Ana nesuprato nė žodžio.

– Mi amor, tai mūsų mieloji tarnaitė Esmeralda. Argi ji ne miela? – tarė jis ir mirktelėjo. Ana nusišypsojo ir nusekė paskui jį į liftą. – Buvau dvidešimt ketverių, kai išvykau, ir ji manęs nematė dvejus metus. Kaip gali įsivaizduoti, ji šiek tiek priblokšta.

– Tavo šeimos čia nebus? – sunerimusi paklausė Ana.

– Žinoma, ne. Šiandien šeštadienis, mes savaitgalių mieste neleidžiam, – atsakė jis, lyg tai būtų pats akivaizdžiausias klausimas. – Tik pasiimsime, ko mums prireiks kaime. Visa kita paliksime Esmeraldai.

Butas buvo didelis ir erdvus. Saulėti langai žvelgė į parką, tankiai priaugusį lapuočių medžių, po kuriais gaivų pavasario rytą užsisvajoję įsimylėjėliai žvelgė vienas kitam į akis, juokėsi ir bučiavosi. Apačioje, ūksmingoje gatvėje, aidėjo paukščių ir vaikiškų balsų klegesys, kažkur netoliese lojo šuo, jo lojimas buvo garsus, nesiliaujantis ir nesilpnėjantis. Pakas palydėjo Aną į nedidelį žydrą kambarį, dekoruotą būdingu anglišku stiliumi, su gėlėtomis užuolaidomis, derančiomis su lovatiese ir kėdės pagalvėle prie tualetinio staliuko. Pažvelgusi pro langą už miesto namų stogų ji pamatė blizgančią rudą upę.

– Tai La Plata, – tarė Pakas apkabindamas ją iš nugaros ir žvelgdamas pro petį. – Už upės – Urugvajus. Ši upė plačiausia pasaulyje. Štai ten, – parodė jis pro pastatus, – La Boka, italų įkurtas senasis uosto kvartalas. Nusivesiu tave tenai, nes italų restoranai fantastiški, o namai turėtų pralinksminti, nes išdažyti ryškiomis šventiškomis spalvomis. Paskui nusivešiu į San Telmą, senąją miesto dalį, kur gatvės grįstos akmenimis, o namai romantiški ir apirę, ir ten šoksiu su tavimi tango. – Apsalusi Ana nusišypsojo. Ji žvelgė į miestą, turėsiantį tapti naujaisiais jos namais, ir pajuto kūną persmelkiantį jaudulį. – Vaikščiosime upės pakrante, vadinama Kostanera, laikysimės susikibę už rankų, bučiuosimės, o paskui…

– O paskui? – koketiškai nusijuokė ji.

– O paskui parsivesiu tave namo ir mylėsiuosi su tavim mūsų vedybinėje lovoje lėtai ir geismingai, – atsakė jis.

Ana nusijuokė krūtininiu balsu prisimindama tas ilgas bučinių naktis, kai priešindavosi savo pačios geismui, grėsmingai užvaldančiam jam lūpomis liečiant jos odą ir rankomis glamonėjant po palaidine begėdiškai pabrinkusias krūtis. Ji atsitraukdavo nuo geismo ir gėdos paraudusiu veidu, nes mama buvo mokiusi saugoti save jungtuvių nakčiai. „Jokia padori mergina neleidžia vyrui suteršti savo reputacijos“, – sakydavo ji.

Pakas buvo senamadiškas ir kilnus, ir nors jam maudė strėnas nuo įtampos, kurią kėlė priešinimasis impulsams eiti toliau, nei leidžia padorumas, jis gerbė Anos norą likti skaisčiai. Savo troškimus jis malšindavo greitai vaikščiodamas ir energingai prausdamasis po dušu. „Susituokę turėsime marias laiko atrasti vienas kitą“, – pasakė jis.

Ana išsitraukė iš lagamino vasarinius drabužius, o kitus daiktus paliko išpakuoti Esmeraldai, kaip buvo nurodęs Pakas. Marmurinėje vonioje nusiprausė po dušu ir greitai apsivilko ilgą gėlėtą suknelę. Kol Pakas kažką veikė savo kambary, ji valandėlę pavaikštinėjo po butą, išsidėsčiusį per du aukštus, ir peržiūrėjo nespalvotas nuotraukas sidabriniais rėmeliais, iš kurių šypsojosi jo šeima. Vienoje buvo nufotografuoti Pako tėvai, Hektoras ir Marija Elena. Hektoras buvo aukštas ir tamsus, santūrių juodų akių ir ereliškų bruožų, kurie suteikė jam didingo vanago grakštumo. Marija Elena buvo nedidukė ir šviesi, liūdnų blyškių akių ir nuoširdžiai, kilniaširdiškai šypsojosi. Juodu atrodė elegantiški ir išdidūs. Ana vylėsi jiems patiksianti. Prisiminė tetos Dorotės perspėjimą, kad jie tikriausiai norėtų matyti jį susituokusį su savo „klasės ir kultūros“ moterimi. Londone ji labai pasitikėjo savimi; dabar mintis, kad teks įžengti į šį kerintį naują pasaulį, ją ėmė gąsdinti. Kad ir kokios jos manieros, teta Dorotė teisi – Ana tebuvo airė iš nedidelio miestelio, vaikiškai svajojanti apie prabangą.

Ji išgirdo Paką laiptų aikštelėje kalbantį su Esmeralda. Paskui jis nusileido laiptais su savo lagaminu.

– Ar tik tiek pasiimi? – paklausė jis pamatęs koridoriuje stovinčią Aną, rankoje spaudžiančią mažą rudą lagaminėlį. Ji linktelėjo. Vasarinių drabužių turėjo nedaug. – Gerai, eikime, – tarė jis gūžtelėjęs pečiais. Ana nusišypsojo Esmeraldai, kuri padavė jai pintinę su maistu vežtis į sodybą, ir šiaip ne taip sumurmėjo Adios, kaip buvo išmokusi Londone kursuose. Išgirdęs ją taip sakant, Pakas atsigręžė ir pakėlė antakį.

– Ištarei kaip čionykštė, – pajuokavo jis statydamas lagaminus į liftą. – Šaunuolė!

Pakas turėjo žvilgantį mersedesą, atgabentą iš Vokietijos. Tai buvo žydras kabrioletas, garsus jo riaumojimas atsimušė į garažo sienas Pakui pasukus raktelį. Ana žvelgė į pro šalį skriejančias Buenos Aires ir jautėsi it greitaeigiame kateryje, skrodžiančiame vandenyną. Gaila, kad dabar jos nemato bjaurieji pusbroliai. „Pakvaištų iš pavydo“, – laiminga pamanė. Tėvai labai ja didžiuotųsi; ir pirmą kartą nuo tada, kai juos paliko, prieš akis it burbulai iškilo ašaroti jų veidai. Širdį suspaudė namų ilgesys, bet paskui jie išvažiavo į atvirą kelią. Plaukus kedeno vėjas, o veidą kaitino saulė, tad burbulai sprogo ir dingo.

Pakas paaiškino turintis tris brolius. Jis buvo trečias iš eilės. Vyriausiasis, Migelis, buvo panašus į tėvą: tamsus, sodriai rudos odos ir rudų akių. Jis buvo vedęs Čikitą, kuri, anot Pako, jai labai patiksianti. Paskui buvo Nikas, kuris taip pat buvo tamsaus gymio kaip ir tėvas, bet mėlynų akių kaip motina. Jis buvo vedęs Valeriją, kuri esanti kandi ir ne tokio švelnaus charakterio kaip Čikita, bet Pakas buvo įsitikinęs, kad viena kitą pažinusios jos susidraugaus. Po Pako gimė Alechandras, jaunėlis brolis; jis dar nevedęs, bet, regis, labai rimtai draugauja su mergina vardu Malena, sprendžiant iš Migelio laiškų, viena gražiausių Buenos Airėse.

– Nesijaudink, – meiliai patarė Anai Pakas. – Tiesiog būk savimi, ir jie visi tave pamils, kaip myliu aš.

Priblokšta kitokio kraštovaizdžio iš nuostabos Ana neteko žado. Atsidūrusi toli nuo drėgnų žalių Airijos kalvų, ji dairėsi po išdžiūvusią plokščią pampų žemę. Lyguma, nusėta išsibarsčiusiomis karvių, o kartais arklių bandomis, driekėsi lig horizonto it gelsvai ruda jūra po giedru mėlynu dangum, – spalva buvo ypatingai graži ir priminė Anai rugiagėles. Santa Katalina stūksojo kaip žaliuojančių medžių ir mirguliuojančių žalių ganyklų oazė ilgo dulkėto kelio gale. Išgirdusi pažįstamą Pako automobilio burzgimą, mama išėjo iš vėsios namo paunksmės pasveikinti jo, sugrįžusio namo. Ji mūvėjo baltas klostuotas kelnes, ties kulkšnimis susegtas sagomis, kurių kirpimas, kaip Ana netrukus sužinojo, atkartojo tradicines gaučų kelnes, vadinamas bombachas, ir baltą palaidinę atviru kaklu bei atraitotomis rankovėmis. Juosmenį buvo susijuosusi storu odiniu diržu, išpuoštu sidabrinėmis monetomis, kurios gaudė šviesos blyksnius ir spindėjo. Šviesūs jos plaukai buvo sušukuoti atgal ir susukti į kuodą ant sprando, jie atidengė švelnius veido bruožus ir žydras akis.

Marija Elena su neslepiama meile apkabino sūnų. Ilgomis elegantiškomis rankomis suėmė jam veidą ir pažvelgusi į akis kažką šūktelėjo ispaniškai; Ana nesuprato, bet žinojo, kad tai džiaugsmo šūksniai. Paskui pasisuko į Aną, kiek santūriau priėjo pabučiuoti blyškaus jos skruosto ir laužyta anglų kalba pasakė, kad malonu su ja susipažinti. Ana nusekė paskui juos į vidų, kur kiti šeimos nariai laukė, kada galės pasveikinti Paką ir susipažinti su jo sužadėtine.

Kai Ana pamatė vėsią svetainę, pilną nepažįstamų žmonių, iš siaubo jai pasidarė silpna. Pastebėjo, kad visos akys kritiškai ją apžiūrinėja vertindamos, ar ji ganėtinai tinkama jų Pakui. Pakas paleido jos ranką ir iškart buvo pastvertas į glėbį šeimos, nemačiusios jo dvejus metus. Akimirką, kuri išgąsdintai Anai pasirodė nejaukiai ilga, ji pasijuto visiškai viena, it mažas laivelis, nuneštas į jūrą. Bejėgiškai dairydamasi apsiblaususiomis akimis ji stovėjo vienoje vietoje it įbesta, jausdamasi nerangi ir gerai matoma. Kaip tik tuomet, kai manė daugiau neištversianti, prie jos priėjo Migelis ir ėmėsi supažindinti su šeima. Migelis buvo mielas ir maloniai jai nusišypsojo.

– Tau tai bus tikras košmaras. Giliai įkvėpk ir sėkmingai viską įveiksi, – tarė jis angliškai su tokiu pat žaviu ryškiu akcentu kaip ir jo brolis, paskui raminamai uždėjo šiurkštų delną ant rankos. Nikas ir Alechandras mandagiai jai nusišypsojo, bet nusigręžusi ji vis dar juto įsmeigtas jų akis ir girdėjo aptarinėjant ją ispaniškai, nors, nepaisant visų lankytų kursų, žodžių ji vis dar nesuprato. Jie kalbėjo labai greitai. Ji susigūžė nuo valdingo Valerijos grožio; ši nesišypsodama pabučiavo Aną ir pažvelgė į ją ramiomis, pasitikinčiomis akimis. Anai palengvėjo, kai Čikita meiliai ją apkabino ir pasveikino atvykus į šeimą.

– Laiškuose Pakas tiek daug apie tave rašė. Džiaugiuosi, kad tu čia, – užsikirsdama tarė ji angliškai ir nuraudo. Ana jai buvo tokia dėkinga, kad vos neapsiverkė.

Pamačiusi prie jos besiartinančią grėsmingą Hektoro figūrą Ana pajuto, kaip per kojas teka prakaitas, o skrandyje kažkas ima vartytis. Jis buvo aukštas ir valdingas, ir ji susigūžė nuo žadą atimančio jo žavesio. Jis pasilenkė jos pabučiuoti, ir ji užuodė aromatingą odekoloną, dar kurį laiką jaučiamą jai ant odos. Pakas atrodė labai panašus į tėvą, tokių pačių ereliškų bruožų, pakumpusia nosimi, tik paveldėjęs švelnią motinos išraišką ir gymį.

– Norėčiau pasveikinti atvykus į Santa Kataliną. Į Argentiną. Kaip suprantu, esi čia pirmą kartą? – nepriekaištinga anglų kalba tarė jis. Anai užgniaužė kvapą, ir ji dvejodama linktelėjo. – Norėčiau pasikalbėti su sūnumi vienu, ar neprieštarausi, jei paliksiu tave su savo žmona?

Ana papurtė galvą.

– Žinoma, ne, – atsakė ji dusliai, trokšdama, kad Pakas parvežtų ją atgal į Buenos Aires, kur jie būtų vieni. Bet Pakas laimingas išėjo kartu su tėvu, ir Ana žinojo, jog jis tikisi, kad ji susidoros.

– Eime, pasėdėkime lauke, – maloniai tarė Marija Elena. Susirūpinusi ji žvelgė, kaip vyras ir sūnus dingsta prieškambaryje, ir nerimas apniaukė šviesias jos akis. Ana neturėjo iš ko rinktis, tik plaukti pasroviui į terasą su Marija Elena ir jos šeima, į saulės šviesą, kur bus dar geriau matoma.

– Por Dios, Pakai! – prabilo tėvas žemu ramiu balsu, nekantriai purtydamas galvą. – Ji graži, dėl to nėra abejonės, bet pažiūrėk – ji čia kaip išgąsdintas triušelis. Ar buvo teisinga ją čionai atsigabenti?

Pako veidą užliejo raudonis, mėlynose akyse švystelėjo violetinės liepsnelės. Jis laukė šio susirėmimo. Žinojo, kad iš pradžių tėvas nepritars.

– Tėti, nejau stebiesi, kad ji išsigandusi? Ji nemoka kalbos, o visi šeimos nariai tyrinėja, ar ji tinkama. Na, aš žinau, kas man tinka, ir nesileisiu niekieno perkalbamas, kad yra kitaip. – Jis maištingai pažvelgė į tėvą.

– Sūnau, žinau, kad esi įsimylėjęs, ir tai labai gerai, bet vedybos – nebūtinai meilė.

– Nekalbėk taip apie mano motiną, – atšovė Pakas. – Aš vesiu Aną, – pridūrė tyliu ryžtingu balsu.

– Pakai, ji provincialė, niekada nebuvo išvažiavusi iš Airijos. Argi jos atžvilgiu teisinga įkurdinti ją mūsų pasaulio vidury? Kaip, tavo manymu, ji susidoros?

– Susidoros, nes aš padėsiu jai susidoroti. Nes tu padėsi jai susidoroti, – karštai tarė Pakas. – Nes liepsi visiems kitiems šeimos nariams elgtis taip, kad ji pasijustų laukiama.

– To nepakanka. Gyvename konservatyvioje visuomenėje – ją vertins visi. Argentinoje tiek daug gražių merginų, kodėl negalėjai pasirinkti vienos iš jų? – Hektoras susierzinęs pakėlė rankas. – Tavo broliams pavyko šioje šalyje rasti tinkamas poras, kodėl negali tu?

– Aš myliu Aną, nes ji kitokia. Ji paprasta, ji provincialė ir ne mūsų klasės. Tai ką? Myliu ją tokią, kokia yra, o ją pažinęs pamilsi ir tu. Leiskite jai truputį atsipalaiduoti. Kai užmirš savo baimę, suprasite, kodėl taip ją myliu.

Pakas įsmeigė į tėvą įdėmų žvilgsnį; kalbant apie Aną jo akys sušvelnėjo. Hektoro dantys buvo sukąsti, smakras ryžtingai atkištas. Jis lėtai papurtė galvą ir nenuleisdamas akių nuo sūnaus veido įkvėpė pro plačias šnerves.

– Gerai, – nusileido jis. – Negaliu sutrukdyti tau jos vesti. Bet viliuosi, kad žinai, ką darai, nes aš tikrai nė velnio nežinau.

– Duok jai laiko, tėti, – tarė Pakas, dėkingas, kad tėvas nusileido. Per savo gyvenimą, kiek Pakas pažinojo tėvą, dar nė karto neprisiminė jo nusileidžiant.

– Dabar esi vyras ir pakankamai suaugęs pats priimti sprendimus, – šiurkščiai tarė Hektoras. – Tai tavo gyvenimas. Viliuosi, kad nebūsiu teisus.

– Tikrai nebūsi. Žinau, ko noriu, – atsakė jam Pakas. Hektoras linktelėjo, paskui tvirtai apkabino sūnų ir pabučiavo į drėgną skruostą, kaip buvo įprasta ginčui pasibaigus.

– Eime, prisidėkime prie kitų, – tarė Hektoras, ir abu patraukė prie durų.

Anai iškart patiko Čikita ir Migelis, priėmę ją į šeimą su besąlygiška meile.

– Nesijaudink dėl Valerijos, – tarė Čikita aprodydama Anai estancia. – Pažinusi ji tave pamėgs. Visi vylėsi, kad Pakas ves argentinietę. Matai, dabar visi sukrėsti. Pakas pareiškė, kad tuokiasi, o tavęs niekas dar nebuvo matęs. Kai įsikursite, tu čia būsi laiminga.

Čikita parodė Anai rančas – tankiai pastatytas žemas baltas trobeles, kuriose gyveno gaučai – ir polo aikštę, atgyjančią vasaros mėnesiais, kai vaikinai nieko daugiau ir neveikia, tik žaidžia, o jei nežaidžia, tai kalba apie žaidimą. Nusivedė į teniso aikštelę, įrengtą tarp vešlių drėgnų platanų ir eukaliptų, ir prie vaiskaus baseino ant dirbtinės kalvos, nuo kurios buvo matyti platus žole apžėlęs laukas, pilnas atrajojančių žalų karvių.

Greitai Ana ėmė pratintis su Čikita kalbėti ispaniškai. Čikita paaiškino jai gramatinius skirtumus tarp Ispanijoje vartojamos ispanų kalbos, kurios Ana mokėsi Londone, ir argentiniečių ispanų kalbos. Ji kantriai klausė, kaip Ana nervingai užsikirsdama rezga sakinius.

Kitomis savaitės dienomis Ana ir Pakas gyveno Buenos Airėse su jo tėvais, ir nors iš pradžių valgant tvyrodavo įtampa, kartu su Anos ispanų kalbos įgūdžiais gerėjo ir kiek įtempti jos santykiai su Hektoru bei Marija Elena. Per šiuos kelis mėnesius iki vestuvių Ana mažai kalbėdavo apie savo nuogąstavimus jausdama, kad Pakas nori, jog ji prisitaikytų ir susitvarkytų pati. Jis pradėjo dirbti kartu su tėvu, o Ana leisdavo dienas studijuodama ispanų kalbą ir lankydama meno istorijos kursus. Ją gąsdino savaitgaliai, kai visa šeima susirinkdavo sodyboje, – labiausiai dėl priešiškumo, sklindančio iš Valerijos.

Šalia Valerijos ji jausdavosi niekinga. Vilkinti nepriekaištingomis vasarinėmis suknelėmis, ilgų tamsių plaukų ir aristokratiškų bruožų Valerija Anai keldavo nevisavertiškumo jausmą, nuo kurio imdavo mausti skrandį. Ji sėdėdavo su draugėmis besikuždančiame pulkelyje prie baseino, ir Ana žinodavo, kad kalbama apie ją. Jos rūkydavo cigaretes ir stebėdavo ją it gauja gražių, žvilgančių panterų, tingiai stebinčių baukščią stirną ir džiūgaujančių, kai ši suklumpa. Ana su kartėliu prisimindavo pusbrolius Airijoje ir klausdavo savęs, kas geriau. Glengarife ji bent būtų galėjusi pabėgti į kalvas, čia ji neturėjo kur pasislėpti. Pakui negalėjo pasipasakoti, nes norėjo, kad šis manytų, jog ji pritampa, nenorėjo verkšlenti ir Čikitai, kuri tapo tikra jos drauge ir sąjungininke. Ana buvo įpratusi nuolat slėpti jausmus, o kartą tėvas jai patarė nuo žmonių slėpti ir savo silpnybes, nes jie gali jomis pasinaudoti. Šiuo atveju jis tikrai būtų teisus, ir ji nenorėjo nė vienam suteikti malonumo ir rodyti, kaip jai nesiseka.

– Ji nė kiek ne geresnė už Evą Peron! – piktai tarė Valerija, kai Nikas papriekaištavo jai dėl tokio nedraugiškumo. – Išsišokėlė, mėginanti palypėti socialiniais laipteliais ištekėdama už jūsų šeimos atstovo. Nejau nesupranti?

– Ji myli Paką, tą tikrai matau, – šiurkščiai atsakė jis, gindamas brolio pasirinkimą.

– Vyrai tokie kvaili, kai reikia perprasti moteris. Hektoras ir Marija Elena tai mato, tikrai žinau, – atkakliai tvirtino ji.

Tuo metu Peronas buvo valdžios viršūnėje. Gyventojus jis pavertė visiškais vergais. Kariškių remiamas kontroliavo spaudą, radiją ir universitetus. Niekas nedrįso nukrypti nuo partijos linijos. Nors jam būtų pakakę populiarumo įvesti demokratiją, jam labiau patiko viešpatauti pasitelkus karišką tikslumą ir absoliučią valdžią. Žinoma, kitaminčiams koncentracijos stovyklų nebuvo ir užsienio spaudos atstovai galėjo visiškai laisvai lankytis šalyje, vis dėlto po Perono valdomos Argentinos paviršiumi kunkuliavo požeminė baimės srovė. Eva, milijonų rėmėjų vadinama Evita, savo padėtimi ir valdžia naudojosi it šiuolaikinis Robinas Hudas, ir jos biuro laukiamasis tiesiogine prasme virpėjo nuo eilėse laukiančių žmonių, prašančių malonių: naujo namo, pensijos, darbo. Jas Evita suteikdavo tarsi mostelėjusi burtų lazdele. Palengvinti vargšų gyvenimą, kurį pati kadaise patyrė, ji laikė savo asmenine misija ir juto didžiulį malonumą paprasčiausiai paimdama iš turtingųjų ir atiduodama savo descamisados – pats Peronas nukalė šį terminą, pažodžiui reiškiantį „bemarškiniai“. Daugelis turtingųjų, nuogąstaudami, kad Perono diktatūra prives prie komunizmo, tuo laiku visai išvyko iš šalies.

– Taip, – piktai tarė Valerija, – Ana visai kaip Eva Peron. Socialiai ambicinga, o tu ir tavo šeima leisite jai pasiekti savo tikslą.

Nikas pasikrapštė galvą ir nutarė, kad jos argumentai tokie absurdiški, jog suteiks jiems per daug garbės, jei ims apie tai diskutuoti.

– Duok merginai galimybę, – tarė jis. – Įlįsk į jos kailį ir tuomet, manau, būsi truputį malonesnė.

Valerija prikando apatinę lūpą stebėdamasi, kodėl vyrai tokie beviltiški ir neįžvelgia, kas slepiasi po gražių moterų išore. Visai kaip Chuanas Peronas.

Lemiama valanda išmušė vieną popietę, kai visa šeima tysojo ant karštų grindinio akmenų aplink baseiną, šildydamiesi nuostabioje saulėje ir gerdami vaisių sultis, tarnaičių žydromis uniformomis be paliovos nešamas iš Hektoro namo. Ana sėdėjo su Čikita ir Marija Elena pavėsyje, kai vienas Migelio draugas, Diegas Braunas, apsvaigintas keltiško Pako sužadėtinės grožio, nepajėgė atsispirti nepaflirtavęs su ja visų akivaizdoje.

– Anna, por qué no te bañás? – paklausė jis iš baseino vildamasis, kad ji šoks į vandenį ir kurį laiką su juo paplaukios. Ana kuo puikiausiai suprato klausimą. „Ana, kodėl nesimaudai?“ Bet buvo tokia susijaudinusi, juto, kad visi laukia jos atsakymo, tad susipainiojo ir atsakymą išvertė pažodžiui iš anglų kalbos.

– Porque estoy caliente, – tarė ji norėdama pasakyti, kad nenori plaukioti šaltame vandeny, nes jai nėra karšta. Jos nuostabai, visi prapliupo juoktis. Jie taip smarkiai juokėsi, kad laikėsi susigriebę už pilvų. Ana bejėgiškai pažvelgė į Čikitą, kuri užkrečiamai kikendama paaiškino, ką Ana pasakiusi.

– Manau, teisingas vertimas būtų „kadangi esu geidulinga“. – Tada Čikita vėl prapliupo juoktis su visa šeima ir draugais.

Ana pagalvojo, ką pasakiusi, ir staiga Čikitos juokas jai pačiai ėmė kutenti pilvą, tad ji taip pat linksmai nusikvatojo. Visi kartu juokėsi, ir pirmą kartą Ana pasijuto giminės dalimi. Ji atsistojo ir savo ryškiu airišku akcentu pareiškė, kad jai nė motais, daranti ar nedaranti gramatinių klaidų, bet verčiau išsimaudysianti ir kiek atvėsianti.

Nuo to meto ji išmoko pasijuokti iš savęs ir suprato, kad tik humoro jausmu privers juos save pamilti. Vyrai liovėsi tyliai žavėtis ja iš tolo ir ėmė erzinti dėl prastos ispanų kalbos, o merginos pajuto pareigą pagelbėti jai susidoroti ne tik su kalba, bet ir su vyrais. Jos pamokė, kad Lotynų Amerikos vyrai su moterimis bendrauja taip pasitikėdami savimi ir taip begėdiškai, kad jai teks pasisaugoti; net ištekėjusi ji nebus saugi. Vis tiek bus mėginama su ja flirtuoti. Būdama europietė ir dar graži, ji turės būti dukart atsargesnė. Europietės moterys jiems it raudonas audeklas buliams, sakė jos, nes turi lengvo elgesio moterų reputaciją. Bet Anai niekada nebuvo sunku ištarti ne, o įgijus pasitikėjimo vėl ėmė reikštis tvirtas jos charakteris ir tas pažįstamas užgaidumas.

Kai pro rūką, kuris tebuvo baimė ir kalbos barjero uždėti pančiai, ėmė ryškėti Anos charakteris, Valerija suprato, kad Ana nėra nei silpna, nei beviltiška, kaip iš pradžių buvo įtarusi. Tiesą sakant, ji turėjo tvirtą it plienas charakterį ir angies liežuvį, net jei ispaniškai kalbėjo užsikirsdama. Ji šiurkščiai atsikirsdavo, o kartą per pietus net atvirai paprieštaravo Hektorui visos šeimos akivaizdoje ir, Pakui pergalingai stebint, laimėjo ginčą. Jei Ana ir negavo visų savo naujosios šeimos narių meilės iki jungtuvių, tai bent pelnė jų pagarbą.

Sutuoktuvės įvyko Santa Katalinos vasaros soduose po žydru it vandenynas dangumi. Apsupta trijų šimtų nepažįstamų žmonių, Ana Melodija O’Dvajer spindėjo po ją dengiančiu šydu, nusagstytu mažomis gėlytėmis ir žvyneliais. Įsikibusi garbingajam Hektorui Solanasui į ranką ir žengdama tarp eilių ji pasijuto iš tiesų patekusi į pasakų knygų puslapius, kuriuos sklaidydavo būdama maža. To ji nusipelnė savo didžiuliu ryžtu ir asmenybės jėga. Visi žiūrėjo į ją linksėdami vieni kitiems, aiškindami, kokia ji nepaprasta būtybė. Jautėsi graži ir mylima. Ji nusimetė išsigandusios mergaitės odą, su kuria prieš tris mėnesius atvyko į Argentiną, ir išniro it plaštakė, kokia visad žinojo tapsianti. Prisiekdama savo princui ji tikėjo, kad pasakos kaip ši tikrai baigiasi laimingai. Juodu nužingsniuos palydėti saulės ir gyvens ilgai ir laimingai.

Jungtuvių rytą ji gavo telegramą nuo saviškių. Joje buvo parašyta: MŪSŲ BRANGIAUSIOJI ANA MELODIJA TAŠKAS SU DIDŽIAUSIA MEILE LINKIME TAU BŪSIMOS LAIMĖS TAŠKAS TAVO MYLINTYS TĖVAI TETA DOROTĖ TAŠKAS LABAI TAVĘS ILGIMĖS TAŠKAS. Enkarnasijonai pinant jai į plaukus jazminus, Ana perskaitė telegramą, paskui sulankstė ir padėjo šalin kartu su senuoju savo gyvenimu.

Jųdviejų vestuvių naktis buvo tokia švelni ir jaudinanti, kokios ji ir vylėsi. Pagaliau likus vieniems po tamsos skraiste, ji leido savo vyrui ją atrasti. Virpėdama leidosi nurengiama, o jis bučiavo kiekvieną jam atskleidžiamą kūno lopinėlį. Mėgavosi tyru jos odos blyškumu, mirguliuojančiu mėnesienos prieblandoje, kuri tviskančiais spinduliais skverbėsi pro užuolaidų tarpus. Mėgavosi jos smalsumu ir džiaugsmu, kai ji pasidavė ir leido tyrinėti anksčiau draustas vieteles. Su kiekviena glamone, su kiekvienu prisilietimu Ana iš tiesų juto, kad susijungia jų sielos ir jos jausmas Pakui siejasi su kitu pasauliu, esančiu už fizinio pasaulio ribų. Ji jautėsi Dievo palaiminta.

Iš pradžių ji visai nesiilgėjo nei savo šeimos, nei šalies. Tiesą sakant, jos gyvenimas staiga tapo daug įdomesnis. Kaip Pako Solanaso žmona, ji galėjo turėti viską, ko panorėjo, o su vardu atėjo ir pagarba. Naujoji padėtis savo ryškumu nustelbė varganos jos praeities šešėlius. Jai patiko naujo buto Buenos Airėse šeimininkės vaidmuo, patiko sklandyti po didelius, nuostabiai dekoruotus kambarius ir visuomet būti dėmesio centre. Visus žavėjo silpni jos mėginimai kalbėti ispaniškai ir paprastumas; jei ją priėmė Solanasai, tai priims ir Porteños – Buenos Airių žmonės. Kaip užsienietė, ji žadino smalsumą ir beveik viskas jai buvo atleistina. Pakas labai didžiavosi savo žmona. Ji buvo kitokia nei visi kiti šiame griežtų socialinių principų mieste.

Bet vis dėlto vedybinio gyvenimo pradžioje ji darė klaidų. Nebuvo pratusi prie tarnų, tad elgėsi su jais nemandagiai, manydama, kad šitaip aukštuomenė elgiasi su jiems dirbančiais žmonėmis. Norėjo, kad žmonės manytų, jog ji užaugusi namuose su tarnaitėmis, bet klydo; jos elgesys su tarnais žeidė naująją šeimą. Pirmuosius kelis mėnesius Pakas dėjosi to nepastebįs, vylėsi, kad ji išmoks stebėdama svaines. Bet pagaliau prireikė pasivesti ją į šalį ir švelniai paprašyti su tarnais elgtis pagarbiau. Negalėjo jai papasakoti, kaip Anchelina, jų virėja, nusiminusi išdygo prie jo kabineto durų grąžydama rankas ir sakydama, kad nė vienas Solanasas niekada su ja taip nekalbėjęs kaip senjora Ana. Ana įsižeidė ir kelias dienas pyko. Pakas kantriai mėgino praskaidrinti jai ūpą. Šios nuotaikos nebuvo būdingos tai Anai Melodijai, kurią jis pamilo Londone.

Ana staiga susivokė pinigų turinti daugiau nei grafas Montekristas. Mėgindama parodyti, kad ji – ne mergina iš mažo pietinės Airijos miestelio, ir norėdama išsklaidyti liūdesį ji klajojo Avenida Florida ieškodama kokio nors ypatingo drabužio vilkėti per šešuro gimtadienio vakarienę. Kampe, kur Avenida Santa Fe kerta Avenida Florida, nedidelėje brangių moteriškų drabužių parduotuvėje ji aptiko labai žavingą suknelę. Pardavėja buvo labai paslaugi ir kaip dovaną dar pridėjo buteliuką kvepalų. Ana buvo patenkinta ir vėl pasijuto pakylėta, kaip tada, kai pirmą kartą atsidūrė Buenos Airėse.

Bet vos tą vakarą Hektoro ir Marijos Elenos bute ji įėjo į kambarį ir pamatė, kuo vilki kitos moterys, sutriko suvokusi, kad pasirinko netinkamai. Visų akys nukrypo į ją, o šypsenos slėpė nepritarimą, kurio mandagumas neleido parodyti. Ji išsirinko suknelę, kuri šiai santūriai elegantiškai progai buvo per daug atvira ir įmantri. Lyg to būtų negana, prie jos priėjo Hektoras. Juodi jo plaukai, vos žilstelėję ties smilkiniais, ir aukštas stotas varė jai siaubą. Užtemdęs ją baugiu šešėliu pasiūlė jai šaliką.

– Nenoriu, kad sušaltum, – maloniai tarė jis. – Marija Elena nemėgsta prišildyti namo, nuo šilumos jai skauda galvą.

Tramdydama ašaras ji padėkojo ir, kiek leido orumas, kuo greičiau ištuštino taurę vyno. Vėliau Pakas ją nuramino, kad nors ir netinkamai apsitaisiusi, vis tiek ji buvo pati gražiausia moteris kambaryje.

Ligi to laiko, kai 1951 metų žiemą gimė Rafaelis Fransiskas Solanasas (švelniai vadinamas Rafa), Ana jau buvo beveik suradusi savo vietą. Čikita, dabar jos svainė, vesdavosi ją apsipirkti, ir Ana pradėjo rodytis žmonėms elegantiškiausiais iš Paryžiaus atgabentais drabužiais. Visi nepaprastai žavėjosi, kad ji pagimdė berniuką. Jis buvo šviesaus gymio ir toks baltutis, kad priminė rubuilę albinosę beždžionėlę. Bet Anai jis atrodė brangesnis už viską.

Pakas sėdėjo prie jos ligoninės lovos ir kalbėjo, kiek daug ji suteikusi jam laimės. Paėmė jos liauną ranką ir labai švelniai pabučiavo, paskui ant vieno piršto užmovė amžinybės žiedą, nusagstytą deimantais ir rubinais.

– Ana Melodía, dovanojai man sūnų. Labai didžiuojuosi gražiąja savo žmona, – tarė jis vildamasis, kad vaikas padės jai apsiprasti ir užpildys dienas kuo nors prasmingu, ne vien pirkiniais.

Marija Elena dovanojo jai smaragdais nusagstytą auksinį medalioną, kadaise priklausiusį jos motinai, o Hektoras žvilgtelėjo į kūdikį ir pasakė, kad šis atrodo kaip motina, bet plyšauja galingai kaip tikras Solanasas.

Kai Ana paskambino motinai į Airiją, beveik per visą pokalbį Emerė verkė. Dabar labiausiai už viską ji troško būti su dukterimi, ir jai plyšo širdis žinant, kad gal niekad nepamatys vaikaičio. Ragelį perėmė teta Dorotė, išvertė, ką sesuo buvo bandžiusi pasakyti, ir perdavė dukterėčios žodžius visiems, susirinkusiems mažoje svetainėje.

Dermotas norėjo žinoti, ar ji laiminga ir ar ja gerai rūpinamasi. Jis trumpai šnektelėjo su Paku, o šis pasakė, kad visa jo šeima labai myli Aną. Padėjęs telefono ragelį Dermotas buvo daugiau nei patenkintas, bet teta Dorotė neatrodė įtikinta.

– Jei paklaustumėt manęs, sakyčiau, ji pasikeitusi, – padėdama mezginį paslaptingai tarė.

– Ką turi omeny? – Emerė vis dar ašarojo.

– Man ji atrodė pakankamai laiminga, – sugergždė Dermotas.

– Na, taip, ji atrodė pakankamai laiminga, nors kiek pasimokiusi, – mąsliai tarė teta Dorotė. – Taip, taip, būtent tas žodis – pasimokiusi. Argentina Anai Melodijai aiškiai labai naudinga.

Ana turėjo viską, ko troško iš gyvenimo, išskyrus viena, kas nuolat menkino jos savigarbą. Kad ir kaip atsidėjusi ji stebėjo ir mėgdžiojo aplinkinius, regis, niekuomet neįstengė atsikratyti socialinio nevisavertiškumo jausmo. Vėlų rugsėjį, kai pavasaris padengė pampas aukštomis vešliomis žolėmis ir laukinėmis gėlėmis, Ana susidūrė su dar viena kliūtimi, įkalusia pleištą tarp jos ir trokštamo bendrumo jausmo – žirgais.

Ana nemėgo žirgų; tiesą sakant, buvo jiems alergiška. Dauguma kitų gyvūnų jai patiko: išdykę vizcachas, dideli graužikai, panašūs į kiškius, prirausę urvų visoje lygumoje, gato montés, arba laukinės katės, kurias dažnai pastebėdavo grakščiai slankiojančias krūmuose, ir šarvuočiai, žavintys savo juokingu pavidalu. Vieno jų šarvą Hektoras naudojo kaip objet ant savo kabineto stalo, ir ją tai labai slėgė. Bet greitai Ana suprato, kad Santa Katalinoje gyvenimas sukasi apie polo žaidimą. Jodinėjo visi; krašte, kur vieną estancia su kita jungė keliai, ne ką geresni už lauko keliukus, ar tiesiog takai per aukštos žolės pievas, automobiliai nebuvo naudojami.

Gyvenimas Santa Katalinoje buvo labai visuomeniškas; kitose rančose nuolat būdavo geriama arbata ar valgomi dideli ant atviros ugnies kepti kepsniai – asados. Anai tekdavo sunkvežimiuku ilgai važiuoti aplinkui, kai tuo tarpu visi kiti tiesiog užšokdavo ant žirgų ir tučtuojau nušuoliuodavo į vietą. Pokalbiuose vyravo polo tema: su kitomis estancias žaidžiamos rungtynės, handikapai, poniai, įranga. Daugumą vakarų vyrai praleisdavo žaisdami. Tai buvo pramoga. Moterys su vaikais sėdėdavo ant žolės ir stebėdavo vyrus bei sūnus, šuoliuojančius po lauką pirmyn ir atgal. Bet dėl ko? Kad tarp dviejų stulpų įmuštų kamuolį. Vargu ar pastangos to vertos, gižiai galvojo Ana. Kai matydavo mažus, vos vaikščioti pramokusius vaikučius, prie šoninių linijų žaidžiančius su miniatiūrinėmis maletomis, ji nusiminusi vartydavo akis. Nuo polo niekur negalėjai pabėgti.

1954 metų rudenį gimė Agustinas Pakas Solanasas. Priešingai nei brolis, jis buvo tamsus ir plaukuotas. Pakas sakė, kad kūdikis atrodo visai kaip senelis Solanasas. Šįkart jis žmonai padovanojo žiedą, nusagstytą deimantais ir safyrais. Bet į jų santykius įsismelkė anksčiau nepastebėtas šaltukas.

Ana gyveno vien tik dviem savo sūnumis. Nors jiems prižiūrėti turėjo Soledadą, jauną Enkarnasijonos dukterėčią, vaikais rūpintis jai labiau patiko pačiai. Sūnums ji buvo reikalinga, jie buvo nuo jos priklausomi. Jiems ji buvo viskas ir jų meilė buvo besąlygiška. Į ją motina atsakė aklu atsidavimu. Kuo daugiau švelnumo rodė sūnums, tuo labiau nuo jos tolo vyras, ir pagaliau Pakas priminė tik miglotą personažą apie vaikų kambarį besisukančio gyvenimo fone. Regis, jis vis daugiau laiko leido be jos, iš darbo vakarais dažniausiai grįždavo labai vėlai, o iš ryto išvažiuodavo jai dar neatsikėlus. Savaitgaliais Santa Katalinoje juodu kalbėdavosi mandagiai – šaltumas it prerijų puma nepastebimai įsėlino į jų santykius. Ana klausdavo savęs, kur dingo tas džiaugsmas ir juokas. Kuo virto jų žaidimai? Dabar atrodė, kad juodu kalbasi tik apie vaikus.

Pakas niekam nedrįso prisipažinti, kad jis tikriausiai suklydo. Kad galbūt per daug pareikalavo iš Anos – pritapti svetimoje kultūroje. Matė, kaip Ana Melodía, kurią jis pamilo, palengva dingsta už šalto išorinio blizgesio moters, bandančios būti tuo, kuo nėra. Bejėgiškai žiūrėjo, kaip jos nežabota prigimtis ir maištinga nepriklausomybė virsta niaurumu ir irzlumu. Į viską ji reagavo kaip į puolimą. Regis, stengėsi atrasti save, bet viskas baigdavosi tik mėginimais pamėgdžioti aplinkinius, norint tapti tokia kaip jie. Dėl rafinuotumo, kuris it netinkamas drabužis laisvai karojo ant jos, ji paaukojo tas unikalias savybes, kurios Pakui kadaise atrodė tokios mielos. Jis žinojo, kad jai nesvetima didelė aistra, bet kad ir kaip stengėsi bučiniais nuvyti jos santūrumą, naktiniai jų susitikimai virto tik susitikimais, niekuo daugiau. Nors mielai būtų aptaręs savo rūpesčius su motina, buvo per daug išdidus pripažinti, kad jam gal reikėjo palikti Aną Melodiją O’Dvajer tose smogo gaubiamose Londono gatvėse ir apsaugoti juos abu nuo šio liūdesio.

Kai 1956 metų rudenį į šį pasaulį klykdama atėjo Sofija Emerė Solanas, šaltukas jau buvo virtęs šalčiu. Pakas ir Ana beveik nebesikalbėdavo. Marija Elena spėliojo, ar dėl to nebus kaltas jos atsiskyrimas nuo saviškių, tad pasiūlė Pakui atskraidinti jos tėvus į Santa Kataliną, padaryti Anai staigmeną. Iš pradžių Pakas priešinosi; nežinojo, ar veikdamas Anai už nugaros ją pradžiugintų. Bet Marija Elena buvo tvirta ir ryžtinga.

– Jei nori išsaugoti santuoką, turi mažiau galvoti ir daugiau veikti, – griežtai tarė ji.

Pakas nusileido ir paskambino Dermotui į Airiją pranešti apie savo ketinimus. Jis rūpestingai rinko žodžius, nenorėdamas užgauti senojo vyriškio išdidumo. Dermotas ir Emerė dėkingi priėmė šią dovaną. Teta Dorotė įsižeidė, kad nebuvo pakviesta.

– Emere Melodija, įsidėmėk kiekvieną smulkmeną, kitaip su tavimi nebekalbėsiu! – linksmai perspėjo ji slėpdama nusivylimą.

Dermotas niekada nebuvo nuvykęs toliau Braitono, o Emerė bijojo skristi, nors buvo raminama, kad Swissair – labai gera oro transporto bendrovė. Bet pagalvojus, kad pamatys savo mylimą Aną Melodiją ir pirmą kartą susitiks su vaikaičiais, nuogąstavimai išsisklaidė. Kaip buvo žadėta, bilietai atkeliavo ir jie leidosi į sunkią keturiasdešimties valandų kelionę iš Londono į Buenos Aires, sustojant Ženevoje, Dakare, Resifėje, Rio de Žaneire ir Montevidėjuje. Nors Ženevos oro uoste pasiklydo ir vos nepavėlavo į lėktuvą, kelionę jie ištvėrė.

Kai Ana su dviejų savaičių Sofija, kietai suvystyta į dramblio kaulo spalvos nėrinių šaliką, grįžo į Santa Kataliną, terasoje rado laukiančius apsiašarojusius ir išvargusius tėvus. Ji padavė kūdikį susijaudinusiai Soledadai ir iškart rankomis abu apglėbė. Šešiamečiam Rafaeliui ir mažajam Agustinui jie atvežė dovanų, taip pat seną Emerės nuotraukų albumą Anai. Pakas ir jo šeima taktiškai paliko juos vienus porai valandų, per kurias jie be atokvėpio kalbėjosi, nesigėdydami verkė ir juokėsi, kaip moka juoktis tiktai airiai.

Dermotas leptelėjo, kad Ana Melodija susikūrusi puikų gyvenimą, o Emerė nuoširdžiai žavėdamasi apžiūrinėjo jos namų spintas ir kambarius.

– Brangioji, jei dabar tave pamatytų teta Dorotė, ji tavimi taip didžiuotųsi. Tau tikrai pasisekė.

Kai duktė švelniai pasiteiravo apie Šoną O’Marą, Emerė įgavo drąsos. Ji pasakys tetai Dorotei, kad jos mergaitė ne tokia savanaudė, kaip ji maniusi, ir ne tokia jau beširdė. Emerė papasakojo dukteriai, kad jis vedęs ir išvažiavęs gyventi į Dubliną. Iš jo tėvų pasakojimo ji supratusi, kad jam sekasi gerai. Dabar dvejojanti, bet, regis, prisiminusi kažką pasakojant, kad jis susilaukęs dukters, o gal sūnaus, tuo nebuvo įsitikinusi, bet vis tiek turįs vaiką. Ana ilgesingai nusišypsojo ir pasakė, kad džiaugiasi jo laime.

Ir Emerė, ir Dermotas beprotiškai pamilo vaikus, o šie tučtuojau pajuto seneliams simpatiją. Vis dėlto atslūgus pradiniam jauduliui, kad jie čia, Ana ėmė gailėtis, kad jos tėvai tokie provincialūs. Abu vilkėjo geriausiais sekmadieniniais drabužiais – drovi pora svetimo kraštovaizdžio fone. Marija Elena pakvietė Emerę ir Aną arbatos prie savo namų prieš ūžiantį laužą, nes nusileidus saulei darėsi vėsoka, o Hektoras, įsisodinęs Dermotą į dviejų žvilgančių ponių traukiamą carro, aprodė ūkį. Vakarienės prie jų prisijungė visa šeima, ir kai Dermotas išmaukė porą taurelių gero airiško viskio, jam atsirišo liežuvis: sutirštindamas spalvas pasakojo istorijas apie gyvenimą Airijoje ir Aną trikdančius pasakojimus apie jos vaikystę. Jo plaukai, atvažiavus tvarkingai sušukuoti, dabar išdriko žilomis garbanomis, skruostai nuo linksmumo spindėjo. Kai po vakarienės, Marijai Elenai pritariant pianinu, jis užtraukė „Danny Boy“, Ana pasigailėjo, kad jie apskritai čia atvažiavo.

Po keturių savaičių Ana apkabino motiną atsisveikindama. Negalėjo žinoti, kad niekada nebepamatys švelnaus jos veido. Emerė tą žinojo. Kartais žmogus jaučia tuos dalykus, o Emerė Melodija iš senelės buvo paveldėjusi stiprią nuojautą. Po dvejų metų ji mirė.

Ana liūdėjo matydama juos išvažiuojančius, bet nesigailėjo. Prabėgę metai susilpnino jų ryšius; ji jautėsi pasikeitusi, pamačiusi pasaulio, o tėvai nė kiek nebuvo pasistūmėję į priekį. Nors džiaugėsi juos pamačiusi, kartu pasijuto jais nusivylusi. Ji buvo prisistačiusi kaip ponia, o dabar neabejojo, kad vyro šeima laikys ją tuo, kuo ji yra iš tiesų. Bet Pakas ir jo tėvai labai pamilo Emerę, jos švelnią airišką prigimtį bei kerinčią šypseną ir susižavėjo jos ekscentrišku tėvu. Šešėlis tūnojo ir plėtėsi tik Anos galvoje, ir pagaliau kilo grėsmė, kad jis sunaikins meilę.

Praėjus dar dvejiems metams Pako švarko kišenėje aptikusi viešbučio sąskaitą Ana staiga suvokė, kur dingo jo meilė, ir kaltę dėl visų savo atskirties ir nevisavertiškumo jausmų suvertė jo išdavystei. Ji nepasivargino paklausti savęs, kas jį ten nuvedė.

Aštuntas skyrius

Santa Katalina, 1972-ųjų vasaris

– Marija, nejau gali pakęsti, kai tau liepiama ką nors pamėgti? – sudejavo Sofija, nusispirdama teniso batelius ir sėsdama ant žolės šalia pusseserės.

– Ką tuo nori pasakyti? – paklausė ši.

– Na, toji Eva. Mama sako, kad turėsiu ja rūpintis ir būti jai maloni. Nepakenčiu tokių pareigų.

– Ji viešės tik dešimt dienų.

– Dešimt dienų – per ilgai.

– Girdėjau, ji labai daili.

– Hm. – Sofija jau šiaušėsi nuo minties apie varžovę. Pastaraisiais mėnesiais tik ir tegirdėjo, kokia Eva graži. Vylėsi, kad tėvai, norėdami būti malonūs, perdeda. – Vis tiek nesuprantu, kodėl mama turi kviesti ją čia pabūti.

– O kodėl ji ją pakvietė?

– Eva – jų draugų iš Čilės duktė.

– Ar ir jie atvažiuoja?

– Ne, tai ir yra blogiausia – dar didesnė atsakomybė.

– Aš tau padėsiu. Gal ji visai miela, gal mes visos susidraugausime. Nenusiteik taip pesimistiškai, – nusijuokė Marija, spėliodama, kas kelia Sofijai nerimą. – Kiek jai metų?

– Mūsų amžiaus, penkiolika ar šešiolika. Neprisimenu.

– Kada ji atvažiuoja?

– Rytoj.

– Galim ją kartu pasitikti. Svarbiausia, kad ji nebūtų nuobodi.

Sofija vylėsi, kad ji bus nuobodi – nuobodi ir negraži. Gal galėtų palikti ją Marijai ir jiedvi susidraugautų. Marija tokia nuolaidi, nėra jokios priežasties, kodėl negalėtų išvaduoti Sofijos nuo šios pareigos ir vietoj jos užimti Evą. „Nes Marija – būtent tokia mergina, – pralinksmėjusi pamanė Sofija. – Ji visuomet stengiasi įtikti.“ Staiga būsima savaitė pasirodė ne tokia jau niūri. Palikusi Mariją ir Evą linksmintis, laiką ji galės leisti su Sančiu.

Kitą rytą Sofija, jos brolis ir pusbroliai šnekučiavosi gulėdami aukšto platano pavėsyje ir klausydami Neilo Daimondo balso, sklindančio per atvirus svetainės langus, kai privažiavo blizgantis automobilis. Visi nuščiuvo ir sužiuro į vairuotoją Chasintą, kuris išlipo, priėjo prie užpakalinių durelių ir jas atidarė. Jo veidas buvo įraudęs, jis šypsojosi. Kai iš automobilio išlipo gražioji Eva, plati jo šypsena ir virpantys išpūsti skruostai nustojo stebinti. Sofiją persmelkė baisus pavydas. Ji dirstelėjo į vaikinus, staiga pakilusius it gauja prerijų šunų.

– Puta madre! – sušuko Agustinas.

– Dios, tik pažiūrėkit į tuos plaukus! – sušnypštė Fernandas.

– Dar neteko matyti kumelaitės dailesnėmis kojomis, – po nosimi sumurmėjo Santis.

– Ak, dėl Dievo meilės, vaikinai, įtraukite liežuvius. Jos plaukai šviesūs – bet juk yra daugybė merginų šviesiais plaukais, – stodamasi piktai kirto Sofija. – Nusišluostyk burną, Agustinai, tau varva seilės, – pridūrė ir nužingsniavo prie automobilio.

Ana, kuri su Čikita ir Valerija sėdėjo terasoje, per žolę prisiartino prie atvykėlės, baikščiai stovinčios prie užhipnotizuoto Chasinto.

– Eva, – kreipėsi ji prisiartinusi. – Kaip gyvuoji?

Eva nusklendė prie jos. Ji ne žingsniavo, ne vaikščiojo – ji sklandė. Ilgi šviesūs jos plaukai buvo palaidi ir krito aplink prakaulų veidą, rėmino dideles žydras akis, nervingai mirkčiojančias tankiomis tamsiomis blakstienomis.

Sofija žūtbūtinai ieškojo šios būtybės, išdygusios prieš ją it kauke prisidengęs demonas, pasiruošęs pavogti Santį, trūkumų, bet ji buvo tobula. Ko gero, Sofija dar nebuvo regėjusi dailesnės merginos. Ji matė, kaip mama šiltai apkabina Evą, klausinėja apie tėvus ir liepia Chasintui nunešti jos lagaminą į laisvą kambarį.

– Eva, tai Sofija, – tarė Ana, alkūne stumtelėdama dukterį į priekį. Sofija pabučiavo ją ir užuodė gaivų citrinų kvapo odekoloną.

Eva buvo aukštesnė už Sofiją ir labai laiba. Ji atrodė gerokai vyresnė nei penkiolikos. Jai droviai šypsantis skruostai nurausdavo, paskui raudonis kiek atslūgdavo ir išsiliedavo po visą veidą. Nuraudusi Eva atrodė dar dailesnė, akys tapdavo dar žydresnės, įžvalgesnės.

Sofija išlemeno Hola ir leido mamai nusivesti viešnią į terasą. Nenoromis nusekė iš paskos. Ji žvilgtelėjo į vaikinus, vis dar spoksančius iš savo irštvos. Bet jie žiūrėjo ne į ją, o į Evą. Kiekvienas įsivaizdavo, ką jaustų, jei ji priklausytų jam.

Eva taip pat matė jų tylų įvertinimą; eidama per terasą juto ją sekančias akis. Pati į juos dirstelėti nedrįso. Atsisėdo ir sukryžiavo kojas jausdama, kaip prakaituoja pakinkliai ir šlaunys.

Sofija tyliai sėdėjo šalia motinos, Čikitos ir Valerijos, kurios it pulkelis susižavėjusių mokinukių kovojo dėl Evos dėmesio. Kažin, ar jos pastebėtų, jei Sofija tiesiog dingtų? Niekam nerūpi, kalba ji ar ne, į ją jos net nežiūri. Lyg ji būtų koks šešėlis.

Nešina padėklu su šaldyta citrinų arbata ir stiklinėmis į lauką išėjo Soledada, ji papilstė gėrimo. Priėjusi prie Sofijos klausiamai suraukė antakius. Sofija blausiai nusišypsojo. Soledada kaipmat perprato jos šypseną. Ji išsiviepė, lyg sakytų: „Senjorita Sofija, savo nelaimei, esate per daug išlepinta.“ Sofija gurkštelėjo arbatos, pasiliko burnoje ledo kubelį ir nekantriai makaluodama čiulpė. Evos akys sugavo Sofijos žvilgsnį ir ji, regis, nusišypsojo. Sofija nedrąsiai atsakė jai šypsena, bet buvo pasiryžusi jos nepamėgti. Ji pažvelgė į vaikinus, neramiai subruzdusius po medžiu ir nevykusiai bandančius paslėpti, kad negali nuleisti nuo Evos akių. Paskui Santis atsistojo, lyg priimdamas iššūkį mostelėjo kitiems ir kupinas pasitikėjimo nudrožė prie terasoje sėdinčių moterų.

Čikita jam pamojo prisidėti prie jų.

– Eva, tai mano sūnus Santjagas, – išdidžiai tarė ji žiūrėdama, kaip gražuolis sūnus lenkiasi pabučiuoti jų nepaprastos viešnios, paskui prisitraukia kėdę. Ji nusišypsojo pastebėjusi, kaip žydrose it tanzanitai Evos akyse blykstelėjo susidomėjimas ir ji droviai nusuko žvilgsnį.

– Tu iš Čilės? – paklausė jis ir plačiai išsišiepė, visu grožiu parodydamas Evai savo plačią burną ir didelius baltus dantis. Sofija užvertė akis į viršų. „Ir jis, kvailys, įsimylėjo“, – piktai pamanė ji.

– Taip, iš Čilės, – atsakė Eva šilkiniu čilietišku akcentu.

– Iš Santjago?

– Taip.

– Na, sveika atvykusi į Santa Kataliną. Jodinėji?

– Taip. Mėgstu arklius, – linksmai atsakė ji.

– Tuomet, jei nori, galime raiti apžiūrėti ūkį, – pasiūlė jis. Sofija jau buvo pasirengusi nusiskandinti iš sielvarto, o Santis ištiesė ranką į jos stiklinę su citrinų arbata ir, paėmęs iš jos rankos, pakėlė ir gurkštelėjo. Tai, kad jis taip natūraliai pasinaudojo jos stikline, parodys Evai, jog Santis priklauso jai. Sofija vylėsi, kad Eva tai pastebėjo.

Tuomet Santis atsilošė; užsikėlė kulkšnį ant kelio ir pasidėjęs stiklinę ant šlaunies ėmė tingiai ją sukioti. Jie ir toliau kalbėjo apie žirgus, jos tėvų vasarnamį Kačagvos paplūdimyje, vasaros miglas, ilgai, lig vidurdienio, tvyrančias virš pakrantės. Jiems besišnekučiuojant Sofija pasilenkė stiklinės. Imdama ranka prisilietė prie Sančio, paskui išbaigė arbatos likučius. Bet Santis jos beveik nepastebėjo. Regis, negalėjo nuo hipnotizuojančios Evos atitraukti žvilgsnio, o ši sėdėjo ir žaviai jam šypsojosi.

Pastebėję, kaip lengvai tarp moterų įsitaisė Santis, kiti vaikinai sukaupė drąsą ir patraukė artyn. Eva išvydo, kaip grupelė įdegusių alkanų plėšrūnų išlenda iš pavėsio į saulę, ir jos blyškios lūpos neramiai suvirpėjo. Bet vaikinams artinantis prie terasos iššniukštinėti, kas juos taip domina, Santis jai solidariai išsišiepė, ir ji dėkinga jam taip pat nusišypsojo.

Iš medžių tankmės su Pančitu ir mažuoju Horacijumi išlindo Marija, iš už kampo pasirodė Pakas su Migeliu, Niku ir Alechandru, čia pat už jų ėjo Malena su dviem savo dukterimis – Martina ir Vanesa. Greitai Eva buvo pristatyta beveik visiems estancia gyventojams; regis, net šunys norėjo šildytis jos spinduliuose ir romiai tupinėjo aplink jos kėdę. Vaikinai norėjo su ja miegoti, merginos troško būti kaip ji, visi kartu jie apibėrė ją klausimais ir mėgino laimėti jos prielankumą. Sofija sutramdė žiovulį ir jau ketino nerti į šalį, kai iš svetainės atkrypavo senelis O’Dvajeris.

– Kas ta tarp mūsų atsiradusi jauna gražuolė? – paklausė jis, įsmeigęs žvilgsnį į žaviąją Evą.

– Tėti, tai Eva Aliarkon. Ji atvyko savaitei iš Čilės, – angliškai atsakė Ana, skubiai mėgindama įvertinti, ar jis neišgėręs.

– Na, Eva, ar kalbi angliškai? – gergždžiančiu balsu paklausė jis, sukiodamasis aplink ją it didelis drugys, masinamas gražaus žiedo.

– Šiek tiek, – atsakė ji su ryškiu akcentu.

– Dėl jo nesijaudink, – ispaniškai tarė Ana. – Jis čia gyvena tik trylika metų.

– Ir nemoka nė žodžio ispaniškai, – įsiterpė Agustinas, norėdamas, kad Eva jį pastebėtų. – Nekreipk į jį dėmesio, kaip nekreipiame mes. – Jis nusijuokė ir apsidžiaugė pamatęs, kad ji šypsosi supratusi jo pokštą.

– Gal tu ir nekreipi, – piktai tarė Sofija. – Bet aš visuomet jo paisau.

Santis pažvelgė į ją ir susiraukė lyg norėdamas paklausti, kodėl ji taip prastai nusiteikusi, bet ji nusuko akis ir nusišypsojo seneliui.

– Sakai, iš Čilės? – tęsė pokalbį Dermotas, imdamas kėdę iš jo ketinimus atspėjusios Soledados ir versdamas visus pasislinkti į šalį, kad pats galėtų prisėsti greta Evos. Visiems teko perstumti kėdes, ir kol Dermotui pavyko įsisprausti į nedidelį padarytą tarpelį, buvo girdėti kėdžių brūžavimas į plyteles. Ana pavargusi papurtė galvą. Sofija linksmai nusišypsojo. „Pažiūrėkime, kaip jai pavyks susidoroti su seneliu“, – džiugiai pagalvojo ji.

– Ką jūs Čilėje veikiate? – paklausė jis. – Šaunuolė, – sumurmėjo Soledadai, atnešusiai jam stiklinį bokalą citrinų gėrimo su ledu. – Tikriausiai jame nėra nieko man netikėto, ką? – pridūrė jis uostydamas gėrimą.

Nesuprasdama, ką jis pasakė angliškai, Soledada grįžo vidun.

– Na, mes jodinėjame pakrante, – nuoširdžiai atsakė Eva.

– Žirgais, ar ne? – pritariamai palinksėjo Dermotas. – Ir mes Airijoje jodinėjame žirgais. O ką jūs Čilėje darote, ko mes nedarome Airijoje?

– Gal „šaudom“ per slenksčius, – tarė ji ir mandagiai nusišypsojo.

– Šaudot kiškučius? – nenugirdo senis.

– Taip, mūsų slenksčiai greičiausi pasaulyje, – išdidžiai pridūrė ji.

– Kaip Dievą myliu, jei jau greičiausi pasaulyje, tai turėtų būti labai greiti, – jis sukrizeno.

– Jie ne tik greiti, bet ir labai pavojingi.

– Ir pavojingi. Kandžiojasi?

– Nesupratau? – paklausė ji bejėgiškai žvelgdama į Sofiją, o ši nutarė neskubėti jai pagelbėti kaip kiti pataikaujantys namiškiai ir tik gūžtelėjo pečiais.

– Ar niekas dar nė vieno nenušovė? – paklausė jis.

– Žinot, per juos „šaudo“ visą laiką.

– Tai Čilėje, matyt, ne per geriausi šauliai, arba tie kiškiai laksto kaip žaibas, – tarė jis ir garsiai nusijuokė. – Kiškis, kuris skuodžia kaip žaibas, tegu mane griausmas…

– Atleiskite, nesupratau?

– Airijoje kiškiai riebūs ir lėti – per daug morkų, tad į juos lengva pataikyti. Norėčiau išmėginti ranką šaudydamas jūsų greituosius kiškius.

Sofija nebegalėjo sulaikyti juoko. Ji prapliupo kvatoti ir juokėsi, kol iš akių ištryško ašaros ir pakibo jai ant blakstienų.

– Seneli, ji kalba apie slenksčius, žinai, tas sraunias upes, kuriomis žmonės guminiais plaustais leidžiasi žemyn. Ne kiškius! – žiopčiojo ji, o kai visi kiti suprato juoką, jie taip pat ėmė kvatoti. Eva sukikeno ir nuraudo. Droviai dirstelėjusi į Santį pamatė, kad šis į ją žiūri.

Po pietų Ana pasiūlė Sofijai ir Marijai nusivesti Evą prie baseino pagulėti saulėje. Pirmiausia Sofija ir Marija palydėjo ją į kambarį išsikrauti daiktų. Mergina džiaugėsi savo kambariu. Jis buvo didelis ir šviesus, su dviem aukštais atlapais langais, kurie vėrėsi į obelų ir slyvų sodą. Karštyje tvyrojo jazminų ir gardenijų kvapas, oras buvo pritvinkęs jų svaiginančio aromato. Kambaryje stovėjo dvi viengulės lovos, uždengtos mėlynos ir baltos spalvų gėlėtais užtiesalais, iškvėpintais levandomis, ir dailus medinis tualetinis staliukas, kad ji turėtų kur išdėlioti savo šepečius ir odekolonus. Greta buvo vonios kambarys su gilia emaliuota vonia chromuotu čiaupu, atgabenta net iš Paryžiaus.

– Koks gražus kambarys, – atsiduso ji atidarydama lagaminą.

– Man patinka tavo akcentas, – prabilo susižavėjusi Marija. – Man patinka, kaip čiliečiai kalba ispaniškai, – labai subtiliai, tiesa, Sofija? – Pusseserė abejingai linktelėjo.

– Dėkui, Marija, – atsakė Eva. – Žinai, aš pirmą kartą pampose. Buenos Airėse lankiausi daugybę kartų, bet niekad nebuvau atvykusi į estancia. Čia tikrai gražu.

– Kaip tau patinka mūsų pusbroliai? – paklausė Sofija, atsidrėbdama lovoje ir sukryžiuodama kojas.

– Jie žavūs, – nekaltai atsakė Eva.

– Ne, noriu paklausti, kaip jie tau patinka? Tu jiems visiems patikai – gali rinktis.

– Sofija, tu man meilikauji. Nemanau, kad jiems patikau, tiesiog aš naujokė, ir tiek. O dėl susižavėjimo – vargiai turėjau laiko į juos įsižiūrėti.

– Na, jiems užteko laiko įsižiūrėti į tave, – tarė Sofija nenuleisdama nuo Evos akių.

– Sofija, palik ją ramybėje; vargšelė, ji ką tik atvažiavo, – įsiterpė Marija. – Na, greičiau vilkis maudymosi kostiumėlį, aš čia mirštu iš karščio.

Saulėje prie baseino it liūtų būrelis jau tysojo vaikinai, laukdami, kada išvys Evą su maudymosi kostiumėliu. Prisimerkę nuo saulės, įkaitusiais kūnais ir tankiai kvėpuodami jie stebėjo medžius. Laukti ilgai neteko. Merginoms artinantis jie vienas kitam šnipštelėjo keletą nepadorių pastabų, paskui apsimetė esą abejingi ir šnekantys apie polą. Eva droviai nusimetė šortus ir išsirangė iš sportinių marškinėlių, atidengdama moterišką kūną didelėmis putliomis krūtimis, plokščiu pilvuku, apvaliais klubais ir glotnia ruda oda. Ji juto įžūliai ją nurenginėjančius žvilgsnius ir virpančiais pirštais palietė savo kostiumėlį, norėdama įsitikinti, ar jis vis dar čia. Sofija numetė žemėn savo drabužius ir nudrožė prie gulimųjų kėdžių įprastu anties žingsniu – kiek atkišusi užpakalį ir įtraukusi pilvą, pėdas pasukusi į išorę. Santis gulėjo ant gretimos kėdės – tyliai, kantrus ir išdidus stebėjo Evą kaip vyras, žinantis, kad jo trokštama moteris galiausiai ateis pas jį. Sofija pastebėjo jo veido išraišką ir apmaudžiai atkišo apatinę lūpą.

– Ar tau nereikia aliejumi patepti nugaros? – iš vandens šūktelėjo Agustinas.

– Tik ne šaltomis šlapiomis rankomis, – nusijuokė Eva. Dabar, susidraugavusi su merginomis, ji pasijuto kiek tvirčiau.

– Nepasikliauk Agustinu, – tarė Fernandas. – Jei nori, kad kas nors tau aliejumi išteptų nugarą, pats patikimiausias esu aš. – Visi nusijuokė.

– Ačiū, man ir taip gerai.

– Štai, Eva, imk mano kėdę, – keldamasis tarė Santis. Sofija pastebėjo, kad Marija buvo užėmusi kėdę iš kitos pusės.

– Ne, tikrai… – prabilo ji.

– Man vis tiek per karšta, – nenusileido jis. – Čia tik trys kėdės. Vėliau iš namelio atnešiu daugiau.

– Na, jei taip nori, – tarė ji tvarkingai tiesdama rankšluostį ir guldama ant gulimosios kėdės. Santis atsisėdo šalia ant grindinio akmenų ir ėmė šnekučiuotis su ja, lyg juodu jau seniai vienas kitą pažinotų. Jis lengvai bendraudavo su moterimis, ir šis bruožas jas traukė. Priešingai nei kiti, jis pelnydavo jų pasitikėjimą. Sofija juto, kaip iš skrandžio it tulžis kyla pavydas. Tamsiais akiniais prisidengusi akis ji išsitiesė prieš saulę ant nugaros ir pamėgino nekreipti į juos dėmesio.

Fernandas matė, kaip brolis šnekučiuojasi su šviesiaplauke atvykėle, ir vylėsi, kad šis jai nepatiks. Ką tokio turi Santis, kad visos merginos juo žavisi? Vylėsi, kad ji pastebės jo raišumą ir tai ją atbaidys. „Jei būčiau mergina, mane tai atbaidytų“, – pagiežingai pamanė jis. Nutarė palaukti baseine. „Vis tiek kada nors jai pasidarys karšta ir ji eis paplaukioti, – galvojo jis, – o tada aš jau būsiu pasirengęs.“

Rafaelis buvo praradęs susidomėjimą ir, žurnalu prisidengęs saulės nudegintą veidą, užmigo pavėsyje. Agustinas truputį panardė – jam gerai sekėsi nardyti – ir ore apsivertė per galvą. Ji nusišypsojo. Jis padarė jai įspūdį, dėl to nėra jokios abejonės. Bet dabar jos dėmesį visiškai užvaldė Santis, irgi trokštantis užmegzti draugystę, tad Agustinas tarė sau, kad jam, kaip ir Fernandui, tiesiog teks palaukti savo valandos ir plaukioti it rykliui, kol ji nuspręs bent kojos pirštelį įkišti į vandenį. Anchelis, Nikitas ir Sebastianas įvertino varžovus ir suprato, kad žengti į areną beprasmiška, – jiems šansų nėra. Tad jie išsmuko padaužyti kamuoliuko į teniso aikštelę, nuo kaitros mirguliuojančią it krosnis už vielinės tvoros.

Kai karštis tapo nebepakeliamas, Eva prikalbino Sofiją ir Mariją paplaukioti kartu su ja; rykliai atrodė pernelyg grėsmingi, tad viena lipti į vandenį nedrįso. Evai atsistojus, tingi baseino atmosfera pagyvėjo lyg pūstelėjus lediniam vėjeliui, pažadinusiam visus iš siestos. Agustinas staiga vėl ėmė nardyti, Fernandas ilgais grybšniais pūškavo baseinu pirmyn ir atgal, tenisą žaidę Sebastianas, Nikitas ir Anchelis grįžo atvėsti, o Santis atsisėdo ant krašto ir nuleido į vandenį kojas. Tik Rafaelis tebeknarkė pavėsyje savo kvėpavimu sklaidydamas žurnalo lapus. Sofija šiaušėsi kamputyje, o Marija su Eva mėgino paplaukioti banguojančiame neramiame vandenyje.

– Kas tau yra? – paklausė Santis, murkteldamas į vandenį ir plaukdamas prie nelaimingos Sofijos, kiūtančios kampe.

– Nieko, – gindamasi atšovė ji.

– Pažįstu tave, – tarė jis ir nusišypsojo.

– Ne, nepažįsti.

– Ak, manau, pažįstu. Pavydi, nes niekas į tave nekreipia dėmesio. – Jo žalios akys linksmai žybtelėjo. – Stebiu tave visą dieną.

– Kvailystės. Aš prastai jaučiuosi.

– Čiofi. Esi išpaikinta melagė, bet visuomet būsi mano mylimiausia pusseserė.

– Dėkui, – tarė ji, pasijutusi šiek tiek geriau.

– Negali visuomet būti dėmesio centre. Leisk ir kitiems pasireikšti.

– Klausyk, yra visiškai ne taip. Aš tikrai nekaip jaučiuosi. Vis tas karštis. Gal eisiu prigulti į pavėsį, – be ūpo tarė ji vildamasi, kad jis eis su ja.

– Kaip nori, – atsakė jis ir nusisuko pažiūrėti, kaip Eva it grakšti gulbė plaukioja tarp sujudusių juokingų ančių.

Tą naktį visos trys mergaitės nusprendė miegoti kartu. Soledada atnešė į Evos kambarį sudedamąją lovelę ir paliepė Sofijai, kaip šeimininkei, miegoti joje. „Kaip visada, – apmaudžiai pamanė ji, – o aš nė nenorėjau miegoti viename kambaryje su ja.“ Bet joms besišnekučiuojant blyškioje mėnesienoje, pro didelius atvirus langus besiliejančioje kartu su maloniais rasotos pampos kvapais, jos nuotaika pasitaisė ir netikėtai Eva ėmė jai patikti.

– Man grįžtant į namą Agustinas iššoko iš už medžio ir bloškė mane prie kamieno, – kikeno Eva. – Buvo taip nesmagu.

– Negaliu patikėti! – sušuko Sofija, nustebinta brolio begėdiškumo. – Ir ką jis darė?

– Prispaudė prie medžio ir pasakė mane įsimylėjęs.

– Visi jie įsimylėjo! – nusijuokė Marija. – Saugokis, greitai visoje Santa Katalinoje neliks nė vieno saugaus medžio.

– Ar jis tave pabučiavo? – viltingai paklausė Sofija, bet žinojo, kad Eva niekada nesusižavės keistuoliu Agustinu.

– Mėgino.

– O Dieve, kaip nesmagu, – atsiduso Sofija.

– Paskui, kai žaidėme tenisą, jis man paduodavo kamuoliuką tik po to, kai jį pabučiuodavo.

– O varge.

– Sofija, neturėčiau tau šito pasakoti, juk jis – tavo brolis.

– Deja. Marijos broliai šaunesni nei mano.

– Taip, Santis labai patrauklus, – tarė Eva ir jos akys sužibo karščiu, perliejusiu jauną jos kūną.

– Santis? – Sofijai apmirė širdis.

– Taip, Santis.

– Tas šlubčiojantis aukštas šviesiaplaukis?

– Taip, tas šlubčiojantis, – pakartojo ji. – Jis gražus ir mielas, o raišumas suteikia jam dar daugiau žavesio.

Sofija vos neapsiverkė. „Negali geisti mano Sančio!“ – suklykė ji mintyse. Paskui nusiramino ir apsisprendė. Ji privalo suregzti planą, sugalvoti būdą, kaip sukliudyti romanui, neabejotinai įsiplieksiančiam, jei ji dabar, iš pat pradžių, jo nenuslopins. Ji privalo sutrukdyti šiai gražiai gundytojai suleisti savo ilgus rausvus nagučius į Santį. „Apmaudu, nes ji jau pradėjo man patikti“, – pagalvojo Sofija, vydama šią mintį iš galvos.

Devintas skyrius

Kitas tris dienas Sofija stengėsi tapti geriausia Evos drauge ir patikėtine. Mama išgyrė ją už itin didelį svetingumą ir didvyriškas pastangas šiltai priimti jaunąją viešnią. Visur jos ėjo kartu, ir Sofijai nereikėjo šniukštinėti, ką Eva veikia su Sančiu, nes, pajutusi pasitikėjimą, mergina viską išklodavo pati.

Staiga vaikinai pradėjo šokinėti ir apie Sofiją; į ją jie žvelgė kaip į bilietą, leisiantį prisiartinti prie Evos. Sofija džiaugėsi dėmesiu. Pagaliau pastebėta, ji drąsiai atliko savo vaidmenį. Deja, Evos nedomino nei Agustinas, nei Fernandas, nei kiti vaikinai; ją beviltiškai traukė Santis. Sofijai ji smulkiai pasakodavo kiekvieną jo žingsnį. Jis pajodinėjo su ja po lygumas. Sofija atsisakė joti kartu, susigalvojusi nevykusią dingstį, esą turinti padėti seneliui perstatyti baldus jo kambaryje. Paskui jis paprašė būti partnere žaidžiant tenisą. Eva prisipažino, kad kas kartą jį išvydus jai linksta keliai, bet kol kas Santis nebuvo pasakęs nieko, kas galėtų byloti, jog jaučiąs jai ką nors daugiau nei draugiškumą.

– Nesijaudink, – kalbėjo Sofija. – Santis – mano pusbrolis, esu jam artimesnė nei kiti. Jis man pasakoja viską, net tai, ko nepasakoja Marijai. Išklausinėsiu jį apie tave, žinoma, nepastebimai, o paskui pasakysiu tau. Jei nori, kad taip padaryčiau, nesakyk Marijai, ji nemoka saugoti paslapčių, – melavo ji.

– Gerai, bet būk atsargi. Nenoriu atrodyti kvailė.

– Neatrodysi kvailė, – laiminga patikino Sofija.

Vėliau ji pasistengė likti viena su Sančiu. Aikštelėje prieš savo namą jis tobulino golfo smūgį. Sofija paliko Mariją ir Evą kalbėtis terasoje su tetomis ir mama, o pati su užduotimi nudrožė prie jo.

– Puikus mostas, Santi, – tarė ji, kai jis aukštai į orą pasiuntė kamuoliuką.

– Ačiū, Čiofi.

– Buvai labai malonus Evai, paėmei jodinėti, aprodei ūkį.

– Ji miela mergina, – tarė jis, dėdamas ant žolės kitą kamuoliuką.

– Dar ir kaip. Ji nuostabi ir graži. Tiesą sakant, nemanau, kad esu mačiusi gražesnę merginą.

– Ji tikrai graži, – išsiblaškęs tarė jis, labiau susitelkęs į savo mostą nei į pokalbį su dviveide pussesere.

– Žinai, kas jai iš tiesų patinka? – tyliai paklausė ji, rinkdama žodžius atsargiai it gyvatė, aukštoje žolėje tykanti aukos.

– Kas? – paklausė jis, nuleisdamas lazdą ir įbedęs į ją tiesų žvilgsnį.

– Agustinas.

– Agustinas? – nusišaipė jis.

– Taip.

– Juokauji, ar ne?

– Kodėl? Jis labai patrauklus – tamsiaplaukis.

– Sofija, aš tavim netikiu, – tarė jis ir nekantriai purtydamas galvą patenkintas išsišiepė.

– Na, aną vakarą jis ją pabučiavo. Ji nenori, kad kas nors žinotų.

– Jis ją pabučiavo. Tai jau tikrai!

– Prisiekiu, tik neužsimink, ji mane užmuš. Dabar mes tokios geros draugės, nenoriu sugadinti draugystės. Bet pažįsti mane – negaliu nuo tavęs nieko slėpti.

– Dėkui, Čiofi, – kandžiai tarė jis. Paskui užsimojęs lazda trenkė įtūžęs ir nepataikė į kamuoliuką. – Mierda!

– Santi, nepataikei! Tau nebūdinga. Kas atsitiko? Juk nesi jos įsimylėjęs, tiesa? – paklausė ji ir žaisdama plaukų sruoga. Prisidengdama ja lūpas mėgino paslėpti šypseną.

– Žinoma, ne. Dabar eik šalin, blaškai mano dėmesį, – tarė jis baigdamas pokalbį.

– Gerai. Pasimatysim vėliau.

Piktdžiugiškai šypsodama ji nužingsniavo išdidžia anties eisena.

Santis negalėjo patikėti, kad gražuolė Eva galėtų susižavėti Agustinu. Buvo suglumęs ir įtūžęs. Agustinas! Tai tiesiog neįmanoma. Jis prisimerkė ir pažvelgė į terasą, kur ant žolės sukryžiavusi kojas sėdėjo Sofija su Marija ir Eva, jų galvos buvo suglaustos lyg trijų sąmokslą rezgančių raganų. „Ką ji sumanė?“ – pagalvojo jis puikiai žinodamas, kad ja pasitikėti negalima.

– Bijau, kad jis neišsidavė. Labai slepia savo kortas, – kiek vėliau tarė Sofija, jiedviem su Eva vaišinantis prie bufeto. – Tavo vietoje tiesiog laukčiau, kad žengtų pirmas. Daugiau nieko negaliu patarti. Savaime suprantama, jam nepatiktų, jei pirmoji iniciatyvos imtųsi moteris. Juk žinai tuos vyrus.

– Na, bent jau nepasakė, kad jam nepatinku, – viltingai tarė Eva.

– Ne, nesakė, kad jam nepatinki, – tiesą pasakė Sofija.

– Dėkui, Sofija, tu tikra draugė. – Eva pabučiavo jai į skruostą. Sofiją pervėrė kaltės jausmas, bet jis tuoj pat dingo ir ji godžiai kibo į sultingą lomo.

Per kitas kelias dienas Sofija matė Evą, plevenančią po Santa Kataliną it Snieguolę su seiles varvinančiais nykštukais – Fernandu, Agustinu, Sebastianu, Nikitu ir Ancheliu. Jai palengvėjo pastebėjus, kad po jųdviejų pokalbio Sančio susidomėjimas išblėso. Jis Evą beveik ignoravo. Net Eva liovėsi apie jį kalbėjusi, lyg būtų supratusi, kad kova pralaimėta. Sofija džiaugėsi pergale.

Evos atostogos artėjo prie pabaigos, ir Sofija ėmė ją matyti vis rečiau. Ištisomis valandomis ji dingdavo raita ant žirgo arba važiuodavo į miestą su Čikita. Dabar ji jau žinojo, kas kur yra, ir susirasdavo pramogų pati. Sofija buvo patenkinta. Jos planas išdegė. Ne tik atbaidė Evą nuo Sančio, bet net kažkaip išsisuko nuo prievolės visą savaitę ją užimti. Būtų buvę dar geriau, jei Santis nebūtų tapęs lygiai taip pat sunkiai pagaunamas. Bet jis tvirtino laiką leidžiąs kaimyninėje estancia, daužąs polo kamuolį. Sofija manė, kad jis pyksta, kam ji pranešusi blogą žinią apie slaptą Evos romaną su Agustinu. Jis tuoj atsigaus, manė ji vydama mintis šalin.

Paskutinė Evos diena prabėgo prie baseino ir teniso aikštelėje. Ji atsisveikino su pusbroliais, paskui dingo name krautis daiktų ir persirengti. Jai nuėjus Santis prisėdo prie Sofijos ir slapčia padavė laiškelį, užklijuotą paprastame baltame voke.

– Čiofi, prašau paduoti jį Evai prieš išvažiuojant, – paprašė jis.

– Kas čia? – paklausė ji, smalsiai vartydama voką rankose.

– Paskutinis mėginimas. Tik žiūrėk, kad nepamatytų Agustinas, gerai? Jei sužinos, mane užmuš.

Sofija gūžtelėjo pečiais.

– Gerai, jei labai nori, bet tau nieko neišdegs, – tarė ji ir užjaučiamai nusišypsojo.

– Gal ir išdegs, – viltingai atsakė jis.

Sofija nubėgo į namą. Iki Evai išvažiuojant į oro uostą, ji turėjo kaip tik tiek laiko, kiek reikia garais atlipinti voką. Nuskubėjo į virtuvę ir užkaitė puodą. „Vargšas Santis, – pamanė ji, – jis nieko nežino.“ Negalėjo įsivaizduoti, kad Agustinas galėtų kam nors patikti labiau nei Santis. Tiesiog neįmanomas dalykas. Vis dėlto jai pavyko jį įtikinti. Ji tyliai nusijuokė, o tuo tarpu garas tirpdė klijus ir ji galėjo atsargiai atverti voką. Atsirėmusi į stalą ji išskleidė tvarkingai sulankstytą lapą ir perskaitė trumpą ranka rašytą žinutę.

Kitą kartą nesikišk į svetimus reikalus, Čiofi.

Ji buvo priblokšta. Kraujas suplūdo į veidą ir šis ėmė tvinkčioti iš gėdos. Dar kartą lėtai perskaitė raštelį. Paskui, negalėdama patikėti, skaitė vėl. Tada suplėšė į mažyčius skutelius ir išmetė į šiukšlių dėžę. Apimta panikos ėmė žingsniuoti po virtuvę, nežinodama, ko griebtis, nenorėdama susidurti nei su Sančiu, nei su Eva.

Pagaliau suvokė, kad jai nelieka nieko kito, tik išeiti aukštai iškelta galva ir elgtis lyg niekur nieko. Eva kaip tik atsisveikindama glėbesčiavosi su Marija, ši ašarodama apkabino savo naująją draugę ir apsikeitė telefonų numeriais bei adresais. Sofija apsidairė, ar nepamatys Sančio, bet, laimė, jo nebuvo. Ji nusišypsojo prityrusios aktorės šypsena ir apkabino Evą, dar kartelį įkvėpdama gaivaus citrinų aromato. Pažadėjo kitas vasaros atostogas praleisti Kačagvoje ir dažnai rašyti.

Staiga iš medžių tankmės, ryžtingai žengdamas dideliais žingsniais, pasirodė Santis. Jis praėjo pro Sofiją, prisitraukė trapią Evą į glėbį ir taip aistringai pabučiavo į dailias rausvas lūpas, kad kitoms merginoms teko susidrovėjus nusisukti. Juodu laikė vienas kitą smarkiai apglėbę, kaip laikosi įsimylėjėliai, nenorintys išsiskirti. Bučiavosi taip intymiai, kaip bučiuojasi tik puikiai vienas kito kūną pažįstantys žmonės. Sofija pajuto, kaip kraujas staiga siūbtelėjo iš galvos į kojas, o pasaulis ėmė suktis aplinkui. Kai juodu atsiplėšė vienas nuo kito, Eva įlipo į automobilį ir dingo ilgoje medžių alėjoje. Santis mojo, kol horizonte teliko tik šviesos žiburėlis, paskui priėjo prie Sofijos.

– Daugiau niekad man nemeluok, – ramiai tarė jis. – Supratai? – Sofija pravėrė burną atsakyti, bet nieko neišspaudė, tik sušvokštė. Ji įtempė gerklę norėdama sulaikyti ašaras ir nedrįso mirksėti, kad nė viena neišsprūstų ir neatskleistų jos gėdos. Tada jis nusišypsojo ir papurtė galvą. – Čiofi, esi labai bjauri, – atsiduso jis ir meiliai apkabino jos kaklą. – Ką man su tavim daryti?

Dešimtas skyrius

Kai baigiantis vasaros atostogoms Santis pranešė beveik dvejiems metams išvažiuojąs į Ameriką studijuoti, Sofija apsiašarojusi išbėgo iš kambario. Santis puolė iš paskos, bet ji sušuko, kad paliktų ją ramybėje. Laimė, jis žinojo, kad nereikia jos klausyti, ir nusekė paskui ją į terasą.

– Po mėnesio išvažiuoji? Tai kodėl nepasakei anksčiau? – paklausė ji, piktai į jį atsigręžusi.

– Nes iš pradžių ketinau išvykti rugsėjį, kai prasidės studijos, bet noriu pakeliauti: pirmiausia šešis mėnesius prieš studijas ir paskui keletą mėnesių joms pasibaigus. Šiaip ar taip, žinojau, kad nuliūsi.

– Bet aš sužinojau paskutinė. Juk paskutinė, tiesa? – piktai kūkčiojo ji.

– Taip, tiesa. Tikriausiai. Nežinau. Daugiau niekas per daug nesidomi, – tarė jis gūžtelėjęs pečiais.

– Dvejiems metams? – Ji nusišluostė ašaras, ant dulkėtų skruostų liko blizgantys ruožai.

– Na, beveik dvejiems metams.

– Kiek tiksliai mėnesių? – Ji šniurkštelėjo.

– Nežinau.

– Na, kada grįši?

– Dar kitą vasarą. Spalį, lapkritį, – tikrai nežinau.

– Kodėl negali studijuoti čia, kaip visi kiti?

– Nes tėtis sako, kad būtina pagyventi užsienyje. Geriau išmoksiu angliškai ir įgysiu puikų išsilavinimą.

– Aš padėsiu tau geriau išmokti angliškai, – romiai tarė ji, liūdnai šypsodama pro ašaras – regėjo tik miglotą jo šešėlį.

Santis nusijuokė.

– Būtų įdomu, – mąsliai nutęsė jis.

– Ar grįši atostogų? – paklausė viltingai.

– Nežinau. – Jis vėl gūžtelėjo pečiais. – Noriu pakeliauti ir pamatyti pasaulio. Per atostogas tikriausiai keliausiu.

– Nori pasakyti, net per Kalėdas? – aiktelėjo ji, staiga viduje pajutusi tuštumą, kad dvejus metus teks gyventi be jo.

– Nežinau. Tikriausiai ne. Mama ir tėtis atvažiuos į Ameriką manęs aplankyti. – Jis matė, kaip pusseserė susmunka ant grindų ir kone priverkia ant grindinio klaną ašarų. – Čiofi, aš sugrįšiu. Dveji metai – ne taip jau ilgai, – švelniai tarė jis, nustebintas tokios jausmingos jos reakcijos.

– Ilgai. Visa amžinybė, – išlemeno ji. – O jei įsimylėsi ir vesi amerikietę? Galbūt aš niekada tavęs nebepamatysiu.

Santis nusijuokė ir apkabinęs ją prisitraukė arčiau. Sofija užsimerkė. Troško, kad jis mylėtų ją taip, kaip myli ji, tuomet neišvažiuotų ir jos nepaliktų.

– Vargu ar vesiu būdamas aštuoniolikos, tiesa? Būtų kvaila. Vis tiek vesiu argentinietę. Juk nemanai, kad visam laikui paliksiu Argentiną, ką?

Sofija papurtė galvą.

– Nežinau. Nenoriu tavęs netekti. Lindėsiu čia su Agustinu ir Ferču, ir niekas manęs neapgins. Dabar tikriausiai man visiškai nebeleis žaisti polo. – Ji šniurkštelėjo ir veidu pasitrynė jam į kaklą. Jis atsidavė poniais ir tuo aitriu vyrišku kvapu, norėjosi iškišti liežuvį ir lyžtelėti jo odą.

– Rašysiu tau laiškus, – užsiminė jis.

– Pažadi?

– Pažadu. Ilgus ilgus laiškus. Viską pasakosiu. Ir tu turėsi man rašyti ir viską pasakoti.

– Rašysiu tau kas savaitę, – ryžtingai atsakė ji.

Šitaip sėdėdama jo glėbyje ji suvokė, kad jos jausmai peržengė net ir labai mylimam broliui juntamą prieraišumą ir virto kažkuo daug gilesniu ir draudžiamu. Ji myli jį. Tikrai anksčiau nebuvo apie tai pagalvojusi, bet šnervėmis uosdama jo kūno kvapą, oda jausdama jo odą, o kakta – kvėpavimą, ji suprato, kodėl taip trokšta jį turėti: ji myli jį. Ne šiaip žavisi – myli. Taip, myli jį visa širdimi ir siela. Pagaliau ji suprato.

Bauginančią akimirką ji vos nepasidavė jausmams ir šito nepasakė jam. Bet žinojo, kad tai negerai. Žinojo ir tai, kad jis myli ją kaip seserį, tad nėra prasmės atskleisti jam slaptą ilgesį, kuris tik suglumins arba, dar blogiau, privers jį bėgti tolyn. Tad sėdėjo prie jo prisispaudusi, o jis taip ir nesužinojo, kokia jėga vertė jos širdį daužytis į šonkaulius it paklaikusį paukštelį į narvo virbus, nepajėgiantį sutramdyti troškimo skristi į laisvę ir giedoti.

Namo Santis grįžo išblyškęs ir sutrikęs; jis papasakojo Marijai, kaip nuliūdo Sofija, sužinojusi, kad jis išvažiuoja.

– Ji apsipylė ašaromis. Negalėjau patikėti. Ji buvo sukrėsta, – pasakojo sumišęs. – Žinojau, kad ji nusimins, bet nė nenutuokiau, kad taip nuliūs. Kai palikau ją, ji tiesiog pabėgo.

Marija tučtuojau nuskubėjo ieškoti pusseserės ir atsitrenkė tiesiai į Dermotą, žaidžiantį kroketą su Antonijum, Soledados vyru, prižiūrinčiu sodybą. Kai jam papasakojo, kodėl staiga pabėgo jo vaikaitė, jis padėjo savo maletą ir prisidegė pypkę. Vaikaitę Dermotas mylėjo taip pat karštai, kaip kadaise mylėjo savo dukrą. Jam ji buvo skaistesnė už saulę. Kai po žmonos mirties atvyko į Argentiną, ne kas kitas, o mažoji Sofija suturėjo jį nuo troškimo keliauti paskui velionę. „Ji – užsislaptinęs angelas, – sakydavo jis, – vienas Dievo angeliukų.“

Antonijaus važnyčiojamu carro senelis O’Dvajeris privažiavo prie ombu medžio. Nors pajėgė bendrauti tik gestais, Antonijaus ir Chosė draugijoje jis jautėsi jaukiau nei su savo dukters šeima. Sofija sėdėjo medžio viršūnėje galvą parėmusi rankomis. Pamačiusi senelį, netvirtai lipantį iš vežimo, ji vėl įsikniaubė į delnus ir tyčia pratrūko raudoti dar garsiau. Jis sustojo prie medžio ir šūktelėjo jai leistis.

– Sofija Melodija, ašaros nepadės, – tarė jis papsėdamas pypkę. Ji šiek tiek pagalvojo, paskui lėtai nusileido. Jai nulipus į apačią, abu susėdo ant žolės malonioje ryto saulės atokaitoje. – Taigi, jaunasis Santjagas važiuoja į Ameriką.

– Jis mane palieka, – sudejavo ji. – Sužinojau pati paskutinė.

– Jis sugrįš, – švelniai tarė jis.

– Bet jis išvažiuoja dvejiems metams. Dvejiems metams! Kaip be jo gyvensiu?

– Gyvensi, – liūdnai tarė jis, prisiminęs savo mieląją žmoną. – Gyvensi, nes turi gyventi.

– Ak, seneli, be Sančio aš mirsiu.

Senelis O’Dvajeris tingiai užsitraukė dūmo ir žiūrėjo, kaip tas išpūstas sklaidosi ir išnyksta ore.

– Viliuosi, tavo motina apie tai nežino, – rimtai tarė jis.

– Žinoma, ne.

– Nemanau, kad ji labai apsidžiaugtų. Jei sužinotų, ant savo jaunos galvos užsitrauktum labai daug nemalonumų.

– Kodėl negalima ko nors mylėti? – maištingai paklausė ji.

Senelio O’Dvajerio lūpų kampučiai užsirietė į viršų.

– Sofija Melodija, Santjagas – ne kas nors, jis tavo pirmos eilės pusbrolis.

– Tai kas?

– Tai labai daug, – paprastai atsakė jis.

– Na, tai dabar bus mūsų paslaptis.

– Kaip mano gėrimai, – tyliai nusijuokė jis, apsilaižydamas blyškias lūpas.

– Taigi, – pritarė Sofija. – Ak, seneli, aš noriu mirti!

– Būdamas tavo amžiaus mylėjau gražią merginą, visai tokią kaip tu. Ji man buvo viskas, bet trejiems metams išvyko į Londoną. Dabar Santjagas išvažiuoja tik dvejiems. Bet žinojau: jei lauksiu, vieną dieną ji sugrįš pas mane. Nes, Sofija Melodija, ar žinai?

– Ką? – niūriai paklausė ji.

– Laukiantieji gauna viską.

– Ne, negauna.

– Ar kada bandei?

– Man neprireikė.

– O aš laukiau. Ir žinai, kas nutiko?

– Ji sugrįžo, pamilo ir ištekėjo už tavęs. Tiesa?

– Netiesa! – Sofija smalsiai pakėlė galvą. – Ji sugrįžo ir aš netikėtai supratau, kad jos nebenoriu.

– Seneli! – nusijuokė ji. – Ką, sakei, gauna laukiantieji?

– Išminties. Laikas suteikia tau galimybę atsitraukti ir būti nešališkam. Išmintis ne visuomet atskleidžia, ko tikiesi, nes kitaip nebūtų verta laukti, jei žinotum, ką ji tau pasakys, tiesa? Tie laukimo metai man suteikė išminties. Jai sugrįžus aš pasirinkau ne ją. Supratau, kad vis dėlto ne ji man skirta. Tavo laimė, kad jos nevedžiau, nes nebūčiau vedęs tavo senelės.

– Gaila, nepažinojau savo senelės, – ilgesingai tarė Sofija.

Senelis O’Dvajeris giliai atsiduso. Nebuvo nė dienos, kad paprasta gėlytė ar paukščio giesmelė neprimintų jam Emerės Melodijos. Kur pažvelgdavo, visur regėdavo ją, ir prisiminęs jos kilniaširdišką gerą veidą įstengdavo prastumti dar vieną dieną be jos.

– Ir man gaila, kad jos nepažinojai, – jis susijaudino, akys apsitraukė migla. – Ji būtų mylėjusi tave, Sofija Melodija.

– Ar aš panaši į ją?

– Tu neatrodai kaip ji, ji buvo panašesnė į tavo mamą. Bet turi jos patrauklumo ir žavesio.

– Seneli, tu jos ilgiesi, tiesa?

– Ilgiuosi. Nuolat apie ją galvoju. Ji man buvo viskas.

– Santis man viskas, – tarė ji vėl sugrąžindama jo dėmesį prie problemos. – Jis man yra viskas, ir aš ką tik tai suvokiau. Seneli, aš jį myliu.

– Dabar jis tau viskas, bet tu jauna.

– Bet, seneli, aš nieko nenoriu, tik Sančio. Ir niekad nenorėsiu.

– Sofija, tu išaugsi. Palūkėk. Ateis koks nors gražus argentinietis ir pakerės tave jauną, kaip prieš daugybę metų tavo tėvas pakerėjo jaunąją Aną Melodiją.

– Ne, nepakerės. Aš myliu Santį, – karštai ginčijosi ji.

Dermotas O’Dvajeris sukrizeno puse lūpų, tuo pat metu papsėdamas pypkę. Pažvelgė į jos aikštingą veidą ir palingavo galvą.

– Pasakysiu tau sąžiningai, Sofija Melodija. Tada lauk jo. Jis sugrįš. Juk išvažiuoja ne amžiams, tiesa? – Kaip visada, senelis O’Dvajeris negalėjo jai prieštarauti. Pasaulyje jis negalėjo nieko jai atsakyti. Net Santjago Solanaso.

– Tiesa.

– Tuomet turėk kantrybės. Pelę sugauna tik kantri katė.

– Ne, netiesa, pelę sugauna tik vikri katė, – tarė ji ir jos veide pasirodė menkutė šypsenėlė.

– Jei tu taip sakai, brangioji…

Kovo pradžioje, lapų kraštams pradėjus riestis į viršų ir ilgoms, gruodį prasidėjusioms vasaros atostogoms beveik išbyrėjus kaip smėliui laikrodyje, Sofija stovėjo priešais Čikitos ir Migelio namą norėdama atsisveikinti su Sančiu. Ilgėjančiuose drėgno vasaros vakaro šešėliuose ji prisiminė senelio O’Dvajerio žodžius. Ji lauks jo kaip kantri katė. Nesidairys į kitus vaikinus. Amžinai liks jam ištikima.

Paskutinės kelios atostogų savaitės Sofijai buvo sunkios. Kai tik atsidurdavo šalia Sančio, turėdavo slėpti raustantį veidą ir drėkstančius delnus. Turėjo prisikąsti liežuvį, nes žodžiai „aš tave myliu“ pavojingai balansavo ant liežuvio galo, pasiruošę išsprūsti bet kurią neatidumo valandėlę. Privalėjo nuo kitų namiškių slėpti savo jausmus, nors troško atvirai raudoti prieš tuštumą, atsiversiančią jam išvažiavus.

Būdamas su ja Santis stengėsi nekalbėti apie savo kelionę; nenorėjo dar kartą jos pravirkdyti. Jį sujaudino nevaržomai rodomas jos prieraišumas. Jautėsi išdidus kaip karo didvyris, išvykstantis į dar vieną mūšį, o šeimos moterys rauda ir raunasi plaukus dėl jo. Žinojo jos nepasigesiantis. Žinoma, ji – it jį dievinanti jaunesnioji sesutė, taigi rašys jai, kaip ir savo motinai bei Marijai. Bet Amerika laukė jo žadėdama nuotykius ir ilgakojes lengvabūdes moteris. Negalėjo sulaukti, kada patirs Amerikos skonį. Be to, grįžęs Sofiją ras namie.

Pagaliau Santis dideliais žingsniais išdrožė iš namo, paskui jį su lagaminais sekė Antonijus. Jis apkabino ašarojančią Mariją ir paspaudė ranką Fernandui, kuris slapta džiūgavo matydamas jį išvažiuojantį. Fernandas džiaugėsi, kad brolis išvyksta. Santį mylėjo visi. Jam viskas sekėsi, jis visus žavėjo, mokėjo žmones prajuokinti, plaukė per gyvenimą lengvai ir grakščiai it elegantiškas laivas, o Fernandas jautėsi panašesnis į vilkiką. Jis atkakliai dirbo, bet kad ir kaip stengėsi, pasiekdavo nedaug. Tad kuo darėsi vyresnis, tuo mažiau stengėsi. Ne, jam nė kiek negaila, kad brolis išvažiuoja. Jis tikrai džiaugiasi. Kai šalia nebus Sančio ir niekas Fernando netemdys, gal bent kartą ir jo veidą nušvies saulė. Pančitas sėdėjo senosios Enkarnasijonos glėbyje, jis buvo per mažas ką nors suprasti ar dėl ko nors rūpintis. Apkabinęs Sofiją Santis dar kartą pažadėjo jai rašyti.

– Vis dar pyksti ant manęs, tiesa? – paklausė meiliai jai išsišiepdamas.

– Taip. Bet kai sugrįši, atleisiu, – atsakė ji ir nurijo ašaras. Jis nė nenutuokė, kaip ją jaudina. Nežinojo, kaip susitraukia skrandis jam prisilietus, kaip liuokteli širdis, kai jis nusišypso, kaip plūsteli į skruostus kraujas, kai pabučiuoja. Sančiui Sofija buvo mažoji sesutė. Sofijai Santis buvo viskas, ir dabar, jam išvykstant, beveik nebeliko prasmės kvėpuoti. Ji kvėpuoja tik todėl, kad neturi kitos išeities. Kaip sakė senelis O’Dvajeris, ji gyvens, nes turi gyventi.

Migelis ir Čikita įsėdo į automobilį ir šūktelėjo Sančiui paskubėti. Laikas nelaukia. Jis pamojavo visiems nuo užpakalinės sėdynės. Fernandas nuėjo į namą. Marija ir Sofija dar ilgai stovėjo ir žiūrėjo, kaip automobilis dingsta iš akių.

Kitos kelios dienos slinko labai lėtai. Sofija trainiojosi paniurusi, jos nelinksmino net senelio O’Dvajerio rimtu veidu žarstomas humoras. Marija sekiojo paskui ją laiminga, jos džiugi šypsena ir smagūs pokštai tik erzino draugės apleistą širdį, kuri troško būti palikta gedėti viena. Atostogos artėjo prie pabaigos, kartu su jomis ir ilgos vasaros dienos bei visa kita, ką jos reiškė. Pagaliau Marija nutarė, kad jai pusseserės prastos nuotaikos jau gana.

– Dėl Dievo meilės, Sofija, baik, – tarė ji, kai pusseserė atsisakė su ja žaisti tenisą.

– Ką baigti, Marija?

– Niūrinėti lyg ką nors palaidojus.

– Man liūdna, ir tiek. Nejau negaliu liūdėti? – kandžiai paklausė ji.

– Jis tik tavo pusbrolis. Elgiesi taip, lyg būtum jį įsimylėjusi.

– Aš ir esu jį įsimylėjusi, – nesidrovėdama atsakė Sofija. – Ir man nerūpi, ar kas nors sužinos.

Marija buvo pritrenkta.

– Sofija, jis tavo pirmos eilės pusbrolis. Negali mylėti pirmos eilės pusbrolio.

– O aš myliu. Ar tau tai kliūva? – įžūliai paklausė ji.

Marija pasėdėjo tylėdama. Apimta dar nepažįstamo pavydo jausmo, ji pašoko ant kojų ir suriko:

– Suauk pagaliau! Vaikiškoms meilėms esi jau per didelė. Šiaip ar taip, Santis tavęs nemyli. Jei mylėtų, nebūtų susižavėjęs Eva, tiesa? Nejau nematai, kad atrodai kaip kvaiša? Skandalinga įsimylėti savo šeimos narį. Tai kraujomaiša. Taip, tai vadinama kraujomaiša, – piktai tarė ji.

– Kraujomaiša būna tarp brolio ir sesers. Jis man – pusbrolis, – atkirto Sofija. – Matyt, nebenori su manimi draugauti!

Marija bejėgiškai stebėjo, kaip supykusi pusseserė išbėgo iš kambario taip garsiai trinktelėjusi durimis, kad nuo sienos dešinėje ant grindų nukrito paveikslas ir stiklas sudužo į smulkius gabalėlius.

Marija iš pykčio apsipylė ašaromis. Kaip Sofija gali būti įsimylėjusi Santį? Jis jos pusbrolis. Šitaip negerai. Ji sėdėjo ir mąstė, mintys sukosi ir sukosi ratu, ji mėgino suprasti savo pačios jausmus – pavydą ir atskirtį. Jie visuomet būdavo trise, o dabar, trumpai tariant, staiga jie tapo du, ir Marijai nebeliko vietos.

Prieš mokslo metų pradžią į Buenos Aires grįžusi Sofija vis dar nesikalbėjo su Marija. Chasintui vežant jiedvi į mokyklą, merginos sėdėjo automobilyje gaubiamos ledinės tylos, per pamokas Sofija pasistengė nė nedirstelėti į pusseserę. Marija ir anksčiau kivirčydavosi su Sofija, bet visuomet jai pralaimėdavo. Sofija kažin kaip pajėgdavo tverti nesantaiką ilgiau, nei tokioms artimoms draugėms įmanoma. Ji talentingai mokėjo nepaisyti savo jausmų, kai jai būdavo paranku, ir tarytum mėgavosi vykstančia drama. Per pertraukas ji sąmoningai vengė Marijos, garsiai kvatojo su draugėmis ir svaidė į pusseserę piktus žvilgsnius.

Marija buvo pasiryžusi nenusileisti. Šiaip ar taip, juk ne ji pradėjo kivirčą. Sofija ją užgavo. Ji neketino leisti jai lengvai išsisukti. Pirmas kelias dienas atkakliai stengėsi jos nepaisyti. Vakarais prieš užmigdama tyliai verkdavo, negalėdama aiškiai suprasti savo sielvarto priežasties. Bet dienomis tykiai dirbo savo darbus, o Sofijai pavyko pasiekti, kad visos kitos merginos imtų jos šalintis. Sofija turėjo nepaprasto žavesio, traukiančio prie jos žmones. Vos klasės draugės sužinojo apie kivirčą, visos it išgąsdinti triušiai nuskubėjo į Sofijos pusę.

Po savaitės Marija nebegalėjo kęsti tvyrančio šalčio. Jautėsi labai nelaiminga ir vieniša. Ji užmiršo savo išdidumą ir parašė draugei raštelį: „Sofija, draugaukime ir vėl, labai tavęs prašau.“ Sofija bjauriai mėgavosi versdama pusseserę kentėti. O ši, be jokios abejonės, kentėjo. Negavusi jokio atsakymo Marija parašė kitą raštelį: „Sofija, atleisk. Neturėjau sakyti to, ką pasakiau. Buvau neteisi ir dėl to gailiuosi. Prašau, būkime draugės.“

Sofija, kuriai toks dėmesys teikė šiokį tokį pasitenkinimą, vartė rankose raštelį negalėdama nuspręsti, kaip pasielgti. Pagaliau, kai Marija per istorijos pamoką apsipylė ašaromis, ji suvokė nuėjusi per toli. Per pertrauką Sofija susirado ją verkiančią ant laiptų. Atsisėdusi šalia tarė:

– Aš jau nebemyliu Sančio.

Ji nenorėjo, kad Marija kam nors ją apskųstų. Ašarotame Marijos veide nušvito dėkinga šypsena, ir ji atsakė, kad net jei Sofija jį mylėtų, tai būtų nesvarbu.

Vienuoliktas skyrius

Buenos Airės, 1958-ieji

Soledada išgirdo verkiančią Sofiją ir nuskubėjo į jos kambarį. Paėmusi dvimetę mažylę į glėbį glaudė jos kūkčiojantį kūnelį prie krūtinės ir stengėsi nuraminti.

– Mieloji, tai buvo tik blogas sapnas, – tarė ji, ir Sofija prisispaudė prie jos karštomis rankytėmis ir kojytėmis. Soledada atidžiai įsižiūrėjo į putlią gelsvą vaiko odelę bei šviesiai rudas akis ir pastebėjo, kokios tankios jos tamsios blakstienos, žibančios nuo ašarų. – Tu tikra gražuolė, tiesa? Net kai verki, – tarė ir pabučiavo jos drėgną skruostą.

Atrodė, kad Ana savo dukterimi domisi tik tada, kai ši miega. Kol kūdikis buvo mažas, ji negalėdavo pakęsti jos gailaus verksmo ir vos jai suknirkus atiduodavo Soledadai. Pakas, ne itin domėjęsis sūnumis, kai šie buvo dar visai maži, negalėjo atitraukti nuo Sofijos akių. Vos grįžęs iš darbo jis bėgdavo laiptais į viršų pasakyti jai labanakt ar paskaityti pasakos. Sofija sėdėdavo jam ant kelių patogiai susirangiusi glėbyje, priglaudusi galvytę prie krūtinės ir čiulpdavo nykštį. Soledadą tai stulbino. Senjoras Pakas neatrodė iš tų, kurie moka švelniai elgtis su mažais vaikais. Bet Sofija buvo ne bet koks vaikas. Ji buvo jo mažoji mergytė, ir vos sulaukusi dvejų metukų jau buvo pagavusi jį savo žavesio pinklėmis.

Soledadai patiko darbo savaitės Buenos Airėse. Užaugusiai kaime, miestas jai buvo nauja ir jaudinanti patirtis. Ne todėl, kad dažnai kur nors išeidavo. Būdavo per daug užsiėmusi Sofijos priežiūra. Bet kartais palikusi Loretą, bute gyvenančią kambarinę, prižiūrėti vaiko, kol jos nebus, išeidavo į parduotuves. Pakas paprašė Soledados šiek tiek pagyventi mieste su Sofija, kuri įprato šauktis jos vidury nakties. „Soledada, tu jai reikalinga, – sakė jis. – Ir mums taip pat. Liūdna matyti ją kenčiančią.“ Žinoma, Soledada tučtuojau sutiko, nors tai reiškė, kad kartais teks Antonijų palikti visai savaitei. Vis dėlto savaitgaliais ji visuomet grįždavo kartu su šeima ir dirbdavo įprastus darbus.

– Ar nori miegoti mano lovoje? – paklausė ji mieguisto vaiko. Sofija linktelėjo ir vėl užsimerkusi padėjo galvutę ant iškilos Soledados krūtinės.

Glausdama glėbyje miegantį vaiką Soledada atsargiai nusileido laiptais. „Senjoras Pakas labai vėlai sugrįžo namo, – pagalvojo ji pastebėjusi jo portfelį ir kašmyro paltą, koridoriuje užmestą ant kėdės. – Jis nespėjo palinkėti Sofijai labos nakties.“ Išėjusi į prieškambarį už uždarų svetainės durų ji išgirdo balsus, ir nors instinktai perspėjo nešnipinėti, stabtelėjo pasiklausyti. Juodu kalbėjosi ispaniškai.

– …Na, tai iš kur? – piktai paklausė Ana.

– Čia verslo reikalai, visai ne tai, ką galvoji, – šaltakraujiškai atsakė jis.

– Verslo reikalai? Kam, po galais, šiame mieste tau reikia viešbučio, jei turi puikiausią butą? Dėl Dievo meilės, Pakai, aš ne kvaiša!

Stojo slogi tyla. Soledada nejudėjo, stovėjo nekrutėdama it prieškambario baldas; ji vos kvėpavo. Bet širdis daužėsi, tiesą sakant, pašėlusiai plakė. Suprato besiklausanti asmeniško pokalbio. Žinojo, kad turi nusisukti ir nueiti, nusinešti Sofiją į savo kambarį ir dėtis nieko negirdėjusi. Bet negalėjo. Per daug magėjo žinoti; turėjo sužinoti, apie ką jie kalba. Girdėjo žingsnius. Senjoras Pakas tikriausiai vaikšto po kambarį; išgirdo skardų batų kaukšėjimą į medines grindis, paskui minkštus žingsnius ant kilimo, pirmyn ir atgal. Retkarčiais šniurkštelėdavo senjora Ana. Pagaliau Pakas prabilo.

– Gerai, tu teisi, – liūdnai tarė jis.

– Kas? – sukūkčiojo Ana.

– Tu jos nepažįsti, gali būti tikra.

– Kodėl?

Soledada išgirdo, kad Ana atsistojo. Paskui pasigirdo skardus kulniukų kaukšėjimas – tikriausiai ji nuėjo prie lango. Vėl įsivyravo įtempta tyla.

– Ana, vyrui reikia meilės, – pavargęs atsiduso jis.

– Bet mudu mylėjome vienas kitą, tiesa? Iš pradžių?

– Mylėjome. Nežinau, kas ne taip. Tu pasikeitei.

– Aš pasikeičiau? – griežtai rėžė ji. – Aš pasikeičiau? Tai, matyt, čia mano kaltė? Įstūmiau tave į jos glėbį, ar ne?

– Aš taip nesakau.

– Tuomet ką tu sakai? Žinai, tu taip pat pasikeitei!

– Ana, nesakau, kad tai tavo kaltė. Mes abu kalti. Aš nesiteisinu. Tu norėjai žinoti.

– Noriu žinoti kodėl.

– Bet aš nežinau kodėl. Pamilau ją. Ji taip pat mane myli. Tu jau daug metų nebeatsakai į mano jausmus, tai ko tikiesi?

– Manau, tvirtinsi, kad tai koks nors pasibjaurėtinas argentiniečių vyrų paprotys įsitaisyti meilužes, kai žmonos nusibosta.

– Ana.

– Na, tuomet tai būdinga tik tavo šeimai, tiesa? Tai kraujyje, – niekinamai drėbė ji.

– Ką čia dabar kalbi? – lėtai paklausė jis. Soledada pastebėjo, kad jo balsas pasikeitė, tapo viena gaida žemesnis.

– Apie tavo tėvą ir jo… meilužę. – Ketino leptelėti „kekšę“, bet instinktyviai susiturėjo nenuėjusi per toli.

– Nepainiok mano tėvo. Tai tik mudviejų reikalas, neturintis nieko bendra su tėčiu. – Pakas buvo priblokštas, jis spėliojo, ką tiksliai ji žino.

– Tik viliuosi, kad Rafaelio ir Agustino neišmokysi taip elgtis. Nenoriu, kad jie skaudintų žmonas kaip tu.

– Negaliu su tavimi kalbėtis, kai tu šitokia, – suirzęs tarė jis.

Soledada išgirdo jį artinantis ir skubiai nusisukusi spruko skersai prieškambarį. Bet jis išėjo iš kambario ir trenkė paskui save durimis jai dar nespėjus dingti.

– Soledada, – griežtai tarė jis.

Tirštai nuraudusi ji nuleido galvą ir atsisuko. „Dabar jau galas, – pagalvojo ji. – Kodėl buvau tokia kvaila? Teks susikrauti daiktus ir išeiti.“ Ji liūdnai šniurkštelėjo.

– Duok man Sofiją, – paliepė jis. Soledada prišlepsėjo nepakeldama akių.

– Mano brangioji Sofija, – tarė jis švelniu lipšniu balsu, bučiuodamas karštą dukters kaktą. Regis, ji net miegodama atsiliepė į jo prisilietimą. – Myli mane, tiesa? Ir aš tave myliu, tu net neįsivaizduoji kaip, – sušnibždėjo jis.

Soledada pastebėjo, kaip sušvelnėjo jo išraiška; dar pastebėjo, kad jo akys žvilga. Ji stovėjo, o jis tuo tarpu glostė dukters veidelį. Soledada jautėsi nejaukiai, laukė jo priekaištų. Bet priekaištų nebuvo. Jis paglostė vaikui skruostą, paskui pasiėmė paltą ir pasuko durų link.

– Išeinate? – išgirdo save klausiant Soledada ir pasigailėjo; tai ne jos reikalas.

Pakas atsigręžė ir sunkiai linktelėjo.

– Negrįšiu vakarienės. Ir dar, Soledada.

– Sí, senjore Pakai?

– Niekam neužsimink, ką išgirdai šį vakarą. Supranti?

– Sí, senjore Pakai, – pabrėžtinai atsakė ji ir kaltai nuraudo.

– Gerai, – tarė jis ir tyliai paskui save uždarė duris.

Soledada dirstelėjo į svetainės duris, paskui per virtuvę patraukė į savo valdas. Žinojo, kad nederėjo slapta klausytis, bet atsigavusi nuo sukrėtimo pradėjo lipdyti pokalbio nuotrupas. Tad senjoras Pakas užmezgė romaną, galvojo ji. Nieko nuostabaus. Daugelis vyrų retkarčiais įsitaiso meilužių, ir kodėl gi ne? Bet šįkart, regis, kalbėta ne apie lytinį pasitenkinimą, o apie meilę. Jei senjoras Pakas nebemyli senjoros Anos, tuomet tai rimta. Jai baisiausiai pagailo šeimininkės. Buvo liūdna dėl abiejų.

Ana svetainėje sėdėjo susmukusi krėsle, per daug pavargusi ir nelaiminga, kad pajudėtų. Svarstė, ką daryti toliau. Pakas prisipažino turįs romaną, bet neužsiminė, kad liausis susitikinėti su ta moterimi. Ana girdėjo jį išeinant. Bėga tiesiai pas ją, kad ir kas ji būtų. Nenorėjo žinoti, kas ji. Ana nepasikliovė savimi. Apimta pykčio ir beviltiškumo galėtų nubėgti ir ją nudurti. Pagalvojo apie tetą Dorotę. Tikriausiai tai bausmė už pamestą Šoną O’Marą. Gal vis dėlto jos teta buvo teisi, gal būtų buvusi laimingesnė, jei būtų už jo ištekėjusi ir niekad neišvykusi iš Glengarifo.

Kitos savaitės slinko pilkos ir liūdnos. Pakas ir Ana daugiau šio klausimo neaptarinėjo ir niekas, regis, nepasikeitė, tik vanduo sustingo į ledą ir bendravimo visiškai nebeliko. Ana su kartėliu stebėjo Pako ryšį su Sofija. Kiekviena glamonė ją žeidė; atrodė, ta kita jo gyvenimo moteris galėjo būti ir jos duktė. Su ja jis praleisdavo daugiau laiko nei su žmona ir apgaubė ją meile, kuri kadaise priklausė Anai, o šią visiškai atskyrė. Ana laiką leido su sūnumis, it augalas dykumoje gėrė jų prieraišumą. Jai buvo sunku mylėti Sofiją, kuri kažin kaip siejosi su Paku ir jos kančia. Mergaitė net pradėdavo inkšti, kai ją į rankas paimdavo motina, tarytum jausdama jos priešiškumą, o tėvo glėbyje jai patikdavo, ji begėdiškai šypsodavosi it sakydama: myliu jį, ne tave. Ana vos galėjo žiūrėti neįsižeidusi.

Anai atrodė, kad ji nelaiminga kaip niekad. Truputį anksčiau tais pačiais metais tėvas atsiuntė telegramą, kad mirė motina. Kai jis pats pasibeldė į duris, tėvo glėby ji mėgino surasti motinos meilę, bet ir jį pakerėjo mažąja burtininke virtusi Sofija. Juodu buvo svetimi. Ryšys, kadaise laidavęs jų meilę, per tuos toli vienas nuo kito praleistus metus buvo nutrūkęs.

Motinos ji ilgėjosi labiau nei tėvo; matė jį klajojantį po sodybą it paklydusį šunį. Prisimindavo sodrų švelnų Emerės juoką ir žiburėlius gerose jos akyse. Prisimindavo muilo ir levandų kvapą, gaubusį ją kaip eterinis debesėlis, ir užkėlė savo mamą ant tokio pjedestalo, prie kokio gyvenime ji nė iš tolo nebuvo priartėjusi. Ji neprisiminė tos moters liūdnu senu veidu, virtusiu ašarų upe tą rudens vakarą, kai jiedvi apsikabino paskutinį kartą. Dabar jai reikėjo tos mamos, kuri šluostydavo jai ašaras, kai Glengarife ją erzindavo pusbroliai, mamos, kuri būtų sustabdžiusi žemę, kad tik dukters veide atsirastų šypsena. Jai trūko besąlygiškos motinos meilės. Suaugus išsaugoti meilę pasidarė labai sunku.

Ana leido Soledadai užimti vis svarbesnę vietą vaikų kambaryje prie mažosios Sofijos. Berniukai dabar buvo penkerių ir septynerių, jie lankė mokyklą, tad Anai atsirado daugiau laiko. Jai reikėjo daugiau laiko. Vis tiek, manė ji, Sofija visiškai laiminga su Soledada. Ana ėmėsi tapybos ir viename laisvame Buenos Airių buto kambaryje įsirengė nedidelę studiją. Jai ne itin sekėsi, pati tai matė. Bet tapydama prasiblaškydavo nuo namų reikalų ir galėdavo leisti laiką viena niekieno neklausinėjama. Pakas niekada nekeldavo kojos į studiją. Tai buvo jos šventovė, vieta, kurią galėjo pavadinti sava, kurioje galėjo slėptis.

Paką labai įskaudino, kad žmonai prireikė paminėti jo tėvo romaną su Klara Mendosa. Per daug nenustebo, kad ji apie tai žino, nes tuo metu daugelis žinojo, bet negalėjo patikėti, kad ji taip žemai puolė ir panaudojo tai kaip ginklą, norėdama jį įskaudinti. Atsargiai ją stebėjo ir klausė savęs, ar iš tiesų prieš daugybę metų Londone juodu buvo įsimylėję. Regis, jis pamilo mielą jauną moterį, o į Argentiną per klaidą parsivežė pikčiurną. Įsivaizdavo savo prisiminimų Aną Melodiją, sėdinčią vienišą prie fontano Trafalgaro aikštėje, ir spėliojo, ar ji vis dar ten. Jo širdis jos ilgėjosi. Jis vis dar ją mylėjo.

Vieną dieną įpusėjus pavasariui Ana su Agustinu vaikštinėjo po lygumas. Buvo labai šilta, laukinės gėlės jau buvo pradėjusios skleistis ir marginti pampas spalvomis. Savo džiaugsmui, juodu pastebėjo porelę jaunų vizcachas, saulutėje uostinėjančių vienas kitą, šviesoje blizgėjo rudi jų kailiukai. Ana atsisėdo tarp aukštų žolių ir prisitraukė penkiametį sūnų sau ant kelių.

– Žiūrėk, mielasis, – tarė ji angliškai. – Ar matai kiškučius?

– Jie bučiuojasi, – tarė jis.

– Verčiau patylėkime ir nekrutėkime, kitaip juos išgąsdinsime.

Juodu sėdėjo ir stebėjo žaismingai šokinėjančius žvėrelius, retkarčiais šie vis apsidairydavo, lyg jaustų esą stebimi.

– Tu nebebučiuoji tėvelio, – staiga tarė Agustinas. – Ar tu jo nebemyli?

Klausimas Aną pribloškė, o susirūpinęs balsas sukėlė nerimą.

– Žinoma, myliu, – pabrėždama atsakė ji.

– Jūs nuolat baratės ir rėkiat vienas ant kito. Man tai nepatinka, – tarė jis ir staiga pravirko.

– Žiūrėk, nubaidei kiškučius, – tarė ji, mėgindama atitraukti jo dėmesį.

– Man jie nerūpi. Daugiau nenoriu žiūrėti į kiškučius! – verkė jis. Ana glaudė jį prie savęs ir mėgino nuraminti.

– Mudu su tėčiu kartais pešamės, kaip ir tu su Rafaeliu ar Sebastianu. Atsimeni, kaip anąkart susipešei su Sebastianu? – Vaikas lėtai linktelėjo. – Na, tai tik nedidelis kivirčas.

– Bet mudu su Sebastianu vėl draugai. O judu su tėčiu vis dar pešatės.

– Mes susitaikysim. Pažadu, susitaikysim. Dabar nusišluostyk ašaras ir pažiūrėkime, ar mums pavyks aptikti šarvuotį, kad galėtume papasakoti seneliui, – tarė ji, palaidinės rankove švelniai šluostydama jam veiduką.

Juodviem grįžtant namo, ji nutarė paprasčiausiai nebegalinti taip gyventi. Tai nepakeliama jai, nepakeliama šeimai. Nedora, kad jų kančia įsismelkia iki vaikų. Ji pažvelgė į Agustino dabar jau besišypsantį veidą ir suprato negalinti jo nuvilti.

Artėjant prie namo, laukan išbėgo Soledada, jos veidas buvo šlapias nuo ašarų. „O Dieve, – pagalvojo Ana, apimta panikos ir stverdama mažą Agustino rankutę. – Tik ne Rafaelis, maldauju, ne Rafaelis.“

– Kas atsitiko? – kimiai paklausė ji išblyškusios iš sielvarto tarnaitės.

– Senjora Marija Elena! – aiktelėjo Soledada.

Ana prapliupo palengvėjimo ašaromis.

– Kas nutiko? – kūkčiojo ji.

– Ji mirė. Senjora Marija Elena mirė.

– Mirė? Dieve mano! Kur mano vyras? Kur Pakas? – paklausė ji.

– Senjoro Migelio name, senjora.

Ana perdavė Agustiną Soledadai ir pro medžius nubėgo į Migelio ir Čikitos namus. Įėjusi rado svetainėje susirinkusią visą šeimą. Minioje akimis ieškojo Pako. Bet pro žmones negalėjo jo pamatyti. Čikita ją pastebėjo ir greitai priėjo pasitikti. Jos veidas buvo paburkęs nuo ašarų.

– Kur Pakas? – sušvogždė Ana.

– Terasoje su Migeliu, – atsakė ji, rodydama į stiklines duris. Ana brovėsi pro giminaičius, kurių liūdnus veidus dabar regėjo pro miglą, ir pagaliau pasiekė terasos duris. Pažvelgė pro stiklą ir pamatė Paką, kalbantį su Migeliu. Jis stovėjo nugara į ją ir nematė jos artinantis. Migelis liūdnai pranešė jai žinią ir taktiškai pasitraukė į vidų. Pakas atsigręžė ir išvydo išblyškusį žmonos veidą, graudžiai žvelgiantį į jį.

– Ak, Pakai, man taip gaila, – tarė ji ir pajuto ant skruostų pabirusias ašaras. Jis šaltai žiūrėjo į ją. – Kaip tai atsitiko?

– Automobilio avarija, ji važiavo čionai. Į automobilį trenkėsi sunkvežimis, – sausai atsakė jis.

– Tai nepakeliama. Vargšas Hektoras, kur jis?

– Ligoninėje.

– Tikriausiai jis priblokštas.

– Taip. Mes visi priblokšti, – tarė jis, sukdamas akis į šalį.

– Pakai, maldauju.

– Ko nori iš manęs? – apatiškai paklausė jis.

Ana susivaldė.

– Įsileisk mane, – tarė ji.

– Kam?

– Noriu tave paguosti.

– Nori mane paguosti, – pakartojo jis lyg netikėdamas.

– Taip. Žinau, kaip turėtum jaustis.

– Tu nežinai, kaip aš jaučiuosi, – niekinamai atsakė jis.

– Tai tu esi užmezgęs romaną, o aš pasiruošusi tau atleisti. Pamirškime jį. Pradėkime nuo pradžių.

Pakas dirstelėjo į ją ir susiraukė.

– Nes mirė mano motina? – paklausė jis.

– Ne, nes aš tave tebemyliu, – nekantriai atsakė ji nepaisydama jo šaltumo.

– Na, aš negaliu pamiršti, ką pasakei apie mano tėvą, – piktai rėžė jis.

Ji pažvelgė nustebusi.

– Apie tavo tėvą? Ką pasakiau apie Hektorą? Aš myliu Hektorą.

– Kaip galėjai taip žemai pulti, kad drėbtum man į akis jo romaną, lyg toks būtų mūsų šeimos paprotys? – karčiai tarė jis.

– Ak, Pakai. Pasakiau tik norėdama tave įskaudinti.

– Na, tau pavyko. Dabar laiminga?

– Agustinas paklausė, kodėl tavęs nebemyliu, – švelniai tarė ji. – Jo veidukas buvo išblyškęs iš baimės. Nežinojau, ką pasakyti. Paskui galvojau apie tai. Myliu tave. Tik buvau pamiršusi, kaip tave mylėti.

Pakas žvelgė į ašarojančias mėlynas jos akis, spindinčias gailesčiu sau, ir jo širdis suminkštėjo.

– Ir aš pamiršau, kaip tave mylėti, – tarė jis. – Man gėda.

– Gal pamėginkime atitaisyti žalą? Juk ne viskas praėjo, tiesa? Ar negalime dar kartą leistis tomis Londono gatvėmis ir susigrąžinti tą magiją? Nejau negalime prisiminti? – Blyškios jos lūpos suvirpėjo.

– Atleisk, Ana, – tarė jis purtydamas galvą. – Atleisk, kad tave įskaudinau.

– Ir tu man atleisk, kad aš tave įskaudinau, – atsakė ji ir blausiai nusišypsojo. Žvelgė į jį susirūpinusiomis akimis.

– Eikš, Ana Melodía. Tu teisi, man reikia tavo paguodos, – tarė jis ir lėtai prisitraukė ją į glėbį.

– Ar viskas jau baigta? – po kurio laiko paklausė ji. – Ar galime pabandyti iš naujo?

– Viskas jau užmiršta, – tarė jis ir pabučiavo jai kaktą taip švelniai, kaip ji jau nebesitikėjo. – Ana Melodía, aš niekuomet nesilioviau tavęs mylėjęs. Tik buvau tave praradęs, ir tiek.

Po ilgų ir jaudinančių pamaldų Nuestra Señora de la Asunción bažnyčioje Marija Elena buvo palaidota mieste, šeimos kapų rūsyje. Visi ją mylėjo. Tiesą sakant, bažnyčia nesutalpino daugybės žmonių, norinčių ateiti pareikšti pagarbos, tad miestiečiai pasipylė po aikštę. Laimė, buvo šilta ir begėdiškai švietė saulė, lyg jai niekas nebūtų pasakęs, kad mirė Marija Elena.

Ana pažiūrėjo į virpančias Pako rankas jam skaitant evangelijos ištrauką ir vėl prapliupo raudoti. Dėkojo Dievui, kad leido juodviem vėl mylėti vienas kitą. Akimis klaidžiojo po šventųjų paveikslus prie altoriaus ir juose surado paguodą. „Jei būsiu labai nelaiminga, – pagalvojo ji, – paguodos galėsiu ieškoti gerajame Viešpatyje ir šioje bažnyčioje.“ Kai atėjo eilė skaityti Migeliui, ji pastebėjo Čikitą nuleipstant it gėlę. Visi buvo siaubingai sukrėsti, bet labiausiai kentėjo Hektoras. Regis, per kelias valandas jis beviltiškai paseno, tiesiogine prasme sutirpo akyse. Jo paguosti buvo neįmanoma. Jo jėgos išseko. Sielvartas it skausmo krioklys naikino jo gyvybę, ardė nervus ir griovė tą gilią prarają, kuria buvo virtusi sudaužyta jo širdis. Po metų jis mirė.

Ėjo metai, ir Anos bei Pako gyvenimas grįžo į įprastas vėžes. Juodu matė, kaip auga vaikai, ir džiaugėsi jais, kaip ir dera tėvams. Jie vėl kalbėdavosi, bet niekuomet savo susikurtoje Argentinoje nebesurado Londono. Pakas metė savo meilužę, Ana uoliai stengėsi būti gera žmona, bet jų nesutarimų šaknys liko, nors medis ir atrodė stipresnis.

Dvyliktas skyrius

Santa Katalina, 1973-ieji

Jau buvo vėlu, kai Sofija įslinko į senelio kambarį. Sustojo lovos kojūgalyje ir pažvelgė į jį, o žiemos mėnesiena blyškia melsva šviesa it dulkėmis barstė tamsą. Jis garsiai knarkė, bet Sofiją jo skleidžiamas garsas kažin kaip ramino. Priminė jai vaikystę, vertė pasijusti mylimą ir saugią. Ji užuodė salstelėjusį pypkės nuodegų kvapą, įsigėrusį į užuolaidas ir baldus metų metus rūkant. Langas buvo atvertas ir vėjas jį klebeno į ritmą su senelio kvėpavimu.

Sofija nenorėjo jo žadinti, bet troško, kad jis pabustų. Žinojo neturinti lankytis jo kambaryje vidury nakties; jei mama sužinotų, supyktų. Tądien Ana su Sofija elgėsi baisiai. Jai nepatiko, kad jos tėvas nuolaidžiauja dukteriai. Ji apkaltino Dermotą lepinant merginą ir pasistengė, kad jos žodis būtų paskutinis. Bet senelis Dermotas buvo Sofijai pažadėjęs odinį diržą su sidabrine sagtimi ir išgraviruotais jos inicialais. Ana pasakė, esą jis švaistąs pinigus ir Sofija jo neįvertins. Sakė, kad Sofija neprižiūri savo daiktų. Išmėto juos ant grindų tikėdamasi, kad Soledada pakels ir padės į vietą.

Jei ir turėtų ką nors jai nupirkti, tai galėtų būti kas nors protinga, pavyzdžiui, knygos ar gaidos fortepijonui. Pakas paveldėjo savo mamos fortepijoną; Sofija retai prie jo prisėsdavo. Merginai laikas į ką nors susitelkti, ką nors užbaigti. Ji nė kiek nesusikaupia: imasi ko nors, paskui praranda susidomėjimą. Taip, nusprendė Ana, bus geriau mokytis skambinti fortepijonu, nei visą laiką kiurksoti tame kvailame medyje. Visos jaunos jos visuomenės sluoksnio damos turėtų tapyti ir groti, skaityti gerą anglų literatūrą ir mokėti tvarkyti namų ūkį. Merginos neturėtų visą dieną jodinėti poniais ir laipioti po medžius.

– Tėti, paskatink ją nuveikti ką nors protinga, – pasiūlė ji. Bet senelis O’Dvajeris norėjo nupirkti Sofijai diržą, kaip buvo pažadėjęs.

Štai kodėl Sofija atėjo į jo kambarį. Norėjo jam pasakyti, kad brangins tą diržą ir prižiūrės, nes myli jį, ir diržas visuomet primins jai brangų senelį. Mama niekuomet nesupras jos meilės seneliui, bet Sofija ir Dermotas jautė vienas kitam nuoširdų prieraišumą, siejantį juodu žodžiais nenusakomu ryšiu.

Ji nevikriai pamindžikavo. Kostelėjo. Patrepsėjo. Pagaliau. Dermotas O’Dvajeris savo stambiu kūnu atsivertė ant nugaros. Prisimerkė manydamas, kad Sofija – nykštukas ar koks nors kapinių vagis, ir sunerimęs pakėlė ranką.

– Seneli, tai aš, Sofija, – sukuždėjo ji.

– Jėzau, Marija, Juozapai šventas. Mergyt, ką čia veiki mano kojūgalyje? Ar tu – mano angelas sargas, sergintis mane miegantį?

– Manau, knarkimu tu išbaidei savo angelą sargą, – tyliai nusijuokė ji.

– Ką čia veiki, Sofija Melodija?

– Noriu su tavim pasikalbėti, – tarė ji ir vėl pamindžikavo.

– Na, tai nestovėk ten, mergyt. Žinai, kad ant grindų pilna krokodilų, norinčių pagriebt tave už kojų. Lipk į lovą.

Tad Sofija įsiropštė į lovą pas senelį – dar vienas dalykas, dėl kurio mama labai supyktų. Septyniolikmetei nedera gulėti lovoje su senu vyru. Juodu gulėjo vienas greta kito kaip „pora antkapio statulų“. Sofija juto jo kūną ir staiga ją užplūdo švelnumas.

– Sofija Melodija, apie ką nori pasikalbėti? – paklausė jis.

– Kodėl tu mane visuomet taip vadini?

– Na, tavo močiutė buvo vadinama Emere Melodija. Kai gimė tavo motina, ketinau pavadinti ją Melodija, bet tavo senelė nenorėjo apie tai nė girdėti. Kartais panorėjusi ji būdavo tikra užsispyrėlė. Tad pavadinome ją Ana Melodija O’Dvajer. Melodija yra kaip ir antras vardas.

– Kaip Marija Elena Solanas.

– Visiškai kaip Marija Elena Solanas, amžiną atilsį jai duok, Viešpatie.

– Bet mano antras vardas Emerė, ne Melodija.

– Man tu visuomet būsi Sofija Melodija.

– Man patinka.

– Turi patikti. Taip jau yra.

– Seneli?

– Ką?

– Prisimeni tą diržą?

– Prisimenu.

– Na, mama sako, aš jo neprižiūrėsiu. Bet aš prižiūrėsiu. Pažadu, kad prižiūrėsiu.

– Tavo mama ne visuomet būna teisi. Žinau, kad prižiūrėsi.

– Tai galiu jį turėti?

Jis suspaudė jos ranką ir gergždamas sukikeno.

– Gali, Sofija Melodija.

Juodu gulėjo žiūrėdami į šešėlius, šokančius ant lubų, o pro užuolaidas skverbėsi šaltas žiemos vėjelis ir ledinėmis pėdomis šokinėjo ant įkaitusių jų veidų.

– Seneli?

– Kas dar?

– To diržo noriu dėl sentimentalių priežasčių, – droviai tarė ji.

– Dėl sentimentalių priežasčių?

– Nes myliu tave, seneli. – Anksčiau ji niekad niekam nebuvo to sakiusi. Valandėlę abu sujaudinti tyliai gulėjo. Ji sumirksėjo tamsoje spėliodama, ką jis atsakys į tokį netikėtą protrūkį.

– Ir aš tave myliu, Sofija Melodija. Myliu iki kaulų smegenų. O dabar verčiau jau miegok, – tyliai tarė jis, nebaigus sakinio jo balsas nutrūko. Sofija buvo vienintelis žmogus, turintis galios suvirpinti jo jautrią seną širdį.

– Ar galiu pasilikti?

– Tol, kol mama tavęs nesuras, – sušnibždėjo jis.

– Ak, atsikelsiu daug anksčiau nei ji.

Sofija nubudo pajutusi šaltį. Drebulys perėjo visu jos kūnu nuo galvos iki didžiųjų kojų pirštų. Norėdama sušilti, ji susirangė arčiau senelio. Ne iš karto suvokė, kad šaltis sklinda nuo jo. Buvo atšalęs ir sustingęs it negyva žuvis. Ji atsisėdo ir pažvelgė į šeriuotą jo veidą. Išraiška buvo džiaugsminga. Jei nebūtų šaltas ir sustingęs, būtų pamaniusi, kad tuoj ims kikenti gergždžiančiu balsu. Bet veidas buvo it kaukė; po ja slypėjo tuštuma. Atmerktos akys beprasmiu žvilgsniu žvelgė į niekur.

Įkaitusiu veidu ji prisiglaudė prie jo ir prisitraukė jį arčiau. Stambios ašaros riedėjo jos skruostais, lašėjo nuo nosies ir pagaliau visą kūną ėmė purtyti galinga rauda. Dar niekad nebuvo patyrusi tokios kančios. Jo nebėra. Bet kur jis išėjo? Ar yra dangus? Ar jis dabar kokioje nors gražioje vietoje su Emere Melodija? Kodėl jis mirė? Juk buvo sveikas ir gyvybingas. Už jos senelį nebuvo gyvybingesnio žmogaus. Ji siūbavo pirmyn ir atgal, savo rankose liūliuodama jo stambų kūną, kol nuo verksmo įskaudo smakras ir pilvas. Pamėginus prisiminti jai ištartus paskutinius jo žodžius, ją apėmė panika. Diržas, juodu kalbėjosi apie diržą. Paskui ji pasakiusi, kad myli jį. Prisiminusi tą švelnumo akimirką ji suklykė. Pradėjusi klykti nepajėgė liautis ir pagaliau jos klyksmas pažadino visus namiškius. Iš pradžių Pakas pamanė, kad lauke nuožmus prerijų šuo pjauna kokį nors gyvulį. Bet paskui atpažino dukters balsą; prieš dar kartelį garsiai suklykdama ji užspringusi atsikvėpė.

Kai broliai Rafaelis ir Agustinas kartu su motina ir tėvu atbėgo jai padėti, ji prisiminė paskutinius jo žodžius. „Tol, kol mama tavęs nesuras.“ Jis visad buvo jos bendrininkas.

Jiems teko ją nuo jo atplėšti. Tuomet ji prigludo prie tėvo. Sukrėtimas aptikus mirusį senelį jai trenkė staiga it šaltos rankos pliaukštelėjimas, ir ji nevaldomai virpėjo. Ana davė valią ašaroms. Ji atsisėdo ant lovos krašto ir liauna ranka perbraukė jam per kaktą. Nusiėmė auksinį kryželį, kabėjusį ant kaklo, ir prispaudė jam prie lūpų.

– Tesaugo tave Dievas, tėve, ir telaimina. Tegu atveria tau vartus į dangaus karalystę. – Paskui pažvelgusi į namiškius ji paprašė leisti pabūti su juo vienai. Rafaelis su Agustinu išstypino lauk. Pakas pabučiavo dukteriai kaktą ir švelniai išsivedė iš kambario.

Ana Melodija O’Dvajer pakėlė negyvą tėvo ranką sau prie veido ir liūdnai pabučiavo. Prispaudusi lūpas prie švelnaus delno ji verkė ne lavono, gulinčio prieš ją be gyvybės ženklų, bet tėvo, kokį pažinojo augdama Glengarife. Buvo laikas, kai jiedvi su mama dalijosi jo širdimi. Paskui į jo širdį it gegužiukas įsibrovė Sofija ir Aną išstūmė. Tikriausiai jis niekad jai neatleido, kad prieš visus tuos metus išvyko iš Airijos ir ištekėjo už Pako, bent jau už tai, kad niekad, nė kartelio, taip ir nesugrįžo.

Praradęs ją, savo meilę jis atidavė vaikaitei, kuri, regis, turėjo tai, dėl ko jis mylėjo Aną, ir tai, dėl ko Sofija buvo miela ir nepakartojama. Ji tai matė; pirmiausia pavergė Paką, paskui jos tėvą. Sofija pavogė juos abu. Bet Ana neklausė savęs kodėl, nes bijojo atsakymo. Bijojo pripažinti, kad gal Pakas buvo teisus. Gal ji iš tiesų pasikeitė. Kaip kitaip būtų atitolinusi du labiausiai pasaulyje mylimus vyrus?

Bet užuot mąsčiusi apie save Ana žvelgė į tai, kas liko iš vaidingo senio, ir jo bruožuose ieškojo kažkur metų tėkmėje prarasto tėvo. Dabar jau buvo per vėlu jį susigrąžinti. Per vėlu. Prisiminė kartą motiną jai sakius, kad du liūdniausi žodžiai yra „per vėlu“. Dabar ji tai suprato. Jei tik jis vėl imtų kvėpuoti, ji jam parodytų, kaip labai jį myli. Kad ir kiek metų ardė juos jungusius saitus, nors gyvenimas kažkaip ir įspraudė tarp jų pleištą, ji iš tiesų mylėjo jį visa širdimi ir vis dėlto niekad jam to nepasakė. Jai jis labiau trukdė it koks įkyruolis, nemokytas nususęs šuo, dėl kurio nuolat tekdavo atsiprašinėti. Tačiau jis buvo besikankinanti siela, mieliau nyrantis į beprotybę nei pripažįstantis tikrovę, kurioje nėra šiltos jo žmonos meilės. Beprotybė jam buvo anestetikas, palengvinantis vis didėjantį jo vienišumą. Jei tik ji būtų radusi laiko jį suprasti. Užjausti jo skausmą.

– O Dieve! – meldėsi ji smarkiai užmerkusi akis: žvilganti ašara pakibo ant ilgų šviesių jos blakstienų. – Tik leisk jam pasakyti, kad jį mylėjau.

Norėdama parodyti, kaip labai jį mylėjo, Ana pasirūpino, kad jis būtų palaidotas lygumoje, tarp ponių ir paukščių, aukštose laukinėse žolėse po palinkusiu eukalipto medžiu. Antonijus ir arklidžių vaikinai padėjo iškasti duobę, o tėvas Chulijas po pilku žiemos dangumi išmikčiojo kelias maldas ir skausmingą kalbą. Jo mikčiojimas senelį O’Dvajerį visuomet linksmindavo, tad tam tikra prasme buvo visai vietoje.

Pareikšti pagarbos atėjo visa šeima. Nulenkę galvas jie murmėjo maldas ir prislėgtais veidais žiūrėjo, kaip trūkčiojamai į žemę nuleidžiamas karstas. Kai buvo sulygintas paskutinis žemės gumulėlis, debesys staiga prasiskyrė ir ankstyvos žiemos lygumas keista šiluma užliejo nušvitęs skaistus saulės spindulys. Nustebę ir nudžiugę visi pakėlė akis. Ana persižegnojo ir padėkojo Dievui, kad priėmė tėvą į Dangų. Sofija žiūrėjo į šviesą skaudama širdimi – jai pasaulis staiga aptemo. Be senelio O’Dvajerio net saulės šviesa atrodė ne tokia skaisti.

Tryliktas skyrius

Brauno universitetas, 1973-ieji

Sančio ranka slystelėjo į viršų po Džordžijos suknele ir užčiuopė, kad ji mūvi kojines. Pirštais palietė rupius nėrinius, paskui švelnią šilkinę šlaunies odą. Širdis ėmė plakti smarkiau. Jis priglaudė lūpas prie jos lūpų ir pajuto saldų pipirmėčių skonį – nuo kramtomosios gumos, kuria pasidalijo kartu išėję iš šokių. Jos įžūlumas padarė jam įspūdį. Ji nesivaržė kaip gerai išauklėtos argentiniečių merginos ir buvo vulgaroka, o tai jam pasirodė patrauklu.

Jo bučinys buvo nekantrus. Regis, jai patiko stiprus jaunas jo kūnas; ilgais raudonais nagais ji įsikibo į jo odą ir laižė druską, sumišusią su jo kvapu. Ji kvepėjo brangiais kvepalais, laižydamas perbraukęs jos kūną ant odos jis pajuto pudros skonį. Jos pilvukas buvo apvalus ir putlus. Jam ėmus knebinėtis su juosmenėliu, prilaikančiu kojines, ji ramiai jį atstūmė žemu šokoladiniu balsu pareiškusi, kad labiau mėgsta mylėtis su kojinėmis, ir nusitraukė juodas kelnaites.

Jis praskėtė jai kojas, ji pati praskėtė jas dar plačiau, ir jis priklaupė tarp jų, rankomis glostydamas klubus ir šlaunis. Ji buvo šviesiaplaukė, natūrali šviesiaplaukė, pastebėjo jis, žvelgdamas į tvarkingą plaukų trikampį, atidengusį jam jos kerus. Ji žvelgė į jį nesigėdindama, mėgaudamasi tuo, kad jis ja žavisi. Kitas dvi valandas rodė jam, kaip lėtai ir geidulingai glamonėti moterį, ir suteikė didesnį pasitenkinimą, nei jis manė esant įmanoma. Iki antros valandos nakties jis jau buvo baigęs tiek kartų, kad jų užteko įrodyti, jog Džordžija tikrai yra miegamojo svajonė, o ji pati orgazmą pasiekė lengvai, kaip moteris, patenkinta savo kūnu.

– Džordžija, – tarė jis, – tu neįtikėtina. Noriu visą naktį laikyti tave glėbyje, kad iš ryto tikrai vis dar būtum čia.

Ji nusijuokė, prisidegė cigaretę ir pažadėjo, kad visą savaitgalį jie nieko kito neveiks, tik mylėsis.

– Ilgai, lėtai ir aistringai štai čia, Vilties gatvėje, – tarė ji. Prisipažino, kaip labai jai patinkąs jo akcentas, ir privertė kalbėti su ja ispaniškai. – Pasakyk, kad manęs geidi, kad myli mane – tiesiog apsimeskime, – kalbėjo ji. Tad jis jai tarė:

– Te quiero, te necesito, te adoro.

Nuilsę, iš malonumo maudžiančiais kūnais, juodu užmigo. Retkarčiais pravažiuojančių automobilių šviesos trumpam užliedavo juos auksu, nutvieksdamos nuogas rankas ir kojas, glebiai gulinčias ant vienas kito. Santis sapnavo. Jis buvo senovės istorijos pamokoje, kurią vedė dėstytojas Švarcbachas, ten buvo ir Sofija. Ji sėdėjo ilgus tamsius plaukus susipynusi į įprastą kasą, surištą šilkiniu raudonu kaspinu. Mūvėjo džinsus ir vilkėjo alyvų spalvos palaidinę, pabrėžiančią jos spindintį įdegį. Atrodė graži, maloni, tamsi ir žvilganti. Ji atsisuko ir mirktelėjo, rudos raudonmedžio akys užgaidžiai jam nusišypsojo. Paskui staiga ji virto Džordžija, sėdėjo nuoga ir jam šypsojosi. Jis susidrovėjo, kad ji sėdi nuoga prieš visą klasę, bet ji, regis, nekreipė dėmesio. Tik spoksojo mieguistomis akimis. Jis troško, kad vėl sugrįžtų Sofija, bet ši buvo dingusi. Kai nubudo, Džordžija buvo įsitaisiusi jam tarp kojų. Jis pažvelgė į ją norėdamas įsitikinti, jog tai Džordžija, ne Sofija. Pamačius į jį pakeltas geidulingas jos akis, jo kūnas atsipalaidavo.

– Mielasis, atrodai taip, lyg būtum išvydęs vaiduoklį, – nusijuokė ji.

– Taip ir buvo, – atsakė jis ir atsidavė gosliam malonumui, pasidavė jos liežuvio burtams.

Pirmuosius šešis savo dvejų metų užsienyje mėnesius Santis praleido daug keliaudamas po pasaulį su savo draugu Choakinu Barnaba. Juodu nuvyko į Tailandą, kur išnaršė raudonųjų žibintų kvartalus ieškodami pramogų ir prostitučių. Santį pribloškė ir kartu sužavėjo, ką moterys išdarinėja su savo kūnais: to jis nebūtų įstengęs sugalvoti net pačiose šiurpiausiose savo vizijose. Malaizijos Kamerono aukštumose jie rūkė kanapes ir stebėjo saulėlydžius, kalvas paverčiančias auksu. Keliavo po Kiniją, vaikštinėjo Didžiąja siena, Uždraustajame mieste žavėjosi Aukščiausios harmonijos paviljonu ir pasišlykštėjo atradę, kad kinai iš tiesų valgo šunis. Su kuprinėmis ant pečių juodu pervažiavo Indiją, kur prie Tadžmahalo Choakinas apsivėmė, prieš tai tris dienas pragulėjęs lovoje dėl dehidracijos ir viduriavimo. Indijoje jie jodinėjo drambliais, Afrikoje – kupranugariais, Ispanijoje – gražiais baltais žirgais.

Iš kiekvienos aplankytos šalies Santis siuntė namiškiams atvirukus. Negalėdama su juo susisiekti Čikita puolė į neviltį. Visus šešis mėnesius jis važinėjo tokiomis vietomis, kur buvo nepasiekiamas, kas kelios dienos keliaudavo vis kitur, nė pats nežinodamas kur. Visiems palengvėjo, kai baigiantis žiemai sulaukė žinios, jog jis Rod Ailande ieško vietos apsistoti ir užsirašo į studijas, kur, be kita ko, studijuos verslą ir senovės istoriją.

Pirmąsias kelias dienas Braune Santis gyveno viešbutyje. Bet per pirmą paskaitą universiteto miestelyje jis susipažino su pora draugiškų amerikiečių iš Bostono, ieškančių žmogaus, kuris sutiktų kartu gyventi jų name Baueno gatvėje. Paskaitą skaitė senas profesorius smulkute burna, paslėpta po tankia balta barzda, ir dar menkesniu balsu, prarydamas žodžių galūnes; paskaitai besibaigiant jie jau buvo sužinoję beveik viską, ką norėjo vienas apie kitą žinoti, ir tapę geriausiais draugais.

Frankas Stanfordas buvo neaukštas, bet tvirtas jaunuolis plačiais pečiais ir gerai ištreniruotais raumenimis, iš tų, kurie ūgio stoką kompensuoja plušėdami sporto salėje, norėdami būti kuo stipresni, ir nuolat treniruodamiesi žaidimus, tokius kaip tenisas, golfas ir polas, kad merginos nepastebėtų jų ūgio ir žavėtųsi pergalėmis. Santis jam kaipmat padarė įspūdį; ne tik dėl to, kad atvyko iš Argentinos, kas jau savaime skleidė nepaprastą žavesį, bet todėl, kad žaidė polą, o polo niekas nežaidžia geriau už argentiniečius.

Frankas ir jo draugas Stanlis Normanas, kuriam labiau patikdavo sėdėti kampe, rūkyti kanapes ir brązginti gitara nei blaškytis su teniso rakete ar polo maleta, pakvietė Santį į Baueno gatvę aprodyti namo. Sančiui jis padarė įspūdį. Tai buvo tipiškas Amerikos Rytų pakrantės namas aukštais pakeliamais langais ir įspūdingu priebučiu, stovintis gatvėje, apsodintoje lapuočiais medžiais, o jos pakraščiais buvo pristatyta elegantiškų automobilių. Viduje nepriekaištinga tvarka, sienos naujai išdažytos, kambariai apstatyti pušiniais baldais, apmuštais dryžuotu ir languotu tamsiai mėlynos ir baltos spalvos audiniu.

– Mama primygtinai išsireikalavo man jį įrengti, – atsainiai tarė Frankas. – Ji iš tų žiauriai globėjiškų mamų. O man kas. Noriu pasakyti, na, pažiūrėkit, kaip jis atrodo – turėtų atsidurti žurnalo puslapiuose. Kertu lažybų, šis namas įspūdingiausias visoje gatvėje.

– Frankai, juk mes neįsivedėm taisyklių, kaip jame elgtis, tiesa? – tęsiama Bostono tartim paklausė Stanlis. – Juk neprieštarausime, jei ateis paukštyčių.

– Ne, neprieštarausime, tik pageidausime, kad kartu atsivestų ir savo sesutes, jei jos dailutės. Supranti, apie ką aš? – Frankas mirktelėjo Stanliui ir prunkštelėjo.

– Įsivaizduoju, jos čia dailios, – tarė Santis.

– Su tavo akcentu, drauguži, nebus jokių sunkumų. Tu joms patiksi, – patikino jį Stanlis.

Jis neklydo. Universitete jį vaikėsi gražiausios merginos, ir ilgai netrukus jis suvokė, kad jos nenori už jo ištekėti, tik nori su juo miegoti. Argentinoje buvo kitaip. Tiesiog negalėjai gulinėti su visomis iš eilės; moterys reikalavo daugiau pagarbos. Jos tikėjosi asistavimo ir norėjo ištekėti. Bet Braune Santis su merginomis elgėsi kaip braškių rinkėjas. Kai kurias įsidėdavo į krepšelį vėlesniam laikui, kai kurias suvalgydavo iškart. Rugsėjį ir spalį savaitgalius jis leido su Franko šeima Niuporte, kur žaisdavo tenisą ir polą. Jaunesniems Franko broliams jis tapo didvyriu, nes jie dar nebuvo matę tikro argentiniečio polo žaidėjo, o Franko mama Džozefina Stanford buvo regėjusi daug argentiniečių polo žaidėjų, bet nė vieno tokio gražaus, todėl jį dievino.

– Tad Santis – Santjago trumpinys, tiesa? – paklausė Džozefina paduodama jam stiklinę kokakolos ir baltu rankšluosčiu šluostydamasi veidą. Jie ką tik baigė trečią teniso setą prieš Franką ir jo jaunesniąją sesutę Madę. Santis linktelėjo. – Frankas sako, kad mokysiesi tik metus, tiesa?

– Taip, tiesa. Gegužę baigsiu, – atsakė jis sėsdamas ant sodo kėdės ir ištiesdamas ilgas įrudusias kojas. Balti šortai pabrėžė sodrią it medus jo odos spalvą, ir Džozefina stengėsi susilaikyti per ilgai į jas nespoksojusi.

– Paskui grįši į Argentiną? – paklausė ji mėgindama užduoti motinai priderančius klausimus. Ji atsisėdo prieš Santį ir grakščiais pirštais timptelėjo žemyn šlaunis vos dengiantį baltą teniso sijonėlį.

– Ne, ketinu šiek tiek pakeliauti, paskui, metų gale, grįšiu namo.

– Ak, bus puiku. Paskui Buenos Airėse vėl pradėsi viską nuo pradžios. – Ji atsiduso. – Nežinau, kodėl negali mokytis universitete čia.

– Nenoriu būti per ilgai išvažiavęs iš Argentinos, – nuoširdžiai atsakė jis. – Ilgėčiausi jos.

– Kaip miela. – Ji maloniai nusišypsojo. – Ar turi namie merginą? Guldau galvą, kad turi. – Ji nusijuokė ir koketiškai mirktelėjo.

– Ne, neturiu, – atsakė jis keldamas prie lūpų stiklinę ir godžiai ją išgerdamas.

– Na, Santi, tuomet stebiuosi. Toks gražus vaikinas. Ką gi, tuo geriau mano sesėms amerikietėms.

– Universitete Santis šioks toks didvyris, mama. Nežinau, ką turi Lotynų Amerikos vyrai, bet merginos dėl jo kraustosi iš proto, – pajuokavo Frankas. – Aš renkuosi tik po jo – trupinius nuo turtuolio stalo.

– Frankai, nesąmonė. Netikėkit juo, ponia Stanford, – susidrovėjo Santis.

– Prašau vadinti mane Džozefina. Ponia Stanford verčia mane jaustis kaip kokia mokytoja, o aš nenoriu tokia būti. Viešpatie, tikrai ne. – Ji vėl priglaudė rankšluostį prie raustančio veido. – Kur Madė? Made!

– Čia, mama, tik atsinešiu gėrimo. Santi, ar nori ko nors? – paklausė ji.

– Būtų gerai dar stiklinė kokakolos. Dėkui.

Madė buvo tamsiaplaukė ir labai neišraiškinga; užuot paveldėjusi tankius kaštoninius mamos plaukus, auksinę odą ir kerintį laumės veidą, ji turėjo kiek apgailėtiną tėvo išvaizdą. Madės nosis buvo ilga, akys mažos ir užburkusios, lyg būtų ką tik pabudusi, nuo greito maisto bei saldžių gėrimų išgeltusi spuoguota paauglės oda. Džozefina būtų norėjusi padrąsinti Santį kur nors pakviesti dukterį, bet jai užteko proto pripažinti, kad Madė Sančiui nebuvo nei pakankamai graži, nei įdomi. „Ak, jei būčiau dvidešimčia metų jaunesnė, – pamanė ji, – nusivesčiau jį į antrą aukštą ir išeikvočiau visą tą jo energijos perteklių.“ Santis stebėjo Džozefiną prisimerkęs ir apgailestavo, kad ji – geriausio draugo mama. Jam nerūpėjo, kiek jai metų. Žinojo, kad lovoje ji būtų fantastiška.

– Nagi, Santi. O gal supažindintum mano Franką su kokia nors miela argentiniete. Juk turi seserų, tiesa? – paklausė Džozefina sukryžiuodama ilgas baltas kojas.

– Turiu vieną, bet ji – ne visai Franko skonio. Kaip jam, ji nepakankamai galvota.

– Tai tada pusseserių. Pasiryžau kaip nors įtaisyti tave, Santi, į mūsų šeimą, – sukikeno ji.

– Turiu pusseserę vardu Sofija. Ji labiau tiktų.

– Kokia ji?

– Drąsi, sunkaus būdo, išpaikinta, bet labai graži ir polą žaistų geriau nei jis.

– Na, su tokia paukštyte mielai susipažinčiau, – tarė Frankas. – Ar ji aukšta?

– Maždaug tavo ūgio. Ji ne itin aukšta, bet talentinga ir žavi, ir visuomet pasiekia, ko nori. Su ja netektų nuobodžiauti, tai jau tikrai, – išdidžiai tarė jis, įsivaizduodamas įžūlų Sofijos veidą ir su meile jį prisimindamas.

– Tai bent pupytė! Kada galėsiu su ja susipažinti?

– Teks atvažiuoti į Argentiną. Ji dar mokosi mokykloje, – tarė jam Santis.

– Turi nuotrauką?

– Namie, Baueno gatvėje, turiu.

– Manau, verta leistis į kelionę bent ją pamatyti. Man patinka, kaip skamba… koks, sakei, jos vardas?

– Sofija.

– Sofija. Man patinka, kaip skamba Sofija. – Jis susimąstė. – Ar ji lengvai prieinama?

– Lengvai prieinama?

– Ar miegotų su manim?

– Frankai, brangusis, tik ne mamai girdint, – papriekaištavo Džozefina mojuodama prieš save rankute, lyg norėtų išsklaidyti nepadorių jo žodžių tvaiką.

– Tai ar miegotų? – neatstojo jis nekreipdamas dėmesio į mamą, kuri tik stengėsi pasirodyti naujajam jo draugui.

– Ne, nemiegotų, – atsakė Santis ir pasijuto nejaukiai šitaip kalbėdamas apie Sofiją.

– Guldau galvą, kad miegotų, tik tektų prisikalbinti. Jūs iš Pietų Amerikos gal ir turite žavesio, bet mes turime atkaklumo. – Jis tyliai nusijuokė. Sančiui nepatiko Franko akyse sužibęs konkurento žvilgsnis, jis gailėjosi paminėjęs Sofiją.

– Tiesą sakant, žinau merginą, kuri daug labiau tau tiktų, – tarė jis išsisukinėdamas.

– O ne. Man labai patinka Sofijos vardo skambesys, – nenusileido Frankas.

Santis be ūpo gurkšnojo Madės atneštą dar vieną stiklinę kokakolos. Staiga pasijuto labai pavyduliaująs pusseserės ir ėmė sukti galvą, kaip sulaikyti Franką, kad šis neskristų su ja susipažinti. Frankas mėgo tokius dalykus. Turėjo pakankamai pinigų keliauti bet kur ir drąsos viską išbandyti.

Sugrįžus į universitetą pašto dėžutėje Sančio laukė dar vienas Sofijos laiškas. Ji rašydavo kas savaitę, kaip buvo pažadėjusi.

– Nuo ko? – smalsiai paklausė Stanlis. – Laiškų gauni daugiau nei pašto skyrius. – Jis gitara brązgino Bobo Dilano melodiją.

– Nuo pusseserės.

– Ar jis nuo mano Sofijos, ką? – paklausė Frankas, išdygęs iš virtuvės su pora riestainių ir rūkyta lašiša pavakariams.

– Nemaniau, kad tu jau namie, – tarė Santis.

– Sugrįžau. Nori, jie skanūs? – pasiūlė krimsdamas riestainį.

– Ne, dėkui. Einu skaityti į viršų. Mamos laiškai būna ilgi.

– Maniau, sakei, kad jis nuo pusseserės, – tarė Frankas.

– Tikrai? Norėjau pasakyti, nuo mamos.

Pats nustebo, kad meluoja dėl tokių niekniekių. Kai Braune šitiek merginų, Frankas greit pamirš Sofiją.

– Klausykit, Džonatanas Sakvilas šiandien rengia vakarėlį. Norite eiti? – paklausė Frankas.

– Žinoma, – atsakė Stanlis.

– Žinoma, – atsakė Santis eidamas į prieškambarį.

Užlipęs į antrą aukštą, vienas savo kambary, jis perskaitė Sofijos laišką.

Brangiausias mylimas pusbroli Santi,

Dėkui už paskutinį laišką, nors pastebėjau, kad tavo laiškai darosi vis trumpesni. Taip neturi būti. Aš nusipelniau daugiau. Juk aš rašau tau labai ilgus laiškus, nors esu labiau užimta nei tu – nepamiršk, tu neturi tokios mamos kaip aš, verčiančios visą laiką mokytis. Manau, kad gyvenu gerai. Vakar buvo tėčio gimtadienis, tad visi vakarieniavome Migelio namuose. Negali įsivaizduoti, kokie karščiai. Aną savaitę Agustinas vos manęs neprikūlė. Mudu dėl kažko susivaidijome. Žinoma, pradėjo jis, bet spėk, kas buvo apkaltintas? Tad viską iš jo spintos sumečiau į baseiną, net labiausiai branginamus odinius aulinius ir maletas. Būtum prisijuokęs, jei būtum matęs jo veidą. Turėjom su Marija slėptis, nes tikrai maniau, kad jis mane nudės. Ar pasigestum manęs, Santi? Oi, turiu eiti, mama lipa laiptais. Atrodo labai įpykusi. Kaip manai, ką dabar iškrėčiau? Palieku tau spėlioti ir papasakosiu kitame laiške. Jei greitai neparašysi, nepapasakosiu, o juk žinau, kad miršti iš smalsumo.

Didelis bučkis,

Sofija

Skaitydamas laišką Santis tyliai juokėsi. Kai sulankstęs dėjo jį į stalčių kartu su kitais jos ir tėvų bei Marijos laiškais, pajuto perveriantį namų ilgesį. Bet jis truko tik akimirką; tuoj pat jį nustelbė mintis apie Džonatano Sakvilo vakarėlį.

Džonatanas Sakvilas gyveno Vilties gatvėje, už kelių kvartalų nuo Baueno gatvės, ir garsėjo šauniausiais vakarėliais su dailiausiomis merginomis. Iš tiesų Santis ne itin troško ten eiti, jo nuotaika buvo kaip niekad prasta, bet žinojo, kad taip bus geriau nei sėdėti ir liūdėti su laiškais iš namų. Tad jis nusiprausė po dušu ir apsirengė.

Sančiui, Frankui ir Stanliui atėjus, Džonatanas stovėjo namo tarpduryje ranka apglėbęs dvi žaižaruojančias raudonplaukes ir iš butelio gurkšnojo degtinę.

– Sveiki, draugužiai. Vakarėlis tik prasideda, – suvebleno jis. – Eikite vidun.

Namas buvo erdvus ir tiesiogine prasme virpėjo nuo garsios muzikos bei daugiau nei šimto penkiasdešimties žmonių kojų. Norėdami patekti prie gėrimų, jie turėjo brautis koridoriumi pro minią; žmonių buvo taip tiršta, kad priminė ūžiantį bičių avilį: jie stumdė vienas kitą ir stengėsi perrėkti muziką.

– Sveikas, Džo! – sušuko Frankas. – Santi, pažįsti Džo?

– Labas, Džo, – vangiai pasisveikino Santis.

– Sveikas, Džo! Kas naujo? Kur gražioji Karolina? – paklausė Frankas, pro Džo petį dairydamasis jo sesers.

– Nerk čionai, Frankai, jei nebijai. Ji kažkur čia.

– Vaikinai, einu vidun. Nelaukit manęs grįžtančio!

Santis akimis nulydėjo Franką, dingstantį siūbuojančioje prakaituotų kūnų masėje.

– Nuo viso šito man pradeda skaudėti galvą. Einu namo pas Dilaną ir Buvį, – tarė Stanlis. Jis visuomet kalbėdavo it apdujęs, net jei toks ir nebūdavo. – Gyvenimas neturi būti kaip kalnelių atrakcionas. Čia pernelyg triukšminga – tikrai per daug triukšminga. Nori eiti atsipalaiduoti su manim?

– Taip, eime. – Santis gailėjosi apskritai atėjęs. Visiškai veltui sugaištas laikas.

Išėjęs į vėsų spalio orą Santis giliau atsikvėpė. Naktis buvo giedra ir žvaigždėta, ir jis prisiminė tas tvankias vasaros naktis, kai žvelgdavo į dangų stovėdamas po ombu medžiu. Dar nė karto jo nebuvo užplūdęs namų ilgesys, tai kodėl staiga jam taip ilgu?

– Ir jūs išeinate? – už nugarų pasigirdo kimus balsas. Abu atsigręžė.

– Taip, išeiname. Nori eiti kartu? – tarė Stanlis apžiūrinėdamas merginą; jam patiko, ką matė.

– Ne, – atsakė ji, paskui išsišiepė Sančiui.

– Ar mes pažįstami? – paklausė jis gatvės šviesoje tyrinėdamas blyškų jos veidą.

– Ne, bet aš tave žinau. Mačiau šiose vietose. Esi naujokas.

– Taip, esu. – Jis spėliojo, ko ji nori. Vilkėjo trumpą raudoną paltą, lieknas kojas slėpė blizgantys odiniai aulinukai iki kelių. Ji suvirpėjo ir sumindžikavo vietoje.

– Vakarėlis man per daug triukšmingas. Norėčiau eiti kur nors kitur, kur tylu ir šilta.

– Tai kur?

– Na, ketinau eiti namo, bet nenoriu būti viena. Gal nori eiti kartu ir palaikyti man draugiją? – paklausė ji ir nusišypsojo nuginkluojančia šypsena.

– Kaip suprantu, aš nekviečiamas, – susitaikęs tarė Stanlis. – Santi, pasimatysim, kai pasimatysim. – Jis nutolo gatve.

– Kuo tu vardu? – paklausė jis.

– Džordžija Miler. Esu antrakursė. Mačiau tave studentų miestelyje. Tu iš Argentinos, tiesa?

– Taip.

– Ilgiesi jos?

– Truputį, – nuoširdžiai atsakė jis.

– Taip ir maniau. Atrodei truputį vienišas. – Ji įsikibo jam į parankę. – Gal eikime pas mane? Padėsiu tau pamiršti namus.

– Mielai užeičiau, ačiū.

– Nedėkok man, Santi. Tu man taip pat darai paslaugą. Jau patį pirmą kartą tave pamačiusi norėjau eiti su tavimi į lovą.

Šiltoje Džordžijos namų šviesoje Santis galėjo geriau į ją įsižiūrėti. Ji nebuvo gražuolė – veidas pailgas, skvarbios mėlynos akys per toli viena nuo kitos – ir vis dėlto patraukli. Lūpos asimetriškos, bet jausmingos, o kai nusišypsodavo, tai darydavo tik puse lūpų. Buvo apdovanota daugybe tankių šviesių garbanų, kurios jai einant sūpavosi it sporto varžybų šokėjų bumbulai, o kai ji nusivilko paltą ir Santis išvydo pūpsančias krūtis, liauną liemenį ir ilgas dailias kojas, pajuto slėpsnose sukrutant. Ji turėjo pornožvaigždės figūrą ir tai žinojo.

– Per šitą kūną dažnai patenku į bėdą, – atsiduso ji pajutusi, kad jis spokso. – Ko norėtum išgerti?

– Viskio.

– Nejau taip labai?

– Kas?

– Ilgiesi namų.

– Na, ne, ne visai. Jaučiuosi gerai.

– Bet kartais, kai mažiausiai tikiesi, ima ir užplūsta, tiesa?

– Tiesa.

– Gal laiškas, kartais kvapas ar muzika, – tarė ji ilgesingai.

– Iš kur žinai?

– Nes, Santi, aš iš Pietų. Nejau neatskiri?

– Iš Pietų? – nesupratęs paklausė jis.

– Iš Džordžijos, – tarė ji.

– Ak, taip. Bijau, kad tavo tartis man skamba taip pat, kaip ir visų kitų.

– Nieko tokio, gražuoli. Man tavo tartis skamba kaip niekieno kito. Tiesą sakant, tai nuostabiausias kada nors girdėtas akcentas. Taigi gali kalbėti, kiek nori, o aš tik klausysiu ir leipėsiu. – Ji nusijuokė krūtininiu juoku. – Tik noriu, kad žinotum: suprantu, ką tai reiškia, su manimi tau nereikia apsimetinėti. Aš čia, su tavimi. Na, štai ir tavo viskis, užsikurkime židinį, įjunkime muziką ir abu pamiršime savo namų ilgesį. Sutarta?

– Sutarta, – atsakė Santis žiūrėdamas, kaip ji pasilenkusi tvarko malkas.

– Pamiršk židinį, Džordžija iš Džordžijos, eime į viršų, – staiga tarė jis pastebėjęs nėriniuotus jos kojinių kraštus ir iš po mini sijonėlio švystelėjusias juodas kelnaites. – Yra tik vienas būdas pamiršti namus – tai užsimiršti vienas kitame, – dusliai pridūrė jis, ištuštindamas savo taurę.

– Na, tuomet eime. Baisiausiai noriu su tavim užsimiršti, – atsakė ji ir paėmusi jo ranką nusivedė laiptais į viršų, į savo miegamąjį.

Keturioliktas skyrius

Santa Katalina, 1973-ųjų gruodis

Čikita kone nemiegojo. Naktis tvyrojo drėgna ir šilta. Tvankiame kambaryje ji neramiai vartėsi lovoje klausydama lygaus savo vyro Migelio parpimo – stambus ir plaukuotas, jis gulėjo šalia. Bet tą naktį miegas jai buvo nepasiekiama prabanga ne dėl oro drėgmės ir ne dėl baisaus sapno, kurio išbudintas Pančitas atbėgo verkdamas prie jos lovos. Ji nemiegojo todėl, kad kitą dieną, po dvejų metų, praleistų studijuojant Amerikoje, turėjo grįžti namo jos sūnus Santis.

Jis dažnai rašė laiškus. Ji jaudindamasi laukdavo kassavaitinių jo laiškų, skaitydama džiaugdavosi ir kartu liūdėdavo, nes siaubingai jo ilgėjosi. Jie matėsi tik kartą, kai kovą aplankė jį per pavasario atostogas. Jis išdidžiai aprodė tėvams studentų miestelį, namą Baueno gatvėje, kur gyveno su dviem draugais, kelioms dienoms jie nuvažiavo į Niuportą prie vandenyno pabūti su jo draugu Franku Stanfordu ir jo žavia šeima. Migelis džiaugėsi, kad Santis net sugebėjo žaisti polą ir, regis, dažniausiai savaitgaliais tą ir darydavo. Dabar jis buvo devyniolikos, beveik dvidešimties, ir atrodė labiau suaugęs nei tuomet, kai tą kaitrų kovo vakarą ji pamojo jam atsisveikindama.

Čikita ir Ana dažnai vakarais ilgai sėdėdavo terasoje, žvelgdavo į tolius ir detaliai aptarinėdavo vaikus. Ana labai kankinosi dėl siaubingo dukters elgesio. Vylėsi, kad laikui bėgant Sofija nusiramins; bet, tiesą sakant, juto, kad elgesys tik blogėja. Ji buvo įžūli ir maištinga. Apimta pykčio, kylančio tarytum dėl nieko, atsikalbinėdavo ir net negražiai išvadindavo savo mamą.

Septyniolikos ji buvo nepriklausoma ir bjauri kaip niekada. Mokykloje mokėsi blogai, vilkosi klasės gale, jai niekas nesisekė, tik rašinius rašė puikiai, nes atsiduodavo įsivaizduojamam svajonių pasauliui. Mokytojai skųsdavosi, kad ji negali susikaupti ir tyčia stengiasi kitiems sutrukdyti pamoką. Jie taip pat nežinojo, ką su ja daryti. Savaitgaliais Santa Katalinoje ji išjodavo raita ant arklio ir negrįždavo valandų valandas. Nė nemanė pasakyti mamai, kur dingsta. Dažnai namo grįždavo jau sutemus, tyčia pavėlavusi vakarienės.

Kantrybės taurė persipildė, kai Ana išsiaiškino, jog Sofija papirkusi vairuotoją ir šis ją vežiodavęs į San Telmą, senąją miesto dalį, kur ji didžiąją savaitės dalį leisdavusi pas seną ispanų jūrininką vardu Chesus mokydamasi šokti tango. Ana būtų ir nesužinojusi, jei mokyklos direktorė nebūtų paskambinusi palinkėti Sofijai greičiau sveikti nuo liaukų uždegimo.

Kai ji dėl to papriekaištavo Sofijai, ši tiesiog pareiškė, kad jau išaugusi iš mokyklos ir norinti būti šokėja. Pakas pasijuokė ir pagyrė jos iniciatyvą. Ana įniršo. Bet Sofija jau buvo taip pripratusi prie mamos pykčio, kad dėl to nesijaudino. Ana turės sugalvoti kitą būdą dukteriai suvaldyti. Jos grožis ir žavesys jai tik kenkė; kaip tik todėl ji visuomet išnešdavo sveiką kailį. Čikita mėgino švelniai paaiškinti svainei, kad Sofija labai panaši į savo mamą. Bet Ana tik beviltiškai purtydavo raudonplaukę galvą ir nenorėdavo nieko girdėti.

– Savo nelaimei, ji per daug žavinga. Visus apsuka aplink mažąjį pirštelį, ypač tėvą. Jis nė kiek manęs nepalaiko. Jaučiuosi kaip pabaisa. Aš vienintelė duodu jai pylos. Jei nepasisaugosiu, viskas baigsis tuo, kad ji ims manęs nekęsti, – sunkiai atsiduso ji.

– Gal taip ir bus, – nesiginčijo Čikita, – jei duotum jai daugiau valios, daugiau laisvės, ji taip nesiplėštų iš vadžių.

– Ak, Čikita, kalbi visai kaip mano tėvas. – „Kodėl, – pagalvojo ji, – šioje šeimoje viskas vis sukasi apie arklius!“

– Jis buvo labai išmintingas.

– Kartais. Dažniausiai tik erzinantis.

– Tau jo trūksta, tiesa? – išdrįso paklausti Čikita. Tiesą sakant, su svaine ji niekad nekalbėdavo apie jos tėvus. Kalbėdama apie Airiją Ana jausdavosi nejaukiai.

– Tam tikra prasme taip. Tačiau ilgiuosi ne tėvo, kuris atvyko į Argentiną, o to, pas kurį užaugau Glengarife. Mūsų santykiai kažin kaip pasikeitė. Gal aš pasikeičiau, nežinau. – Ji nuleido akis. Čikita žvelgė į jos veidą, nutviekstą šiltos vakaro šviesos, ir galvojo, kokia ji neįtikėtinai graži, bet kokia tapusi tulžinga.

– Ir aš jo ilgiuosi, – tarė ji.

– Iš dalies Sofija tokia išpaikinta ir jo dėka. Aš jos niekada nepaikinau. Nei Pakas, nei mano tėvas niekad neįžvelgė giliau, kas slepiasi po tuo žavesiu.

– Po tuo Solanasų žavesiu!

– Po tuo prakeiktu Solanasų žavesiu! – pakartojo Ana, paskui nusijuokė. – Mano mama taip pat buvo žavi. Visi ją mylėjo. Vargšė teta Dorotė, stora ir negraži, – visas grožis atiteko mano mamai. Teta Dorotė taip niekada ir neištekėjo.

– O kas jai nutiko? – paklausė Čikita.

– Nežinau. Gėda pasakyti, bet mūsų ryšys nutrūko.

– Ak.

– Žinau, pasielgiau blogai, bet ji taip toli… – Jos balsas nutilo. Ji juto kaltę. Net nežinojo, gyva jos teta ar mirusi. Kai mirė senelis O’Dvajeris, reikėjo bandyti ją susirasti, bet jai neužteko drąsos. Geriau jau nieko nežinoti. „Kai nežinai, tai ir širdies neskauda“, – pamanė ji vydama tas mintis šalin.

Čikita labai norėjo paklausti apie kitus dėdes ir tetas, nes iš senelio O’Dvajerio pasakojimų žinojo Aną kilus iš didelės šeimos, bet nedrįso. Tad vėl nukreipė kalbą į Sofiją.

– Tikrai manau, kad Sofija išaugs iš tokio elgesio. Tai tik paauglystė.

– Nesu tuo įsitikinusi. – Ana niekam negalėjo to pripažinti, bet dukteryje ji įžvelgė daugiau savo bruožų, nei prasitardavo. – Žinai, Čikita, kas mane labiausiai jaudina? Jei, kaip siūlai, duosiu Sofijai daugiau valios, ji gali tapti visiškai nevaldoma. Nenoriu, kad kiti namiškiai sakytų, jog užauginau laukinę.

Čikita užjaučiamai nusijuokė; ji apie nieką blogai negalvodavo.

– Ana, visi myli Sofiją, ji – laisvoji dvasia. Mano Santis ir Marija ją dievina, visi jai viską atleidžia. Tik tau atrodo, kad ji elgiasi blogai; visų kitų nuomone, ji apskritai nieko blogo negali padaryti. Šiaip ar taip, koks skirtumas, ką mano kiti?

– Man tai siaubingai svarbu. Žinai, kokie jie. Užvis labiausiai žmonėms patinka liežuvauti.

– Taip, kai kuriems patinka, bet jie nėra svarbūs, – tarė Čikita, nenuleisdama akių nuo svainės. Po tokios daugybės metų Ana vis dar jautėsi nepritapusi, nevisavertė, štai kodėl ją taip jaudino, ką apie jos vaikus galvoja kiti. Žūtbūtinai troško jais didžiuotis. Jų sėkmė darė jai garbę, o nesėkmės metė šešėlį. Ji jautėsi turinti visą laiką įrodinėti savo vertę. Visai negalėjo atsipalaiduoti.

Čikita norėjo jai pasakyti, kad tai tikrai nesvarbu. Klasė neturi reikšmės. Aną visi myli, ji priklauso jų šeimai. Ji mylima tokia, kokia yra; jos nesaugumo jausmas taip pat yra jos bruožas, ją visi myli dar ir dėl to. Iš pradžių, kai prieš daugybę metų ji atvyko į Santa Kataliną, jie žvelgė į ją kaip į laimės ieškotoją, norinčią ištekėti už Pako dėl turto ir padėties. Ji nepritapo. Bet sugrįžus pasitikėjimui drovi elnė virto išdidžia tigre, pelniusia visų pagarbą.

Čikita troško Anai pasakyti, kad Sofija maištauja, nes Ana beprotiškai myli sūnus. Ji akivaizdžiai gyvena vien dėl Rafaelio ir Agustino. Jei juodu elgtųsi taip akiplėšiškai kaip Sofija, Ana didžiuotųsi jų būdo išskirtinumu, nemėgintų jų drausminti. Ji būtų patenkinta įžvelgusi juose savo pačios nepaklusnumą ir savo meile juos skatintų. Dabar ji pavydėjo dukteriai padėties šeimoje. Pavydėjo, kad Sofijai tenka tiek daug dėmesio. Neapkentė jos ar ją mylėjo, bet niekas negalėjo teigti esąs jai abejingas. Tačiau Čikita jau buvo bandžiusi pasakyti tai anksčiau, jos pastabos tik sustiprindavo Anos nevisavertiškumo jausmą. Čikita buvo išmokusi apie tai nekalbėti.

– Tiek to, – atsiduso Ana, ir Čikita lengviau atsikvėpė, – gana apie Sofiją – jai turėtų kaisti ausys, o tai nė kiek nepadėtų. Štai Rafaelis ir Agustinas visiškai kitokie. Manau, Rafaelis slapta susitikinėja su Chasmina Penja, žinai, Ignasijo Penjos dukra. Jie būtų puiki pora, – tarė Ana išdidžiai įkvėpdama pro nosį. – Jis mano, kad aš nežinau, bet dažnai girdžiu jį kalbant telefonu. Žinoma, nieko jam nesakysiu, pats pasakys, kai ateis laikas. Jis man viską pasakoja, ne taip, kaip jo sesuo, kuri slapukauja it vagis tamsoje… – Ana susigriebė vėl nukreipusi pokalbį prie Sofijos. – Tikriausiai labai jaudiniesi, kad Santjagas grįžta namo, – tarė ji, slopindama poreikį ir toliau skųstis Sofija. – Neįsivaizduoju, kaip ištvėrei Kalėdas be jo.

Čikita liūdnai papurtė galvą.

– Buvo siaubinga. Be abejo, dėl kitų stengiausi to neparodyti, bet tu tikriausiai pastebėjai. Tiesiog viskas buvo kitaip. Man patinka, kai visi esame kartu. Šiaip ar taip, jis norėjo važiuoti į Tailandą ir pakeliauti. Išmaišė visą pasaulį. Ko gero, nėra tokio žemyno, kuriame per pusantrų metų nesilankė. Tokia patirtis nepakartojama. Manau, pastebėsi, kaip labai jis pasikeitė. Dabar jis jau vyras, – išdidžiai tarė ji, prisiminusi pavasario atostogas, per kurias suvokė, kad buvęs vaikas dingo nebegrįžtamai. Balsas tapo žemas ir duslus, smakras nuo šerių patamsėjo, akys nuo įgytos patirties tapo mįslingesnės, o kūnas tvirtas ir galingas kaip tėvo. Ji pastebėjo ir tai, kad šlubčiojimas dabar beveik nekrito į akis. – Negaliu patikėti, kad jis grįžta namo, – laiminga atsiduso ji.

Santis turėjo sugrįžti namo gruodžio viduryje, kaip tik ilgoms vasaros atostogoms, kurios tęsis nuo gruodžio iki kovo; paskui pradės penkerių metų studijas Buenos Airių universitete. Vienas Kalėdas jis praleido, tad Čikita buvo nusprendusi, kad kitas sutiks su šeima. Ji tyliai skaičiavo dienas; nenorėjo skubinti gyvenimo, bet vos galėjo sulaukti tos dienos.

Šeštadienį, gruodžio 12-osios rytą, visai naktį nemiegojusi ji atsikėlė džiugia širdimi. Atitraukiant užuolaidas saulė atrodė skaistesnė nei paprastai, o gėlės dailesnės. Norėdama kuo nors užsiimti, ji dar kartą patikrino Sančio kambarį, ant stalelio prie lovos pastatė vazą su ką tik nuskintomis rožėmis. Namas prisipildė jaudulio. Po rančą kartu su mažaisiais pusbroliais ir sodyboje gyvenančių gaučų bei tarnaičių vaikais siausdamas bėgiojo Pančitas. Fernandas raitas dingo iš akių; jaunesniojo brolio sugrįžimo jis laukė apimtas įvairių jausmų, jausdamas po ilgo laiko vėl nubundančius pavydą ir apmaudą. Palikęs žmoną, pametusią galvą iš nekantrumo, Migelis anksti rytą džipu išvažiavo į oro uostą, o Marija, stengdamasi nesipainioti mamai po kojų, vos baigusi pusryčiauti nudūmė pas Sofiją.

Sofiją rado sėdinčią terasoje su šeima, aplink buvo prikrauta arbatos puodelių, medias lunas ir buñuelos.

– Hola, Marija, qué hacés? – sušuko ji, pamačiusi besiartinančią pusseserę.

– Buen día, Ana, Pakai… – tarė Marija, džiaugsmingai lenkdamasi kiekvieno pabučiuoti.

– Tavo mama tikriausiai labai jaudinasi, – tarė Ana puikiai žinodama, kaip jaustųsi, jei namo grįžtų Rafaelis ar Agustinas.

– Oi, negalit įsivaizduoti, šią naktį ji nė bluosto nesudėjo. Dešimt kartų ėjo į jo kambarį įsitikinti, ar šis paruoštas be priekaištų.

– Santis nė nepastebės, – leptelėjo Agustinas, sviestu tepdamas media luna ir mirkydamas jį arbatoje.

– Žinoma, pastebės, jis viską pastebi, – karštai atsiliepė Ana. Marija prisitraukė kėdę, nes iš virtuvės išniro Soledada, nešina dar vienu puodeliu ir lėkštute.

– O Migelis? – paklausė Pakas nepakeldamas akių nuo laikraščio.

– Jis anksti išvažiavo pasitikti Sančio oro uoste.

– Bueno, – atsakė jis, paskui stodamasis sumurmėjo einąs į Alechandro ir Malenos namus kokteilių.

– Kiek ankstoka kokteiliams, ar ne, tėti?

– Sofija, Alechandro ir Malenos namuose kokteiliams tinkamas metas visą dieną. – Ir jis nužingsniavo; saulėje žibėjo žili jo plaukai.

– Na, Sofija, guldau galvą, kad nekantrauji pamatyti Santį, – čiauškėjo Marija, pildamasi puodelį arbatos. – Kažin, kaip jis atrodys? Kaip manai, ar jis bent kiek pasikeitė?

– Jei užsiaugino barzdą ar dar ką nors tokio kvailo, aš jį nudėsiu, – laiminga atsakė ji iš jaudulio žaižaruojančiomis akimis.

– Pančito jis neatpažins, toks jau dabar užaugęs – greitai žais polą su dideliais vaikinais.

– Ir merginomis, – pridūrė Sofija iš padilbų dėbtelėdama į motiną. Žinojo, kad Anai nepatinka matyti dukterį jodinėjančią po aikštę su vyrais, ir mėgavosi ją kankindama. Kodėl Marija elgiasi taip oriai ir mergaitiškai, o Sofija tokia berniokiška? Ana tiesiog negalėjo suprasti. – Ei, Rafa, pirmiausia Santis norės pažaisti, – maištingai tarė ji. – Ar mes jam padėsime?

– Sofija, tu erzini mamą, atstok nuo jos, – atsakė jis išsiblaškęs, labiau įsigilinęs į sekmadienio laikraščius nei į mergaitišką sesers ir pusseserės čiauškėjimą. Ana papurtė galvą ir giliai kankinamai atsiduso, tuo tik pradžiugindama Sofiją.

– Sofija, kodėl nepalaukus, kaip viskas klostysis. Jis turės tiek daug mums visiems papasakoti, – griežtokai pasiūlė ji. Paskui, prisiminusi Čikitos patarimą, pamanė pamėginsianti ir neryžtingai pridūrė: – Tiesą sakant, manau, Sančiui būtų visai smagu su tavim, Sofija, pažaisti polą. Esu tikra, kad nenorės visą popietę sėdėti ir kalbėtis su mumis.

– Tikrai? – lėtai atsiliepė Sofija. Ji klausiamai dirstelėjo į mamą, o ši tik nusišypsojo ir toliau valgė pusryčius. Po kurio laiko abi merginos pakilo nuo stalo ir nubėgo į namą, viską palikusios sutvarkyti jas mylinčiai Soledadai.

Atsidūrusios rausvame gėlėtame Sofijos kambaryje jos nuvirto ant didelės lovos, sujaukė ką tik išlygintą lovos užtiesalą ir ant grindų nuspyrė savo alpargatas.

– Ar gali patikėti? – sukrykštė Sofija.

– Kuo?

– Mama! Ji pasakė, kad neprieštaraus, jei žaisiu polą! – Sofija gūžtelėjo pečiais.

– Pirmą kartą.

– Taip. Kažin kodėl?

– Nesistebėk, Sofija, tiesiog džiaukis.

– Taip ir padarysiu. Žinoma, čia neilgam. – Ji atsiduso. – Palauk, pasakysiu Sančiui.

– Kiek dar turėsime laukti? Valandų valandas! – suniurnėjo Marija, žiūrėdama į savo laikroduką.

– Aš tokia susijaudinusi, kad vos telpu savo kailyje, – karštai kalbėjo Sofija, jos ryškių bruožų veide pro įdegį prasimušė raudonis. – Ką man apsivilkti?

– Na, o ką turi?

– Ai, ne taip jau daug. Visi madingi mano drabužiai Buenos Airėse. Visuomet mūviu džinsus arba bombachas del campo. – Ji plačiai atplėšė spintos duris. – Žiūrėk! – Spintoje daugiausia buvo krūvelės tvarkingai sulankstytų sportinių marškinėlių bei megztinių ir sukabintų džinsų.

– Tikrai, pasirauskime, – paslaugiai tarė Marija naršydama giliau. – Tai ko mudvi ieškome? Kaip norėtum šiandien atrodyti?

– Panašiai kaip tu, – kiek pagalvojusi tarė Sofija.

Marija vilkėjo dailią suknelę, siekiančią kulkšnis ir papuoštą mezginiais bei kaspinu, derančiu su kitu kaspinu ilguose tamsiuose jos plaukuose.

– Kaip aš? – nustebusi paklausė ji ir suraukė nosį. – Bet aš niekada nemačiau tavęs su tokia suknele.

– Na, visuomet būna pirmas kartas. Klausyk, po dvejų metų grįžta Santis ir aš noriu jį apstulbinti.

– Verčiau jau stulbink Robertą, – atsakė šypsodamasi Marija.

Robertas Lobitas buvo aukštas įdegęs šviesiaplaukis, užtektinai žavus susitikinėti su kuo tik panorėjęs. Artimas Fernando draugas, jis priklausė Lobitų iš La Paso, gretimos estancia, klanui. Jis ne tik žaisdavo polo aikštėje turėdamas šešių įvarčių handikapą, bet ir pritraukdavo minias žiūrovų. Jei žaisdavo Robertas Lobitas, visos sodybos merginos, kaip tikriausiai ir kaimyninių sodybų gražuolės, palikdavo skaitomus meilės romanus ir susirinkdavo stebėti jo žaidimo.

Sofijos jis niekada nedomino. Net kai užkalbino ją po Santa Katalinos taurės ar kitąkart prišuoliavęs savo polo maleta patapšnojo jai per užpakalį, ji tiesiog nekreipė dėmesio. Dėl to Robertui ji pasirodė kitokia nei merginos, raustančios ir mikčiojančios jam užkalbinus. Šitos pergalės nereikalavo pastangų. Sofija kalbėdavosi su juo, juokaudavo, bet jis suprato jai nepatinkąs, ir dėl to siekti jos palankumo buvo dar įdomiau.

Po kivirčo su Marija Sofija pamanė, kad būtų neblogai, jei ji imtų su kuo nors susitikinėti ir pusseserė pamestų pėdsakus. Niekas neįtarė slaptų jos jausmų pusbroliui, išskyrus Mariją, ir vienintelis būdas ją įtikinti, kad Sofija išaugo iš savo vaikiškos meilės, – atrodyti aistringai įsimylėjusiai ką nors kitą. Ji nesižavėjo nė vienu, tad iš tiesų buvo vis tiek, ką pasirinkti. Išdidumas pakuždėjo, kad tai turėtų būti dailiausias šių vietų vaikinas, tad pasirinko Robertą Lobitą.

Užduotis pasirodė nesunki. Užuot kartojusi ne ir pasijuokusi iš jo mėginimų suartėti, ji leidosi pabučiuojama. Ir patyrė nusivylimą. Ne todėl, kad būtų tikėjusis, jog sudrebės pampos, bet virpuliukas būtų buvęs ne pro šalį. Kai jis ėmė ją bučiuoti drėgna burna, liežuviu žaisti su ne itin aistringu jos liežuviu, ji pasibjaurėjusi atsitraukė. Tiesiog negalėjo ilgai to tverti. Bet paskui jai šovė mintis. Ji užsimerkė ir vėl leidosi pabučiuojama. Šįkart įsivaizdavo, kad ją liečia Sančio lūpos, jo rankos laiko apglėbusios jos juosmenį, jo smakras dreskia jai odą. Tada pavyko. Staiga širdis pradėjo smarkiau plakti, veidas nukaito, o pampos beveik sujudėjo. Vis dėlto tai buvo geriau, nei žiūrėti į arti prikištą nekantrų Roberto Lobito veidą.

Per tuos dvidešimt mėnesių nebuvo nė minutės, kad ji būtų negalvojusi apie Santį ir nelaukusi jo sugrįžimo dienos. Kai jis išvyko, ji pajuto, tarytum visas pasaulis aplink ją būtų sugriuvęs. Be jo Santa Katalina buvo nebe ta. Pasaulio akyse tapusi Roberto Lobito mergina, širdyje ji buvo slapta Sančio mylimoji, nors vienas didžiulis skirtumas liko – su Robertu Lobitu ji niekad nemiegojo. Iš vaiko virsdama moterimi suvokė, kad jos jausmai taip pat tapo kitokie, kažkokie daug pavojingesni. Kaitriomis naktimis ji blaškėsi didžiulėje savo lovoje nuo galvą užplūstančių geidulingų minčių. Dažnai anksti rytą nubusdavo maudžiančiomis rankomis ir kojomis – taip jo geidė. Bejėgė gulėdavo po paklodėmis nežinodama, kaip gelbėtis nuo šio slegiančio karščio. Suprato, kad tokios mintys nuodėmingos, bet po kurio laiko taip prie jų priprato, kad, užuot bauginusios, jos ėmė guosti. Tad ji pasiduodavo.

Iš pradžių juto kaltę ir iš galvos buvo sunku išmesti tėvo Chulijo gerą, bet nepritariantį veidą. Tačiau ilgainiui tėvas Chulijas rado svarbesnių reikalų, nei stebėti naktinius Sofijos nuotykius, ir visiškai išnyko. Ji niekam nepasakojo apie savo troškimus ir buvo labai atsargi, tad paslapties saugojimas ją linksmino ir prablaškydavo begalinį ilgesį. Širdyje ji jautėsi jam artima, nors buvo už daugybės mylių. O jo laiškai, kupini prisiminimų apie namus ir jo naujojo pasaulio smulkmenų, suteikdavo jėgų ne vienai dienai.

Sofija išsitraukė baltą suknelę su petnešėlėmis ir priglaudė prie savęs.

– O kaip šita? – paklausė. – Mama man ją nupirko norėdama išvilioti iš polo aikštės ir ištraukti iš džinsų. Dar niekad jos nevilkėjau.

– Na, apsivilk, pažiūrėkime. Keista, negaliu įsivaizduoti tavęs su suknele, – pakartojo Marija, neramiai suraukusi antakius.

Sofija užsitempė baltą medvilninę suknelę; ties krūtine ir klubais jai teko timptelėti stipriau. Suknelę prilaikė dvi siauros petnešėlės, iki klubų ji buvo prigludusi prie kūno, paskui laisvai krito beveik iki žemės. Nors ties klubais buvo per ankšta, ji beveik begėdiškai išryškino ploną liemenį ir plačius atletiškus pečius. Pūpsančios krūtys nekliudomai veržėsi iš viršutinės suknelės dalies ir atrodė, kad nuo menkiausio judesio gali praplėšti audinį ir išsprūsti lauk. Sofija permetė ant krūtinės ilgą žvilgančią kasą ir viltingai stovėjo prieš veidrodį.

– Ak, Sofija, atrodai gražiai, – nuoširdžiai gėrėdamasi atsiduso Marija.

– Taip manai? – droviai atsiliepė ji ir pasisuko pažiūrėti, kaip atrodo iš nugaros. Ji išties atrodė dailiai, nors jautėsi kiek nepatogiai; nepratusi vilkėti suknelių jautėsi labiau pažeidžiama ir savotiškai rimta. „Keista, kaip pasikeitusi išvaizda tarytum keičia ir asmenybę“, – pamanė ji linksmai. Bet buvo patenkinta.

– Negaliu būti šitaip susišukavusi, aš visad šitaip šukuojuosi. Ar gali man pakelti plaukus? – paklausė ji, staiga apimta poreikio keistis, norėdama, kad tas pokytis būtų visiškas ir stulbinamas. Vis dar priblokšta tokios permainos, Marija pasodino Sofiją prie tualetinio stalelio ir ėmė prie viršugalvio segti ilgas tamsias jos garbanas.

– Santis tavęs nepažins, – burnoje sukandusi segtukus nusijuokė ji.

– Ir visi kiti, – pridūrė Sofija vos prakvėpuodama dėl suspaustos krūtinės. Abiem bekvatojant nuo minties apie aplinkinių reakciją, ji nekantriai žaidė su segtukų ir kaspinų dėžute. Tačiau ją domino tik vieno žmogaus – mylimo pusbrolio reakcija, juk nematė jo dvejus ilgus ir kančios kupinus metus.

Pagaliau atėjo jo sugrįžimo diena, ir tas laukimas bei ilgesys dabar atrodė prabėgę akimirksniu. Kai tik Marija susegė jai viršugalvyje plaukus, Sofija paskutinį sykį pažvelgė į save veidrodyje ir leidosi į Čikitos namus laukti jaunojo didvyrio.

– Ką veiksime iki vidurdienio? – einant pro medžius namo link paklausė Marija.

– Dievai žino, – gūžtelėjo pečiais Sofija. – Tikriausiai galim padėti tavo mamai.

– Padėti mamai? Nemanau, kad ji dar turėtų ką veikti!

Čikita vaikštinėjo aplink gėlių lysves jas laistydama ir taip bandydama sutramdyti savo nekantrumą. Roza, Enkarnasijona ir Soledada dengė stalus pietums, pavėsyje, ledo kibirėliuose, vėso gėrimai. Merginoms priėjus Čikita pakėlė akis ir plačiai nusišypsojo. Ji buvo liekna elegantiška moteris, jaučianti stilių ir turinti gerą skonį, kuris atsiskleisdavo visur, ko tik ji imdavosi. Ji iškart pastebėjo atsinaujinusią Sofiją ir padėjusi laistytuvą džiugiai į ją kreipėsi:

– Sofija, mi amor, negaliu patikėti, kad čia tu. Atrodai nuostabiai. Tau labai tinka šitaip sušukuoti plaukai. Įsivaizduoju, kaip tikriausiai džiaugiasi Ana, kad vilki jos nupirktą suknelę. Žinai, mes ją kartu išrinkome Paryžiuje.

– Tikrai? Tai štai kodėl ji tokia daili, – atsakė Sofija ir dabar, sulaukusi mylimos tetos pritarimo, pajuto daug didesnį pasitikėjimą savimi.

Visos trys susėdo terasoje po dviem skėčiais ir čiauškėdamos apie viską ir nieką retkarčiais dirsčiojo į laikrodukus sužinoti, ar dar ilgai teks laukti. Po kurio laiko atėjo ir Ana. Šviesiai mėlyna suknele ir su skrybėle nuo saulės ji atrodė it vaiduoklis, bet savotiškai graži, lyg iš prerafaelitų paveikslo. Paskui atėjo Pakas su Malena ir Alechandru bei jų vaikais, netrukus pasirodė Fernandas, Rafaelis ir Agustinas. Vos pamatę Sofiją broliai negalėjo susilaikyti jos negailestingai nepaerzinę.

– Sofija – mergina! – ėmė kabinėtis Agustinas, linksmai apžiūrinėdamas ją nuo galvos iki kojų.

– Ne, tikrai. Iš ko sprendi, boludo! – kandžiai atšovė ji, ir bent kartą mama, pradžiugusi, kad pagaliau jos duktė atrodo padori ir daili, griežtai juos nutildė. Nedideliais pulkeliais rinkosi kiti namiškiai ir pagaliau visi laukė kartu, gurkšnodami vyną tarp besiplaikstančių dūmų, kylančių nuo kepamų asado.

Kaip paprastai, gauja liesų šunų godžiai uostinėjo žemę apie kepsninę. Pančitas ir mažieji jo pusbroliai vaikėsi juos ir kas kartą suspiegdavo, jei pavykdavo kurį nors timptelėti už uodegos ar patapšnoti gauruotą galvą, kol mamos nepastebėjo ir nenusiuntė plautis rankų.

Pagaliau Sofija mirguliuojančiame tolyje pastebėjo kylantį mažą dulkių debesėlį, jis lėtai artėjo.

– Žiūrėkite, štai jie! – paskelbė ji. – Jie ten!

Ir tuomet, visiems nukreipus dėmesį į tą dulkių debesėlį, įsivyravo laukimo tyla.

Čikita sulaikė kvėpavimą, nenorėdama pernelyg didelėmis viltimis pritraukti nesėkmės, laukdama, kad automobilis kurią nors akimirką pasuks kitu keliu ir teks nusivilti. Niekas nepastebėjo, kaip vienas šunų nuo kepsninės nugvelbė dešrą. Šunį nusivijo dabar jau šešiametis Pančitas, abejingas brolio, kurio jis beveik neprisimena, atvykimui. Sofija juto krūtinėje besidaužančią širdį, lyg ji veržtųsi išsivaduoti iš savo narvo ir ištrūkti lauk kartu su suspaustomis krūtimis. Juto nuo jaudulio drėkstant delnus ir staiga pasigailėjo neapsimovusi džinsų ir neapsivilkusi marškinėlių – jis turėjo prisiminti ją tokią.

Debesis artėdamas vis didėjo ir didėjo, ir pagaliau pro dulkes blykstelėjo žvilgantis džipo plienas. Jis pasuko pro kampą ir dardėjo alėja rančos link. Kai pagaliau eukaliptų šešėlyje sustojo, iš jo iššoko aukštesnis, platesnių pečių ir dar šaunesnis Santis gelsvomis kelnėmis, dangaus žydrumo marškiniais atlapa apykakle ir rudais odiniais įsispiriamais batais. Jaunasis amerikietis sugrįžo.

Penkioliktas skyrius

Santjagas Solanas pateko į tokias sutiktuves, kokių dar nebuvo regėjęs. Staiga jį apsupo pusbroliai, broliai, tetos ir dėdės, visi norėjo jį pabučiuoti, apkabinti ir užduoti dešimtis klausimų apie jo nuotykius užsienyje. Mama pro ašaras džiaugsmingai šypsojosi; sūnui saugiai sugrįžus į šeimos prieglobstį jai palengvėjo.

Sofija stebėjo jį išlipantį iš džipo ir neskubriai žengiantį jam vienam būdinga eisena, pasitikintį, nuo nuolatinio jodinėjimo kreivokomis kojomis, nesmarkiai, bet vis dėlto pastebimai šlubuojantį. Mamą jis apglėbė su nuoširdžia meile. Regis, ji ištirpo jo glėby. Jis buvo platesnių pečių ir sunkesnis nei tą vasarą prieš išvykdamas į Ameriką. „Išvyko vaikas, o sugrįžo vyras“, – pamanė Sofija nekantriai kramtydama apatinę lūpą. Niekuomet jo akivaizdoje nesijaudindavo, bet staiga ją apėmė dar nepažįstamas drovumas. Savo svajose ji nesąmoningai puoselėjo su juo geidulingus intymius ryšius, ir nors tikrovėje to nebuvo, jai šios svajos buvo tapusios tikrove ir ji nebegalėjo nieko pakeisti. Negalėjo nerausdama žiūrėti į jį. Žinoma, jis apie tai nieko nenutuokė ir ją pamatęs apkabino taip pat broliškai meiliai kaip visuomet.

– Čiofi, kaip pasiilgau mylimiausios pusseserės, – tyliai ištarė jis į jos truputį pakvėpintą kaklą. – Atrodai labai pasikeitusi, vos atpažinau! – Ji neramiai nuleido akis. Pastebėjęs, kad ji jaučiasi nejaukiai, jis sutrikęs susiraukė. – Regis, kol buvau išvykęs, mano Čiofi pražydo ir virto moterimi, – tarė jis ir žaismingai ją suspaudė. Ji nespėjo atsakyti – Rafaelis ir Agustinas nustūmė ją į šalį ir su šiurkščiu meilumu ėmė tapšnoti pusbroliui per nugarą.

– Che, gera matyti tave sugrįžusį! – linksmai šūkavo jie.

– Gera sugrįžti, tikrai jums sakau, – atsakė jis, didelės žalios jo akys minioje ieškojo Pančito. Tai pajutusi Čikita skubiai apibėgo terasą ir laukus dairydamasi jaunėlio, trokšdama, kad jos Sančiui netrūktų nieko. Pagaliau iš už namo kampo išniro Migelis, persimetęs per platų petį spiegiantį ir besiraitantį laimingą Pančitą.

– Ak, štai kur tu, išdykęs nenaudėli, – linksmai tarė motina. – Eikš pasisveikinti su broliu. – To paprašytas mažylis nutilo ir įsikišęs putlų pirštą į burną leidosi motinos paimamas už rankos ir nuvedamas prie laukiančio Sančio.

– Pančitai! – Pasilenkęs Santis stipriomis rankomis sugriebė nedrąsų vaiką. – Ar pasiilgai manęs? – paklausė taršydamas berniukui smėlio spalvos plaukus. Pančitas, labai panašus į brolį, kiek įmanydamas plačiau atmerkė žalias akis ir susižavėjęs ėmė tyrinėti Sančio veidą.

– Kas yra, Pančitai? – paklausė šis, bučiuodamas glotnų įdegusį broliuko skruostą. Berniukas šelmiškai nusijuokė, po ilgų įkalbinėjimų įsikniaubė Sančiui į kaklą ir kažką jam sukuždėjo. – Ak, – nusijuokė brolis, – manai, aš toks pat plaukuotas kaip tėtis, tiesa? – Ir Pančitas perbraukė rankute šiurkštų brolio smakrą.

– Ei, Pančitai, ar leisi ir man apkabinti Santį? – paklausė Marija, apglėbdama juodu abu. Fernandui prireikė daugiau laiko išeiti į priekį; kai pagaliau prisivertė, pajuto apmaudą, sugniaužiantį krūtinę, bet iš visų jėgų pasistengė jį paslėpti. Matė, kad grįžęs brolis sutinkamas kaip didvyris, ir šlykštėjosi kiekviena sutikimo sekunde. Visas jo nuopelnas, kad studijavo kitoje šalyje. Na, ir kas? Nubraukęs nuo akių juodus kaip anglis plaukus jis niūriai pažvelgė į Santį ir išspaudė menką šypsnį. Santis stvėrė jį į glėbį ir kaip senam draugui paplekšnojo per nugarą. Senam draugui? Juodu niekada nebuvo draugai.

– Kaip pasiilgau argentinietiškų asado! – atsiduso Santis, kirsdamas lomo ir kraujines dešreles. – Niekas nekepa mėsos geriau nei argentiniečiai. – Čikita iš pasididžiavimo spindėjo; ji labai stengėsi viską paruošti taip, kaip mėgsta jis.

– Pasirodyk visiems, kad angliškai kalbi kaip amerikietis, – išdidžiai tarė Migelis. Pavasarį išgirdęs sūnų kalbantį su Stanfordų šeima jis buvo maloniai sujaudintas. Jo manymu, sūnus kalbėjo nė kiek ne kitaip nei jie.

– Taip, visą laiką kalbėjau angliškai. Visi mokomieji dalykai buvo anglų kalba, – atsakė jis.

– Na, tai pademonstruosi mums savo anglų kalbą ar ne? – paklausė tėvas pildamasis dar vyno iš krištolinio grafino.

– O ką norėtumėt, kad pasakyčiau? I’m glad to be home with my folks and I missed you all6, – tarė jis nepriekaištinga anglų kalba.

– Ak, por Dios, pasakė kaip tikras amerikietis! – pareiškė motina išdidžiai suplojusi savo nedidukais delnais. Fernandas vos neužspringo savo chorizo.

– Ana, tikriausiai jauti palengvėjimą, kad dabar turėsi su kuo pasikalbėti gimtąja kalba, – tarė Pakas, pritariamai kilstelėdamas į sūnėną taurę.

– Jei tai galima pavadinti mano gimtąja kalba, – atsakė ji niekinamai ir pašaipiai.

– Mama kalba airiškai, tai irgi vargu ar gryna anglų kalba, – nesusilaikiusi tarė Sofija.

– Sofija, kai nežinai, ką pasakyti, kartais geriau visai nieko nesakyti, – šaltai atsakė motina, vėduodama veidą po skrybėle.

– Ko dar ilgėjaisi būdamas Amerikoje? – paklausė Marija.

Prieš atsakydamas Santis kiek pagalvojo. Žvelgė į tolį, prisimindamas tas ilgas naktis, kai sapnuodavo Argentinos pampas, eukaliptų kvapą ir neaprėpiamą mėlyną horizontą, tokį platų ir tolimą, kad sunku pasakyti, kur baigiasi žemė ir prasideda dangus.

– Pasakysiu jums tiksliai, ko ilgėjausi. Ilgėjausi Santa Katalinos ir visko, kas su ja susiję, – tarė jis. Jo motinos akys apsitraukė migla ir ji nusišypsojo savo vyrui, o šis reagavo lygiai taip pat jautriai.

– Bravo, Santi, – iškilmingai tarė jis. – Už tai pakelkime taures.

Ir visi, išskyrus tyliai nirštantį Fernandą, pakėlė taures už Santa Kataliną.

– Tegu ji niekad, niekad nesikeičia, – ilgesingai tarė Santis dirstelėjęs į nepažįstamą, bet gražią jauną moterį balta suknele, žiūrinčią į jį vaiskiomis rudomis akimis, ir nusistebėjo, kodėl jos akivaizdoje jaučiasi taip nejaukiai.

Kaip būdinga sentimentaliems pietų amerikiečiams, pietus vis pertraukdavo jausmingos kalbos, kurias drąsino nenutrūkstamai besiliejantis ir jausmus žadinantis vynas. Vis dėlto vaikinams toks giminiškų jausmų demonstravimas atrodė kiek perdėtas ir jie vargiai mėgino tramdyti juoką. Jiems terūpėjo, ko Valstijose vertos merginos ir su keliomis Santis permiegojo, bet savo klausimus jie taktiškai nukėlė vėlesniam laikui, kai liks vieni polo aikštėje.

Apimta nevilties Sofija puolė į savo kambarį ir užtrenkė paskui save duris. Nusivylusi ji beveik plėšte nusiplėšė suknelę. Sančiui nepatiko jos naujasis įvaizdis; apie tai pagalvojus jis nepatiko ir jai. Santis visiškai nekreipė į ją dėmesio. Kuo ji stengėsi dėtis? Jai buvo labai gėda. Prieš visus apsikvailino.

Susuko suknelę į kamuoliuką, įkišo ją į spintos gilumą už megztinių ir prisiekė niekad jos nebevilkėti. Greitai užsitempė džinsus ir polo marškinėlius, išsitraukė iš plaukų smeigtukus ir nusviedė juos ant grindų, lyg jie būtų sukėlę jo abejingumą. Atsisėdusi prieš miegamojo veidrodį piktais brūkštelėjimais, nuo kurių net suskaudo galvą, susišukavo plaukus. Paskui supynė juos į kasą ir, kaip visuomet, surišo raudonu kaspinu. „Dabar jaučiuosi kaip Sofija“, – pamanė ji ir atgalia ranka nusišluostė ašarotą veidą. Ryžtingai išžingsniavo į saulę ir nuskubėjo prie ponių linijos. Daugiau ji niekados nemėgins būti, kuo nėra.

Kai Santis išvydo ją besiartinančią, jam palengvėjo, kad mato įprastą vaikišką Sofiją, savo nepakartojama anties eisena drožiančią jo link. Išdidi jos eigastis jį pralinksmino, ir pajutęs netikėtai paširdžiuose krustelint nostalgiją jis nusišypsojo. Pirmąsyk pažvelgęs į ją balta suknele ir suaugusios moters šukuosena jis pasijuto nejaukiai, nors iš tiesų nesuprato kodėl. Ji atrodė kaip prinokęs persikas, plyštąs nuo geidulingumo, ir vis dėlto apgaubta kažko tokio, kas darė ją nepasiekiamą. Ji nebebuvo senoji draugė, buvo jau kažkas visai nauja. Po suknele, persišviečiančia prieš šviesą, negalėjo nepastebėti suapvalėjusios figūros ir spindinčių įrudusių krūtų, pabrėžiančių, kad ji užaugo ir nutolo. Nė kiek nebepriminė tos Sofijos, kurią prisiminė jis.

Nespėjus jam apie tai ilgiau pagalvoti, pasišokinėdama ji priėjo prie jo. Jį vis dar trikdė jos sužydėjimas ir virtimas moterimi. Kažkodėl jis ilgėjosi to vaiko, kurį paliko išvažiuodamas. Bet ėmus šnekėtis grįžo pažįstamas išdykėliškas jos akių žaižaravimas, ir jam palengvėjo supratus, kad naujame moteriškame kūne vis dėlto gyvena jo numylėta pusseserė.

– Tėtis visada leidžia man žaisti, – linksmai tarė ji, juodviem einant prie ponių linijos.

– O Tía Ana? Kaip tau pavyksta ją pergudrauti?

– Na, nepatikėsi, bet šįryt ji pati pasiūlė man pažaisti su tavimi polą.

– Gal ji nesveika?

– Tikriausiai. Be jokios abejonės, ne visai compos mentis, – nusijuokė ji.

– Man patiko tavo laiškai, – tarė jis ir nusišypsojo prisiminęs šimtus ilgiausių laiškų, nerūpestinga rašysena netvarkingai prikeverzotų ant melsvo oro pašto popieriaus.

– Ir man patiko tavieji. Regis, tikrai neįtikėtinai leidai laiką. Tiesą sakant, beveik pavydėjau. Norėčiau išvažiuoti.

– Kada nors išvažiuosi.

– Ar daug merginų turėjai Amerikoje? – mazochistiškai paklausė ji.

– Daug, – atsainiai atsakė jis ir ranka meiliai suėmė jai sprandą. Kiek per karštai ją suspaudė. – Žinai, Čiofi, aš toks laimingas sugrįžęs, negaliu tau apsakyti. Jei man dabar pasakytų, kad niekuomet neišvažiuosiu iš Santa Katalinos, būčiau laimingiausias žmogus pasaulyje.

– Nejau tau nepatiko Amerika? – paklausė ji prisiminusi jo laiškus, kurie visi bylojo, kaip jis tą kraštą pamilęs.

– Žinoma, patiko, aš puikiai praleidau laiką, bet išvažiavęs suvoki, kaip labai ką nors myli. Sugrįžęs viską matai visiškai kitaip, nes staiga gali atsitraukti ir išvysti, kaip yra iš tiesų. Visus dalykus, kuriuos anksčiau laikei savaime suprantamais, staiga be galo pamilsti, nes žinai, ką reiškia jų netekti. Ar supranti, ką sakau?

Ji linktelėjo.

– Manau, suprantu, – atsakė ji, bet neabejotinai nesuprato, nes niekada nebuvo išvykusi iš Santa Katalinos kaip jis.

– Tu viską laikai savaime suprantamu dalyku, tiesa, Čiofi? Ar kada sustoji ir pažvelgi į visą šį grožį?

– Taip, – atsakė ji, nebūdama tikra, kad iš tiesų taip daro. Jis pažvelgė į ją kreivai šypsodamas; jam nusišypsojus raukšlelės apie akis pailgėjo ir pagilėjo.

– Būdamas toli išmokau šio to vertingo. Mane išmokė draugas Stanlis Normanas.

– Stanlis Normanas?

– Sí. Turiu papasakoti angliškai – ispaniškai nepavyks.

– Gerai.

– Tai trumpas pasakojimas apie šios akimirkos dovaną.

– Aha, apie šios akimirkos dovaną.

– Tai tikra istorija apie mažą berniuką, gyvenusį su seneliais. Jo senelis buvo romus ir dvasingas žmogus, pasakodavo nuostabias istorijas. Kartą jis vaikaičiui papasakojo apie šios akimirkos dovaną. – Sofija prisiminė senelį O’Dvajerį ir netikėtai nuliūdo. – Vaiką ji labai sujaudino ir jis nuolat klausinėjo senelio, kokia būtent ta dovana. Senolis sakė, kad atėjus laikui viską sužinosiąs, bet ji suteiksianti jam nesibaigiančią laimę, kokios anksčiau nėra patyręs. Na, berniukas nežiopsojo ir gimtadieniui gavęs jį labai pradžiuginusį dviratį išties pamanė, jog tai senelio apibūdinta šios akimirkos dovana. Bet laikas ėjo, naujas žaislas pabodo, ir jis suvokė, kad dviratis negali būti šios akimirkos dovana, nes senelis buvo sakęs, jog ji suteiksianti nesibaigiančią laimę. Berniukas paaugo ir virto jaunuoliu, sutiko mielą jauną moterį ir ją pamilo. Pagaliau, manė jis, štai šios akimirkos dovana, kuri suteiks nesibaigiančią laimę. Bet juodu ėmė kivirčytis, prarado ramybę, ir galų gale jų keliai išsiskyrė. Jaunuolis iškeliavo pamatyti pasaulio ir kiekvienoje naujoje vietoje vis manė pagaliau suradęs tikrąją laimę, bet nesiliovė galvojęs apie kitą šalį, kitą gražią vietą. Ėmė suvokti, kad jo laimė trunka neilgai. Lyg ieškotų kažko nepasiekiamo, bet vis tiek nesiliautų ieškojęs. Ir tai jį labai liūdino. Paskui, dar kartą vedęs, susilaukęs vaikų ir supratęs, kad vis tiek negavo šios akimirkos dovanos, apie kurią buvo pasakojęs senelis, jis labai nusivylė. Pagaliau vieną dieną senelis mirė, o su juo nebūtin iškeliavo ir paslaptis apie šios akimirkos dovaną – bent taip manė jaunasis vyras. Sėdėjo nelaimingas ir prisiminė visas džiaugsmingas valandėles, praleistas kartu su išmintinguoju seneliu. Ir tuomet, po visų ieškojimo metų, jis susivokė. Kodėl senelis visuomet būdavo toks patenkintas, laimingas ir romus? Kas, su juo kalbantis, versdavo manyti, kad jis yra svarbiausias žmogus pasaulyje? Kodėl aplink save jis sukurdavo tokią ramybę, kuri persiduodavo kiekvienam sutiktajam? Juk šios akimirkos dovana buvo visai ne apčiuopiama dovana. Tiesą sakant, tai buvo čia ir dabar, dabartis, el momento – ahora. Jo senelis gyveno ta akimirka, džiaugdamasis kiekviena sekunde. Gyveno ne rytojumi, nes kam švaistyti energiją tam, kas gal niekad neįvyks? Ir ne vakarykšte diena, nes ji jau praėjo ir jos nebėra. Dabartis yra vienintelė tikrovė, ir norėdamas nuolat būti laimingas žmogus turi išmokti gyventi čia ir dabar, nesijaudinti ir nešvaistyti laiko galvodamas apie ką nors kita.

– Ei, vamos chicos! – kvietė Agustinas, jau jodinėjantis risčia po lauką ir lazda mušinėjantis kamuolį.

– Kokia dieviška istorija, – tarė Sofija galvodama, kaip labai ji būtų patikusi seneliui O’Dvajeriui. Iš dalies tokia buvo ir jo filosofija.

– Eime, Čiofi, vėl visi pažaisime, juk mums sekasi taip žaisti, tiesa? – tarė jis eidamas šalin ir sėsdamas ant ponio. Sofija stebėjo jį risnojantį į aikštę. Pasakojimas jai padarė didelį įspūdį.

Santis džiaugėsi galėdamas vėl žaisti su broliu ir pusbroliais sodyboje, kurią taip mėgo. Jis buvo kupinas veržlios energijos ir joie de vivre, ir tuo metu juto, kad pajėgtų įveikti viską ir visus. Šuoliavo po aikštę užuosdamas visus kvapus, matydamas visas spalvas, jusdamas viską, kas priklausė Santa Katalinai, ir ilgais giliais įkvėpimais traukdamas į save. Visa tai jis mylėjo kaip žmogų. Prasidėjus rungtynėms jis nepajudinamai įsitvirtino į šią akimirką, nenorėdamas skubinti rytdienos ir negalvodamas apie vakarykštę dieną.

Sofija žaidė su Sančiu, Agustinu ir Sebastianu. Priešininkų komandoje rungtyniavo Fernandas, Rafaelis, Nikitas ir Anchelis. Tai buvo draugiškos rungtynės, nors netrūko įprasto tarpusavio varžymosi, kylančio visai šeimai žaidžiant kartu. Šūksniai aidėjo po aikštę, o jie patys dundėjo pirmyn ir atgal, nuo pastangų tvankiame drėgname ore apsipylę prakaitu.

Pakui patiko stebėti žaidžiančią dukterį; joje jis matė savo paties atkaklios meilės šiam žaidimui atspindį ir tuo didžiavosi. Iš pažįstamų merginų tik ji viena žaidė taip gerai. Sofija įkūnijo visas Anos savybes, kurias jis įžvelgė pirmą kartą ją išvydęs, nors Ana kategoriškai su tuo nesutiko. Pasak jos, ji niekad nė iš tolo nebuvusi tokia bebaimė ir įžūli kaip duktė; šias savybes ji galėjusi paveldėti tik iš jo.

Pusbroliai buvo pratę matyti Sofiją aikštėje ir nė vienas tam neprieštaravo. Tąsyk rungtynėse prieš La Pasą jie pakentė jos dalyvavimą, nes tuomet jie laimėjo, bet daugiau mačuose žaisti nebeleido. Žinojo galį su ja elgtis kaip su vyru, bet kiti žaidėjai, nepratę žaisti su moterimi, tiesiog negalėdavo prisiversti su ja elgtis natūraliai. Todėl Pakas pripažino, kad būtų neteisinga, jei dėl jos keistųsi rungtynių stilius. Jai buvo leista žaisti tik su pusbroliais. Sofijai buvo vis tiek, kad tik galėtų žaisti. Nes polas jai buvo daugiau nei žaidimas, tai buvo išsilaisvinimas iš visų motinos primestų suvaržymų. Aikštėje su ja buvo elgiamasi kaip su bet kuo kitu. Ji galėjo elgtis kaip tinkama, šaukti ir rėkti, išlieti visą įniršį; negana to, jai plodavo tėvas.

Vėlyvą saulėtą popietę ilgi baugūs šešėliai regėjosi turintys savo gyvenimą ir kovėsi vienas su kitu ant žolės kaip viduramžių raiteliai. Kartą ar du Fernandas vos nenubloškė brolio nuo ponio, bet Santis tik džiaugsmingai jam nusišypsojo ir nušuoliavo tolyn. Sančio šypsena Fernandą dar labiau suerzino. Nejau jis nesuvokia, kad įžūlus Fernando elgesys niekaip nesusijęs su žaidimu? Kitą kartą pastums stipriau. Pasibaigus rungtynėms nuo prakaito žvilgančius ir apsiputojusius ponius jie atidavė arklininkams, besisukiojantiems apie ponių linijas su savo bombachas ir beretėmis.

– Einu į baseiną paplaukioti, – pareiškė Sofija šluostydamasi kaktą, drėgną ir niežinčią toje vietoje, kur buvo prigludęs kepuraitės kraštas.

– Geras sumanymas, ir aš kartu, – tarė Santis risnodamas prie jos. – Nuo tada, kai paskutinį kartą mačiau, tavo žaidimas pagerėjo. Nenuostabu, kad Pakas tau leidžia žaisti visą laiką.

– Tik su šeima.

– Ir visai teisinga, – pritarė jis.

Prie jų prisidėjo Rafaelis ir Agustinas; tvirtai plekšnodami Sančiui per nugarą jie vėl, kaip anksčiau, visur ėjo kartu. Dabar jau visi pamiršo, kad jis buvo išvykęs, ir gyvenimas tęsėsi kaip visuomet.

– Pasimatysim prie baseino! – riktelėjo kitiems Fernandas. Jis susirinko savo tacos ir sukrovė džipo užpakalyje. Stebėjo, kaip brolis nueina su pusbroliais, ir troško, kad jis tiesiog vėl dingtų Amerikoje. Be jo viskas klojosi kuo puikiausiai, bet dabar vėl visi garbins Santį ir užkels ant to prakeikto pjedestalo. Jis nurijo nevisavertiškumo jausmą ir sėdo prie vairo. Sebastianas, Nikitas ir Anchelis nudrožė priešinga kryptimi į savo namus kitoje parko pusėje; jie parodė, kad taip pat ateis prie baseino.

Vėsioje savo kambario tamsoje Sofija nusirengė, įsisupo į rankšluostį, paskui pro medžius patraukė prie baseino. Nedidelės kalvos vidury, aukštų platanų ir tuopų supamas vanduo viliojamai blizgėjo neryškioje vakaro šviesoje. Eukaliptų ir nušienautos žolės kvapas tvyrojo ramiame drėgname ore, ir Sofija, prisiminusi Sančio žodžius, žvelgė į supantį grožį ir juo mėgavosi. Nusimetusi rankšluostį nuoga perskrodė veidrodinį paviršių, plokščią ir žvilgantį, puikią žaidimų aikštelę gausybei musių ir uodų, čiužinėjančių virš jo. Po kurio laiko išgirdo žemus kimius besiartinančių pusbrolių ir brolių balsus; netrukus nugriaudėjo garsus Sebastiano kvatojimas, ir staiga ramybė, kuria ji taip džiaugėsi, sudužo ir dingo.

– Ei, Sofija nuoga! – pranešė Fernandas, pastebėjęs po vandeniu blykčiojantį pusseserės kūną.

Rafaelis nepritariamai pažvelgė į ją.

– Sofija, tu jau per didelė maudytis nuoga, – nepatenkintas pareiškė nusimesdamas rankšluostį.

– Oi, tik negadink mums džiaugsmo! – riktelėjo ji nė kiek nesutrikusi. – Šitaip labai puiku, žinau, kad ir tu taip nori. – Ir ji šelmiškai nusijuokė.

– Visi esame pusbroliai, tad argi svarbu? – tarė Agustinas, nusimesdamas šortus ir nerdamas nuogas. – Vis tiek ji neturi nieko, į ką būtų verta žiūrėti, – suburbuliavo išniręs į orą.

– Man tik rūpi mano sesers garbė, – neatlyžo susirūpinęs Rafaelis.

– Ji jau seniai jos neteko. Su Robertu Lobitu. Cha! – nusijuokė Fernandas šokio žingsneliu trypdamas ant krašto; jo baltas užpakalis ryškiai skyrėsi nuo rudų kojų ir nugaros. Paskui ir jis nėrė į vandenį.

– Gerai, bet nekaltinkit manęs, kai gausit nuo mamos velnių.

– O kas jai pasakys? – nusijuokė ji ir ėmė taškytis su vaikinais. Santis išlipo iš šortų ir stovėjo nuogas palei vandens kraštą. Sofija negalėjo susilaikyti – žvilgsniu tyrinėjo jo kūną, o Santis stovėjo nesivaržydamas, rankas įsisprendęs į klubus. Nevalingai jos akys nustebusios sustojo ties ta jo dalimi, kuri visuomet būdavo numanoma, bet niekada neatidengiama. Valandėlę negalėjo atitraukti žvilgsnio. Anksčiau buvo mačiusi tėvą, brolius ir pusbrolius nuogus, bet Sančio nuogumas kažkodėl ją sužavėjo. Karojo prieš ją išdidus ir didingas, kažkoks didesnis, nei buvo maniusi. Paskui kažkas privertė ją vėl pažvelgti į jo veidą, ir ji pamatė, kad jis ją stebi. Jo veidą temdė pyktis. Ji sušnairavo mėgindama perprasti jo mintis. Paskui jis garsiai pūkštelėdamas nėrė į vandenį, stengdamasis išmesti iš galvos vaizdą, kaip jo pusseserė nuoga ritinėjasi su Robertu Lobitu.

Jausdama, kad jis kažkur netoliese, Sofija plaukiojo dėdamasi jo nepastebinti ir be didelio entuziazmo taškėsi su kitais. Mėgino suprasti, kodėl jis turėtų ant jos pykti. Ką ji padarė? Nerimas pritemdė įkarštį ir ji nusiminė.

Staiga Rafaelis perspėjo, kad ateina Ana. Ji suirzusi ryžtingai žygiavo prie baseino.

– Sofija, verčiau jau tu nerk, – skubiai sušnibždėjo jis. – Pasistengsiu kuo greičiau jos atsikratyti.

– Negaliu patikėti! – aiktelėjo ji. – Ta moteris – tikra Dievo rykštė. – Ji prisispaudė prie sienos, o brolis pastūmė jos galvą po vandeniu.

– Hola, vaikinai, ar nematėt Sofijos? – paklausė Ana, dirsčiodama tai į vieną, tai į kitą.

– Na, ji su mumis žaidė polą, paskui patraukė namo. Daugiau jos nematėme, – nuoširdžiai atsakė Agustinas.

– Jos čia nėra, – tarė Sebastianas. Tada Ana pastebėjo, kad jie visi nuogi, ir jos blyškius skruostus užliejo raudonis.

– Viliuosi, nėra, – atšovė ji kandžiai, nors jos tai nenustebintų. Paskui visiems nusišypsojo po savo plačiakrašte skrybėle ir paprašė, jei pamatytų, parsiųsti dukterį namo. Jai nuėjus Sofija iškilo į paviršių springdama ir gaudydama orą, paskui ėmė nesulaikomai kosėti ir juoktis.

– Vos neįkliuvai, boluda, – piktai papriekaištavo Rafaelis. – Tu visiškai nežinai, kada sustoti!

Santis stebėjo ją iš kito baseino galo ir juto perveriantį nepaaiškinamą pavydą. Staiga panoro, kad ji nebesimaudytų nuoga su vaikinais. Norėjo pliaukštelėti jai už susitikinėjimą su Robertu Lobitu. Kodėl iš visų vyrų, kuriuos būtų galėjusi pasirinkti, pasirinko būtent jį?

6 Džiaugiuosi būdamas namie su saviškiais ir esu visų jūsų pasiilgęs (vert. past.).

Šešioliktas skyrius

Kitą dieną Santis nubudo jausdamasis kvailai. Buvo leidęs jausmams nevaldomai įsisiūbuoti. Klausė savęs, kodėl jam turėtų rūpėti, su kuo ji susitikinėja. Paskui aiškino savo įniršį: įtikinėjo save, kad globoja ją tik kaip brolis arba kaip turėtų globoti. Bet paskui pagalvojo apie ją, besirangančią nuogą Roberto Lobito glėby, ir jam pasidarė taip bjauru, kad turėjo atsisėsti. Po velnių! Ji gali susitikinėti, su kuo nori, tik ne su Robertu Lobitu.

Robertas buvo porą metų vyresnis už Santį ir laikė save geidžiamiausiu jaunikiu nuo Reto Batlerio laikų. Girdavosi sodyba, lyg būtų jos savininkas, negana to, dar važinėjo prašmatniu automobiliu, atgabentu iš Vokietijos. Importo mokesčiai buvo tokie dideli, kad įsivežti tokį automobilį buvo beveik neįmanoma, bet Roberto tėvui pavyko. Santis neapkentė Roberto Lobito. Kodėl jis nusižiūrėjo jo Sofiją?

Kai atsikėlė iš lovos, buvo karšta ir tvanku. Jaudulys, kurį patyrė grįžęs į Santa Kataliną, išblėso ir dabar liko tik karčios vakar vakare paaiškėjusių paslapčių nuosėdos. Jis išslinko į terasą, kur saulės atokaitoje pusryčiavo Marija. Atsainiai pasiteiravo, ar seniai Sofija susitikinėja su Robertu. Dėjosi manąs, kad juodu – puiki pora.

– Jie atrodo graži pora – polą žaidžianti pora. Abejoju, ar daug vyrų galėtų tuo pasigirti, – tarė jis, o gerklę jam gniaužė įniršis.

Nenujausdama tikrų brolio jausmų Marija pasakė, kad juodu tikrai vienas kitu žavisi. Tiesą sakant, pastaruosius aštuonis mėnesius daugumą savaitgalių Santa Katalinoje jie leisdavo kartu. Viskas aišku. Santis pakeitė temą, negalėjo daugiau klausytis. Atrodė, jį tuoj supykins. Pusryčių nebesinorėjo.

Jis nutarė eiti pasikalbėti su Chosė, pasiteirauti, kaip laikosi poniai. Gal pasiims vieną pasitreniruoti. Darys bet ką, kad tik neužtiktų Sofijos ir Roberto kartu. Įsivaizdavo juos besijuokiančius ir, sergėk Dieve, besibučiuojančius. Dar niekada nesijautė toks prislėgtas. Norėjo grįžti į Ameriką, pabėgti nuo pavydo, kurio neįstengė apibūdinti.

Pokalbis su Chosė trumpam jį prablaškė, bet vos užsėdo ant ponio ir ėmė šuoliuoti po aikštę paskui baltą kamuolį, mintys vėl grįžo prie Sofijos. Kamuolį jis daužė labai smarkiai, kaskart įsivaizduodamas, kad smogia Robertui Lobitui į galvą. Bet kad ir kaip smarkiai mušdavo, negalėjo jos suknežinti.

Po kurio laiko pajuto, kad kažkas jį stebi. Ant tvoros sėdėjo Sofija ir tyliai sekiojo jį akimis. Jis bandė nekreipti dėmesio ir kurį laiką jam pavyko. Bet galiausiai prijojo prie jos. Nuo adrenalino smarkiai plakė širdis. Išklos viską, ką mano apie jos Robertą Lobitą.

Jam artinantis ji nusišypsojo. Nervinga šypsena. Žinojo, kad jis pyksta, ir visą naktį tvankioje drėgmėje mėgino išsiaiškinti kodėl. Jam priartėjus neramiai nurijo seiles bandydama suvaldyti verpetą, besisukantį pilve.

– Hola, – tarė ji ir laukė jo prabylant.

– Ką veiki? – nedraugiškai paklausė jis nenulipdamas nuo ponio. Ponis karštyje suprunkštė ir papurtė galvą.

– Žiūriu į tave.

– Kodėl?

Ji atsiduso – atrodė įsižeidusi.

– Kas atsitiko? – liūdnai jo paklausė.

– Nieko. O ką, ar kas nors turėtų atsitikti? – Ponis sumindžikavo kojomis, paskui vėl nekantriai suprunkštė. Santis atsilošė balne ir pažvelgė į ją iš aukšto.

– Nežaisk su manimi, Santi. Per daug gerai vienas kitą pažįstame.

– O kas žaidžia? Tik širstu, ir tiek.

– Ką aš padariau? – paklausė ji. Jis pliaukštelėjo liežuviu, lyg sakytų: „Nagi, tai kas čia žaidžia.“ – Pyksti, kad susitikinėju su Robertu Lobitu? – išdrįso paklausti.

– O kodėl man turėtų rūpėti? – Paminėjus Lobito vardą jo veidas įsitempė.

– Nes rūpi.

– Koks mano reikalas, su kuo tu susitikinėji?

– Na, tarytum ne toks jau menkas reikalas, – atsakė ji. Paskui suirzusi nušoko nuo tvoros. – Tu teisus. Ne tavo reikalas, – atrėžė ir gūžtelėjo pečiais, lyg jai neberūpėtų.

Staiga, jai pasisukus eiti šalin, Santis nušoko nuo ponio ir stvėrė jai už rankos. Numetęs vadeles prirėmė ją prie medžio, viena ranka suėmė kaklą ir aistringai prispaudė lūpas. Viskas įvyko taip greitai, kad kai jis murmėdamas atsiprašymus atsitraukė, ji nustebusi savęs paklausė, ar tai išties atsitiko. Norėjo pasakyti, kad viskas gerai. Labiau už viską troško, kad jis dar kartą ją pabučiuotų.

Jam sėdant ant ponio ji suturėjo vadeles neleisdama nušuoliuoti ir virpančiu balsu ištarė:

– Kaskart, kai Robertas mane bučiuoja, įsivaizduoju, kad tai tu.

Jis pažvelgė į ją, jo veidas nebebuvo piktas, tik susirūpinęs. Papurtė galvą gailėdamasis, kad išgirdo jos žodžius.

– Dios, nesuprantu, kodėl taip padariau! – tarė jis ir pasileido risčia tolyn.

Sofija liko prie tvoros it priblokštas kiškis. Sustingusi ji žiūrėjo, kaip jis nė nežvilgtelėjęs atgal šuoliuoja tolyn, į aikštės vidurį. Nebūdama tikra, kad jis išties ją pabučiavo, drebančiu pirštu perbraukė per lūpas. Jos vis dar buvo drėgnos ir virpėjo. Pilve jai dar smarkiau plazdėjo, o kojose atsirado lengvumas, lyg būtų nesavos. Ji troško bėgti paskui jį, bet nedrįso. Santis ją pabučiavo. Ji svajodavo apie šią akimirką, tik svajose ji trukdavo gerokai ilgiau. Bet vis šis tas. Tai buvo pradžia. Kai pagaliau įstengė paeiti, vilties sklidina širdim netvirtai nuliuoksėjo pro medžius. Santis pavydi Robertui Lobitui. Ji laiminga nusijuokė, negalėdama patikėti, kad tai tiesa ir ji nesapnuoja. Ar gali būti, kad Santis ją taip pat myli? Ji nebuvo tikra, bet žinojo turinti kuo greičiau nutraukti draugystę su Robertu.

Kai Sofija paskambino Robertui Lobitui į jo estancia La Pase ir pasakė negalinti būti jo mergina, jos žodžiai buvo sutikti sunkia tyla. Niekada anksčiau, nė kartelio, jis nebuvo atstumtas. Paklausė, gal ji serga – ji tikrai negali būti sveika. Ji abejingai atsakė esanti sveika. Viskas baigta.

– Darai didelę klaidą, – tarė jis. – Įsidėmėk mano žodžius. Kai atsikvošėsi ir norėsi mane susigrąžinti, bus per vėlu. Supranti? Būsi man nebereikalinga.

– Gerai, – atsakė ji ir padėjo ragelį.

Sofija manė, kad nutraukusi ryšius su Robertu pradžiugins Santį. Vis dėlto jis nebuvo laimingas. Vis dar nekreipė į ją dėmesio, atrodė, kad jų draugystė nutrūko amžiams. O kaip bučinys? Ar jis pamiršo? Ji nepamiršo. Vos užsimerkusi ant savo lūpų jausdavo jo lūpas. Marijai negalėjo pasipasakoti. Negalėjo pasakyti, kaip jaučiasi. Tad pasiguodė Soledadai. Soledada visuomet ją išklausydavo. Ne todėl, kad jos patarimai būtų ko nors verti, bet ji visuomet skirdavo Sofijai visą dėmesį, klausydavo nutaisiusi užjaučiantį ir dievinantį veidą. Sofija pasakė jai, kad jis nekreipiąs į ją dėmesio. Viską darąs be jos, ne taip, kaip anksčiau. Įsikniaubusi į putlią tarnaitės krūtinę ji raudojo, kad prarado geriausią visame pasaulyje draugą. Soledada švelniai sūpavo ją glėbyje ir pasakė, kad Sančio amžiaus vaikinai nori leisti laiką su kitais vaikinais arba su merginomis, kurias yra įsimylėję. Kadangi Sofija nepakliūva nė į vieną iš šių kategorijų, jai reikia kantrybės.

– Jis sugrįš, kai šiek tiek suaugs, – pažadėjo ji. – Nesijaudink, gorda, susirasi kitą vaikiną ir tuomet senjoras Santjagas tau nė kiek nerūpės.

Fernandą naujausia įvykių eiga įsiutino. Kaip Sofija galėjo mesti Robertą Lobitą? Robertas buvo artimiausias jo draugas. Jei ji sugriovė jų draugystę, niekada jai neatleis. Nejau ji nežino, kad Roberto trokšta kiekviena sutikta mergina? Nejau nesuvokia, ko atsisako? Savanaudė kalė. Kaip visuomet, galvoja tik apie save.

Fernandas nutarė kiekviena įmanoma proga kviestis Robertą Lobitą į sodybą dėl dviejų priežasčių. Pirmiausia todėl, kad manė, gal Sofija apskritai atgrasė jį čia lankytis arba, dar blogiau, jis nebenori draugauti su Fernandu. Antra priežastis buvo ta, kad juto smagumą stebėdamas nejaukiai besimuistančią Sofiją, kai netoliese sukiodavosi Robertas, – pavadinkime tai kerštu dėl draugo. Tiesą sakant, jis tyčia puikuodamasis vedžiodavosi Robertą po campo, norėdamas Sofijai parodyti, ko ji netekusi. Ji paniekino Robertą, tad netiesiogiai paniekino ir jį. Robertas negalėjo atsispirti ir naudojosi Fernando ištikimybe, stengdamasis įžūliai flirtuoti jos akivaizdoje, lyg norėdamas parodyti, kad ji nė kiek jam nerūpi. Iš tiesų rūpėjo.

Sofiją vargino jo darkymasis ir ji pasitraukė į savo pasaulį: leisdavosi jodinėti ant ponio arba ilgai viena vaikštinėdavo po pampas. Marija sekiodavo paskui draugę, kai ši jai leisdavo, suprasdama, kad Sofija jai kažko nepasakoja. Mariją tai liūdino, ji žūtbūtinai stengėsi įtikti pusseserei, meiliai šypsodavosi, nors jautėsi liūdna ir atskirta. Sofija būdavo paniurusi ir anksčiau, bet tai niekuomet nesitęsdavo itin ilgai. Marija visuomet būdavo jos bendrininkė, jos sąjungininkė prieš visus kitus. Dabar, regis, Sofija troško būti viena.

Iš pradžių Sančiui buvo lengviau, kai šalia nesisukiojo Sofija. Sutrikęs, kad nevaržomai pasidavė jausmams, jis nutarė verčiau su ja nesimatyti, kol neįtikino savęs, jog apsirgo ar nutiko kas nors panašaus – tik jau neįsimylėjo Sofijos. Jis negali būti įsimylėjęs Sofiją. Būtų tas pat kaip įsimylėti Mariją. Tai kraujomaiša, blogis, – buvo įsitikinęs jis. Prisiminęs bučinį viduje susigūždavo, skrandis susitraukdavo į kietą mazgą. „Ar tikrai ją pabučiavau? – klausdavo savęs kankindamasis naktimis. – Dieve, ką sau galvojau? Ką ji turėtų galvoti apie mane?“

Sunkiai atsidusdavo vildamasis, kad jei nepaisys susiklosčiusios padėties, viskas išsispręs savaime. Įtikino save, kad ji per jauna žinoti, ko nori. Jis turėtų elgtis atsakingiau. Juk ji gerbia jį ir juo žavisi. Tą jis žino. Jis už ją vyresnis ir supranta, kokie gali būti tokio meilės ryšio padariniai. Ne kartą pasižadėjo suaugti ir įveikti tuos jausmus.

Santis šlaistėsi su vaikinais; jie bastėsi po sodybą it gauja šunų, ieškodami ko nors naujo. Ir vis dėlto visą laiką prie baseino ar teniso aikštelėje jis tikėdavosi pamatyti Sofiją, o nepamatęs stengdavosi įveikti nusivylimą. Būdavo lengviau, kai ji sukiodavosi netoliese. Bent žinodavo, kur ji. Suprato, kad juodu negali mylėti vienas kito. Šeimos niekuomet to neleistų. Įsivaizduodavo, kokį pamokslą išrėžtų tėvas. Pradėtų taip: „Tavęs laukia šviesi ateitis…“ Vaizduotėje regėdavo suglumusį mamos veidą. Tačiau kad ir ką galvojo, kūnas troško Sofijos ir palengva jį sekino. Pagaliau Santis nebeįstengė priešintis. Reikėjo su ja pasikalbėti. Turėjo pasiaiškinti. Turėjo jai pasakyti, kad bučinys tebuvo akimirkos beprotybė. Pasakys jai, kad palaikęs ją kita, pasakys bet ką, tik ne tiesą, jog jį kankina vis didesnė meilė jai ir jis nematąs jokios galimybės ją nuslopinti.

Marija buvo terasoje, žaidė su Pančitu ir vienu jo mažųjų sodybos draugų, kai Santis paklausė, ar nemačiusi Sofijos. Ji atsakė nenutuokianti, kur Sofija, ir suniurnėjo, kad šiomis dienomis ji tarsi visai svetima. Iš namo su krepšiu žaislų išėjo Čikita ir paliepė Sančiui eiti susitaikyti su Sofija.

– Bet mudu nesusipykome, – paprieštaravo jis. Mama dėbtelėjo į jį lyg sakydama: „Nemanyk, kad aš kvailė.“

– Nuo pat sugrįžimo nekreipi į ją dėmesio, o ji taip laukė tavęs. Gal ji sielojasi dėl Roberto Lobito. Santi, eik ir išsiaiškink.

Marija paėmė iš mamos krepšį ir išvertė žaislus ant plytelių. Pančitas patenkintas suspiegė.

Sofiją Santis surado įnikusią į knygą po ombu medžiu. Jos ponis snūduriavo pavėsyje. Buvo labai drėgna. Pažvelgęs į dangų jis pamatė juodus debesis, besitelkiančius virš horizonto. Išgirdusi jį artinantis ji padėjo knygą ir pakėlė akis.

– Taip ir maniau, kad tave čia rasiu, – tarė jis.

– Ko nori? – paklausė ji karingai ir pasigailėjo, kad balsas nuskambėjo taip piktai.

– Atėjau pasikalbėti.

– Apie ką?

– Na, negalime ilgiau šitaip tęsti, tiesa? – tarė jis sėsdamas šalia.

– Tikriausiai ne.

Kurį laikė juodu sėdėjo tylėdami. Sofija prisiminė jo bučinį ir panoro, kad jis vėl ją pabučiuotų.

– Anądien… – pradėjo sakyti ji.

– Žinau, – nutraukė jis, mėgindamas surasti iš anksto paruoštus žodžius, bet negalėdamas jų prisiminti.

– Norėjau, kad tai įvyktų.

– Sakei, – atsakė jis jausdamas, kaip ant kaktos renkasi karšti prakaito lašeliai.

– Tai kodėl taip nujojai?

– Todėl, Čiofi, kad tai neįmanoma. Mes pusbroliai, pirmos eilės pusbroliai. Per daug artimi giminės. Ką pasakytų tavo tėvai? – Jis pasirėmė galvą rankomis. Niekino save už silpnumą. Kodėl negali tiesiog ryžtingai pasakyti, kad jai jaučia tik brolišką meilę, ir nieko daugiau, ir kad jo poelgis buvo didelė klaida?

– Kam rūpi, ką jie pasakys? Man tikrai nerūpi. O ir kas jiems papasakos? – linksmai tarė ji. Staiga neįmanoma pasirodė visai įmanoma. Jis pasakė, kad juodu neturėtų taip elgtis, o ne kad to nenori. Ji apkabino jį ranka ir pasidėjo galvą ant peties. – Santi, aš taip seniai tave myliu. – Ji laiminga atsiduso. Žodžiai, kuriuos taip dažnai kartojo mintyse, dabar buvo ištarti iš pačių sielos gelmių. Jis pakėlė galvą ir apkabino ją, veidu įsikniaubė į plaukus. Kurį laiką jie taip sėdėjo, tvirtai susiglaudę, klausydami vienas kito kvėpavimo, svarstydami, ką daryti toliau.

– Bandžiau save įtikinti, kad tu man nerūpi, – pagaliau tarė jis, ir atvėrus širdį jam palengvėjo.

– Bet juk rūpiu, – džiugiai tarė ji.

– Deja, taip, Čiofi, – tarė jis žaisdamas su jos kasa. – Būdamas toli daug apie tave galvojau.

– Tikrai? – sukuždėjo ji apkvaitusi iš džiaugsmo.

– Taip. Nemaniau, kad apskritai tavęs ilgėsiuos, bet net pats nustebau. Tu jau tada man patikai, bet ligi šiol nesupratau savo jausmų.

– Kada suvokei, kad mane myli? – droviai paklausė ji.

– Kai pabučiavau. Nesupratau, kodėl taip jaudinuosi dėl tavo draugystės su Robertu Lobitu. Tikriausiai tiesiog nenorėjau apie tai per daug galvoti. Bijojau atsakymo.

– Nustebau, kai mane pabučiavai. – Ji nusijuokė.

– Patikėk, labiausiai nustebau aš pats.

– Susigėdai?

– Labai.

– Jei vėl mane pabučiuotum, ar gėdintumeis? – paklausė ji ir išsišiepė, drąsindama pamėginti ir pažiūrėti.

– Nežinau, Čiofi. Tai… na, sudėtinga.

– Man nepatinka, kai viskas klostosi per sklandžiai.

– Žinau, kad nepatinka. Bet, manau, tu nesupranti, ką gali reikšti mudviejų bučinys.

– Suprantu.

– Esi mano dėdės duktė, – sudejavo jis.

– Tai kas? – nerūpestingai paklausė ji. – Kam rūpi? Svarbu, kad mudu vienas kitam patinkam, jaučiamės laimingi ir mokomės, kaip gyventi šia diena. Ar gali būti geresnis matas?

– Tu teisi, Čiofi, – pasidavė jis ir Sofija pastebėjo, kad staiga jis vėl surimtėjo. Ji išsivadavo iš jo glėbio ir ėmė tyrinėti jo veido išraišką. Jis pakėlė savo šiurkščią ranką ir lėtai paglostė jai skruostą, nykščiais perbraukė virpančias lūpas. Ilgokai atidžiai žiūrėjo jai į rudas akis, lyg mėgindamas paskutinį kartą nugalėti savo impulsus. Paskui pasidavė geismui, daug stipresniam nei protas, ir su jam nebūdinga jėga prisitraukė prie savęs, švelnia drėgna burna prisiglaudė prie jos lūpų. Ji sulaikė kvapą, lyg būtų staiga panardinta po vandeniu. Šią sceną buvo įsivaizdavusi daugybę kartų ir vis dėlto nesitikėjo to lengvo pojūčio, dėl kurio skrandis virto puta, o rankose ir kojose ėmė dilgčioti. Be jokios abejonės, tai buvo ne Roberto Lobito bučinys – jo pastangos, palyginti su Sančiu, dabar atrodė labai dirbtinės. Ji atsitraukė gaudydama orą, sutrikdyta ūmai plūstelėjusių jausmų. Tada jo akyse įžvelgė pažįstamą geismą ir dar kartą smarkiai besidaužančia širdimi dovanojo jam savo lūpas. Tą valandėlę ji suprato, apie ką buvo pasakojama Sančio istorijoje, ir pajuto tikrai gyvenanti šia akimirka, besidžiaugianti kiekvienu nauju pojūčiu. Jai pilve kažin kas suplazdėjo, kai jis nepaprastai švelniai suėmęs rankomis jos smulkų veidelį bučiavo smilkinius, akis ir kaktą, mylinčiais pirštais glostė odą. Ji jautėsi jo užvaldyta, apglėbta jo rankų, apkvaitusi nuo svaiginamo jo odos kvapo. Nė vienas iš jųdviejų nepastebėjo viršuje besikaupiančių negandą pranašaujančių tamsių debesų. Regėdami tik vienas kitą juodu nepajuto pirmųjų lietaus lašų, kurie greitai virto smarkia liūtimi, plakančia kūnus jiems spaudžiantis prie medžio kamieno ir ieškant priedangos.

Septynioliktas skyrius

Kelios kitos dienos prabėgo gaubiamos palaimingų draudžiamų nuvogtų valandėlių miglos. Gyvenimas sodyboje tekėjo įprastai, bet Sančiui ir Sofijai kiekviena minutė buvo šventa. Likę vieni už uždarų durų, medžių ar krūmų, baseine, kai būdavo tikri, kad niekas jų neužklups, kiekvieną akimirką jie skirdavo skubotiems bučiniams. Santa Katalina juodviem dar niekuomet nebuvo nei tokia graži, nei švytinti.

Dulkėtais keliukais raita porelė dingdavo pagulėti ombu pavėsyje ir švęsti savo meilės aušros meilingais bučiniais bei švelniomis glamonėmis. Ten Santis išsitraukdavo lenktinį peilį ir juodu ilgas valandas linksmindavosi minkštose žaliose šakose raižydami savo vardus bei slaptas užkoduotas žinutes. Užsikorę kiek išdrįsdavo aukščiau į užburtas seniausio Argentinos medžio valdas, jie stebėdavo apačioje besikeičiantį ponių reginį, – išdžiūvusiuose laukuose jie prunkštė ir taikiai ėdė žolę. Galėdami akimis aprėpti mylių mylias jie matydavo atjojančius ir nujojančius gaučus, tingiai vingiuojančius takais tolumoje, apsitaisiusius tradicinėmis bombachas, odiniais auliniais ir sidabro monetomis išpuoštais diržais. Vakarais, mėgstamiausiu metu, jie sėdėdavo ant kvepiančios žolės žvelgdami į neužmatomą horizontą ir lepinosi saulėlydžių melancholijos grožiu.

Sofiją viskas džiugino. Net menkiausias, pats nereikšmingiausias darbelis, pavyzdžiui, paberti paukščiams ant žolės Soledados surinktų trupinių, jai teikė džiaugsmo, ir ji švytėjo, nes Santis ją myli. Juto, lyg širdis sprogs nuo svaiginamos, nenugalimos meilės, kurią ji jautė Sančiui. Nerimavo, kad žmonės pastebės, nes ji jau nebe vaikščiojo, o straksėjo; ne kalbėjo, o dainavo; ne bėgo, o šoko. Visas jos kūnas virpėjo iš meilės. Suprato, kodėl žmonės padarytų dėl jos viską, net nužudytų.

Negana to, pagerėjo Sofijos santykiai su mama. Ji tapo kitokia – paslaugi, dėmesinga ir nesavanaudė.

– Jei nežinočiau, sakyčiau, kad Sofija įsimylėjusi, – vieną rytą per pusryčius tarė mama, kai Sofija neįprastai mielai sutiko papildomai pamokyti Pančitą anglų kalbos.

– Mama, ji yra įsimylėjusi, – nerūpestingai leptelėjo Agustinas maišydamas kavą.

– Tikrai? – laiminga šūktelėjo Ana. – Bet ką, po galais?

– Save, – greitai įsiterpė Rafaelis.

– Nebūk žiaurus, Rafaeli. Pastaruoju metu ji labai maloni. Nesugadink visko ją piktindamas.

Daug labiau nei Sofija Aną domino gražuolė Chasmina, Rafaelio mergina, kurios tėvas, garsusis Ignasijas Penja, buvo labiausiai klestintis Buenos Airių advokatas. Kilusi iš tokios žinomos šeimos, ji bus Rafaeliui puiki žmona ir šauniai papildys šeimą, kuo Ana galės didžiuotis. Tiesą sakant, merginos motiną ji šiek tiek pažinojo; senjora Penja buvo pamaldi katalikė ir, kai Ana savaitgaliais likdavo mieste, jiedvi mišiose retkarčiais susitikdavo. Mintyse Ana nutarė dažniau lankyti mišias. Susidraugavusi su senjora Penja ji tikrai galės labiau paveikti savo sūnaus ateitį.

– Dėl Dievo meilės, Agustinai! Ką sau galvoji sakydamas mamai, kad Sofija įsimylėjusi? Ar visai proto netekai? – šiurkščiai tarė Rafaelis, kai mama nuėjo nuo pusryčių stalo.

– Atsipūsk, Rafa. Tik pasakiau jai tiesą, – paprieštaravo jis.

– Kartais geriau pameluoti.

– Baik, tai tik susižavėjimas.

– Pažįsti mamą. Prisimeni jos reakciją, kai Choakas Santa Krusas vedė savo pirmos eilės pusseserę?

– Vargu ar Santis ves Sofiją. Vargšelė. Jis tik žaidžia su ja kaip su šuniuku.

– Net jei ir taip. Bet kitą kartą pagalvok, prieš praverdamas savo plačią burną.

Dauguma sodybos gyventojų nenujautė meilės romano tarp Sančio ir Sofijos. Tie, kurie šį tą įtarė, kaip Rafaelis ir Agustinas, jų santykius laikė paauglišku susižavėjimu ir manė, kad jie ganėtinai žavūs. Buvo visiškai įprasta, kad juodu tiek laiko praleidžia kartu. Jie nesielgė kaip nors neįprastai. Ir vis dėlto susižvalgydavo ar susirodydavo gestais, turinčiais jiems vieniems slaptą prasmę. Gyveno svajonių pasaulyje, esančiame lygia greta su visų kitų žmonių pasauliu, bet vibruojančiame kitaip. Jautėsi, lyg gyventų idilėje, kur niekas negali jų pasiekti, juolab pakenkti jų meilei. Gyveno šią akimirką, ir visa kita buvo nesvarbu.

Vis dar būdavo rengiamos polo rungtynės, bet dabar Sofijai nebebuvo taip svarbu, žaidžia ji ar ne. Rytais ji rečiau matydavosi su Chosė ir daugiau laiko leisdavo virtuvėje su Soledada kepdama pyragus, kuriuos paskui išdidžiai nešdavo į Čikitos namus arbatėlei. Ji liovėsi kivirčytis su motina ir prašydavo jos patarimų dėl makiažo ir drabužių. Ana buvo labai laiminga ir džiūgavo būdama tikra, kad duktė pagaliau suaugo. Liovėsi nuogalių maudynės ir begėdiškas užgaidų demonstravimas, ir net Pakas, kuris, regis, niekad jų nepastebėdavo, pripažino, kad duktė keičiasi geryn.

– Sofija! – sušuko Ana iš miegamojo. Lauke smarkiai, įkyriai ir nepaliaujamai lijo. Susiraukusi ji uždarė langą ir irzliai atsiduso, pastebėjusi ant kilimo didelę balą. – Soledada! – šūktelėjo ji. Sofija su Soledada vienu metu įžengė į miegamąjį.

– Soledada, prašau iššluostyti šitą siaubingą balą. Kai šitaip lyja, turi uždaryti visus namo langus. Viešpatie, pasižiūrėjęs į lauką gali pamanyti, kad atėjo pasaulio pabaiga, – pasiskundė ji.

Soledada lėtai nužingsniavo atgal į virtuvę atsinešti kibiro ir kempinės. Sofija klestelėjo ant motinos lovos, rankoje laikydama buteliuką rausvo nagų lako.

– Patinka šita spalva? – paklausė angliškai. Mama atsisėdo ant lovos ir įdėmiai pasižiūrėjo.

– Mano mamai labai nepatikdavo, jei lakuodavausi nagus. Manė, kad lakuoti nagai – pigu, – prisiminė ji ir, pagalvojusi apie mamą, ilgesingai nusišypsojo.

– Taip ir yra, todėl erotiška, – nusijuokė Sofija atsukdama buteliuką ir tepdama laką.

– Dieve mano, mergaite, išsitepliosi, jei lakuosies skubėdama. Eikš, duok man. Nieko nėra geriau už kieno kito tvirtą ranką. – Sofija žiūrėjo, kaip mama paėmė jos ranką ir rūpestingai užtepė lako. Nebeprisiminė, kada paskutinį kartą mama būtų rodžiusi jai tiek daug dėmesio. – Sofija, noriu paprašyti tavęs paslaugos, – tarė ji.

– Kokios? – nenoriai paklausė Sofija vildamasi, kad neteks labai atsitraukti nuo Sančio.

– Na, ketvirtos valandos autobusu iš Buenos Airių į miestelį parvažiuoja Antonijus. Gal galėtum paprašyti Sančio padaryti paslaugą ir nuvažiuoti jo parsivežti. Žinau, kad tai nuobodybė, bet nei Rafa, nei Agustinas negali.

– Oi, gerai. Jis neprieštaraus. Galim važiuoti kartu. Beje, o ką Antonijus veikė Buenos Airėse? – kasdieniškai paklausė Sofija, mėgindama nuslėpti susijaudinimą. Juodu visą popietę galės praleisti prie ežero, tik vienu du. Vylėsi, kad Marija nepanorės važiuoti drauge.

– Vargšelis, jam reikėjo važiuoti į ligoninę. Vėl tas klubas.

– Ak, tiesa, – išsiblaškiusi atsiliepė Sofija. Ji jau klajojo su Sančiu prie ežero.

– Dėkui, Sofija, tu tokia miela. Nenoriu nė pagalvoti, kad tektų važiuoti per tokį lietų.

– Man patinka lietus! – nusijuokė ji.

– Todėl, kad neaugai lietui lyjant kaip aš.

– Ilgiesi Airijos?

– Ne. Džiaugiausi išvažiuodama, o dabar… na, pragyvenau čia taip ilgai, kad grįžusi namo jausčiausi svetima. Kaip svetimoj šaly.

– Aš ilgėčiausi Argentinos, – tarė Sofija pakeldama ranką ir gėrėdamasi nagais.

– Žinoma, ilgėtumeis. Santa Katalina – nepaprasta vieta ir tu iš čia kilusi. Čia tavo namai, – pati save nustebindama atsakė motina. Lig šiol ji visuomet jausdavo apmaudą, kad duktė taip pritampa, o jai pačiai naujoje tėvynėje sunku pasijusti pripažintai. Ji pažvelgė į spinduliuojantį Sofijos veidą ir pajuto naują jausmą. Pasididžiavimą.

– Žinau. Man ji patinka. Norėčiau, kad nereiktų grįžti į Buenos Aires, – atsiduso ji.

– Visiems tenka daryti, ko nenorime. Bet dažniausiai tai naudinga. Sužinai tai metams bėgant. – Ana švelniai nusišypsojo ir užsuko lako buteliuko dangtelį. – Štai. Atrodai tikra pupytė, – pajuokavo ji.

– Dėkui, mama! – džiaugsmingai sušuko Sofija.

– Tik dabar jų nenusibrauk.

– Turiu eiti pasakyti Sančiui, ko prašei, – pareiškė Sofija stryktelėdama nuo lovos ir nubėgdama koridoriumi pro Soledadą, pūškuojančią laiptais su kibirais ir šepečiais balai šluostyti.

Santis džiaugėsi pasitaikiusia proga praleisti popietę su Sofija. Tyčia nutarė nesakyti Marijai, kartu su mama ir mamos drauge Lija svetainėje žaidžiančiai su Pančitu. Jie puolė į lietų ir dusdami nuo jaudulio prie sunkvežimiuko atbėgo kiaurai peršlapę. Iš sodybos išvažiavo pusę trijų, kad iki ketvirtos, kai tarp jų įsitaisys stambus Antonijaus kūnas, dar turėtų šiek tiek laiko sau. Sėdėdami šalia juodu išdardėjo iš rančos taškydami purvą į šalis. Santis įjungė radiją ir abu ėmė niūniuoti kartu su Džonu Denveriu. Sančiui vairuojant Sofija laikė savo ranką jam ant drėgno kelio. Nė vienam nereikėjo kalbėti; tylėdami jie džiaugėsi vienas kito draugija.

Pueblo buvo ištuštėjęs. Prieš juos aplink aikštę erzinančiai lėtai, svirduliuodamas riedėjo aprūdijęs automobilis. Kelios parduotuvės – metalo dirbinių ir maisto prekių – buvo uždarytos siestai. Aikštės viduryje ant suolelio sėdėjo senukas aplamdyta ruda skrybėle, lyg nepastebėdamas, kad lyja. Net šunys buvo išlakstę ieškoti pastogės. Važiuojant pro Nuestra Señora de la Asunción bažnyčią jie dairėsi įprasto pulkelio juodai vilkinčių liežuvaujančių senučių, „varnų“, kaip jas vadindavo senelis O’Dvajeris, bet net jos buvo pasislėpusios nuo liūties.

Juodu lėtai važiavo per kaimelį. Kelias aplink aikštę prieš keletą metų buvo gudronuotas, bet visur kitur driekėsi lauko keliukai. Pravažiavę aikštę netrukus jie atsidūrė kelyje, vedančiame aplink ežerą. Suradęs po medžiais nuošalią vietelę Santis sustojo.

– Eime, pasivaikščiokime per lietų, – pasiūlė Sofija lipdama iš automobilio. Susikibę rankomis juodu kvatodami išbėgo iš medžio prieglobsčio į lietų, paskui, nebegalėdami nė akimirkos ilgiau tverti liūties, nėrė po kitu medžiu. Įsitikinęs, kad jie visai vieni, nes tokio dydžio kaimelyje sunku likti nepastebėtam, ypač jei esi Solanasas, kurio šeima daugumai gyventojų puikiai pažįstama, Santis prispaudė Sofiją prie medžio ir pabučiavo jai kaklą. Paskui atsitraukė ir pažvelgė į ją. Jos plaukai buvo visiškai šlapi. Jis nubraukė juos nuo veido atidengdamas spindinčius rausvus skruostus ir nuoširdžią šypseną. Jos burna buvo plati ir kilniaširdiška. Jam patiko jos burna, ji galėdavo akimirksniu iš paniurusios virsti patenkinta ir besišypsanti. Visuomet viliojanti, net kai virpėdavo iš įniršio. Dideliais sunkiais lašais pro lapus varvėjo lietus, bet oras buvo tvankus ir drėgnas, tad jie džiaugėsi. Jis suėmė delnais jai už juosmens ir prisitraukė arčiau. Pro džinsus ji juto, kad jis susijaudinęs.

– Čiofi, aš noriu su tavimi mylėtis, – tarė jis, žiūrėdamas jai tiesiai į akis.

– Negalim. – Ji nusijuokė krūtininiu balsu. – Ne čia. Ne dabar. – Juokėsi norėdama nuslėpti baimę, nuo kurios blyško, jos lūpos virpėjo. Mylėtis su Sančiu ji troško nuo tada, kai prieš dvejus metus suvokė, jog jį myli. Bet dabar, kai tikrai galėjo taip atsitikti, juto baimę.

– Ne, ne čia. Žinau vieną vietą, – tarė jis imdamas jos ranką ir drėgnas lūpas spausdamas prie delno, žvelgdamas į jos susirūpinusias akis. – Būsiu švelnus, Čiofi. Aš myliu tave, – tarė jis ir meiliai jai nusišypsojo.

– Gerai, – sukuždėjo ji nuleisdama akis, baimindamasi to, kas turėjo įvykti.

Santis nusivedė ją už rankos į priplėkusią seną valčių pastogę, žemą ir plačią, stovinčią įlankos pakrašty tarp aukštų žolių ir vikšrių, kur lizdus suko garniai ir girnovės. Pagaliau pasislėpę nuo lietaus jie gulėjo juokdamiesi iš savo įžūlumo ant krūvos tuščių maišų, pasiūtų iš trūnijančio storo audeklo. Pro plyšius ir dantytas skyles lentose skverbėsi šviesa, mirguliuojantys spinduliai krito ant dulkėtos valties, numestos ant šono it į krantą iš vandens ištrauktas banginis. Klausėsi lietaus barbenimo į skardinį stogą ir traukė į save troškų orą, atsiduodantį alyva ir saldžiomis pūvančiomis žolėmis. Sofija patogiai įsitaisė prie Sančio – ne todėl, kad būtų šalta, o dėl to, kad apimta nerimo virpėjo.

– Čiofi, aš su tavim mylėsiuos labai labai lėtai, – tarė Santis, bučiuodamas jai smilkinį ir jausdamas sūrumą.

– Aš nežinau, ką turėčiau daryti, – tyliai prabilo ji. Santį sujaudino jos baimė. Štai mergina, kurią jis myli labiau už viską, nusimetusi savo nekantrumą ir išdidumą. Apnuoginusi savo švelnią esmę. Sofija, kokią pažįsta tik jis.

– Mano meile, tau nereikia žinoti, ką daryti. Mylėsiuosi su tavimi, ir tiek, – atsakė jis žemu raminamu balsu ir švelniai nusišypsojo. Norėdamas nuvyti jos baimę, jis pasirėmė ant alkūnės ir ranka paglostė veidą, piršto galu perbraukė virpančias lūpas. Ji nervingai nusišypsojo, ją trikdė tylus jo elgesio intymumas ir žvilgsnio jėga, skrodžianti ją iki sielos gelmių. Ji nekalbėjo. Nežinojo, ką pasakyti. Pajuto akimirkos didingumą ir su pagarbia baime pasidavė tylai.

Tuomet jis pasilenkė ir ėmė švelniai bučiuoti akis, nosį, smilkinius ir pagaliau lūpas. Drėgnu liežuviu brūkštelėjo per vidinę lūpų pusę, tyrinėjo dantis ir dantenas, kol pagaliau jo burna tvirtai prisispaudė prie jos lūpų ir visiškai ją užvaldė. Ji trūkčiojamai įkvėpė, kai jo ranka palindo po drėgnais marškinėliais; delnu jis juto švelnų pilvu perbėgantį virpulį ir glotnų krūtų iškilumą. Per galvą nutraukė jai marškinėlius ir pamatė nuogą liemenį, blyškų ir virpantį miglotoje šviesoje, besiskverbiančioje pro pūvančias sijas. Bučiavo jai kaklą ir pečius, o pirštai glostė pūkuotus pilvo plaukelius, sustangrėjusius spenelius, slydo už nugaros, prie strėnų, kurios, atsiliepdamos į jo prisilietimus, kilo į viršų. Liežuviu jaudrino krūtis, kol malonumas virto skausmu, kažkodėl maudė kitoje vietoje, toli nuo jo burnos, jai tarp kojų. Vis dėlto ji nenorėjo, kad jis liautųsi, tai buvo skausmas, kuris vienu metu ir kankino, ir teikė nenusakomą malonumą.

Suradęs džinsų sagas jis vieną po kitos jas atsagstė, ir ji išsinėrė iš jų kartu nusitraukdama ir baltas kelnaites. Gulėjo prieš jį virpėdama nuo savo nuogumo. Švelniai myluodamas jis stebėjo jos veidą. Sofijos skruostai buvo paraudę ir spindintys, nuo pažadintų pojūčių akių vokai apsunkę. Tik plonytė riba skyrė ją nuo subrendusios moters. Trapi pusiausvyra tarp vaiko ir moters suteikė jai ypatingo grožio, nudažiusio odą auksine rudens šviesa. Tada jo ranka nusileido į pačią slapčiausią vietelę, kurią ji pati buvo atradusi tomis kaitriomis naktimis, kai ilgesys nepaliko jai nieko kito, tik pačiai vienai tamsoje tyrinėti savo seksualumą. Tuomet ji įsivaizduodavo, kad save liečia jo pirštais. Bet jie nė kiek nepriminė jo pirštų, tebuvo tik varganas pakaitalas, turėjęs padėti įveikti frustraciją, neapleidusią tuos ilgus laukimo mėnesius. Dabar jie ją surado, ir ji giliai atsiduso.

Kurį laiką ji visiškai atsidavė malonumui. Santis stebėjo mažus prakaito karoliukus, besikaupiančius slėnyje tarp krūtų ir ant išdidžios jos nosies. Ji gulėjo užsimerkusi ir taip praskleidė kojas, kad buvo aišku, jog to nė nepajuto. Nebepajėgdamas atsispirti savo paties geismui Santis atsisėdo, per galvą nusitraukė marškinius ir nusimovė džinsus. Sofija sugrįžo iš savo tolių ir plačiai atsimerkė išvydusi jo vyriškumą, kitokį nei tada, prie baseino, nes dabar buvo sužadintas ir nekantrus. Santis uždėjo ant jo Sofijos ranką. Ji nesipriešino, bet su mokslininko smalsumu apžiūrinėjo, perbraukė išilgai ranka, apvertė, žavėdamasi pasvėrė delne.

– Tai štai kas varo jus, vyrus, tiesa? – tarė ji, paskui nerūpestingai numetė jį jam ant pilvo. Santis sukikeno. Purtydamas galvą vėl paėmė jos ranką ir parodė, kaip tinkamai jį glamonėti. Paskui pasirausė į šalį numestų džinsų kišenėje ir išsitraukė stačiakampį popieriaus maišelį. Pasakė jai, kad būtina saugotis. Jis nenorįs, kad ji taptų nėščia. Padėdama Sančiui jį užsimauti Sofija kvatojosi.

– Vargšelis, o jei jis bijo tamsos? – tarė ji. Jos nepatyrimas labiau trukdė, nei padėjo.

– Esi beviltiška mokinė, – juokdamasis pasiskundė jis, nustūmė jos rankas ir užsimovė pats.

Sofija užsimerkė tikėdamasi, kad jam įsiskverbiant kūną pervers aštrus skausmas, bet skausmo nebuvo. Kūną užliejo šiluma ir ištirpdė visą likusį nerimą. Ji įsitvėrė į Santį ir su atsivertėlio entuziazmu nusimetė nekaltybę. Amerikoje Santis daugybę kartų užsiiminėjo seksu, bet su Sofija jis pirmą kartą mylėjosi.

Kai pagaliau jie išniro į šviesą, lietus buvo liovęsis ir pro debesis skverbėsi saulė; jos spindulių nutviekstas ežeras spindėjo it puikiai nublizgintas sidabras.

– Antonijus! – Staiga Sofija prisiminė jų kelionės tikslą. – Nepamirškim jo paimti.

Santis žvilgtelėjo į laikrodį; jie dar turėjo ketvirtį valandos.

– Noriu bučiuoti tave iki paskutinės minutės, – tarė jis, vėl prisitraukdamas ją į glėbį.

Kartą paragavusi uždrausto vaisiaus Sofija troško jo ir vėl. Sodyboje buvo nelengva rasti nuošalių vietų, kuriose nesisukiotų gaučai ir daugybė pusbrolių bei draugų, bet, kaip sakydavo senelis O’Dvajeris, „prie gerų norų nėra blogo oro“, ir begalinio geismo genami Santis ir Sofija net dykumoje būtų radę vandens.

Vis dar tęsėsi ilgos vasaros atostogos, visą laiką jie leido sodyboje. Paaiškėjo, kad dieną mylėtis beveik neįmanoma – baimė, kad juos aptiks, gadino malonumą. Retkarčiais per siestą, kai suaugusieji pasislėpdavo savo kambarių vėsoje ir miegodami virškindavo per pietus gausiai suvartotą maistą bei išgertą vyną, juodu išsėlindavo į tuščią kambarį Sofijos namų pastogėje – toli nuo tėvų miegamojo ir retai naudojamą. Čia, glebiame popietės karštyje, aplink tvyrant jazminų ir nupjautos žolės kvapui, jie mylėdavosi giedant daugybei įvairiausių paukščių, kurie suskrisdavo privilioti Soledados duonos trupinių. Arba naktį, kai visa sodyba miegodavo, jie ištrūkdavo iš savo miegamųjų ir mylėdavosi po žvaigždėtu dangum ir viską reginčiu mėnuliu.

Juodu kalbėdavosi apie ateitį, savo ateitį. Tokią pat nepasiekiamą kaip debesys virš jų. Bet nė vienam nerūpėjo, kad jų svajonės tėra miražai, kylantys iš rožinio jų meilės optimizmo. Kad Santa Katalinoje gyventi kaip vyras ir žmona juodviem neįmanoma. Vis dėlto jie plaukiojo debesyse tvirtai žinodami: vienas kitą jie mylės amžinai.

Aštuonioliktas skyrius

Vasario gale Sofija pabudo jausdama pykinimą. Tikriausiai išvakarėse buvo suvalgiusi ko nors ne visai šviežio. Po pietų atsigavusi ji viską pamiršo. Iki kito ryto, kai sublogavo smarkiai.

– Nežinau, Marija, kas man yra, – pasiskundė ji prie dubens su sviestu ir miltais, maišomais Pančito gimtadienio pyragui. – Dabar jaučiuosi puikiai, bet iš ryto buvo visai prastai.

– Panašu į rytinį pykinimą, – mirktelėdama draugei pajuokavo Marija. Ji nepastebėjo, kad pusseserė staiga išblyško, lyg veide nebūtų likę nė lašelio kraujo.

– Dar vienas nekaltas prasidėjimas, – atsakė Sofija neramiai šypsodamasi. – Nežinau, ar esu verta tokios garbės.

– Na, tuomet ką vakar valgei?

– Ir užvakar, – tarė ji mėgindama nusijuokti, nors norėjosi verkti nuo minties, kad gali būti nėščia. Jų romanas tęsėsi ne ilgiau kaip šešias su puse savaitės, ir Santis visuomet labai rūpestingai saugojosi. Sofija tą žinojo, nes jau buvo pakankamai įgudusi užmauti jam prezervatyvą. Tą mintį ji nuvijo šalin įsitikinusi, kad per daug baiminasi. – Tikriausiai kaltas Soledados ryžių pudingas, – pridūrė atgavusi pusiausvyrą.

– Valgote ryžių pudingą? – pavydžiai šūktelėjo Marija riebalais tepdama skardeles pyragams. – Enkarnasijona! – pašaukė ji. Senoji tarnaitė atšlepsėjo į virtuvę nešina pilna pintine skalbinių.

– Sí, senjorita Marija?

– Ar ilgai jie turi kepti?

– Maniau, senjorita Sofija jau yra tapusi tikra pyragų kepėja. Kepkite dvidešimt minučių, paskui pažiūrėkite. Jei bus neiškepęs, dar dešimt minučių. Pančitai, ne, sakau, ne! – riktelėjo ji, berniukui įstraksėjus į virtuvę. – Eime su manim, duok man ranką. Eikim pažiūrėti, ar terasoje nėra drakonų. – Ir išsivedė jį į saulės šviesą.

– Kas yra drakonai? – paklausė Sofija.

– Driežai. Pančitas mano, kad jie drakonai.

– Na, ko gero, jie tokie ir yra. Maži drakonai.

Marija matė, kaip pusseserė laižo iš dubens tešlos likučius. Pastebėjo, kokia Sofija atrodo spindinti. Plaukus buvo pakaušyje susirišusi gumine juostele, išsprūdusios sruogelės apkritusios veidą ir kaklą, prilipusios prie prakaituotos odos. Net ryšėdama purviną virėjos prikyštę ji atrodė graži.

– Į ką žiūri, gorda? – meiliai nusišypsojo pusseserei Sofija.

Marija atsakė jai šypsniu.

– Dabar esi labai laiminga, tiesa? – paklausė ji.

– Taip. Esu laiminga būdama čia su tavim ir jūsų virtuvėje ruošdama maistą.

– Ir tavo santykiai su Ana dabar daug geresni.

– Ne tokia jau ji bloga, ta sena kartis.

– Sofija! Ji graži!

– Per daug liesa, – atsakė ji kreivai šypsodama ir padavė dubenį Marijai.

– Norėčiau būti tokia liesa, – sudejavo Marija, nusprendusi vis dėlto nepadėti pusseserei išlaižyti dubens. Sofija pastatė jį į plautuvę Enkarnasijonai išplauti.

– Marija, tu tobula. Nenorėk būti išdžiūvusi. Esi moteriška, švytinti, sveika, gundanti ir graži. Mergaite, esi moteriška nuo galvos iki kojų! – Abi nusijuokė.

– Sofija, tu juokinga.

– Ne, aš nuoširdi. Visuomet sakysiu tau tiesą. Tu puiki tokia, kokia esi.

Marija dėkingai nusišypsojo.

– Sofija, tu man esi labai brangi, – nuoširdžiai tarė ji.

– Marija, tu – mano geriausia draugė ir esi man irgi labai brangi. – Patenkintos ir sujaudintos netikėto švelnumo protrūkio merginos apsikabino.

– Gal tuomet pašaukime pyragą? – tarė Sofija išsivaduodama iš glėbio. Pakėlė skardą, iki kraštų sklidiną tirštos rudos pyrago tešlos, ir godžiai pauostė. – Mmmm, kvepia dieviškai!

– Dios! Greičiau šauk į orkaitę, kitaip nespės laiku iškepti.

Norėdama nustebinti Pančitą, Čikita buvo pakvietusi visus mažuosius jo draugus iš kaimyninių sodybų į gimtadienio vakarėlį. Popiečio saulė nudažė terasą šiltu rausvu atspalviu, vaikai bėgiojo šokoladuotais veidukais ir lipniomis rankutėmis, paskui juos sekiojo šunys. Vaikams nematant jie stvarstė iš rankų pyrago gabalėlius.

Prieš eidami į parką padaužyti kamuolio, Fernandas, Rafaelis, Agustinas, Sebastianas, Anchelis ir Nikitas užsuko nugriebti pyrago ir sausainių. Santis užtruko ilgiau. Stebėjo Sofiją, akacijos pavėsyje besišnekučiuojančią su mama ir tetomis. Jam patiko, kaip kalbėdama ji išraiškingai judina rankas, kaip žvelgia iš po tankių rudų blakstienų, lyg ketintų atskleisti ką nors sukrečiamo, bet lauktų tinkamos progos, norėdama sukelti audringiausią reakciją. Suprato, kad žino esanti stebima, nes lūpų kampučiuose atsirado drovi šypsenėlė. Pagaliau dirstelėjo į jį. Nekeisdamas veido išraiškos jis dukart sumirksėjo. Sofija atsakė tokiu pačiu signalu ir taip plačiai išsišiepė, kad jis turėjo perspėti ją akimis. Ji nenuleido žvilgsnio ir meiliai akimis glostė jo veidą ir lūpas. Jis nusisuko bijodamas, kad kas nors nepastebėtų, ir vylėsi, kad jai užteko nuovokos pasielgti taip pat. Bet kai atsigręžė, ji vis dar žiūrėjo; galvą palenkusi į šoną, ilgesingai šypsodama. Marija vaišino vaikus sumuštiniais ir saldumynais, pjaustė pyragą, rinko išvartytus puodelius su apelsinų sultimis ir vaikėsi šunis, kai šie uostinėdami per arti prisibraudavo prie maisto. Buvo per daug užimta, kad pastebėtų švelnius brolio ir pusseserės žvilgsnius.

Vėliau tą vakarą Santis ir Sofija sėdėjo namo verandoje ant suolo. Slapčia tamsoje laikėsi susikibę rankomis. Kai dukart spustelėjo jai ranką, šis ženklas reiškė tą patį, ką ir mirksėjimas. Jis reiškė „myliu tave“. Atsakydama ji taip pat spustelėjo, ir prasidėjo žaidimas, kuris kuriam daugiau kartų paspaus. Sančio namiškiai jau buvo sugulę, namas nutykęs, oras vėsesnis nei anksčiau. Artėjo ruduo, gaiviu, bet melancholišku vėjeliu palydėdamas kaitrias naktis.

– Kvepia permainomis, – tarė Sofija, priglusdama prie Sančio.

– Nemėgstu, kai vasara baigiasi.

– O man visai patinka. Patinka tamsūs vakarai prie židinio, – tarė ji ir suvirpėjo.

Jis prisitraukė ją arčiau ir švelniai pabučiavo į kaktą.

– Įsivaizduok, kokių išdaigų prisigalvotume prie mamos židinio, – sumurmėjo jis.

– Taip! Matai, žiemą ne taip jau blogai.

– Su tavimi ne. Su tavimi viskas gerai, Čiofi.

– Nesitveriu, kaip noriu pragyventi su tavim žiemą ir pavasarį, ir dar vieną vasarą. Noriu su tavimi pasenti, – svajingai tarė ji.

– Ir aš, – pasakė jis.

– Net jei tapsiu loca kaip senelis?

– Na… – dvejojo jis, juokais purtydamas galvą.

– Turiu daug airiško kraujo, – perspėjo ji.

– Žinau, todėl ir nerimauju.

– Tu mane myli, nes aš kitokia nei visi kiti. Pats man taip sakei! – Ji nusijuokė ir nosimi pasitrynė jam po smakru. Jis švelniai pakėlė jos veidą ir paglostė skruostą.

– Ar galima tavęs nemylėti? – Jis atsiduso ir pabučiavo ją. Ji užsimerkusi mėgavosi šiltu, pažįstamu jo bučiniu ir kūno aromatu.

– Eime prie ombu medžio, – pasiūlė ji, ir jis supratingai jai nusišypsojo.

– Tik pamanyk, o juk prieš porą mėnesių buvai nekaltas vaikelis, – prisiminė jis bučiuodamas jai nosies galiuką.

– O tu buvai nedoras suvedžiotojas, – atsakė ji.

– Kodėl taip yra, Čiofi, kad visuomet kaltas aš? – pajuokavo jis.

– Nes esi vyras, ir labai riteriška prisiimti kaltę už mano blogą elgesį. Turi ginti mano garbę.

– Tikrai, garbę. Kiek ten jos beliko! – nusišaipė jis.

– Dar turiu daug garbės, – paprieštaravo ji plačiai šypsodama.

– Kaip galėjau būti toks nerūpestingas? Tučtuojau eime prie ombu, kad galėčiau kartą ir visiems laikams jos atsikratyti, – tarė jis, paėmė Sofiją už rankos ir jie dingo tamsoje.

Kitą rytą Sofija pabudo jausdama tokį pat varginantį šleikštulį kaip ir dvi pastarąsias dienas. Nulėkusi į tualetą ji pasilenkė virš unitazo ir išvėmė visą Enkarnasijonos vakarienę. Išsivaliusi dantis ji nubėgo į mamos kambarį.

– Mamyte, aš sergu, aš vėmiau! – sušuko ji teatrališkai krisdama ant didelės baltos mamos lovos.

Ana prispaudė delną prie dukters kaktos ir papurtė galvą.

– Nemanau, kad turi karščio, bet dėl visa ko pakviesiu daktarą Higinsą. Čia tikriausiai tik koks nors virusas. – Ji nuskubėjo prie telefono.

Sofija gulėjo lovoje. Staiga širdį sugniaužė siaubas. O jeigu ji nėščia? „Negali būti“, – pamanė vėl nuvydama tą mintį. Juodu nė karto nesimylėjo be apsaugos. Be to, moksliškai įrodyta, kad prezervatyvai apsaugo devyniasdešimt devyniais atvejais iš šimto. Ne, ji tiesiog negali būti nėščia. Bet kad ir kaip bandė apie tai negalvoti, baimės šešėlis aptemdė jos sielą, ji virpėjo pagalvojusi, kad gali atsidurti tarp tų nelaimingųjų, sudarančių vieną procentą.

Daktaras Ignasijas Higinsas daugybę metų buvo Solanasų šeimos gydytojas ir gydė viską nuo Rafaelio apendicito iki Pančito vėjaraupių. Jis raminamai nusišypsojo Sofijai ir kiek paklausinėjęs, kaip ji leidžianti vasaros atostogas, ėmė ją apžiūrinėti. Uždavinėjo klausimus ir supratingai linksėjo jai atsakinėjant. Kai senas raukšlėtas jo veidas grėsmingai susiraukė, o šypsnį pakeitė didžiausias susirūpinimas, jai suplazdėjo širdis ir ji vos neapsiverkė.

– Ak, daktare Higinsai, tik nesakykit, kad tai rimta, – maldavo ji. Didelės rudos jos akys priplūdo ašarų, nes ji jau žinojo atsakymą. Dėl ko kito jis būtų klausęs apie mėnesines?

Daktaras Higinsas paėmė jos ranką ir meiliai glostydamas nykščiu papurtė galvą.

– Bijau, Sofija, kad esi nėščia.

Jis žinojo, kad ji netekėjusi. Tokią daugybę metų būdamas šeimos gydytoju žinojo ir tai, kaip šeima reaguos į nesantuokinį nėštumą, ypač jaunutės septyniolikmetės.

Išgirdusi jo žodžius Sofija buvo priblokšta, ji pajuto, kaip pilve kažin kas apsivertė, lyg automobiliu pervažiavus aukštą kalvą. Tėvas nuolat jai sakydavo, kad ji atsikračiusi pilvuko. Kaip ji norėtų būti atsikračiusi pilvuko! Netekusi jėgų ji susmuko atsišliejusi į pagalves. „Prakeiktas vienas procentas“, – niūriai pamanė ji, o prieš akis it vandens verpetas sukosi ir dingo ilgos meilės popietės.

– Nėščia! O Dios, ar jūs tuo tikras? Ką aš darysiu? – vos ištarė ji kramtydama nagus. – Ką aš darysiu!

Daktaras Higinsas labai stengėsi ją paguosti, bet tai buvo neįmanoma. Regėjo, kaip jos ateitis dingsta klampioje juodoje tuštumoje prieš pat akis ir niekaip negalėjo jos susigrąžinti.

– Turi pasakyti mamai, – patarė jis, kai ji kiek nurimo.

– Mamai? Tikriausiai juokaujat, – blykšdama atsakė. – Juk žinote, kokia ji.

Daktaras užjaučiamai linktelėjo seną savo galvą. Tokioje padėtyje jam teko atsidurti šimtus kartų; jaunos merginos priblokštos jų prisirpusiuose kūnuose augančios sėklos, o turėtų džiaugtis šiuo gamtos stebuklu. Bet gerai pažįstamos aplinkybės nė kiek neatbukino jo jautrumo. Pilkos akys apsitraukė migla kaip dienos jo protėvių Airijoje, ir jis mielai tablete būtų panaikinęs nėštumą, jei tik būtų galėjęs.

– Sofija, negali pati viena priimti sprendimo, tave turi palaikyti tėvai, – pasakė jis.

– Jie įsius, jie man niekada neatleis. Mama mane užmuš. Ne, negaliu jai pasakyti, – isteriškai kalbėjo ji. Besišypsančios burnos kampučiai liūdnai nusviro, ji nerami virpėjo.

– O ką tu gali padaryti? Jie vis tiek sužinos. Negali paslėpti tavyje augančio kūdikio.

Ji instinktyviai padėjo ranką ant pilvo ir užsimerkė. Joje buvo Sančio kūdikis. Ji nešioja jo dalelę. Be jokios abejonės, ši akimirka – sunkiausia jos gyvenime, ir vis dėlto viduje ji pajuto šilumą. Bijojo ir pagalvoti, kaip pasielgs tėvai. Ir vis dėlto nėra iš ko rinktis – reikės jiems pasakyti.

– Ar galite jiems pasakyti? – suglumusi paprašė ji.

Jis linktelėjo. Paprastai taip ir darydavo. Ši nedėkinga užduotis buvo viena iš daugybės gydytojo pareigų, ir viena skaudžiausių. Vylėsi, kad pasiuntinys nebus apkaltintas, kaip dažnai atsitikdavo.

– Nesijaudink, Sofija, viskas bus gerai, – maloniai tarė jis ir atsistojo. Paskui atsisuko į ją ir pridūrė: – Ar negalėtum ištekėti už to vyro, brangioji? – Bet vos ištaręs suprato savo klausimo netaktiškumą, nes dėl ko dar ji būtų tokia nelaiminga?

Sofija liūdnai papurtė galvą ir negalėdama atsakyti prapliupo raudoti. Ji bijojo mamos reakcijos. Nė nenutuokė, ką dabar darys. Kodėl jai taip nepasisekė? Jie padarė viską, kad taip neatsitiktų. Apimta siaubo Sofija laukė. Dažnai juokais erzindavo mamą praleidinėdama pamokas ar be jos leidimo išsprukdama į naktinį klubą su kokiu nors jaunuoliu, bet, palyginti su šiuo atveju, tai buvo smulkios ir juokingos išdaigos. Šįkart mamos rūstybė bus pelnyta ir bauginanti. Jei sužinos, kad tai Santis, gali juos net nudėti.

Durys plačiai atsivėrė ir įžengė mama. Jos veidas buvo išblyškęs kaip Kristaus viename bauginančiame El Greko paveiksle. Lūpos nuo įsiūčio drebėjo, akyse Sofija įžvelgė apmaudą.

– Kaip tu galėjai? – sušuko ji veriamu airišku akcentu, jos veidas iš pykčio tamsiai nuraudo. – Kaip tu galėjai? Kai tiek visko dėl tavęs padarėme! Ką galvos kiti šeimos nariai? Kokia gėda! Ką tu galvojai? Kodėl leidai tam atsitikti? Blogai jau tai, kad tu… kad tu… netekėjusi, – stenėjo ji, – bet nėštumas! Sofija, aš taip tavimi nusivyliau.

Ji susmuko ant kėdės ir nuleido akis, lyg bjaurėtųsi žiūrėti į gėdą užsitraukusią dukterį.

– Auklėjau tave namuose, kuriuose gerbiami Dievo įstatymai. Tegu Jis tau atleidžia.

Sofija nieko neatsakė. Abi sėdėjo tylėdamos. Motinos skruostai išblyško kaip negyvėlės, nematančiomis akimis ji žvelgė pro langą, lyg išdžiūvusiose lygumose ir drėgname danguje galėtų įžvelgti Dievą. Sielvartingai papurtė galvą.

– Kur mes suklydome? – paklausė ji grąžydama rankas. – Ar per daug tave lepinome? Žinau, tėtis ir Pakas su tavimi elgėsi kaip su princese, bet aš – tikrai ne. – Sofija spoksojo į lovos užtiesalo raštus, mėgindama juos perprasti. Padėtis buvo pernelyg nereali, kad būtų galima ją rimtai priimti. Tiesiog negali būti, kad tai vyksta jai. – Buvau per griežta – juk taip, tiesa? – liūdnai kalbėjo motina. – Taip, buvau per griežta. Jauteisi supančiota, todėl turėjai sulaužyti visas taisykles. Aš dėl visko kalta. Tavo tėvas visuomet sakydavo, kad būčiau atlaidesnė, bet aš nepajėgiau. Nenorėjau, kad šeima, be visa ko, dar kaltintų mane, jog esu bloga motina…

Sofija vos įstengė nesipiktindama klausytis motinos tirados. Jei taip nutiktų Marijai, Čikita būtų švelni ir supratinga, norėtų padėti ir ja rūpintis, bet jos mama tik kaltina save. Tipiška airė katalikė – dar kiek, ir apsigobusi maišu ims barstytis galvą pelenais! Sofija troško liepti jai nulipti nuo kryžiaus, bet suprato, kad dabar tikriausiai tam ne pats tinkamiausias metas.

– Tai kas gi tėvas? Kas jis? Dios, kas jis galėtų būti? Su niekuo nesusitikinėjai, tik su mūsų šeima.

Sofija baugiai laukė, kol mama susipras pati. Palengva jos veide savigailą pakeitė pasibjaurėjimas, ir ji pasišlykštėjusi susigūžė.

– O Dieve, tai Santis, tiesa? – aiktelėjo ji, šiurkštus airiškas akcentas pašaipiai nutvilkė žodį „Santis“. – Aš teisi, juk taip? O Dieve, turėjau nuspėti. Kodėl nenuspėjau? Jūs šlykštūs, abu. Kaip jis galėjo būti toks neatsakingas? Dabar jis jau vyras. Kaip jis galėjo suvilioti vaiką, septyniolikmetę? – Tuomet ji prapliupo verkti. Sofija apatiškai pamanė, kokia ji tampa atstumianti, kai verkia.

– Turėjau nuspėti, turėjau pastebėti – abu slankiojot kaip vagys slėpdami savo purviną paslaptį. Nežinau, ką darysime. Vaikas tikriausiai bus protiškai nesveikas, nes judu tokie artimi giminės. Kaip galėjai taip nuklysti? Turiu pasakyti tavo tėvui. Neik iš kambario, iki sugrįšiu!

Ir Sofija išgirdo už mamos nugaros užtrenkiamas duris. Ji beprotiškai troško bėgti pas Santį ir viską jam papasakoti, bet šįkart neturėjo jėgų nepaklusti motinai. Gulėjo nejudėdama ir laukė tėvo.

Kadangi buvo savaitės vidurys, tėvas turėjo parvažiuoti iš Buenos Airių. Telefonu Ana negalėjo pranešti, kas atsitiko, tad jam tvardant jaudulį iki pat Santa Katalinos teko kęsti nežinomybę. Ana tučtuojau jam viską paaiškino ir jie ilgiau nei dvi valandas susėdę aptarinėjo padėtį. Po varginamos kovos Pakas turėjo pasiduoti žmonai, įsikalusiai, kad vaikas gims protiškai nesveikas. Sofija turėsianti nutraukti nėštumą. Kai pagaliau jis įžengė į kambarį, pamatė ją miegančią ant savo lovos graudžiai susirietusią į kamuoliuką. Besiartindamas pajuto, kad plyšta širdis. Jam ji vis dar buvo jo mažoji mergytė. Atsisėdęs ant lovos krašto švelniai paglostė jos drėgnus plaukus.

– Sofija, – sukuždėjo. Kai ji atsimerkė, pažvelgė į ją su tokia meile, kad ji puolė jam į glėbį ir prigludusi prie krūtinės pravirko kaip vaikas.

– Atleisk, tėveli, atleisk, – kūkčiojo ji purtoma gėdos ir baimės. Jis laikė ją priglaudęs ir sūpavo, taip norėdamas palengvinti ir savo skausmą, ne tik jos.

– Viskas gerai, Sofija, aš nepykstu. Nepykstu. Viskas gerai, viskas bus gerai.

Patikimas jo glėbys veikė raminamai. Su didžiausiu palengvėjimu visą atsakomybę ji perleido jam.

– Tėti, aš jį myliu.

– Žinau, kad myli, bet, Sofija, jis tavo pusbrolis.

– Bet juk nėra įstatymo, draudžiančio tekėti už pirmos eilės pusbrolio.

– Ne tai svarbiausia. Gyvename nedideliame pasaulyje, o jame santuoka su pirmos eilės pusbroliu vertinama kaip santuoka su broliu. Tai gėdinga. Negali tekėti už Sančio. Be to, esi labai jauna. Tai tik susižavėjimas.

– Ne, tėveli. Aš jį myliu.

– Sofija, – rimtai tarė jis purtydamas galvą. – Negali tekėti už Sančio.

– Mama manęs nekenčia, – raudojo ji. – Visuomet nekentė.

– Sofija, ji nejaučia neapykantos – ji nusivylusi. Kaip ir aš. Bet mudu su mama viską nuodugniai aptarėme. Patikėk manim, elgsimės, kaip tau būtų geriausia.

– Atleisk, tėveli, – graudžiai kartojo ji.

Suglumusi Sofija nutipeno į svetainę, kur jos laukė tėvai, norėdami pranešti savo sprendimą. Nudelbusi akis ji atsisėdo ant kartūnu aptrauktos sofos. Ana sėdėjo prie lango, ji buvo įsitempusi, kojos po ilga suknele tvirtai sukryžiuotos. Atrodė išblyškusi ir išsekusi. Pakas nekantriai žingsniavo po kambarį, nerimo perkreiptu veidu, pasenęs ir labiau pražilęs nei anksčiau. Durys į koridorių ir valgomąjį buvo rūpestingai uždarytos. Rafaeliui ir Agustinui baisiausiai knietėjo sužinoti, kokia šios ledinės atmosferos priežastis, bet jiems buvo liepta dingti. Tad jie nenoriai patraukė į Čikitos namus žiūrėti televizoriaus su Fernandu ir Sančiu.

– Sofija, mudu su mama nusprendėme, kad tu tiesiog negali nešioti šio kūdikio, – sunkiai pradėjo kalbą tėvas. Sofija nurijo gumulą ir bandė prabilti, bet jis rankos mostu ją nutildė. – Artimiausiomis dienomis išvyksi į Europą. O kai… – Jis užsikirto – jam buvo nepriimtinas sumanymas nutraukti nėštumą, tai sunkiai gulė ant jo sąžinės, nes prieštaravo tikėjimui ir principams. – Kai viskas bus baigta, liksi studijuoti ten, o ne Buenos Airių universitete, kaip buvo planuota. Ir tu, ir Santis turėsite laiko šitai aistrai įveikti. Tuomet galėsi grįžti namo. Niekas neturi apie tai žinoti, supranti? Tai bus mūsų paslaptis. – Jis tyčia neatskleidė, kad ji gyvens Ženevoje su jo pusbroliu Antuanu ir jo žmona Dominika, o mokysis Lozanos mokykloje. Kad Sančiui nebūtų jokių galimybių sužinoti ir vykti ten paskui ją.

– Nesuterši gero mūsų šeimos vardo, – griežtai pridūrė motina, turėdama omenyje, kaip tokio pobūdžio skandalas galėtų pakenkti jos sūnų ateities perspektyvoms. Su kartėliu prisiminė neseniai su dukra patirtas laimingas valandėles ir tuomet kilusį pasididžiavimo jausmą. Dėl tų valandėlių nusivylimas atrodė dar skaudesnis.

– Norite, kad pasidaryčiau abortą? – lėtai paklausė Sofija. Ranką ji laikė pasidėjusi ant pilvo ir pažvelgusi žemyn pamatė, kad visa virpa.

– Tavo mama… – prabilo Pakas.

– Ak, tai tu! – tarė ji piktai, atsigręždama į motiną. – Juk žinai, kad už tai keliausi į pragarą! Turėtum būti gera katalikė. Kur dingo visi tavo principai? Negaliu patikėti tavo veidmainyste. Pati tyčiojiesi iš savo tikėjimo!

– Sofija, nekalbėk taip su motina, – tarė tėvas tokiu balsu, kokį ji retai girdėdavo. Ji dairėsi tai į motiną, tai į tėvą, lyg regėtų juos pirmą kartą. Nebepažino jų.

– Sofija, kūdikis bus psichiškai nesveikas. Nedora gimdyti tokį kūdikį, – dirbtinai ramiai atsakė motina. Paskui jos balsas sušvelnėjo ir blausiai šypsodama ji pridūrė: – Sofija, tau pačiai bus geriau.

– Nenoriu nutraukti nėštumo, – atkakliai pasipriešino ji. – Mano vaikas nebus psichiškai nesveikas. Tu tik jaudiniesi dėl gero šeimos vardo. Tai neturi nieko bendra su mano kūdikio sveikata. Manai, niekas nesužinos? Juokinga. – Ji niekinamai nusijuokė.

– Sofija, dabar tu įpykusi, bet po kurio laiko suprasi.

– Niekuomet jums šito neatleisiu, – tarė ji ir gindamasi sukryžiavo ant krūtinės rankas.

– Mes galvojame tik apie tave. Sofija, esi mūsų vaikas, ir mes tave mylime. Pasitikėk manim, – tarė tėvas.

– Maniau, galiu pasitikėti, – tiesiai rėžė ji.

Abortai buvo kekšėms. Tai nepadoru ir pavojinga. Ką pasakytų tėvas Chulijas, jei sužinotų? Ar ji būtų pasmerkta amžinoms pragaro kančioms? Staiga Sofija pasigailėjo, kad, užuot klausiusi jo pamokslų, svajodavo apie seksą ir Santį. Lig šiol ji manė, kad religija skirta nenuovokiems žmonėms, tokiems kaip Soledada, kuriems reikia kuo nors vadovautis, arba fanatikams, kaip mama, kuri religija naudojasi kaip jai patogiau. Dabar Sofija nuogąstavo, kad Dievas iš tiesų yra ir kad Jis nubaus už tai, ką ji padariusi. Per tą laiką, kurį leido svajodama, religija įsiskverbė į jos pasąmonę, ir kai Sofijai labiausiai prireikė jos paguodos, iškilo į paviršių suteikdama vien kančią.

– Turiu atsisveikinti su Sančiu, – pagaliau tarė ji, akis nudelbusi į medinių grindų raštą.

– Nemanau, Sofija, kad galime tau tai leisti, – abejingai tarė motina.

– Nesuprantu kodėl. Aš jau nėščia!

– Sofija, nekalbėk taip su manimi. Čia ne juokai. Tai labai labai rimta. Ne, prieš išvažiuodama su niekuo negali matytis, – tvirtai tarė ji rankomis glostydama suknelės sijoną.

– Tėti, tai neteisinga. Kas čia blogo, jei susitiksiu su Sančiu? – maldavo ji stodamasi nuo sofos. Tėvas truputį pagalvojo. Jis priėjo prie lango ir pažvelgė į pampas, lyg neapmatomas horizontas galėtų duoti jam atsakymą. Neįstengė žiūrėti į dukterį. Jautėsi per daug kaltas. Suprato turįs palaikyti žmoną, bet taip pat žinojo, kad jei jai pritars, amžiams praras dukterį. Kadaise viskas klojosi daug geriau. Žinojo, kad kalbama ne tiek apie Sofijos romaną, kiek apie jo paties meilės nuotykį dar 1956-aisiais. Ir jis, ir Sofija išdavė Anos pasitikėjimą. Suprato, ką ji dabar galvoja, matė skausmą jos akyse. Dėl visko kalta Aną kamuojanti atskirtis. Bet jis neturi iš ko rinktis, turi pritarti.

– Sofija, manau, mama teisi, – pagaliau neatsigręždamas tarė jis. – Rytoj rytą važiuosi su Chasintu į Buenos Aires. Tad gal bėk susikrauti daiktų. Išvažiuoji ganėtinai ilgam…

Sofija išgirdo užsikertant jo balsą, bet nepajuto jokio gailesčio.

– Neišvažiuosiu neatsisveikinusi su Sančiu, – suriko ji, veidas paraudo iš nusivylimo. – Galvojate ne apie mane, galvojate apie kvailą savo šeimos vardą ir reputaciją. Kaip jums tai gali būti svarbiau už dukters jausmus? Nekenčiu jūsų, nekenčiu jūsų abiejų! – Ji išbėgo iš kambario į terasą. Bėgo nesustodama, kol atsidūrė nuošaliai tarp medžių. Atsirėmusi į kamieną ji raudojo dėl pasaulio neteisybės ir atsigręžusi į savo numylėtą Santa Kataliną juto tik neapykantą, nieko daugiau.

Sugrįžusi į virtuvę ji girdėjo svetainėje besibarančius tėvus. Mama garsiai raudojo ir angliškai rėkė ant tėvo. Sofija nesustojo pasiklausyti.

– Soledada, – šnipštelėjo ji.

Tarnaitė pakėlė galvą nuo puodų ir pamatė tarpdury stovinčią apsiašarojusią Sofiją.

– Kas atsitiko, kas atsitiko? – atsiliepė ji švelniu balsu ir nuskubėjo apkabinti merginos, kuri jai visuomet bus tik vaikas. Laikė tvirtai ją apglėbusi, nors Sofija dabar buvo už ją aukštesnė.

– Ak, Soledada, pakliuvau į didelę bėdą. Ar padarysi kai ką dėl manęs? – Jos akys, ką tik buvusios blausios, dabar, sugalvojus planą, žėrėjo iš susijaudinimo. Ji nubėgo prie indaujos ir pagriebusi pieštuką brūkštelėjo raštelį.

– Kuo greičiau perduok jį Sančiui. Niekam nesakyk ir niekam nerodyk, supranti?

Susijaudinusi, kad įsitraukė į sąmokslą, Soledada mirktelėjo ir įsikišo raštelį į savo nešvarios prikyštės kišenę.

– Tuoj pat einu, senjorita Sofija. Nesijaudink, senjoras Santjagas po sekundėlės jau turės šitą laišką savo rankoje. – Ir ji išskubėjo iš kambario.

Atėję į Čikitos namus Rafaelis ir Agustinas labai įsiaudrinę pasakojo pusbroliams, kad Sofija vėl pakliuvusi į bėdą.

– Jai jau kelias savaites grėsė nemalonumai, – džiugiai kikeno Agustinas.

– Tai visiška netiesa, – tarė Marija. – Vos prieš kelias dienas jūsų mama džiaugėsi, kad jiedvi gerai sutaria. Nebūk toks bjaurus.

– Ir kaip manai, ar ilgai tai tęsis? – susirūpinęs paklausė Santis.

– Neilgai. Kiek pažįstu Sofiją, ji susikraus daiktus ir pabėgs, – tarė Rafaelis įjungdamas televizorių ir klestelėdamas ant sofos. – Marija, angelėli, ar atneštum man atsigerti?

– Gerai, – atsiduso ši. – Ko norėtum?

– Alaus.

– Vieną alaus. Kam dar?

Santis stovėjo prie lango ir žvelgė laukan, bet matė tik savo paties atspindį, neramiai žiūrintį į jį. Visi susėdo prieš televizorių, bet Santis į jį nežiūrėjo. Po pusvalandžio, nebegalėdamas ilgiau laukti, išskubėjo iš namų. Eidamas per terasą pamatė išraudusią ir suplukusią Soledadą, pro medžius ryžtingai žingsniuojančią jo link.

– Soledada, ką darai? – paklausė jis, kai ši priėjo. Jis jautėsi nesmagiai.

– Gracias a Dios, gracias a Dios, – atsakė ji iš susijaudinimo žegnodamasi. – Štai laiškas nuo senjoritos Sofijos, ji liepė perduoti jį jums ir niekam kitam. Tai paslaptis, suprantate? Ji labai prislėgta, labai prislėgta. Verkia. Turiu eiti pas ją. – Balta nosinaite ji nervingai šluostėsi kaktą.

– Kas jai nutiko? – paklausė jis, pajutęs padėties rimtumą.

– Nežinau, senjore Santjagai. Nieko nežinau. Viskas parašyta laiške. – Ir nespėjus jam ištarti nė žodžio lyg vaiduoklis dingo tarp medžių.

Atsidūręs apšviestoje verandoje jis išskleidė laiškelį. Jame buvo parašyta tik tiek: „Susitikime vidurnaktį po ombu medžiu.“

Devynioliktas skyrius

Sofija jau seniai buvo nustojusi verkti. Gulėjo ant lovos ir kantriai laukė kaip su lemtimi susitaikęs žmogus. Laikas slinko labai lėtai, bet ji žinojo, kad vidurnaktis vis tiek pagaliau ateis. Stebėjo už lango vėjyje siūbuojančią augmeniją ir juto, kad tas vaizdas ją keistai hipnotizuoja, bukina skausmą.

Pagaliau atsikėlė, iš virtuvės paėmė žibintą ir kaip karo belaisvė spruko lauk. Sėlino prie ombu medžio per tamsą tykiais žingsneliais it puma. Suspausta širdimi, tarytum nuo to priklausytų jos gyvybė, skubėjo per parką. Jos ryžtas buvo tvirtas, bet neišvengiamos lemties akivaizdoje ji jautėsi silpna. Lyg mokykloje vaidintų tragediją, ir nors dramos jai patiko, negalėjo iki galo susitaikyti su tikrove.

Kelias iki medžio atrodė daug ilgesnis nei paprastai. Ji paspartino žingsnį. Artėdama prie ombu medžio pastebėjo nedidelę geltoną švieselę, Sančio žibintą, šokančią ore it milžiniškas jonvabalis. Santis nekantriai žingsniavo pirmyn ir atgal.

– Santi! – aiktelėjo ji puldama jam į glėbį. – Santi, jie žino, jie sužinojo, jie mane išsiunčia, – užsikirsdama lemeno ji nuogąstaudama, kad juos suras ir pritrūks laiko viską jam išpasakoti.

– Ką? Kas žino? Kaip? – sutrikęs paklausė jis. Iš primygtinio jos laiško tono buvo supratęs, kad kažkas ne taip, bet šito nesitikėjo. – Nusiramink, čia mūsų niekas nesuras. Viskas gerai, – tarė jis stengdamasis kalbėti tvirtai, nors jautėsi nugalėtas likimo.

– Ne, negerai. Mane išsiunčia į Šveicariją – jie mane išsiunčia iš namų. Nekenčiu jų!

– Kaip jie sužinojo?

Sofija su jai būdingu impulsyvumu jau ketino iškloti esanti nėščia, bet susilaikė. Tėvai buvo liepę niekam nepasakoti. Labai aiškiai tą pabrėžė. Ji nuogąstavo, kad jei pasakytų Sančiui, jis nepajėgtų tylėti. Tikriausiai kaip kaubojus įžengtų į namus su rūkstančiu šautuvu ir, kaip vaiko tėvas, pareikalautų savo teisių. Tada nežinia, ką padarytų jos tėvai. Pagal įstatymą ji vis dar privalo vykdyti jų valią. Gali ją išsiųsti ir neleisti niekuomet sugrįžti. Kol yra Argentinoje, ji priklauso nuo jų malonės. Ne, negali jam dabar pasakyti, nutarė Sofija. Parašys jam iš Ženevos, kai tėvai jau bus per toli ir negalės nieko pakeisti. Tad, grumdamasi su troškimu pasidalyti savo sielvartu, ji nutarė kurį laiką nutylėti tiesą.

– Žino, – patvirtino ji, – ir siunta. Siunčia mane iš namų, kad pamirščiau tave. – Ji liūdnai sukūkčiojo tamsoje ieškodama jo akių, kurios patvirtintų jo meilę, bet įžiūrėjo tik dvi tamsias kiaurymes.

– Bet, Čiofi, leisk man su jais pasikalbėti. Jie negali tavęs išsiųsti. Nestovėsiu nuošalyje ir neleisiu tavęs išsiųsti! – sukuždėjo jis piktai, pasiryžęs nugalėti jėgas, mėginančias juodu išskirti.

– Ak, norėčiau, kad galėtum, bet jie tavęs neklausys. Ant tavęs jie niršta ne mažiau nei ant manęs. Nepatikėsi, ko man prikalbėjo motina. Manau, ji džiaugiasi galėdama manimi atsikratyti.

– Neleisiu jiems atimti tave iš manęs. Ką aš darysiu be tavęs? Aš negaliu be tavęs, Sofija! – sušnypštė jis, jo balsas nuskambėjo tamsoje kaip graudus verksmas.

– Ak, Santi, tiesiog susitaikyk. Turime susitaikyti.

– Tai absurdiška, – piktai nusispjovė jis. – Jie neturi jokių įrodymų. Kodėl jie tokie tikri? Kas mus matė?

– Nežinau, man nesakė, – tarė ji gėdydamasi, kad gali taip lengvai meluoti.

– Važiuosiu su tavimi, – gyvai tarė jis. – Išvažiuosiu su tavimi. Važiuokime ir kartu pradėkime naują gyvenimą toli nuo čia. Pripažinkime, anksčiau ar vėliau mums vis tiek būtų tekę taip pasielgti. Čia mums nėra ateities.

– Dėl manęs išvažiuotum iš Santa Katalinos? – paklausė ji, sugluminta beatodairiško jo atsidavimo.

– Taip, išvažiuočiau. Jau buvau išvažiavęs. Bet šįkart nebegrįžčiau, – rimtai tarė jis.

– Negalėsi, – papurtė galvą ji. – Argentiną myli taip pat labai kaip ir aš. Negalėtum išvažiuoti ir niekada negrįžti. Be to, įskaudintum savo tėvus.

– Mes abu dėl to kalti, Čiofi. Neleisiu tau vienai prisiimti visos kaltės. Dėl Dievo meilės, romaną užmezga du žmonės. Tad leisk man būti ištremtam kartu su tavimi.

– O tavo tėvai? – paklausė ji įsivaizduodama, kaip sielvartaus Čikita.

– Darysiu, ką noriu. Man nereikia tėvų leidimo, jei noriu išvažiuoti iš šalies.

– O man reikia, – liūdnai tarė Sofija.

– Gerai. Tu daryk, ką sumanė tavo tėvai. Aš atvyksiu vėliau ir tave susirasiu, – tarė jis taip smarkiai suspausdamas jai žastus, kad ji net krūptelėjo.

– Santi… ar tu tikrai dėl manęs visko atsisakytum?

– Čiofi, dėl tavęs padaryčiau bet ką.

– Bet tavo ateitis čia. Jei vyksi su manim, ar begalėsime grįžti? Negali nepaisyti savo šeimos, jei nesi pasiruošęs jų palikti visam laikui.

– Tuomet paliksiu juos visam laikui. Aš tave myliu. Nejau nesupranti, kad mano ateitis su tavim. Tu – ne koks nors trumpalaikis susižavėjimas, Čiofi. Tu – mano gyvenimas. – Ir sakydamas šiuos žodžius jis suvokė, kad iš tiesų ji yra jo varomoji jėga. Prireikė tokių aplinkybių, kad jis suvoktų, kaip smarkiai ją myli, kaip labai jam jos reikia. Be jos viskas, ką brangino Santa Katalinoje, suirtų lyg nebekvėpuojantis kūnas. Ji buvo toji visa palaikanti gyvybės jėga. Jis tą suprato, kaip dabar neabejotinai suprato ir tai, kad neketina jos prarasti.

– Gerai. Jei kalbi rimtai, susitarkime, – tarė ji. Jos širdis vėl ėmė plakti gyvenimo ritmu. – Kai būsiu Šveicarijoje, parašysiu tau ir pranešiu, kur esu. Tuomet galėsi atvažiuoti. – Sumanymo paprastumas abu privertė nusišypsoti.

– Puiku, bet mūsų laiškus kas nors gali perimti. Turime būti viskam pasiruošę. Tarkime, aš prisipažinsiu Marijai – galėsi rašyti jai, – pasiūlė Santis.

– Ne, – tučtuojau paprieštaravo Sofija. Paskui švelniau pakartojo: – Ne. Niekuo negalime pasikliauti, tik savimi. Paprašysiu, kad kas nors kitas užrašytų adresą, jei reikės, siųsiu laiškus iš kitos šalies. Nesijaudink, rašysiu daug laiškų. Juk negalės amžinai jų periminėti, tiesa?

– Myliu tave, – sumurmėjo jis, ir net nematydama jo akių išraiškos ji pajuto jo jausmus; tarytum švytintys virpesiai jie sklido iš kiekvienos poros, gaubdami ją it pūkeliai ir traukdami artyn.

– Ir aš tave myliu, – sukūkčiojo ji ir pripuolusi ėmė bučiuoti. Juodu prigludo vienas prie kito bijodami, kad jei atitols, lemtis juos atskirs ir jie niekada vienas kito neberas. Juodu ilgai tylėdami verkė; juos prarijusią tuštumą užpildė tik nepaliaujamai čirškiantys svirpliai.

– Sugalvokim norą, – pagaliau ją atstumdamas ir rausdamasis kišenėje tarė jis.

– Ką?

– Noriu, kad vieną dieną mudu galėtume stovėti čia abu, gal daug vyresni, ir pradėti savo gyvenimą kartu kaip visų pripažinta pora.

– Tu netiki norų išsipildymu. – Ji karčiai nusijuokė.

– Sofija, tai paskutinis šiaudas. Bent kartą išbandysiu viską.

– Tuomet panorėkime kartu pragyventi visą gyvenimą. Išraižykime savo vardus, – sušnibždėjo ji. – Tik po vieną S – Sančiui ir Sofijai.

Stovėdami abu suėmė peilį. Didelis šiurkštus Sančio delnas apglėbė Sofijos rankutę. Ji pastebėjo, kad jo ranka dreba. Baigę rėžti žibintu jie apšvietė inicialus ir garsiai ištarė norą.

– Tu nepamirši manęs, tiesa? – sugargė jis jai į kaklą. Ji įkvėpė pažįstamo jo odos kvapo ir užsimerkė trokšdama, kad ši neįkainojama akimirka tęstųsi bent truputėlį ilgiau.

– Ak, Santi, lauk manęs. Ilgai netruks, prašau, lauk manęs. Aš rašysiu, pažadu. Neprarask vilties, – raudojo ji, iš visų jėgų stengdamasi tamsoje įsižiūrėti į kiekvieną veido bruožą, kad vėliau, kai bus už tūkstančių mylių, galėtų jį įsivaizduoti.

– Čiofi, kiek daug tau norėčiau pasakyti, ką turėjau pasakyti anksčiau. Pabėkime toli nuo čia ir susituokime. – Paskui jis nedrąsiai nusijuokė. – Nors metas tam ir ne pats tinkamiausias, bet jei nepaklausiu, gailėsiuos visą likusį gyvenimą. Ar tekėsi už manęs?

Ji nuolaidžiai nusišypsojo kaip motina vaikui.

– Taip. Aš tekėsiu už tavęs, Santi, – liūdnai tarė ji ir pabučiavo sunerimusį jo veidą galvodama, ar tai įmanoma, kai prieš juos tiek daug iškilusių kliūčių.

– Nepamiršk rašyti, – tarė jis.

– Pažadu.

– Bueno, brangioji, iki pasimatymo, kai mudu vėl susitiksime. O mes tikrai susitiksime, tad neliūdėkime.

Paskutinį kartą apglėbę vienas kitą jie tylėdami patraukė namų link. Jų širdys virpėjo tikėdamos, kad galų gale jie vėl bus kartu.

Dvidešimtas skyrius

Vieną akimirką Sofija buvo čia, o kitą jos ir pėdos jau buvo ataušusios. Kai mama pranešė jai tą žinią, Marija nubėgo į pusseserės namus ir pareikalavo paaiškinti. Tetos akys buvo paraudusios, ji atrodė nusikamavusi. Paaiškino, kad prieš pradėdama mokytis privačiame pensione Sofija išvyko į Europą aplankyti draugų. Jos kurį laiką nebus. Mokykloje ji labai blogai mokėsi, nes Buenos Airėse ją pernelyg daug kas blaškė, tad užsitraukė nemalonę ir buvo išsiųsta. Ana atsiprašinėjo, kad nepaliko jai laiko atsisveikinti. Viskas įvyko labai greitai.

Savaime aišku, Marija ja nepatikėjo.

– Ar galiu jai parašyti? – ašarodama paklausė ji.

– Deja, Marija, ne. Jai reikia atsitraukti nuo visko, kas ją čia blaškė. Atleisk, – atsakė Ana. Kietai sučiaupusi blyškias lūpas ji užbaigė pokalbį ir išėjo iš kambario. Pastebėjusi, kad mama nebesėdi terasoje ir nebegeria arbatos su teta, Marija suprato, kad tarp jų šeimų kažin kas nutiko.

Sofijai nepaaiškinamai dingus iš rančos, savaitgalį Pakas išsiruošė pasijodinėti su broliu Migeliu, norėdamas jam paaiškinti, kas atsitiko. Buvo ankstyvas rytas, aukšta žolė žibėjo blyškioje šviesoje, vienur kitur per lygumą nuliuoksėdavo apsimiegojęs vizcacha. Pakas su Ana nutarė neatskleisti Sofijos nėštumo. Negalėjo rizikuoti, kad paaiškėtų šis gėdingas dalykas. Tad Pakas tik papasakojo Migeliui, jog Sofija ir Santis pamilo vienas kitą ir pradėjo intymius santykius.

Migelis buvo priblokštas. Jautėsi pažemintas, kad jo sūnus galėjo taip nusiristi. Nieko baisaus, jei pusbrolis ir pusseserė pamilo vienas kitą – tokių dalykų atsitinka! Bet turėti lytinių santykių buvo neatsakinga ir neatleistina. Jis kaltino sūnų.

– Jis vyresnis ir geriau išmano, – tarė jis.

Kai po poros valandų juodu grįžo, Migelis buvo mirtinai išblyškęs iš įniršio. Jis įžengė į namus ir tuoj pat susirado Santį.

– Šitai turi likti tarp mūsų namo sienų. Supranti? – sugriaudėjo jis iš įsiūčio sugniaužęs kumščius.

Išgirdusi, kas atsitiko, Čikita puolė į ašaras. Suprato, kas ištiks jų šeimą – kils įtampa bendraujant su Ana. Ji juto kaltę, kad sūnus nusižengė. Siaubingai gailėjosi ir Sančio, nors šiuo jausmu ji su niekuo nesidalijo.

Migelis ir Čikita žinojo, kad Sofija gyvena Ženevoje pas jų pusbrolį, ir sutarė su Paku ir Ana saugoti šią paslaptį, kad abu įsimylėjėliai atsikvošėtų ir baigtųsi jų akla meilė. Juodviem reikia kurį laiką nebendrauti. Tėvai pažadėjo užtikrinti, kad Santis negalėtų rašyti Sofijai. Nepaisydami jo maldavimų slėpė jos buvimo vietą.

Ana taip kankinosi, kad visiškai užsisklendė. Rūpinosi namais ir sodu, bet nenorėjo nieko matyti. Ji kentė baisią gėdą ir dėkojo Dievui, kad nebėra Hektoro ir jis nemato jos pažeminimo. Pakas švelniai ją tikino, kad gyvenimas turi tęstis, ji negalinti amžinai slėptis. Bet jie tik susikivirčydavo, ir viskas baigdavosi tuo, kad apsipylusi ašaromis Ana išdidžiai išeidavo iš kambario ir paskui apskritai su juo nesikalbėdavo.

Po poros savaičių ji nusprendė ramiai parašyti Sofijai ir paaiškinti, kodėl išsiuntė ją į Europą. „Mano brangioji, tai ilgai netruks, tu vėl grįši į Santa Kataliną, ir visi šie nemalonumai pasimirš“, – meiliai rašė ji, nes jautėsi kalta. Išsiuntus trečią laišką Sofija vis dar nieko nebuvo atsakiusi. Mama negalėjo to suprasti. Pakas taip pat rašė laiškus; skirtumas buvo tas, kad jis rašė dar ilgai po to, kai žmona liovėsi. „Ką galiu padaryti, kad ji neatsako? Neketinu eikvoti rašalo. Neilgai trukus ji sugrįš namo“, – piktai kalbėjo ji. Ėjo mėnesiai, o atsakymo vis nebuvo. Net į Pako laiškus.

Čikita mėgino susitikti su Ana, bet ši, pamačiusi ją ateinant, pasislėpdavo name. Keliskart jai skambino telefonu, bet Ana su ja nekalbėjo. Tik kai Čikita parašė laišką, kuriame maldavo viską aptarti iki galo, Ana suminkštėjo ir leido jai apsilankyti. Iš pradžių tvyrojo sunki atmosfera. Jiedvi sėdėjo viena priešais kitą įsitempusios, lyg pasiruošusios kiekvieną akimirką galinčiai plykstelėti konfrontacijai, ir kalbėjo apie pačius kasdieniškiausius dalykus, pavyzdžiui, naują Pančito mokyklinę uniformą, lyg viskas būtų kaip įprastai, ir vis dėlto atsargiai stebėdamos viena kitą tuščiu žvilgsniu. Jos neįstengė ilgai apsimetinėti. Pagaliau Čikita subliūško kaip tuščias maišas ir ėmė verkti.

– Ak, Ana, man taip baisiai gaila. Tai vis mano kaltė, – šniurkščiojo ji tiesdama į svainę rankas. Ana nusibraukė nuo skruostų ašaras.

– Ir man labai gaila. Žinau, kaip Sofija moka koketuoti. Jie abu kalti, – tarė ji, trokšdama visa kaltę suversti Sančiui, bet suprasdama, kad ir Sofija turi prisiimti savo dalį kaltės.

– Turėjau suprasti, kad taip gali nutikti, turėjau pastebėti, – sielvartavo Čikita. – Tiesiog neįžvelgiau nieko blogo, kad jie laiką leidžia kartu. Jie visuomet būdavo kartu. Negalėjome žinoti, kad likę vieni jie elgiasi neatsakingai.

– Žinau. Bet dabar svarbu, kad Sofija keletą metų praleistų toli nuo namų ir su niekuo nepalaikytų ryšių. Kai grįš, juodu jau bus iš to išaugę.

– Tikriausiai jausis labai kvailai, – viltingai tarė Čikita. – Jie jauni. Tai vaikiškas susižavėjimas.

Ana sustingo.

– Čikita, vaikai taip nesielgia. Fizinis meilės aktas – toli gražu ne vaikiškas susižavėjimas, nepamirškime to, – šaltokai tarė ji.

– Žinoma, tu teisi. Nereikia žiūrėti į tai pro pirštus, – suglumusi pritarė Čikita.

– Iš jų tik Santis turėjo seksualinės patirties. Nors ir ne be trūkumų, Sofija vis dar buvo nekalta ir būtų tokia likusi iki savo jungtuvių nakties. Tepadeda jai Dievas. – Ana melodramatiškai atsiduso. – Dabar jos vyrui teks ją priimti tokią, kokia yra. Panaudotą.

Čikita norėjo priminti svainei, kad dabar aštuntasis dešimtmetis. Į lytinį gyvenimą žiūrima kitaip nei jų laikais. Septintajame dešimtmetyje įvyko pati didžiausia seksualinė revoliucija. Bet, anot Anos, revoliucija įvyko Europoje, o Argentinos ji nepasiekė. „Europietės gali nusižeminti iki eilinės kekšės, – kartą griežtai pareiškė ji. – Bet mano duktė vestuvių naktį bus dama.“

– Išties iš jųdviejų tik Santis turėjo seksualinės patirties. Be to, jis vyras, ir aš visiškai prisiimu atsakomybę. Kad ir kiek atsiprašinėčiau, žinau, to nepakaks. Tiesą sakant, jis turėtų ateiti ir atsiprašyti asmeniškai, – tarė Čikita, pasiruošusi padaryti viską, kad pataisytų beirstančius jų santykius.

– Kol kas nenoriu matyti Sančio, Čikita, – šaltai atsakė Ana. – Turi suprasti, kad žaizda dar atvira. Dabar negaliu žiūrėti savo dukters suvedžiotojui į akis.

Apatinė Čikitos lūpa suvirpėjo ir ji sukando dantis stengdamasi susiturėti ir nepulti karštai ginti sūnaus. Bet, norėdama susitaikyti su Ana, nutylėjo.

– Mudvi abi kenčiame, Ana, – diplomatiškai nusileido ji. – Tad kentėkime kartu ir neskaudinkime viena kitos kaltinimais. Kas padaryta, padaryta, ir laikrodžio neatsuksi atgal, nors padaryčiau viską, kad tik galėčiau atsukti.

– Taip, ir aš, – atsakė ši, galvodama apie iššvaistytą gyvenimą. – Tegu Dievas man atleidžia, – pridūrė tyliai, regis, iš krūtinės sklindančiu balsu. Čikita susiraukė. Ana beveik sukuždėjo tuos žodžius, ir Čikita nebuvo tikra, ar jie skirti jai. Ji nusišypsojo ir nudelbė akis. Bent jau įstengė pasikalbėti, nors pokalbis pareikalavo daug pastangų. Vėliau, grįžusi namo, Čikita atsigulė į lovą ir užmigo neramiu miegu. Gal jiedvi ir užmezgė prarastą ryšį, bet ji suprato, kad prireiks ne vienų metų santykiams vėl grįžti į įprastas vėžes.

Agustinui ir Rafaeliui buvo pasakyta, kad Sofija paaugliškai susižavėjo pusbroliu ir buvo išsiųsta į užsienį atsitokėti. Tėvas problemos nesureikšmino, bet broliai žinojo, kad jei sesuo išsiųsta į Europą, padėtis ganėtinai rimta, ir tikriausiai būta daugiau nei vien susižavėjimo. Gindamas seserį Rafaelis užsipuolė Santį ir apkaltino jį neatsakingumu. Jis vyresnis, gyvenęs užsienyje – neturėjęs jos skatinti. Ji dar beveik vaikas. Jis sugriovęs jos ateitį. „Kai ji sugrįš, nenoriu, kad prie jos artintumeis, supranti?“ – pasakė jis. Žinoma, nežinojo, kad ji neketina grįžti ir kad Santis rengiasi skristi pas ją, kai tik gaus žinią.

Agustinui skandalas patiko. Intrigos ir paskalos jam buvo prie širdies; jam patiko gulėti žolėje ir su pusbroliais Ancheliu, Sebastianu ir Nikitu nagrinėti susiklosčiusią padėtį. Visaip stengėsi artimiau susidraugauti su Sančiu vildamasis, kad šis atsivers ir papasakos jam savo meilės romano smulkmenas. Ar tai buvo romanas? Ar jie tikrai miegojo? Ką sakė jo tėvai? Ką jis darys, kai Sofija sugrįš? Ar jis ją myli? Bet, dideliam jo nusivylimui, Santis nieko neatskleidė.

Fernandas džiaugėsi, kad brolis pateko bėdon. Pagaliau su didžiausiu trenksmu nudardėjo nuo savo pjedestalo, ir Fernandui tai patiko. Jau nebebuvo auksinis didvyris. Tiesą sakant, Fernando laimei nebuvo ribų, nes Sofija jį visąlaik erzino – visuomet stengdavosi pasirodyti, kišdavosi į jų polo žaidimą, šlaistydavosi su Sančiu ir abu pasipūtę iš aukšto žiūrėdavo į visus kitus. Taip jiems ir reikia. Kaip sakoma, du zuikiai vienu šūviu. Fernandas jautėsi šešiais coliais tįstelėjęs aukštyn.

Kad ir kaip Santis stengėsi slėpti savo kančią, jo veidas išdavė patiriamą skausmą. Jis ėmė labiau šlubuoti. Naktimis likęs vienas verkdavo ir nekantriai laukė laiško, kad galėtų išvažiuoti pas Sofiją. Laukė patikinimo, kad ir būdama toli ji vis dar jo trokšta. Norėjo ir ją patikinti, kad laukia jos. Kad ją myli.

Kai Marija pagaliau sužinojo, jog tarp brolio ir pusseserės būta meilės ryšio, ji apšaukė mamą. „Kaip galėjai man nepasakyti, mama! Turėjau išgirsti iš Enkarnasijonos! Sužinojau pati paskutinė. Nejau nepasitiki manimi?“

Širsdama ant dėdės ir tetos, ji vengė jų. Kaltino brolį, kam įpainiojo jos draugę į tokią siaubingą padėtį, ir laukė laiško su atsiprašymu, kad ši išvyko neatsisveikinusi ir jai nieko nepasipasakojusi. Buvo priblokšta, kad nieko neįtarė, bet apgalvojusi vasaros įvykius prisiminė jų draugijoje visuomet buvusi nereikalinga. Santis ir Sofija retai priimdavo ją į savo tarpą, palikdavo žaisti su Pančitu, o patys išjodavo pajodinėti ar išsmukdavo vieni pažaisti teniso. Per daug metų ji buvo taip prie to pripratusi, kad net nepastebėdavo. Visuomet jausdavosi dėkinga, jei ją priimdavo draugėn, ir romiai susitaikydavo, jei būdavo atstumiama. Dėl to nenustebo, kad nieko nepastebėjo. Niekas nepastebėjo.

Sofijos visuomet būta suktos, bet Marija nesitikėjo tapti vieno jos sąmokslų auka. Prisiminė prieš porą metų vykusį jų kivirčą, kai Sofija prisipažino įsimylėjusi Santį. Tikriausiai jei būtų išklausiusi ir pamėginusi suprasti, Sofija būtų jai išsipasakojusi. Ji susitaikė su mintimi, kad iš dalies pati kalta dėl pusseserės slapukavimo. Bet vis tiek juto pyktį ir pavydą, ir per tas savaites belaukiant laiško šie abu jausmai nė kiek nesusilpnėjo.

Kai pagaliau po mėnesio į jų namus Buenos Airėse atkeliavo laiškas, jis buvo adresuotas ne Marijai, o Sančiui. Kiekvieną rytą Santis it kenčiantis įkalintas lokys žingsniuodavo po prieškambarį vildamasis, kad plonas melsvas vokas palengvins jo sielvartą. Migelis buvo liepęs Čikitai peržiūrėti korespondenciją ir išimti visus laiškus, kurie galėtų būti nuo Sofijos, nespėjus Sančiui jų rasti. Bet matant sūnų vis labiau ir labiau užsiveriantį savo nelaimingo atsiskyrėlio pasaulyje Čikitos širdis suminkštėjo ir ji tyčia palikdavo laiškus gulėti ant stalo, kad Santis juos pamatytų dar prieš jai nulipant laiptais ir padarant, kaip buvo liepęs vyras.

Santis buvo dėkingas motinai, bet juodu niekad apie tai nekalbėjo. Abu dėjosi nieko nepastebį. Kas rytą jis perversdavo laiškus, daugiausia adresuotus tėvui, ir su kiekvienu atidedamu laišku jo viltis blėso. Nei Santis, nei Čikita nežinojo, kad kas rytą, išeidama į universitetą, dar prieš durininkui nunešant paštą į jų butą, namo vestibiulyje jį peržiūrėdavo Marija.

Kai Marija pamatė laišką, paėmė jį ir įsižiūrėjo į rašyseną. Adresas buvo užrašytas ne Sofijos ranka ir laiškas išsiųstas iš Prancūzijos, bet abejonių nebuvo: jis nuo Sofijos. Ką Santis pažinojo Prancūzijoje? Tai buvo akivaizdžiausias meilės laiškas, parašytas ir išsiųstas taip, kad niekas nieko nesuprastų. Jie ir vėl neįsileidžia jos į savo tarpą. Marijai tarsi kas pliaukštelėjo per veidą. Nuoskauda sugniaužė gerklę ir jai pritrūko oro. Per daug pyko, kad pravirktų. Ją apėmė pavydas ir ėmė graužti taip, kad norėjosi šaukti dėl tokios neteisybės. Argi ji nebuvo Sofijai gera draugė? Kaip ji galėjo taip beširdiškai nusigręžti? Ar galų gale ne ji jos geriausia draugė? Nejau tai nieko nereiškia?

Marija įslinko su laišku į miegamąjį ir užrakino duris. Nusiavė batus ir atsigulė ant lovos surietusi kojas. Ilgai žiūrėjo į laišką galvodama, ką daryti. Žinojo turinti atiduoti jį Sančiui, bet buvo tokia įpykusi, kad įniršis ją apakino. Ji neleis juodviem išsisukti. Ji norėjo, kad jie kentėtų taip, kaip kenčia ji. Atplėšusi voką ištraukė laišką ir iškart pažino netvarkingą pusseserės rašyseną. Perskaitė pirmą eilutę. Buvo parašyta: Mano meilei. Daugiau neskaitydama ji apvertė lapą norėdama įsitikinti, kad laišką pasirašė Sofija. Taip, tai ji. Mano širdis plaka laukimu, kad greitai būsi čia su manim. Jei nebūtum pažadėjęs, vargu ar ji apskritai plaktų. Paskui buvo pasirašiusi paprastai – Čiofi.

„Tai štai, – apmaudžiai pagalvojo Marija, – Santis ketina išvažiuoti pas ją. Jis negali išvykti, – tyliai niršo ji, – negali išvykti ir jis. Tik ne abu. Vadinasi, juodu planuoja pabėgti ir niekada nebegrįžti. Ką pagalvos mama ir tėtis? Juodu mirs iš sielvarto. Negaliu leisti, kad tai nutiktų. Santis gailėsis visą likusį gyvenimą. Jis niekuomet nebegalės grįžti į Argentiną, nė vienas iš jųdviejų.“ Berezgant planą jos širdis ėmė plakti smarkiau. Jei ji sudegintų šį laišką, Sofija pamanytų, kad jis apsigalvojo. Ji ištvers tuos trejus metus Europoje; per tą laiką vis tiek išaugs iš savo susižavėjimo ir paskui grįš, kaip planuota. O jei Santis išvažiuotų pas ją dabar, nė vienas niekada nebesugrįžtų. Jų abiejų netektis būtų nepakeliama.

Marija dienoraštyje užsirašė Sofijos adresą – atbulai, jei kartais Santis imtų šniukštinėti – ir įdėjo laišką atgal į voką. Ji neskaitė jo viso. Net iš smalsumo negalėjo prisiversti kentėti skaitydama jų meilės romano smulkmenas. Su degtukų dėžute iškilmingai išėjo į balkoną. Uždegusi voką leido jam liepsnoti gėlių vazone, kol nebeliko nieko, tik maža krūvelė lengvų it plunksnos pelenų – ji pirštais įspaudė juos į žemę. Paskui susmuko ant plytelėmis išklotų grindų, nunarino galvą ant rankų ir pagaliau leido ašaroms išsiveržti ir tekėti laisvai. Žinojo negerai padariusi sudegindama laišką, bet galų gale visi jai padėkos. Ji tai padarė ne dėl savęs ir ne dėl jų, o dėl tėvų, kurių širdys plyštų, jei Santis amžiams juos paliktų.

Ji nekentė Sofijos, ilgėjosi jos, jai jos trūko. Trūko permainingų jos nuotaikų, nekantrumo, dygaus sąmojo ir nepagarbaus humoro. Bet kartu ji jautėsi įskaudinta ir išduota. Jos užaugo drauge ir viskuo dalijosi. Sofija visuomet buvo savanaudė, bet anksčiau nuo jos neatsiribodavo. Ne taip, kaip dabar. Nepajėgė suvokti, kodėl Sofija jai neparašė. Juto, kad jai nerūpi – yra nesvarbi. Marijai darėsi šleikštu pagalvojus, kad tebuvo ištikimas šunytis, sekiojęs paskui Sofiją, bet niekada iš tiesų nevertinamas. Na, dabar ji atsiteisė. Sofija kentės ne mažiau nei ji. Dabar žinos, kaip jautiesi, kai su tavimi elgiamasi taip, lyg nieko nereikštum. Vėliau, apgalvojusi, ką padarė, Marija pajuto siaubingą kaltę ir prisiekė niekam neprasitarti. Pažvelgusi į savo atspindį veidrodyje ji savęs nebepažino.

Kai neilgai trukus po pirmo laiško atkeliavo kitas, Marija pajuto maudžiantį kaltės jausmą. Ji nemanė, kad Sofija vėl parašys. Paskubomis paslėpė laišką rankinės dugne, o vėliau pasmerkė mirti liepsnose kaip ir pirmąjį. Nuo tol klastingai it profesionalus vagis ji kas rytą sėlindavo tikrinti pašto. Įsipainiojusi į savo apgaulės pinkles ji nebūtų galėjusi ištrūkti, net jei būtų ir panorėjusi.

Sofijai išvykus, savaitgaliai nebebuvo tokie kaip anksčiau. Jai išvažiavus teliko aitrios nuosėdos ir šeimų priešiškumas, keliantis grėsmę suardyti taip puoselėtą vienybę. Pamažu vasara baigėsi, artėjo žiema. Ore tvyrojo tirštas deginamų lapų ir drėgnos žemės kvapas. Sodybą gaubė liūdesys. Visos šeimos užsisklendė. Šeštadienių asado nuplovė lietus, ir netrukus išdegusi žemė po kepsnine virto tik drumzlina bala, žyminčia eros pabaigą.

Savaitės palengva virto mėnesiais, ir Sančio viltis sulaukti Sofijos žinios vis labiau blėso. Jis spėliojo, ar jai neleidžiama jam rašyti. Be abejo, visa tai – plano jį pamiršti dalis. Mama jį užjautė, bet buvo realistė. Kalbėjo, kad jis turįs gyventi savo gyvenimą ir pamiršti Sofiją. Aplinkui daugybė kitų merginų. Tėvas jam liepė liautis niūrinėti. Pats sau prisidirbęs bėdos: „Anksčiau ar vėliau visiems mums taip nutinka; svarbiausia, kad reikia tą reikalą užbaigti. Imkis mokslų, vėliau dėl to džiaugsies.“ Buvo aišku, kad abu tėvai juo labai nusivylę, bet nėra prasmės versti vaikiną dar labiau kentėti. „Mes pakankamai jį nubaudėme“, – sakė jie.

Sofija užpildė visą jo laiką – ar tysotų apimtas kankinamo miego, ar piktai šuoliuotų per lygumą. Visus savaitgalius jis leido sodyboje eidamas jųdviejų pėdsakais, ilgesingai glostydamas ombu medžio kamiene įrėžtą jų ženklą. Kankindavo save prisiminimais apie ją, o tada susiriesdavo kaip vaikas ir verkdavo, kol kūkčioti nebelikdavo jėgų.

Tų metų liepą mirė Argentinos Respublikos prezidentas Chuanas Domingas Peronas. Spalį grįžęs iš tremties jis šias pareigas ėjo tik aštuonis mėnesius. Mylėtas ar neapkęstas, Peronas trisdešimt metų buvo visuomenės dėmesio centre. Jo kūnas nebuvo balzamuotas, palaidotas paprastai, pagal jo paties nurodymus. Prezidente tapo jo antroji žmona Isabelė, ir šalis ėmė palengva kristi į nuosmukį. Abejotino intelekto prezidentė pasikliovė klastingu patarėju, buvusiu policininku ir astrologu Chosė Lopesu Rega, pravardžiuojamu „El Mago“ (Burtininku), tvirtinusiu, kad gali prikelti žmones iš mirusiųjų ir kalbėtis su arkangelu Gabrieliumi. Jis net be garso kartu su Isabele sakydavo kalbas tvirtindamas, kad žodžiai liejasi tiesiai iš Perono dvasios. Bet šalis ėmė kraujuoti, ir nei Isabelė, nei Lopesas Rega negalėjo to sustabdyti. Partizanai pradėjo maištą, bet juos pasitiko „El Mago“ mirties eskadronai. Pakas pranašavo, kad netrukus bus nuversta ir jų prezidentė.

– Ji – naktinio klubo šokėja, nežinau, ką ji veikia politikoje. Turėtų daryti tai, ką geriausiai geba, – bambėjo jis.

Jis buvo teisus. 1976-ųjų kovą kariškiai nuvertė Isabelę ir skyrė jai namų areštą. Vadovaujami generolo Videlos, jie paskelbė kruviną karą visiems nepritariantiems. Žmonės, įtariami ardomąja ar antivalstybine veikla, buvo gaudomi, kankinami ir žudomi. Prasidėjo didysis teroras.

Dvidešimt pirmas skyrius

Ženeva, 1974-ieji

Sofija sėdėjo ant suolo prie tamsiai mėlyno Ženevos ežero. Jos akys, įsmeigtos kažkur į tolumoje stūksančius kalnus, buvo paraudusios nuo ašarų ir peršėjo. Spaudė šaltukas, nors dangus buvo nuostabiausios rugiagėlių spalvos. Ji sėdėjo įsisupusi į giminaitės avikailių skrandutę, buvo su vilnone kepuraite, bet vis tiek drebėjo. Dominika prisakė jai valgyti. Ką pagalvos Santis, jei į Argentiną ji grįšianti nepanaši į moterį, su kuria jis atsisveikinęs? Bet jai nesinorėjo valgyti. Valgys, kai jis atsakys į jos laišką.

Į Ženevą Sofija atvyko kovo pradžioje. Europoje ji lankėsi pirmą kartą. Ją iškart pribloškė gimtosios šalies ir Šveicarijos skirtumai. Ženeva buvo skrupulingai tvarkinga. Gatvės švarios ir dailios, žalvariniai parduotuvių vitrinų rėmai spindintys, jų vidus prabangiai išpuoštas ir kvepiantis. Žvilgantys naujausi automobiliai, namai nepriekaištingi, kitokie nei Buenos Airėse, kur audringa istorija buvo palikusi savo pėdsakus. Ir vis dėlto, nors čia buvo tvarka ir viskas blizgėjo, Sofija ilgėjosi beprotiško gimtojo miesto veržlumo. Ženevoje restoranai užsidarydavo vienuoliktą valandą, o Buenos Airės tuo laiku tik pabusdavo ir kone iki paryčių ūždavo. Jai trūko kunkuliuojančios veiklos, triukšmingų kavinių, gatvių pobūvių ir komikų, dyzelinio kuro ir degintos karamelės kvapo, šunų lojimo ir spiegiančių vaikų, – viso to, kas sudarė Buenos Airių gatvių nuotaiką. Ženeva jai buvo per tyki. Mandagi, kosmopolitiška, kultūringa, bet tyki.

Tėvo pusbrolio Antuano ir jo žmonos Dominikos Sofija anksčiau nebuvo sutikusi, nors girdėdavo tėvus apie juos kalbant. Antuanas buvo tėvo antros eilės pusbrolis, ji viską apie jį žinojo iš tėvo pasakojimų apie „Londono laikus“, kai juodu tame mieste linksminosi tarsi du medžiojantys skalikai, o Ana buvo jai pasakojusi, kad su šia pora gyveno Kensingtone, kai buvo susižadėjusi. Sofija, regis, prisiminė, kad Anai Dominika ne itin patiko – jai ji atrodė esanti „persistengianti“, kad ir ką tai reikštų. Dominika Anos niekada nemėgo, prisitaikėlius ji atpažindavo vos metusi akį, o Sofijai simpatiją pajuto vos pamačiusi. „Kokia panaši į Paką“, – apsidžiaugė ji.

Sofijai palengvėjo paaiškėjus, kad Antuanas su Dominika yra žavingiausi žmonės. Antuanas buvo stambus, linksmas ir angliškai kalbėjo su labai ryškiu prancūzišku akcentu. Iš pradžių ji maniusi, kad jis taip kalba tyčia, norėdamas ją prajuokinti. Tik atvykusią ją tikrai reikėjo pralinksminti. Bet akcentas buvo tikras, ir Antuanui patiko, kad jis juokina ją.

Dominikai buvo per keturiasdešimt – gundančios figūros, kilniaširdiško veido ir didelių mėlynų akių, kurias labai plačiai išplėsdavo, kai norėdavo parodyti, kad kuo nors domisi. Ilgus šviesius plaukus (apie kuriuos kalbėdama džiugiai pabrėždavo, kad jie natūralūs) ji rišdavo į arklio uodegą taškuotomis nosinaitėmis. Visuomet taškuotomis. Dominika Sofijai papasakojo, kad ji su Antuanu susipažino per taškuotą nosinaitę: tokią nosinaitę jis padavė Paryžiaus operoje, kur sėdėjo jai už nugaros. Antuanas pastebėjo, kad ašaras ji braukia savo šilkinės suknelės rankove. Nuo tos akimirkos tai svarbiai dienai atminti ji ryšėdavo taškuotą nosinaitę.

Dominika buvo ryški ir puošni. Ji ne tik juokdavosi kaip didelis egzotiškas paukštis, bet taip ir rengdavosi. Mūvėdavo ryškiaspalves laisvas kelnes ir vilkėdavo ilgas palaidines, pirkdavo jas egzotiškoje parduotuvėje „Arabeska“ Londone, Motkombo gatvėje. Ant kiekvieno piršto blykčiojo po žiedą. „Prireikus geras kastetas“, – kartą pasakė ji, paskui papasakojo Sofijai, kaip kartą Naitsbridžo metro stotyje nevalai ekshibicionistui išmušė dantų protezą iš gosliai išvieptos burnos. „Jei būtų tai daręs talentingiau, būčiau paspaudusi ranką, – pajuokavo ji. – Londonas – keista vieta, tik jame esu susidūrusi su ekshibicionistais ar gąsdinimais. Ir visuomet metro. – Ir ironiškai pridūrė: – Prisimenu vyrą, dar vieną purviną neūžaugą, tesiekiantį man iki bambos. Jis pakėlė į mane savo gašlų žvilgsnį ir tarė: „Aš tave išdulkinsiu.“ Tuomet pažvelgiau į jį iš aukšto ir labai tvirtai tariau, kad jei jis taip padarysiąs ir aš apie tai sužinosianti, labai labai supyksianti. Jis taip apstulbo, kad kitoje stotyje kaip nuplikytas katinas iššoko lauk.“ Dominikai patiko šokiruoti.

Sofiją pribloškė tviskantys violetiniai ir mėlyni akių šešėliai, kuriais Dominika paryškindavo savo akių spalvą. „Kam naudoti natūralias spalvas? Tai gali ir pati gamta“, – nusijuokė ji, kai Sofija paklausė, kodėl renkasi tokias ryškias spalvas. Rūkydavo per ilgą juodą kandiklį kaip princesė Margarita, nagus lakuodavo raudona kraujo spalva. Ji buvo pasitikinti, užsispyrusi ir akiplėšiška. Sofija puikiausiai suprato, kodėl motina jos nepamėgo, nes Sofija tučtuojau susižavėjo šiomis savybėmis. Sofija ir Ana retai dėl ko nors sutardavo.

Antuanas ir Dominika gyveno Kolonji krantinėje, įmantriai ir prabangiai įrengtame dideliame baltame name su į ežerą atsiveriančiais langais. Antuanas ilgai kažką dirbdavo finansų srityje, o jo žmona rašė knygas. „Daug sekso ir kraujo“, – atsakė ji išsišiepusi, kai Sofija paklausė, apie ką ji rašanti. Norėdama ją prablaškyti Dominika davė paskaityti vieną knygą. Ji vadinosi „Nuogas įtariamasis“ ir buvo pasibaisėtinai niekam tikusi; tai buvo aišku net Sofijai, neišmanančiai geros literatūros. Bet knygos buvo mielai perkamos, ir Dominika nuolat lėkdavo pasirašinėti autografų ir dalyti interviu. Juodu turėjo du paauglius vaikus – Delfiną ir Luisą.

Vos tik Dominika parodė suprantanti ir atjaučianti jos būklę, Sofija ėmė ja pasitikėti. „Žinai, chérie, prieš daugybę metų turėjau audringą romaną su italu. Mylėjau jį visa širdimi, bet tėvai pasakė, kad jis man per prastas. Jis Florencijoje turėjo nedidelę odos dirbtuvę. Tais laikais gyvenau Paryžiuje. Tėvai išsiuntė mane į Florenciją studijuoti meno, ne vyrų, bet galiu tau pasakyti, chérie, kad būdama su Džovaniu apie Italiją sužinojau daugiau, nei būčiau išmokusi klasėje. – Ji nusijuokė žemu krūtininiu juoku. – O dabar net neprisimenu jo pavardės. Tai buvo seniai. Noriu pasakyti, chérie, kad žinau, ką jauti. Verkiau visą mėnesį.“

Sofija dabar jau verkė ilgiau nei mėnesį. Vieną lietingą popietę ji išsitiesė ant Dominikos balto damasto lovatiesės ir viską papasakojo; nuo tos akimirkos, kai tą vasarą Santis sugrįžo namo, iki paskutinio atsisveikinimo bučinio po ombu medžiu. Ji paniro į prisiminimus, o Dominika sėdėjo atsirėmusi į pagalves, traukė vieną po kitos cigaretes ir atjaučiamai klausė kiekvieno jos žodžio. Sofija nepraleido jokių smulkmenų, neraudonuodama išpasakojo, kaip juodu mylėdavosi. Ji jau buvo skaičiusi Dominikos romanus, tad žinojo, kad ją būtų sunku šokiruoti.

Dominika nuo pat pradžių palaikė Sofiją. Ji negalėjo suvokti, kodėl Ana ir Pakas neleido juodviem susituokti ir susilaukti vaikelio. Jei būtų Sofijos motina, jiems nekliudytų. Tikriausiai yra dar kas nors, pagalvojo ji, ir kaltino Aną. „Pakui tai taip nebūdinga“, – tarė Antuanas, kai Dominika papasakojo jam Sofijos istoriją.

Paskui jie aptarė, ką daryti su kūdikiu. Sofija buvo tvirtai apsisprendusi jį gimdyti. „Laiške parašiau Sančiui apie kūdikį. Žinau, jis norėtų, kad jo susilaukčiau. Jis bus nuostabus tėvas. Parsivešiu jį į Argentiną. Tuomet jie nieko negalės padaryti. Būsime šeima, ir baigta.“

Dominika ją drąsino. Žinoma, ji neturinti nutraukti nėštumo. Būtų labai žiauru. Ji padėsianti Sofijai susitvarkyti, jai tai būsianti garbė. Tai bus jų paslaptis ligi to laiko, kai Sofija būsianti pasirengusi pranešti namiškiams. „Gali gyventi čia, kiek tik tau patiks, – sakė ji. – Mylėsiu tave kaip savo dukterį.“

Iš pradžių buvo gana įdomu. Atvykusi Sofija tą pačią minutę parašė Sančiui, o Dominika kuo nuoširdžiausiai užrašė ant voko adresą. Paskui Dominika ta proga nusivežė ją į Riv gatvę apsipirkti ir pripirko madingiausių europietiškų drabužių. „Vilkėk, kol gali. Netrukus į juos nebetilpsi“, – juokėsi ji.

Savaitgaliais jie važiuodavo į Verbjė slidinėti. Ten Antuanas turėjo gražią medinę trobelę, prigludusią prie kalno šlaito, langais į slėnį. Luisas ir Delfina atsivežė draugų ir name prie mirgančios didelio atviro židinio liepsnos aidėjo juokas ir pokštai. Laišką jie iškilmingai išsiuntė už valstybės sienos, patenkinti, kad vokas su Prancūzijos pašto antspaudu niekam nesukels įtarimų. Ilgėdamasi Sančio Sofija įsivaizdavo jį gaunantį laišką ir tučtuojau rašantį atsakymą. Jie apskaičiavo, kiek jam užtruks jai atsakyti ir per kiek laiko laiškas ją pasieks. Ji jaudindamasi laukė. Apskaičiuotos dvi savaitės virto mėnesiu, paskui dviem, jos nuotaika vis prastėjo ir pagaliau ji negalėjo nei valgyti, nei miegoti, ėmė atrodyti pavargusi ir išblyškusi.

Dieną Sofija būdavo užimta įvairiausiais kursais, kurių jai surado Dominika. Mokėsi prancūzų kalbos, meno, muzikos, tapybos. „Turi kuo nors užsiimti, kad nesiilgėtum namų ir per daug negalvotum apie Santį“, – pasakė ji.

Sofija leido šiems mokslams ją užvaldyti, nes jie teikė dvasiai šiokią tokią atgaivą. Muzika, kurią pasirinkdavo groti Dominikos pianinu, buvo širdį verianti, tapomi paveikslai – niūrūs ir tamsūs, o studijuodama italų renesanso tapybą ir regėdama jos nežemišką grožį ji liedavo ašaras. Laukdama Sančio laiško arba jo paties – buvo tikra, kad jis padarys staigmeną ir atsiras prie jų durų slenksčio, – ji per meną stengėsi išreikšti savo kančią ir neviltį. Ji rašė vėl tam atvejui, jei kartais jis būtų negavęs pirmojo laiško, bet vis tiek nesulaukė iš jo nė žodžio. Nė žodelio.

Ji žvelgė tolyn į ežerą ir klausė savęs, ar Santis nebus išsigandęs jos nėštumo. Gal jis nė nenori apie tai žinoti. Gal jis mano, kad visiems bus geriau, jei jis pamirš ją ir gyvens savo gyvenimą. O Marija? Ar ji irgi ją pamiršo? Sofija norėjo jai parašyti, tiesą sakant, porą kartų net buvo pradėjusi, bet kas kartą suglamžydavo popierių ir įmesdavo į ugnį. Pernelyg gėdinosi. Nežinojo, ką pasakyti. Sofija apsidairė, pamatė mažas trapias gėlytes, kyšančias iš tirpstančio sniego. Ateina pavasaris, o jos viduje auga vaikelis. Turėtų būti laiminga. Bet ji ilgėjosi Santa Katalinos, karštų vasaros dienų ir drėgme alsuojančių siestų pastogėje, kur niekas negalėdavo jųdviejų pasiekti.

Grįždama į namus ji pamatė Dominiką, pašėlusiai mojančią balkone, rankoje laikančią žydrą voką. Sofija pabėgėjo keliu. Prislėgta nuotaika dingo. Staiga tyras oras pripildė plaučius ir ji mėgavosi pavasario dvelksmu. Dominika plačiai šypsojosi, tarp raudonų lūpų blykčiojo balti dantys.

– Jaučiau tokią pagundą atplėšti! Paskubėk! Kas jame parašyta? – susijaudinusi nekantravo ji. Pagaliau jaunuolis parašė. Sofija vėl šypsosis.

Sofija stvėrė laišką ir pažvelgė į rašyseną.

– Ak! – sudejavo nusivylusi. – Jis nuo Marijos. Bet gal ji rašo jo vardu, nes jam tikriausiai uždrausta man rašyti. – Ji praplėšė voką. Akimis perbėgo tvarkingas, įmantriai išraitytas eilutes. – O, ne! – sudejavo ir pravirko.

– Kas yra, chérie, kas ten parašyta? – paklausė sunerimusi Dominika. Sofija klestelėjo ant sofos, tuo tarpu Dominika perskaitė laišką.

– Kas yra Maksima Margiles? – piktai paklausė ji.

– Nežinau, – sielvartingai sukūkčiojo Sofija. – Marija rašo, kad jis susitikinėja su Maksima Margiles. Kaip jis gali… taip greitai?

– Ar tiki savo pussesere?

– Žinoma, tikiu. Ji buvo geriausia mano draugė – po Sančio.

– Tikriausiai susitikinėja su kita norėdamas parodyti namiškiams, kad tu jam neberūpi. Gal jis tik vaidina?

Sofija pakėlė galvą.

– Taip manote?

– Jis nuovokus, tiesa?

– Taip, ir aš dėl tos pačios priežasties susitikinėjau su Robertu Lobitu, – pagyvėjo ji.

– Robertu Lobitu?

– Dar viena istorija, – atsakė ji numodama ranka, nenorėdama nukrypti nuo pokalbio apie Santį.

– Ar pasakojai Marijai apie savo romaną su Sančiu? – paklausė Dominika. Sofija pajuto maudžiantį kaltės jausmą. Reikėjo papasakoti Marijai.

– Ne. Tai buvo mūsų paslaptis, aš niekam nepasakojau. Negalėjau niekam papasakoti. Visuomet viską atskleisdavau Marijai, bet šįkart… na, tiesiog neįstengiau.

– Tad nemanai, kad Marija žino, – ramiai tarė Dominika.

– Nežinau, – atsakė Sofija iš susijaudinimo kramtydama nagus. – Ne, ji negali žinoti, nes jei žinotų, nenorėtų manęs skaudinti pasakodama apie Maksimą. Be to, laiške būtų užsiminusi apie mūsų romaną. Buvome geriausios draugės, pačios geriausios. Tad manau, kad ji nežino.

– Na, tuomet ir Santis vargu ar būtų jai išsipasakojęs, tiesa?

– Taip, jūs teisi.

– Gerai, jei būčiau tavo vietoje, palaukčiau laiško nuo Sančio.

Ir Sofija laukė. Ilgėjančios dienos artino vasarą, saulė ištirpdė visą sniegą, o ūkininkai išleido iš tvartų karves ir jos laisvai bastėsi aukštoje žolėje tarp kalnų gėlių. Gegužę ji jau buvo keturis mėnesius nėščia. Pilvas suapvalėjo, bet ji pati buvo liesa ir nusikamavusi. Dominikos gydytojas pasakė, kad jei Sofija nevalgysianti, pakenksianti vaikeliui. Tad ji prisivertė sveikai maitintis ir gerti daug vandens bei vaisių sulčių. Dominika nuolat dėl jos nerimavo ir meldėsi, kad Santis – tegu jį velniai – parašytų. Bet laiško nebuvo. Dominika jau seniai buvo palaidojusi viltį, nors Sofija dar ilgai jos neprarado. Valandų valandas sėdėdavo ant suolo žvelgdama į kitą ežero pusę, stebėdama, kaip žiema tirpsta ir virsta pavasariu, pavasaris pražysta vasara, ir pagaliau vasara miršta ir ateina ruduo. Juto, kad kartu miršta ir dalis jos. Jos viltis.

Tik vėliau, kai aprimo jausmai ir ji galėjo objektyviau viską vertinti, jai toptelėjo, kad jei Marija žino jos buvimo vietą, tuomet ir Santis tikrai turi ją žinoti. Suprato, kad jis neabejotinai galėjo jai parašyti, bet neparašė. Dėl kažkokios priežasties jis ją išdavė. Sąmoningai apsisprendė su ja nebendrauti. Teisindama jo išdavystę Sofija mėgino pasiguosti prigalvodama visokiausių priežasčių, galinčių beviltiškai meilės kankinamam Sančiui nepalikti kitos išeities, tik ją paleisti.

1974 metų spalio 2 dieną Sofija pagimdė sveiką berniuką. Ji glaudė žindomą kūdikį prie krūtinės ir žiūrėdama į jį verkė. Jo plaukučiai buvo tamsūs kaip jos, o akutės mėlynos. Dominika pasakė, kad visi kūdikiai gimsta mėlynomis akimis.

– Tuomet jo akys bus žalios kaip tėvo, – tarė Sofija.

– Arba rudos kaip motinos, – pridūrė Dominika.

Gimdymas buvo sunkus. Ji rėkė, skausmui piktai draskant įsčias. Spausdama Dominikos ranką, kol joje nebeliko nė lašo kraujo, ji šaukėsi Sančio. Tomis įtemptomis sekundėmis, kai pastangos perėjo į palengvėjimą ir pagaliau virto džiaugsmu, Sofija juto, kad kartu su įsčiomis ištuštėjo ir jos širdis. Santis jos nebemyli, o be jo meilės jos sielą apgaubė tamsa. Jautėsi ne tik netekusi mylimojo, bet ir praradusi vienintelį tikrą draugą pasaulyje. Ji vėl nugrimzdo į neviltį.

Džiaugsmas, patirtas pirmą kartą laikant vaikelį, iškart užpildė Sančio paliktą tuštumą. Ranka ji perbraukė dėmėtą skruostuką, glostė angeliškus plaukučius ir traukė į save jo kvapą. Žindydama žaidė su jo mažyte rankute, savininkiškai spaudžiančia jos pirštą ir nenorinčia paleisti net užmigus. Ji jam reikalinga. Sofijai buvo nepaprastai malonu stebėti, kaip jis prisikliunkia mažą pilvuką jos pieno. Pieno, kuris palaikys jo gyvybę ir leis jam augti. Jam žindant krūtį, pilve ji juto keistą tempimą, ir jai buvo malonu. Dar nepradėjus jam verkti ji pajusdavo jo riksmą savo saulės rezginiu. Pavadinsianti jį Santigitu, nes jei čia būtų buvęs Santis, jis būtų taip norėjęs – mažasis Santjagas.

Kai pirmasis meilės savo kūdikiui džiaugsmas atslūgo, Sofijos žvilgsnis vėl apsiniaukė, ir ateitis, regis, nebežadėjo nieko šviesaus. Tuomet labai susvyravo jos pasitikėjimas. Ją apėmė ledinė panika – ji tarytum suspaudė plaučius ir neleido kvėpuoti. Sofija nemoka pati pasirūpinti kūdikiu, nežino kaip. Nemoka be Sančio, be Soledados. Kai pravėrė burną šaukti, neįstengė nieko išspausti, prasiveržė vien ilga tyli rauda. Pasaulyje ji visai viena ir nežino, ką daryti su tuo susidūrusi.

Sofija dažnai galvodavo apie Mariją. Troško pasidalyti su drauge savo kančia, bet nežinojo kaip. Jautėsi kalta. Jei Marija žinotų – o dabar Sofija nė kiek neabejojo, kad Marija žino, – ji jaustųsi išduota. Nebesulaukusi daugiau laiškų Sofija buvo tuo tikra. Ji jautėsi visiškai atkirsta nuo visko, kas jai buvo artima. Kad ir kaip bandė pamėgti Ženevą, šis miestas jai reiškė tik skausmą. Kada tik pažvelgdavo pro ligoninės langą į tuos tolumoje tviskančius kalnus, galvodavo, ko yra netekusi. Ji neteko ir Sančio, ir Marijos meilės. Prarado labai branginamus namus ir viską, kas jai įprasta, viską, dėl ko jautėsi mylima ir saugi. Dabar ji apleista ir vieniša. Nežinojo, kur iš čia eiti. Kad ir kur eitų, kad ir kaip toli, nepabėgtų nuo savęs ir stipraus vidinio netekties jausmo.

Savaitę praleidusi ligoninėje, Sofija parsivežė kūdikį į namus Kolonji krantinėje. Gulėdama ligoninės lovoje ji turėjo daug laiko pagalvoti. Apsispręsti buvo nelengva, bet darėsi aišku, kad Santis jųdviejų nenori. Ji negalinti grįžti į Argentiną ir tikrai nevažiuosianti į Lozaną, kaip buvo suplanavę tėvai. Iš pradžių, dar kovo mėnesį, abu tėvai jai rašė bandydami pasiteisinti. Tėvas rašydavo dažniau. Bet Sofija nė karto neatsakė, tad laiškai palengva baigėsi. Matyt, jie manė, kad jai grįžus namo viskas vėl bus kaip buvę. Bet ji neketino grįžti namo.

Dominikai ji paaiškino, kad neištvertų gyventi Argentinoje ir nebūti su Sančiu, o Ženeva jai per tyki ir ji negalinti čia kurti ateities. Ji ketinanti įleisti šaknis Londone.

– Kodėl Londone? – paklausė Dominika labai nusivylusi, kad Sofija ir mažasis Santjagas ją paliks. – Žinai, kad gali gyventi su mumis. Tau niekur nereikia važiuoti.

– Žinau. Bet man reikia pabėgti nuo visko, kas primena Santį. Man patinka su jumis. Judu su Antuanu – dabar vienintelė mano šeima. Bet turite suprasti – aš noriu pradėti iš naujo. – Ji atsiduso ir nudelbė akis. Dominika pamatė, kad Sofija, tapusi motina, iš vaiko virto jauna moterimi. Ir vis dėlto ji nešvytėjo kaip kitos kūdikio susilaukusios jaunos motinos. Atrodė liūdna ir tarsi vengė sakyti tiesą.

– Londone susitiko tėtis ir mama, – šnekėjo ji. – Aš moku tą kalbą ir, senelio dėka, nes jis buvo iš Šiaurės Airijos, turiu Didžiosios Britanijos pasą. Be to, Londone manęs tikrai niekas neieškos. Pirmiausia ieškotų Ženevoje ir Paryžiuje arba, žinoma, Ispanijoje. Ne, aš apsisprendžiau. Važiuosiu į Londoną.

Londonas Sofiją visuomet žavėjo. Buenos Airėse lankydama anglišką Šventojo Andriejaus mokyklą ji mokėsi apie Anglijos karalius ir karalienes, galvų kirtimą ir kartuves, prašmatnumą ir monarchijai pritinkantį ceremoningumą. Tėvas buvo žadėjęs kada nors ją ten nusivežti. Dabar ji važiuosianti viena.

– Chérie, ką tu darysi Londone su mažu vaiku? Negali viena ten jo auginti.

– Aš jo neimsiu, – atsakė ji, įsmeigusi akis į persišką kilimą po kojomis. Dominika negalėjo nuslėpti sukrėtimo. Išpūstomis it varlės akimis ji su siaubu spoksojo į išblyškusį Sofijos veidą.

– Ką ketini su juo daryti? Paliksi mums? – piktai išlemeno ji įsitikinusi, kad Sofijai tikriausiai kokia nors po gimdymo kilusi depresija.

– Ne, ne, Dominika, – su nuovargiu balse atsakė Sofija. – Noriu atiduoti jį kokiai nors mielai gerai šeimai, kuri jį augintų kaip savo. Gal tokiai šeimai, kuri seniai norėjo vaiko… Suraskite tokią šeimą, Dominika, – maldavo ji, o veidas bylojo, kad ji apsisprendusi.

Sofija buvo išliejusi visas ašaras. Ji nebeturėjo ko lieti. Ašaros išdžiūvo, širdis sugrubo. Antuanas ir Dominika ją pasisodino ir bandė įtikinti taip nesielgti. Lauke smarkiai lijo, liūtis atspindėjo jos vidinę kančią. Savo lovytėje ramiai miegojo Santigitas, įsuptas į seną Luiso šaliką. Sofija paaiškino negalinti pasilikti vaiko, į kurį kas kartą pažvelgusi prisiminsianti Santį ir jo išdavystę. Ji per jauna. Ji nemokanti tvarkytis. Ateitis jai atrodanti kaip didelė juoda skylė, į kurią ją traukia nevaldoma jėga. Ji nenorinti savo kūdikio.

Antuanas griežtai pareiškė, kad ji kalbanti apie žmogišką būtybę. Ji esanti už jį atsakinga. Jis – ne koks nors žaislas, kurį galima tiesiog atiduoti. Dominika švelniai įtikinėjo, kad ji pamiršianti Santį, kad vaikelis turėsiąs savo charakterį ir jo nebepriminsiąs. Bet ji neklausė. Jei išvažiuosianti dabar, nebūsią taip skaudu su juo išsiskirti; jis dar tik kūdikis. Jei pasiliksianti ilgiau, niekada negalėsianti jo atsisakyti, o ji turinti tai padaryti. Ji per jauna pasirūpinti juo ir jis negalįs būti naujojo jos gyvenimo dalimi, o ji jaučiasi esanti priversta pradėti naują gyvenimą. Ji jau apsisprendusi.

Dominika ir Antuanas ilgas valandas aptarinėjo, kaip Sofija turėtų pasielgti, o ji tuo tarpu su Santigitu vežimėlyje vaikštinėjo palei ežerą. Nė vienas iš jųdviejų nenorėjo atiduoti vaiko įsūnyti; žinojo, kad ji visą gyvenimą to gailėsis. Bet Sofija buvo jauna ir nepajėgė įžvelgti taip toli. Visiškai nepatyrusi, ar galėjo ji žinoti, kad tie devyni mėnesiai, nešiojant jį savo įsčiose, ir kelios savaitės meilės susies juodu nepertraukiamu ryšiu?

Vildamiesi, kad pokalbis su gydytoju gali atvesti ją į protą, Dominika ir Antuanas nusiuntė ją pas psichiatrą. Jiems atsidėkodama Sofija nuėjo, bet labai tvirtai pareiškė neketinanti apsigalvoti. Psichiatras daktaras Budronas, nedidukas žmogelis atgal suglostytais sidabriniais žilais plaukais ir išpūsta krūtine, Sofijai primenantis riebų patenkintą karvelį, ilgai su ja kalbėjosi, vertė išanalizuoti kiekvieną pastarųjų gyvenimo metų dieną. Ji viską jam abejingai papasakojo, lyg sėdėtų kambario kampe ant lubų ir stebėtų save, kažkieno kito lūpomis ir balsu smulkiai pasakojančią įvykius, atvedusius į jo kabinetą. Po nesuskaičiuojamų bergždžių pokalbių daktaras Budronas pasakė Dominikai, kad ji yra arba traumuota, arba geriausiai besitvardanti iš visų jo sutiktų žmonių. Jis būtų norėjęs skirti jai daugiau laiko, bet pacientė atsisakiusi pas jį lankytis. Delsimas Sofijos neatbaidė, ji vis dar sėdėjo laive, plaukiančiame į Londoną.

Kai Sofijai pagaliau pavyko įtikinti giminaičius, jog ji neapsigalvos, reikėjo pasirašyti dokumentus ir susitikti su įvairiais žmonėmis, kad būtų galima teisiškai perduoti vaiką įsūnyti. Dominika buvo sukrėsta. Ji mėgino įtikinti Sofiją, kad ši gailėsis, gal ne dabar, bet vėliau. Sofija nenorėjo nieko žinoti. Savo gyvenime Dominika dar nebuvo sutikusi tokios užsispyrėlės, ir vienu metu jai pagailo Anos. Nepasiekusi savo, Sofija nė kiek nebepriminė to angelo, kuriuo ją buvo palaikiusi Dominika. Sofija siaubingai supykdavo, pasišiaušdavo, sunerdavo ant krūtinės rankas, veidas virsdavo bereikšme kauke, kurios nepramušdavo jokie įtikinėjimai. Ji buvo ne tik užsispyrusi, bet ir išdidi. Dominika troško, kad Sofija susikrautų daiktus ir su vaiku grįžtų į Argentiną; po pirmo sukrėtimo ir skandalo audra nurimtų ir jie abu vėl būtų priimti į šeimą. Bet Sofija nenorėjo grįžti. Niekuomet.

Laukdama, kol baigsis įvaikinimo procesas, kiekvieną dieną Sofija vis labiau suvokė, kad paliks savo sūnų. Dabar, žinodama, kad išvažiuos, ji brangino kiekvieną su Santigitu praleistą sekundę. Beveik negalėjo žiūrėti į jį be ašarų; suprato niekada nepažinosianti jo suaugusio, neprisidėsianti nei prie jo charakterio formavimo, nei prie jo likimo. Spėliojo, kaip jis atrodys būdamas berniukas. Glaudė jo mažą kūnelį ir valandų valandas jį kalbindavo, lyg kaip nors stebuklingai jis pajėgtų įsiminti jos balso skambesį ar odos aromatą. Ir vis dėlto, kad ir kaip skaudu buvo jį palikti, žinojo, kad elgiasi teisingai ir jiems abiem taip bus geriau.

Dominika ir Antuanas nenoriai davė jai šiek tiek pinigų įsitvirtinti Londone. Dominika pasiūlė kelias naktis praleisti viešbutyje, paskui susirasti ir išsinuomoti butą. Sutuoktiniai nuvežė ją į oro uostą ir palydėjo iki lėktuvo.

– Ką turėčiau pasakyti Pakui? – kimiai paklausė Antuanas, mėgindamas nuslėpti jausmus. Jis pamilo Sofiją, bet negalėjo nesipiktinti jos šaltumu. Kaip ji galinti palikti savo vaiką? Jis nepajėgė to suprasti. Delfina ir Luisas buvo pats nuostabiausias dalykas jo gyvenime.

– Nežinau. Pasakykit jiems, kad nutariau pradėti naują gyvenimą, tik nesakykit kur.

– Sofija, juk galų gale grįši namo, tiesa? – liūdnai purtydama galvą paklausė Dominika. Sofija žiūrėjo, kaip prie kaklo siūbuoja ilgi egzotiški jos auskarai. Ji pasiilgs savo giminaičių. Stengdamasi išsaugoti šaltakraujiškumą ji sunkiai nurijo gumulą.

– Argentinoje nieko nebeturiu. Mama ir tėtis išmetė mane, tarsi nieko jiems nereikščiau, – tarė ji ir jos balsas suvirpėjo.

– Sofija, mums jau teko tai patirti. Turi jiems atleisti, kitaip tave grauš kartėlis ir tu nuolat liūdėsi.

– Man nesvarbu, – atsakė ji.

Dominika giliai atsiduso ir apkabino dukterėčią, tapusią jai dukra, nors jos dukra nebūtų tokia užsispyrusi.

– Jei ko nors prireiks, bet ko, visuomet gali paskambinti. Arba sugrįžti. Padėsime kuo galėdami, chérie. Ilgėsimės tavęs, Sofija, – tarė ji. Smarkiai apkabino Sofiją ir leido ašaroms nuplauti makiažą.

– Dėkui. Ačiū jums abiem, – sukūkčiojo Sofija. – O Dieve, nenorėjau pravirkti. Aš tokia verksnė. Kas man yra? – Ji sušnarpštė ir atgalia ranka nusišluostė veidą. Pažadėjo rašyti. Pažadėjo skambinti, jei ko nors prireiktų.

Paskutinį kartą glausdama Santigitą ji lūpomis palietė švelnią jo galvelę ir į save įtraukė šilto kūdikio kvapo. Beveik nepajėgė jo palikti ir vos neapsigalvojo. Bet ji negalinti likti Ženevoje ir sekundė po sekundės prisiminti savo kančią. Ji turinti vėl pradėti nuo pradžių. Sofija nuleido akis į brangų mažą veiduką ir įsižiūrėjo, stengėsi įsiminti jo atvaizdą, kad galėtų visuomet prisiminti. Jų žvilgsniai susitiko, spindinčios mėlynos akytės smalsiai į ją žiūrėjo. Ji žinojo, kad jis neprisimins jos, tikriausiai net aiškiai jos nemato. Ji dings iš jo gyvenimo ir jis net nežinos, kad juodu buvo pažįstami. Ji susitvardė ir tyliai paliepė sau eiti pirmyn. Pirštu paglosčiusi Santigitui smilkinį ji nusigręžė, pakėlė savo krepšį ir dingo už pasų kontrolės posto.

Atsidūrusi kitoje pusėje ji sunkiai susitvardė, pakėlė galvą ir liovėsi verkti. Ji vėl pradeda nuo pradžių, pradeda naują gyvenimą. Kaip visuomet sakydavo senelis O’Dvajeris: „Gyvenimas per trumpas gailėtis. Sofija Melodija, gyvenimas būna toks, kokį jį susikuri. Kaip į jį žiūri. Stiklinė būna arba pustuštė, arba puspilnė – viskas priklauso nuo požiūrio. Nuo teigiamo požiūrio.“

Dvidešimt antras skyrius

Santa Katalina, 1976-ieji

Praėjo dveji metai, bet iš Sofijos nebuvo nė žodelio. Pakas pasikalbėjo su Antuanu, o šis paaiškino, kad ji išvykusi, bet nesakiusi, kur apsistos. Sofija nenorėjo, kad jie žinotų, kur esanti, net kurioje šalyje, bet Antuanas manė, kad visas šis reikalas kiek perdėtas. Tad jis Pakui papasakojo, kad ji tiesiog pasakiusi norinti suleisti šaknis Londone.

Ana buvo priblokšta, kad Sofija nepradėjo planuotų studijų Lozanoje, ir žūtbūtinai troško susisiekti su dukterimi – maldauti grįžti namo. Ji nerimavo, kad Sofija gali nuspręsti niekada negrįžti. Ar ji buvusi per griežta? Patikino save, kad tam vaikui reikėję drausmės, – juk tam ir yra tėvai. Ko ji tikėjosi – kad bus paplekšnota per petį? „Brangioji, daugiau taip nedaryk.“ Ne, ji viso to nusipelnė, visiškai visko. Tikrai tą suprato. Bet dabar viskas praėjo, tapo praeitimi. Dominika ją patikino, kad Sofija „susitvarkiusi su savo bėda“. Kaip gali vaikas taip ilgai jausti pagiežą? Viskas buvo daroma, kad būtų geriau. Vieną dieną ji jai padėkos. Bet net nesusiekti? Nė laiškelio, nieko. Po to, kai ji parašiusi tiek laiškų? Ana jautėsi kaip pabaisa. Įtikino save, kad Sofija išgyvena nekokį laikotarpį ir galiausiai sugrįš. Žinoma, sugrįš, juk Santa Katalina – jos namai.

– Užsispyrusi kaip jos senelis. Tikra O’Dvajer, – skundėsi Ana Čikitai. Bet giliai viduje jai be paliovos maudė širdį. Žinojo pasielgusi neteisingai, bet negalėjo to pripažinti netgi sau.

Čikita matė, kaip jos akyse liesėja ir blykšta Santis. Nerimavo, kad rūpesčių jam kelia raišumas, bet jis nesiskundė. Jo kūnas buvo čia, bet protas – kažin kur kitur. Kaip ir Ana, Čikita vylėsi, kad vaikas sugrįš. Fernandas mokėsi universitete Buenos Airėse, studijavo inžineriją. Jis taip pat išgyveno sunkų laikotarpį. Pažeidinėjo komendanto valandą, pamesdavo asmens kortelę, turėjo bėdų su policija. Sklandė gandai apie suiminėjamus ir dingstančius žmones. Grėsmingi gandai. Jai buvo neramu, kad jis susidėjo su neatsakingais jaunais socialistais, planuojančiais nuversti vyriausybę.

– Politika – ne žaidimas, Fernandai, – kimiai pasakė tėvas. – Jei pakliūsi į bėdą, gali žūti.

Tiesą sakant, Fernandas džiaugėsi sulaukęs dėmesio. Pagaliau tėvai ėmė jį pastebėti. Jis džiaugėsi jų rūpesčiu ir įprato pasakoti perdėtas istorijas apie savo žygius. Beveik norėjo būti sučiuptas policijos, kad stengdamiesi jį ištraukti tėvai būtų priversti parodyti, kaip juo rūpinasi. Tėvas pykdavo, o mama su palengvėjimu apsipildavo ašaromis, kai jis grįždavo sveikas. Jam patiko tampyti jų jausmų virveles, šitaip jautėsi mylimas. Matė, kad Santis gyvena namuose kaip šmėkla. Jis ateidavo ir išeidavo labai tyliai. Fernandas jo beveik nepastebėdavo. Santis įniko į studijas ir užsiaugino barzdą, tad neatpažįstamai pasikeitė. „Kaip nusigręžė nuo jo sėkmė, – džiaugėsi Fernandas, – ir viskas dėl Sofijos. Juodu verti vienas kito.“

Kai mama pasakė, kad Sofija išvažiavo gyventi į Londoną ir nepaliko adreso, kuriuo būtų galima persiųsti laiškus, Marija gailiai pravirko.

– Tai mano kaltė, – aimanavo ji, bet taip ir nepasakė kodėl.

Mama kaip įmanydama ją guodė, tikino, kad galiausiai ji sugrįšianti. Čikita jautėsi bejėgė; visi jos vaikai tokie nelaimingi. Tik Pančitas visą laiką šypsosi ir atrodo patenkintas.

1976-ųjų lapkritį Santis buvo beveik dvidešimt trejų, bet atrodė daug vyresnis. Pagaliau jis susitaikė su mintimi, kad Sofija niekada negrįš. Tiesiog negalėjo suprasti, kodėl jiems nepavyko užmegzti ryšio. Juk viskas buvo taip rūpestingai suplanuota. Ilgai laukęs laiškų bute, jis pamanė, kad tikriausiai iš durininko juos paima kas rytą į biurą išeinantis tėvas, tad Santis ėmė keltis anksti ir auštant tikrinti paštą. Bet laiško nuo Sofijos vis tiek nebuvo. Nieko nebuvo.

Pagaliau jis nuėjo pas Aną. Iš pradžių Čikita buvo liepusi Sančiui nesipainioti tetai po kojų. Ana buvo jai pabrėžusi, kad nenori jo matyti. Tad Santis elgėsi, kaip buvo lieptas, ir stengėsi su ja nesusidurti. Bet maždaug po dviejų mėnesių nebylios laiškų dėžutės išvestas iš proto jis nužingsniavo į jos butą Buenos Airėse ir pareikalavo pasakyti, kur Sofija.

Ana sėdėjo su virėja ir aptarinėjo kitos savaitės patiekalų receptus, kai svetainės tarpduryje išdygo išraudusi ir virpanti Loreta ir pranešė, kad prieškambaryje laukiąs senjoras Santjagas ir norįs su ja susitikti. Ana liepė Loretai jam pasakyti, kad jos nėra, kad ji išėjusi ir iki vėlumos negrįšianti, bet Loreta atsiprašinėdama sugrįžo ir pasakė, kad senjoras Santjagas neketinąs niekur eiti, iki senjora Ana sugrįšianti, net jei tektų nakvoti ant grindų. Ana nusileido, paprašė virėją išeiti, o Loretai paliepė jį įleisti.

Kai prie durų išdygo Santis, jis labiau priminė šešėlį nei vyrą. Veidas nuo skausmo pajuodęs, akys įniršusios. Buvo užsiauginęs barzdą ir ilgus plaukus. Dailios išvaizdos nebeliko, atrodė sunykęs ir grėsmingas. Tiesą sakant, Ana pamanė, kad jis labiau primena Fernandą, kuris net būdamas berniukas visuomet atrodydavo piktokas.

– Ateik ir sėskis, – ramiai pakvietė ji, balso virpulį slėpdama po plienine savitvardos kauke.

Santis papurtė galvą.

– Nenoriu sėsti. Ilgai netruksiu. Tik duokite Sofijos adresą ir aš išeisiu, – tarė jis bejausmiu balsu.

– Paklausyk manęs, Santjagai, – griežtai tarė Ana. – Kaip drįsti reikalauti mano dukters adreso, kai dėl tavo kaltės ji neteko garbės.

– Tik duokite man adresą ir aš išeisiu, – pakartojo jis pasiryžęs išvengti vaido. Pažinojo savo tetą. Mamą ji buvo pravirkdžiusi daugybę kartų. – Prašau, – prisiversdamas mandagiai išspaudė jis.

– Neduosiu tau jos adreso, nes nenoriu, kad judu vėl susitiktumėte ar bendrautumėte. Ko tu tikiesi, Santjagai? – šaltai paklausė ji, glostydama savo žvilgančius rusvus plaukus, susuktus į kuodą ant sprando. – Juk nemanote, kad galite susituokti, tiesa? Ar tu to nori?

– Po galais, tik duokite man adresą! Ne jūsų reikalas, su kuo ji norės bendrauti, – nebesitvardydamas atšovė jis.

– Kaip drįsti taip su manimi kalbėti! Sofija mano duktė. Ji buvo dar visai vaikas, nepilnametė. Kaip manai, ką aš jaučiu? Atėmei jai nekaltybę, – įsiutusi rėžė ji pakeltu balsu.

– Atėmiau jai nekaltybę? Dieve, jūs visuomet tokia melodramatiška, Ana. Nenorite nė pagalvoti, kad jai tai patiko, tiesa? – Anos veidas nervingai trūktelėjo. – Jai tikrai patiko. Patiko kiekviena akimirka, nes ji mane myli, o aš myliu ją. Mes mylėjomės, Ana. Mylėjomės. Tai buvo ne seksas, ne niekingas nepadorus seksas, o graži meilė. Nesitikiu, kad suprasite, nepanašu, kad galėtumėte džiaugtis meile kaip Sofija. Per daug jus išsekino pyktis ir apmaudas. Na, tuomet neduokite jos adreso. Bet aš susirasiu. Susirasiu adresą ir Sofiją, vesiu ją Europoje ir niekada negrįšiu. Tuomet gailėsitės ją išsiuntusi.

Nelaukdamas, kol bus liepta nešdintis, jis skubiai išėjo ir uždarydamas trenkė duris. Dėl šio trumpo susidūrimo Čikita ir Migelis jį išplūdo, o Pakas, nors ir ramiai, papriekaištavo ir paaiškino, kodėl jis negalįs rašyti Sofijai. Santis buvo per daug netekęs galvos ir nepastebėjo nei skausmo dėdės akyse, nei pilkumos, kuri pakeitė ne tik jo plaukų spalvą, – nublanko ir auksinis jo odos spindesys, švytėjęs laimingesnėmis dienomis. Jie abu buvo palaužti. Bet Santis negalėjo pasiduoti. Sofija buvo sakiusi jam niekada nepasiduoti.

Dvejus su puse metų jis kankino save kurdamas galimus scenarijus. Tikriausiai ji parašė ir laiškas pasimetė. O jei ji laukė laiško nuo jo? O Dieve, o jei ji parašė? Nerimas įstūmė jį į visišką neviltį. Marijos sąžinė nebegalėjo ilgiau pakelti graužiančios kaltės, ir ji prisipažino.

Buvo tamsi žiemos naktis, krito dulksna. Santis stovėjo balkone ir žvelgė į triukšmingas miesto gatves, plytinčias vienuolika aukštų žemiau. Nemirkčiodamas lyg sapne jis matė, kaip nekreipdamas dėmesio į jo skausmą toliau sukasi pasaulis. Marija išėjo laukan ir atsistojo šalia; jos lūpos buvo išblyškusios ir virpėjo. Žinojo turinti jam pasakyti. Jei nepasakys, jis gali šokti žemyn, ir tuomet ji niekada sau neatleistų. Ji stovėjo šalia ir žiūrėjo į automobilius, nutvieskiančius gatvę ryškiomis šviesomis, be jokios akivaizdžios priežasties spaudžiančius signalus, kaip įprasta argentiniečiams. Pasisuko pažvelgti į miglotą jo profilį; jis tebespoksojo į gatvę nepastebėdamas, kad ji šalia. Nežinodamas, kad ji ketina atskleisti savo tamsiausią paslaptį.

– Santi, – tarė ji, bet balsas kažkur dingo, ir pasigirdo tik kuždesys.

– Palik mane vieną, Marija. Noriu pabūti vienas, – tarė jis, neatitraukdamas akių nuo gatvės grindinio labai žemai apačioje.

– Turiu su tavimi pasikalbėti, – šįkart tvirčiau pasakė ji.

– Tai kalbėk, – šiurkščiai tarė jis, visai nenorėdamas būti žiaurus. Sielvartas atbukino jo gebėjimą užjausti kitus, lyg jis būtų vienintelis kenčiantis žmogus.

– Turiu prisipažinti. Nepyk, leisk pasiaiškinti, k-k-kodėl taip padariau, – išstenėjo ji. Ašaros jau ritosi jos veidu – nujautė jo reakciją. Jis lėtai pasuko galvą ir pažvelgė į ją liūdnu žvilgsniu.

– Prisipažinti? – paklausė abejingai.

– Taip.

– Ką prisipažinti?

Marija susitvardė ir virpančia ranka nusibraukė nuo skruostų ašaras.

– Aš sudeginau tau atsiųstus Sofijos laiškus.

Kai pagaliau suvokė Marijos žodžius, visas Sančio pyktis, kančia ir nusivylimas susispaudė į tokią stangrią spyruoklę, kad jis nebegalėjo tvardytis. Užsimojo ranka ir smarkiai trenkė per turėklą. Griebė vieną mamos gėlių vazoną ir šveitė į sieną. Vazonas subyrėjo, siena aptiško purvu. Paskui atsigręžė ir su neapykanta pažvelgė į seserį. Jos skruostais riedėjo didžiulės ašaros.

– Atleisk, – vis kartojo ir kartojo ji, mėgindama jį paliesti. – Ką galėčiau dėl tavęs padaryti?

– Kodėl? – sušuko jis žengdamas atbulas. – Kodėl taip padarei, Marija? Tai tau visai nebūdinga! Kaip galėjai?

– Santi, aš buvau įskaudinta. Ji buvo ir mano draugė, – atsakė ji beviltiškai stengdamasi, kad jis suprastų. Bet jis tik stovėjo ir žiūrėjo į ją. – Santi. Prašau man atleisti. Padarysiu viską.

– Dieve mano, Marija. Iš visų žmonių būtent tu. Tu! Negaliu patikėti, kad būtum tokia kerštinga. – Jis aiktelėjo ir visiškai priblokštas papurtė galvą. Marija matė, kaip jis virpa iš įniršio. Būdamas toks jaunas, atrodė labai susenęs. Tai dėl jos kaltės. Niekuomet sau neatleis.

– Padariau klaidą. Nekenčiu savęs. Noriu mirti! – sudejavo ji. – Atsiprašau. Labai atsiprašau.

– Kaip suradai laiškus? – suglumęs paklausė jis.

– Eidama į universitetą paimdavau iš durininko.

– Dieve, Marija, tu apgavikė. Nė nemaniau, kad tu tokia.

– Aš ne tokia. Tikrai ne. Tik negalėjau pakelti, kad tu išvyksi. Išvyksi kaip Sofija. Galvojau apie mamą ir tėtį, kaip jie kentėtų, ir tiesiog negalėjau leisti tau taip pasielgti.

– Tai tu perskaitei laiškus.

– Ne. Tik kelias paskutines eilutes.

– Kas jose buvo parašyta?

– Kažkas apie tai, kaip ji tavęs ilgisi ir laukia atvažiuojančio į Šveicariją.

– Tad ji laukė manęs atvažiuojančio. Tikriausiai mano, kad ją išdaviau, – sukuždėjo jis, nes nerimas it pakaruoklio virvė suveržė jam gerklę.

– Maniau, ji sugrįš. Maniau, grįš ir tada paaiškės, kad judu iš to išaugote. Tuomet vėl viskas bus kaip buvę. Niekad nemaniau, kad ji išvyks visam laikui. Ak, Santi, nemaniau, kad ji nebegrįš. O, kad nebūčiau to padariusi!

– Ir aš to norėčiau, – vos ištarė jis susmukdamas ant šlapių plytelėmis išklotų grindų ir suspausdamas veidą rankomis. Visas jo kūnas virpėjo nuo galingos raudos. Iš pradžių, kai sesuo mėgino paguosti, jis ją nustūmė. Bet ji nesiliovė, ir netrukus jis leidosi apglėbiamas rankomis. Juodu verkė kartu.

Sančiui prireikė dvejų metų visiškai atleisti savo seseriai. Šaltą liepos naktį, kai kartu su Fernandu ir pora Fernando draugų partizanų gelbėjo seserį nuo niekšelio Fakundo Ernandeso, staiga į save ir savo skausmą jis pažvelgė iš šalies. Ir pabudo.

1978-ųjų rudenį Marija įsimylėjo Fakundą Ernandesą. Ji buvo ką tik atšventusi dvidešimt antrąjį gimtadienį. Fakundas buvo aukštas ir juodbruvas – turėjo ispaniško kraujo. Jo tamsiai rudas akis rėmino ilgos juodos blakstienos, užsirietusios į viršų it voro kojos. Jis buvo jaunas generolo Videlos armijos karininkas ir puikavosi dailia nauja uniforma. Su naujoko užsidegimu Fakundas garbino generolą ir Buenos Airių gatvėmis žingsniuodavo pasipūtęs kaip visi to meto kariškiai.

Generolas Videla valdžią užgrobė 1976-ųjų kovą – tikėjosi užbaigti peronistų laikotarpio chaosą ir pertvarkyti Argentinos visuomenę. Vyriausybė pradėjo kruviną karą su opozicija, suiminėdama visus, įtariamus ardomąja veikla. Vidury nakties būdavo įsiveržiama į namus, įtariamieji ištraukiami iš lovų, ir niekas jų daugiau nebepamatydavo. Tai buvo didelės baimės epocha. „Dingusiųjų“ jau buvo kokie dvidešimt tūkstančių, jie nepalikdavo jokių pėdsakų. Tiesiog išnykdavo.

Fakundas Ernandesas tikėjo demokratija. Tikėjo, kad kariškiai kloja pamatus būsimai „demokratijai“, kuri, jų pačių žodžiais tariant, „atitiks Argentinos žmonių tikrovę, poreikius ir tarnaus pažangai“. Jis buvo mažas šios didelės mašinos, pertvarkysiančios šalį, sraigtelis. Save jis tikino, kad kankinimai ir žudynės tėra neišvengiamos priemonės šiam tikslui pasiekti, o tikslas pateisina priemones.

Mariją Solanas Fakundas Ernandesas pirmą kartą pastebėjo vieną balandžio sekmadienio rytą, kai ji su drauge vaikštinėjo po Buenos Airių parką. Diena buvo šilta, virš miesto tviskėjo giedras dangus, ir parkas buvo pilnas saulės atokaitoje žaidžiančių vaikų. Sekė paskui ją, lėtai žingsniuojančią taku. Jam patiko, kaip jos plaukai žvilga ir tankiomis sruogomis krinta ant nugaros. Ji buvo apkūni. Jam patiko apvalūs užpakaliukai ir šlaunys. Žiūrėjo, kaip einant juda jos sėdmenys.

Marija su Viktorija atsisėdo prie vieno mažo staliuko ir užsisakė porą stiklinių kokakolos. Fakundui Ernandesui prisistačius ir pasiteiravus, ar galėtų prie jų prisėsti, iš pradžių jis joms pasirodė įtartinas, ir merginos nervingai paaiškino laukiančios draugo. „Un amigo“, – pasakė jos, draugo vyriškio. Bet kai jis atpažino Viktoriją ir pareiškė esąs jos pusbrolio Alechandro Toredono bičiulis, jiedvi atlėgo ir pasisakė vardus. Marijai Fakundas iškart patiko. Jis mokėjo ją prajuokinti. Su juo jautėsi patraukli. Jis jai rodė daug dėmesio ir beveik nepaisė jos draugės. Vis dar nepasitikėdama ji atsisakė duoti savo telefono numerį, bet sutiko kitą dieną susitikti su juo parke.

Netrukus jie ne tik vaikštinėdavo, bet ir vaišindavosi pietumis, o pietūs pagaliau virto vakariene. Jis buvo žavus ir protingas. Jai jis atrodė labai linksmas. Turėjo įžūlų humoro jausmą ir mėgo šaipytis iš žmonių. Pastebėdavo kiekvieno keistybes. Ponią, išeinančią iš moterų tualeto su į kelnaites susibrukusiu sijonu. Senuką, kalbantį prie gretimo staliuko ir nesuvokiantį, kad prie skruosto prikibęs gabalėlis maisto. Visuomet būdavo iš ko pasijuokti. Marijai jis atrodė labai patrauklus, tad ji juokdavosi iš jo pokštų. Vėliau jie pasirodys jai negailestingi.

Pirmą kartą jis pabučiavo ją tamsioje gatvėje prie jos namų. Bučiavo švelniai ir kalbėjo, kad ją myli. Žvilgsniu nulydėjęs iki durų jis nusprendė, kad štai moteris, kurią jis vesiąs, o vėliau pasakė ir Manuelai, savo nuolatinei kekšei, – nuramino ją, kad vedybos jų santykių nepakeisią. „Niekas manimi taip nepasirūpina, kaip tu, Manuela“, – suniurnėjo jis, jai apžiojant jo penį.

Iš pradžių Marija manė, kad ji to nusipelnė. Kilo nedidelis nesutarimas, ir jis jai pliaukštelėjo per veidą. Ji buvo priblokšta, puolė atsiprašinėti. Tai buvusi jos kaltė, ji per daug tiesmuka. Turėtų rodyti jam daugiau pagarbos. Ji myli jį. Jai patinka, kaip jis ją glaudžia, kalbina, bučiuoja. Jis dosnus, perka jai drabužius. Jis norėdavo, kad ji rengtųsi tam tikro stiliaus drabužiais. Jam nepatikdavo, jei ji su juo susitikdavo vilkėdama dukslų megztinį. „Turi gražų kūną, – sakydavo jis. – Noriu, kad visi matytų, ką turiu, ir mirtų iš pavydo.“ Jis kalbėjo, kad ja didžiuojasi. Jei kas nors būdavo ne taip, kaip jam patinka, jis jai suduodavo. Ji nesipriešino jo elgesiui tikėdama, kad to nusipelnė; ji troško jo pripažinimo. Sudavęs jai jis verkdavo, glausdavosi prie jos, žadėdavo daugiau niekada jos nemušti. Jam jos reikia. Ji – vienintelė, galinti jį išgelbėti. Tad ji ir toliau susitikinėjo su juo, nes jį mylėjo ir norėjo jam padėti.

Juodu susitikdavo po pietų jo bute San Telme. Kai jis pasakė nenorįs su ja mylėtis, nes, kaip ir ji, esąs geras katalikas, o lytinis aktas skirtas žmonijos pratęsimui, ji pasijuto pamaloninta ir sujaudinta. Jis sakė nenorįs suteršti jos garbės, bet džiaugėsi galėdamas ją liesti ir glamonėti. O aktas turįs palaukti, kol juodu susituoksią. Marija nepasakojo tėvams apie Fakundą ir jų nesupažindino. Vėliau viską apgalvojusi ji suvoks kažkaip intuityviai jautusi, kad namiškiams Fakundas Ernandesas nepatiksiąs.

Čikita matė, kad duktė grįžta namo su mėlynėmis. Kartais prakirsta lūpa, paraudusiu skruostikauliu. Marija aiškino, kad nenutikę nieko baisaus. Ji tik pargriuvusi gatvėje. Universitete paslydusi ant laiptų. Bet mėlynių ėmė rastis vis daugiau, ir Čikita pasikalbėjo su Migeliu. Reikėjo ką nors daryti.

Vieną vakarą liepos gale Fernandas pasekė Mariją iki Fakundo Ernandeso buto aptriušusiame pastate, neturinčiame nei originalumo, nei žavesio. Stebėjo ją lipančią laiptais ir atsirakinančią duris. Apėjęs namą iš kiemo pusės Fernandas pasilypėjo ant tvoros ir įšoko į antro aukšto balkoną. Tai buvo nesudėtinga. Prisitraukęs atsidūrė kitame aukšte ir dirstelėjo pro langą. Stikle atsispindėjo saulė ir buvo sunku ką nors įžiūrėti. Bet akims pripratus jis per savo atspindį pažvelgė kambario vidun.

Atrodė, kad jame esantis vyras ryte ryja jo seserį. Jis su ja nesimylėjo. Tik maitojo jos kaklą ir per aptemptą palaidinę glamonėjo krūtis. Paskui staiga atsitraukė ir sudavė. Šaukė ant jos kažką dėl segimos liemenėlės. „Maniau, sakiau tau nesegėti liemenėlės.“ Ji verkė. Atsiprašinėjo. Drebėjo. Paskui jis suklupo ant kelių, bučiavo ją, glamonėjo, ir pagaliau abu ėmė siūbuoti vėl prigludę vienas prie kito.

Fernandas pasibaisėjo ir pajuto iš skrandžio kylančią tulžį. Turėjo trumpam atsilošti į sieną ir giliai pakvėpuoti, paskui vėl ėmė stebėti. Norėjo įsiveržti pro stiklą ir nusukti tam niekšui sprandą. Jis šiurkščiai elgiasi su jo seseria! Bet žinojo nieko nepešiąs. Turėjo būti kantrus ir nenuleisti akių.

Fernandas nenurimo. Jis nusekė paskui vyriškį į viešnamį. Sužinojo jo vardą ir kad jis armijos karininkas. Daugiau informacijos jam nereikėjo. Jis buvo priešas. Jį reikėjo pamokyti.

Kai Fernandas viską papasakojo tėvams, šie buvo priblokšti. Čikita negalėjo suprasti, kodėl duktė jai nepasipasakojo, kodėl neprašė pagalbos.

– Ji man viską pasakodavo, – ašarodama kalbėjo ji ir nepatikliai purtė galvą.

Migelis norėjo nudėti tą niekšą, tvirkinantį jo mažą dukrelę. Fernandui teko jį suturėti, kad nesigriebtų ginklo.

Fernandas jautėsi esąs didvyris; juk tai jis išsiaiškino, kas tas vyras, sekė, persekiojo jį. Dabar jis valdė padėtį ir tėvai buvo už tai dėkingi. Jis buvo jiems reikalingas, juo buvo pasikliaujama. Jis liepė jiems nesijaudinti – pats sutvarkysiąs šį reikalą. Jo nuostabai ir pasitenkinimui, jie sutiko. Pirmą sykį žvelgė į jį didžiuodamiesi. Pelnė jų pagarbą, ir tai buvo malonu.

Pastaruosius ketverius metus kalėjęs savo niūriame pasaulyje, Santis pagaliau sutraukė grandines. Iš pradžių Fernandas nenorėjo, kad Santis veltųsi į šį reikalą. Tai buvo jo galimybė, ir jis norėjo vienas džiaugtis šlove. Bet pamatęs, kaip labai juo gėrisi Santis, nusileido.

– Gali eiti kartu, – oriai tarė jis, – bet turėsi daryti, kaip liepsiu. Be jokių kalbų.

Santis sutiko. Fernandas matė, kad jis jaučiasi dėkingas, net nuolankus. Fernandas žinojo, kad bus pavojinga, bet buvo tam pasiruošęs. Jautėsi stipresnis nei kada nors anksčiau.

Abu broliai sėdėjo ir kalbėjo apie Mariją. Tamsoje, spindint žvaigždėms, žvelgdami nuo balkono žemyn į judrias Buenos Airių gatves, juodu kalbėjosi apie vaikystę. Fernandas beveik nepastebėjo, kada pajuto bundant pirmuosius broliškus jausmus; ryšys užsimezgė ir įsismelkė, kai Fernandas buvo pernelyg įnikęs į pokalbį su Sančiu kaip jam lygus – lygus ir turintis bendrą reikalą.

Juodu laukė savo valandos, paskui kartu su dviem Fernando draugais partizanais vidury nakties įslinko į Fakundo Ernandeso butą. Pažeisdami komendanto valandą, rizikuodami savo gyvybe. Ant veidų užsitempę juodas kojines jie ištraukė persigandusį vyrą iš lovos. Pririšo prie kėdės ir mušė, iki šis atsidūrė ties kito pasaulio riba. Jis meldė pasigailėti. Fernandas pasakė jam, kad jei jis dar kada nors prisiartins prie Marijos Solanas, užkalbins ją ar kaip kitaip mėgins su ja susisiekti, jie sugrįšią ir pabaigsią šį darbą. Prieš netekdamas sąmonės Fakundas riktelėjo iš baimės.

Čikita kalbėjosi su dukterimi. Tai nebuvo lengva. Jaukiame ir saugiame savo miegamajame Čikita papasakojo Marijai, ką žinanti apie Fakundo smūgius ir jo kekšę. Marija mėgino jį ginti sakydama, kad jie klysta – Fakundas niekuomet, nė kartelio jai nesudavė. Emociškai ji įlindo į kampą ir draskė visus, prie jos besiartinančius. Kaltino ją šnipinėjus. Tai jos gyvenimas – ji galinti matytis, su kuo norinti. Jie neturį teisės kištis.

Tai truko ilgai, bet padedant Fernandui ir Sančiui pavyko ją švelniai perkalbėti, pagaliau ji nukorė galvą ir papurtė ją kaip vaikas.

– Mama, aš jį myliu. Nežinau kodėl, tiesiog myliu, – verkė ji.

Artėjo vakaras, o jie vis kalbėjo ir kalbėjo, Migelis, Čikita, Santis, Fernandas bei Marija, – visi kartu, vieningi tame mažame kambaryje. Marija apsidairė ir pajuto, kaip ją guodžia jų ištikimybė ir meilė. Sunerimusi Čikita paliko dukterį miegančią savo santuokinėje lovoje ir paskambino gydytojui, kad šis ateitų jos apžiūrėti. Daktaras Higinsas buvo užsiėmęs, tad pasiuntė kitą gydytoją – savo bendradarbį. Mandagų jaunuolį vardu Eduardas Maraldis.

Palengva gyvenimas Santa Katalinoje grįžo į įprastas vėžes. Žiema pagaliau ištirpo ir užleido vietą ilgėjančioms dienoms bei pumpurus kraunančioms gėlėms. Oras prisipildė derlingos žemės aromato, sugrįžę paukščiai paskelbė pavasarį. Ėmė trauktis praeities žaizdos, su žiemos ūkanomis sklaidėsi apmaudas. Santis atsimerkė ir vėl ėmė regėti pasaulį; šis atrodė kažkoks kitoks. Atėjo laikas nusiskusti barzdą.

Dvidešimt trečias skyrius

Eduardas Maraldis buvo aukštas ilgakojis intelektualas. Turėjo ilgą jautrią nosį ir pilkas akis, išduodančias visus jo jausmus. Jei ne maži Trockio stiliaus akinukai, jos būtų išdavusios jo jausmus visiems, priėjusiems ganėtinai arti ir į jas pasižiūrėjusiems. Kai jis pirmą kartą aplankė Mariją, jai iškart padarė įspūdį malonus balsas, nederąs prie jo aukšto ūgio, ir švelnumas, su kuriuo jis prisilietė jos apžiūrėti.

– Sakykite, kur jums skauda? – paklausė jis, ir ji pasijuto apsimetanti, kad ne taip jau labai jai skauda, nes nenorėjo jo nuliūdinti. Ji buvo pripratusi prie šaltakraujiškų nešališkų gydytojų, kurie pacientais per daug nesidomėdavo.

Jau per antrą apsilankymą ji papasakojo jam apie Fakundą. Pasakojo dalykus, kurių nebuvo atskleidusi net mamai. Kaip jis užguldavęs ją būdamas girtas – niekada nenorėjęs su ja santykiauti, jos skaistybę norėjęs išsaugoti jungtuvių nakčiai, bet rankomis glostydavęs visą jos kūną, o būdamas girtas suteikęs jai skausmo. Ji pasakojo Eduardui, kaip Fakundas versdavęs jį liesti, ir kai kas būdavę kankinamai sunku. Kaip versdavęs daryti tai, ko ji nenorėjusi. Kaip baugindavęs ją ir kartu pelnęs jos meilę. Padrąsinta kuklios Eduardo šypsenos ir malonaus veido, ji papasakojo jam tai, ko niekad nemanė kam nors pasakosianti. Staiga, reaguodama į jo užuojautą, ji ėmė verkti. Jis apkabino ją ranka ir, neperžengdamas tos plonytės ribos, skiriančios gydytoją nuo paciento, pasistengė švelniai paguosti.

– Senjorita Solanas, – tarė jis, kai ji truputį nusiramino, – jūsų kūno žaizdos sugis, visiškai išnyks ir niekas nė nežinos, kad buvote sužeista. Tai labai paprasta. – Ji klausiamai pakėlė akis. – Nerimą man kelia jūsų sielos randai. Ar galite su kuo nors namie pasikalbėti?

– Tiesą sakant, su niekuo nesu apie tai kalbėjusi.

– O mama? – Jis prisiminė liekną švelnią moterį, kurią sutiko lankydamasis jos namuose.

– Ak, aš kalbu su ja. Bet ne taip, kaip su jumis, – atsakė ji ir nuraudo. Nuleido akis.

– Jums reikia priežiūros ir meilės, – tarė jis. Ji dar skaisčiau nuraudo ir vylėsi, kad jis to nepastebėjo. Bet jis pastebėjo ir taip pat pajuto po apykakle kaistantį sprandą.

– Aš tikrai turiu labai mylinčią šeimą, daktare Maraldi.

– Sielos randai gis ilgai. Nesitikėkit stebuklų. Galite staiga be jokios akivaizdžios priežasties nusiminti. Jums gali būti sunku užmegzti naujus santykius. Tiesiog būkite kantri ir prisiminkite, kad esate patyrusi dalykų, kurie turės jums didesnį poveikį, nei manote.

– Dėkui, daktare.

– Jei norėsite pasikalbėti, visuomet galite apsilankyti pas mane, – pasiūlė jis. Vylėsi, kad ji ateis.

– Būtinai. Dėkui.

Jai išėjus iš kabineto Eduardas apsišlakstė veidą šaltu vandeniu. Ar neprišnekėjo, ko nereikia? Ar jos nenubaidė? Norėjo jai pasakyti, kad ja rūpinsis, bet negalėjo kviesti pacientės į pasimatymą. Tai būtų neprofesionalu. Ak, kaip jis vylėsi, kad ji sugrįš!

Marija krimtosi, kad šalia nėra Sofijos. Galėtų su ja apie visa tai atvirai pasikalbėti. Ilgėjosi jos. Dažnai apie ją galvodavo, spėliodavo, ką veikianti, su kuo ji. Bandė vėl jai parašyti ir pasiaiškinti, bet Dominika persiuntė jos laišką atgal su laiškeliu, kuriame rašė, kad Sofija išvažiavusi gyventi į Londoną ir nepalikusi adreso. Na, Marija nebuvo tokia kvaila. Sofija tikriausiai jai pasakiusi, kad nenorinti, jog šeima žinotų, kur ji. Ji tikrai nukirtusi visus ryšius – ir dėl to kalta vien Marija. Kaltė sunkiai slėgė jos širdį. Viena vertus, troško, kad pusseserė sugrįžtų ir ji galėtų pasiteisinti, o kita vertus – nebenorėjo jos matyti, nes jautė per didelę gėdą. Bet žinojo niekada nerasianti draugės, kuri atstotų Sofiją.

Kitus du mėnesius Marija apie Eduardą galvodavo dažniau, nei pati tikėjosi. Fakundo paveikslas jos galvoje palengva atitolo ir jo vietą užėmė pailgas prakaulus Eduardo veidas. Ji vylėsi, kad jis paskambins, bet jis neskambino. Žinojo galinti nueiti su juo susitikti, dėdamasi, kad turi pasikalbėti, bet nerimavo, kad jis galįs ją perprasti. Abejojo, ar po paskutinio jų susitikimo jis bent kartelį apie ją pagalvojo.

Paskui atsitiko keisčiausias dalykas. Dievas ar tas, kuris valdo mūsų likimus, suvokė, kad jei neįsikiš, šios dvi kuklios būtybės niekuomet viena kitos nesuras. Tad pastatė Eduardą viduryje tos gatvės, kuria po paskaitų universitete namo žingsniavo išsiblaškiusi Marija, nešina krepšeliu knygų. Nežiūrėdama, kur einanti, ji atsitrenkė tiesiai į jį. Abu vienu metu puolė atsiprašinėti, o pakėlę akis atpažino vienas kitą.

– Senjorita Solanas! – sušuko jis pajutęs palengvėjimą. Pastarieji du mėnesiai slinko nuobodžiai, nes jį be jokios priežasties buvo apėmusi depresija. Staiga jo ūpas stryktelėjo iki debesų ir jis taip plačiai išsišiepė, kad įprastomis aplinkybėmis būtų pasijutęs nejaukiai.

– Daktare Maraldi, – nustebusi nusijuokė ji. – Koks…

– Sutapimas. Taigi, tikrai! – Jis sukikeno ir papurtė galvą netikėdamas savo sėkme.

– Prašau vadinti mane Marija, – tarė ji ir jos veidas užsiplieskė.

– O aš Eduardas. Šiandien aš – ne jūsų daktaras.

– Taip taip, žinoma, – atsakė ji ir kvailai sukikeno.

– Gal norėtumėt kavos ar ko nors kitko? – paklausė jis, paskui greitai pridūrė: – Tikriausiai neturite laiko.

– Ak, mielai, – atsakė ji taip pat skubiai.

– Gerai. Gerai, – sumikčiojo jis. – Žinau jaukią kavinę už poros gatvių nuo čia. Nagi, leiskite panėšėti jums krepšį, – primygtinai paprašė jis. Ji leido jam paimti krepšelį, kuris tikrai svėrė gana daug – buvo nusipirkusi naują istorijos knygą kietais viršeliais, – ir juodu lėtai nužingsniavo gatve. Eduardas ėjo važiuojamosios dalies pusėje.

Kavinė „Kalabrija“ buvo vėsi ir pustuštė. Eduardas išrinko staliuką kampe prie lango ir atitraukė jai kėdę. Pribėgusiam padavėjui Eduardas pateikė užsakymą ir paprašė atnešti du alfajores de maizena.

– Oi, tikrai negaliu! – paprieštaravo Marija nerimaudama dėl savo figūros. Eduardas pažvelgė į ją ir pamanė, kokia ji iš tiesų graži dėl savo apkūnumo. Ji jam priminė prinokusią kriaušę. Marija pastebėjo jo akių išraišką už akinių ir išgirdo save sakant:

– Na, gerai, tik šį kartelį.

Juodu gėrė kavą iki pietų, paskui iki popietinės arbatėlės, ir nepakilo iki šeštos valandos vakaro. Marija jam viską papasakojo apie Sofiją, viską prisipažino. Jis suprato visus jos poelgius ir kiekvienam turėjo paaiškinimą. Regis, jis puikiai išmanė psichologiją. Ji jam papasakojo apie pusseserės romaną su broliu ir tikėjo, kad jis niekam neišduos.

– Padariau siaubingą dalyką, – liūdnai aiškino ji. – Sudeginau Sofijos laiškus. Gailiuosi, kad taip pasielgiau, niekuomet sau neatleisiu. Nes dabar netekau geriausios draugės ir vos nepraradau brolio.

Eduardas žvelgė į ją gailesčio kupinu veidu.

– Manei, kad elgiesi teisingai. Kelias į pragarą gerais norais grįstas, – tarė jis ir švelniai nusijuokė.

– Dabar jau žinau.

– Nereikėjo taip daryti. Bet iš nelaimių pasimokome daug daugiau nei iš laimingų dienų. Atslinkus liūdesiui, čia pat už kampo laukia kas nors teigiamo. Gal vieną dieną, kai Sofija bus laimingai susituokusi ir susilaukusi penkių vaikų, ji atvažiuos ir tau padėkos. Kas žino? Dabar svarbiausia nebesikankinti. Neverta verkti dėl to, kas padaryta ir nebegrįžtama. Žiūrėk į priekį, – patarė jis nusiimdamas akinius ir valydamas juos servetėle.

– Tai nemanai, kad aš bloga? – paklausė ji ir droviai nusišypsojo.

– Ne, nemanau, kad esi bloga. Manau, esi geras žmogus, kuris padarė klaidą; na, visi mes klystame, – raminamai pridūrė jis. Norėjo jai pasakyti, kad laiko ją gražiu žmogumi tiek savo vidumi, tiek išore. Norėjo taip ją mylėti, kad ištrintų visus nuoskaudos, kaltės ar skausmo pėdsakus. Žinojo galįs padaryti ją laimingą, jei tik ji suteiktų jam galimybę.

Eduardas papasakojo Marijai, kad kartą vos nevedė. Jai paklausus, kodėl apsigalvojęs, jis nuoširdžiai atsakė, kad jam kažko trūkę. Kibirkštėlės, tarpusavio ryšio.

– Gali mane vadinti nepataisomu romantiku, – tarė jis, – bet supratau, kad ką nors kitą galėčiau mylėti labiau nei ją.

Nuo tos popietės juodu ilgas valandas praleisdavo kalbėdamiesi telefonu, kelis kartus nuėjo į kiną ir pavakarieniauti, ir pagaliau jis pamėgino ją pabučiuoti. Ji žinojo, kad jis neskuba, ir buvo dėkinga, nors jau tą popietę kavinėje būtų neatsispyrusi jo bučiniui. Jos paimti jis atvažiavo su nedidele puokšte lauko gėlių. Paskui nusivežė į Kostaneros krantinėje įsikūrusį restoraną su į upę atsiveriančiais langais, kuriame juodu žvelgė vienas į kitą žvakių šviesoje ir be paliovos kalbėjo. Po vakarienės jis pasiūlė truputį pasivaikščioti pakrante. Ji žinojo, kad jis nori ją pabučiuoti, ir staiga sunerimo ir nuščiuvo. Kurį laiką juodu ėjo tylėdami, paskui tyla tapo beveik nepakeliama. Pagaliau jis paėmė jos ranką ir laikė tvirtai suspaudęs, tada sustojo ir paėmęs kitą ranką atsuko veidu į save.

– Marija, – tarė jis.

– Klausau, – atsakė ji.

– Aš… Aš norėjau…

Tai buvo baisi kančia. Ji troško, kad jis tiesiog ją pabučiuotų ir įveiktų save.

– Eduardai, nesijaudink. Ir aš tavęs noriu, – pagaliau sukuždėjo ji, paskui jai užgniaužė kvapą nuo savo įžūlumo. Regis, gavus jos sutikimą jam palengvėjo. Sekundę ji nuogąstavo, kad jausis labai nepatogiai, bet jis savo šilta ranka palietė jos veidą, prispaudė virpančias lūpas prie jos lūpų ir pabučiavo su tokiu pasitikėjimu, apie kurį ji nė neįtarė. Vėliau, kai jam tai pasakė, jis išdidžiai nusišypsojo ir pareiškė, kad ji privertusi jį patikėti, jog jis galįs viską.

Čikita ir Migelis žinojo apie visus pasimatymus su daktaru Maraldžiu. Juodu sėdėdavo naktimis lovoje ir aptarinėdavo šį romaną. Kasnakt prieš užmigdama Čikita melsdavosi, kad Eduardas rūpintųsi jos mažąja mergyte ir priverstų pamiršti siaubingąjį Fakundą. Ji taip karštai melsdavosi, kad kartais pabusdavo tvirtai suspaustomis rankomis. Kai vasaros pabaigoje juodu paskelbė apie savo sužadėtuves, prieš apsipildama ašaromis ir apkabindama dukterį Čikita tyliai padėkojo.

– Mama, nežinau, kuo šito nusipelniau, – kiek vėliau, likusi viena su mama, tarė Marija. – Jis toks, kokio tik galėčiau pageidauti. Geras, linksmas ir ekscentriškas. Myliu jį, nes man patinka, kaip virpa jo rankos laikant trapius dalykėlius, kaip susijaudinęs jis mikčioja, koks jis kuklus. Man taip pasisekė. Labai labai pasisekė. Norėčiau tik vieno: kad Sofija būtų čia ir matytų mane. Ji džiaugtųsi mano sėkme, žinau, kad džiaugtųsi. Man jos trūksta, mama.

– Mums visiems jos trūksta, brangioji. Siaubingai trūksta.

Dvidešimt ketvirtas skyrius

Londonas, 1974-ieji

Į Londoną Sofija atvyko 1974-ųjų lapkričio viduryje. Jos nuotaika buvo labai bloga. Vos žvilgtelėjo į pilką dangų bei dulkiantį smulkų lietų ir ėmė ilgėtis tėvynės. Dominika buvo užsakiusi jai kambarį „Claridge“ viešbutyje. „Jis visai šalia Bondo gatvės, – linksmai pasakė ji, – žavingiausios parduotuvių gatvės Europoje.“

Bet Sofija neturėjo ūpo apsipirkinėti. Sėdėjo ant lovos ir spoksojo pro langą į merkiantį lietų, regis, plūstantį iš dangaus. Buvo šalta ir drėgna. Eiti laukan nesinorėjo. Tiesą sakant, ji nežinojo, ko griebtis, tad paskambino Dominikai ir papasakojo, kad atvyko laimingai. Girdėjo kažkur verkiantį mažąjį Santigitą ir iš ilgesio jai susopo širdį. Prisiminė mažyčius ir tobulus jo rankų bei kojų pirštelius. Padėjusi ragelį ji nuėjo prie lagamino ir pasirausė. Išsitraukė balto muslino vystyklėlį ir priglaudė prie nosies. Audeklas kvepėjo Santigitu. Ji susirietė ant lovos į kamuoliuką ir verkė, kol užmigo.

Viešbutis buvo įspūdingas, su aukštomis lubomis ir gražiais gipso lipdiniais ant sienų. Darbuotojai atrodė žavūs ir tenkino kiekvieną jos norą, kaip Dominika ir buvo minėjusi. „Tik paprašyk pakviesti Klodą, ir jis pasirūpins tavimi“, – patarė ji. Sofija susirado Klodą, nedidelį apkūnų vyrą blizgančia plika galva, primenančia stalo teniso kamuoliuką. Paminėjus Dominikos vardą Klodo galvą iki pat blizgančio plikės viršaus užliejo raudonis. Šluostydamas kaktą balta nosinaite jis pasakė, kad jei ko nors prireiksią, visiškai nesvarbu ko, ji turinti nedvejodama paprašyti. Jos giminaitė – labai gera viešbučio klientė, tiesą sakant, pati žavingiausia klientė. Jam būsią labai malonu Sofijai pasitarnauti.

Ji žinojo, kad reikia ieškotis buto, darbo, bet neturėjo jėgų. Tad ilgai vaikštinėjo po Haid Parką ir stengėsi pažinti šį naują miestą. Jei širdies nebūtų slėgęs toks sunkumas, jai būtų patikusi laisvė nevaržomai tyrinėti Londoną be tėvų ar asmens sargybinių, visur sekiojančių iš paskos. Ji be jokių įtarinėjimų galėjo eiti, kur nori, kalbėtis, su kuo nori. Sofija klaidžiojo gatvėmis spoksodama į parduotuvių vitrinas, kuriose žėrėjo Kalėdų papuošimai, net aplankė kelias galerijas ir parodas. Parduotuvėlėje Pikadilio aikštėje ji nusipirko skėtį; jam buvo lemta tapti pačiu naudingiausiu jos pirkiniu.

Londonas buvo visiškai nepanašus į Buenos Aires. Apskritai neatrodė panašus į didmiestį, labiau priminė didesnį provincijos miestą. Žemi namai, į visas puses vingiuojančios medžiais apsodintos ir nepriekaištingai lygiai išgrįstos gatvės, kuriomis eidamas niekada nežinojai, kur atsidursi. Buenos Airėse namai buvo pastatyti taisyklingais stačiakampiais kvartalais, ten visuomet žinodavai, kur gatvė baigsis. Sofijai Londonas atrodė spindintis ir švarus it nugludintas perlas. Jos gimtasis miestas buvo palyginti nevalyvas ir yrantis. Bet Buenos Airės – jos namai, jinai jų ilgėjosi.

Po poros dienų ėmė dairytis buto. Klodui patarus, nuomos agentūroje Fulame ji pasikalbėjo su ponia vardu Matilda ir ši Kvins Geite surado jai nedidelį vieno miegamojo butuką. Patenkinta savo naujuoju būstu Sofija išėjo nusipirkti kai kurių reikmenų. Butas buvo apstatytas, bet ji norėjo, kad jis taptų savas, būtų maža jos tvirtovė svečioje šalyje. Tad nusipirko lovos užtiesalą, kilimėlių, porceliano indų, vazų, iliustruotų leidinių, pagalvėlių ir paveikslų.

Įsigijusi šiuos daiktus ji pasijuto geriau ir išėjo pasivaikščioti, nepaisydama bauginančios sprogimų bangos, kaip tik tuo metu sudrebinusios Londoną. Tiesą sakant, viena bomba sprogo „Harrods“ parduotuvėje, kita – prie „Selfridges“. Bet Sofija neturėjo televizoriaus ir nepirkdavo laikraščių – kiek jai reikėjo, visas žinias išgirsdavo iš taksi vairuotojų, linksmiausių iš visų sutiktų vyriškių. Londono taksi automobiliai buvo blizgūs ir erdvūs, autobusai atrodė nuostabūs it žaislinio miesto modeliukai.

– Užsienietė, tiesa? – paklausė vienas taksistas su tokiu akcentu, kad buvo sunku suprasti, ką jis sako. – Ne pats geriausias laikas lankytis Londone, širdele. Ar ten, iš kur atvykai, jūsų nepasiekia žinios? Atrodo, kad šalį valdo tos prakeiktos profsąjungos. Nėra tinkamo vadovo, štai bėda. Šalis krinta kaip nuo skardžio. Savo žmonai taip ir pasakiau: „Šalis ritasi į pražūtį. Mus išgelbėtų tik didelis smarkus sukrėtimas.“

Sofija linktelėjo nieko negalvodama. Nesuprato, apie ką jis kalba.

Palengva Sofijai Londonas ėmė patikti: dailūs policininkai su juokingomis kepurėmis, nė nekrustelintys sargybiniai prie Šv. Jokūbo rūmų, nedideli sublokuoti namai ir maži butukai, įrengti kadaise buvusiose arklidėse; nieko panašaus ji dar nebuvo mačiusi. „Žaislinis miestas, pilnas žaislinių namelių“, – pamanė ji prisiminusi mamos knygą apie Angliją su tomis keistomis nuotraukomis. Ji pavaikštinėjo prie Bakingamo rūmų – vien norėdama suprasti, ką čia veikia visi tie žmonės, prispaudę nosis prie geležinių vartų. Pamatė sargybos keitimosi ceremoniją, ši ją taip sužavėjo, kad jos pažiūrėti atėjo dar ir kitą dieną. Mintimis apie Santį, Argentiną ir mažąjį Santigitą ji taip iškankino savo širdį, kad pagaliau liovėsi priešintis ir atbukusiais jausmais pasidavė. Ji daugiau nesikankins.

Kai ėmė trūkti pinigų, ji nenoromis pradėjo ieškoti darbo. Neturėdama jokių įgūdžių, paiešką ji pradėjo nuo parduotuvių. Visiems reikėjo patyrusios darbuotojos, o ji patirties neturėjo, tad jie tik papurtydavo galvas ir palydėdavo ją iki durų. „Tiek daug bedarbių, – dūsavo jie, – jei kas panorės jus priimti, jums labai pasiseks.“ Po ilgų, tris savaites trukusių nesėkmingų paieškų Sofiją apėmė neviltis. Pinigai seko, o reikėjo sumokėti už nuomą. Dominikai skambinti ji nenorėjo. Dominika ir taip jai buvo labai gera, be to, Sofija nepakeltų priminimo apie sūnų.

Vieną dieną ji nusiminusi užklydo į knygyną Fulamo kelyje. Malonaus veido žmogus su akiniais sėdėjo už knygų stirtos ir niūniavo pritardamas iš radijo sklindančiai melodijai. Ji pasisakė ieškanti darbo, bet kad ir kur mėginusi, visur reikalingi patyrę darbuotojai, o ji patirties neturinti. Mananti, kad darbo turėtų būti, juk artėja Kalėdos. Vyriškis papurtė galvą ir atsakė, kad jam, deja, darbuotojų nereikia. „Suprantate, knygynėlis mažas, – paaiškino jis. – Bet gretimai įstaigai, pas Megę, tikrai reikia pagalbininkės. Galite pabandyti. Matote, jie nereikalauja turėti patirties.“

Ji vėl išėjo į šaltį. Temo. Žvilgtelėjo į laikroduką. Ją vis dar stebino, kaip anksti Anglijoje temsta. Buvo tik pusė keturių. Paaiškėjo, kad Megės įstaiga – tai kirpykla. Sofija pasibaisėjo. Ji tikrai dar ne tokioje beviltiškoje padėtyje. Tad dirstelėjusi pro aprasojusią vitriną į vidų ji nuėjo šalin, kavinėje nusipirko karšto šokolado ir sėdėjo įsmeigusi žvilgsnį į puodelį. Po kurio laiko ėmė stebėti žmones. Kai kurie buvo prisipirkę Kalėdų dovanų, jų maišeliai buvo iki kraštų prikrauti žvilgančių ryšulėlių. Visi šnekučiavosi nekreipdami į ją dėmesio. Ji suėmė rankomis puodelį norėdama sušilti ir susigūžė prie stalo. Staiga pasijuto labai vieniša. Šioje šalyje ji neturėjo nė vieno draugo.

Ak, kaip jai trūko Sančio. Ilgėjosi ir Marijos. Marija buvo geriausia ir brangiausia jos draugė. Troško su ja pasikalbėti ir papasakoti, ką išgyvena. Gailėjosi taip jai ir neparašiusi. Gailėjosi, kad niekad jai neišsipasakojo. Įsivaizdavo, kad Marija taip pat turėtų liūdėti ir jaustis vieniša. Pažinojo savo draugę. Bet dabar jau per vėlu. O, kad būtų parašiusi prieš metus. Bet jei tada nežinojo, kaip pradėti laišką, dabar tikrai to nežinos. Ne, ji praleido tinkamą laiką. Prarado ne tik mylimąjį, bet ir draugę, kuri, nors ir švelnesnės bei baikštesnės prigimties, ją suprato ir palaikė visomis aplinkybėmis. Kartu jiedvi praleido visą gyvenimą, o dabar viskas baigta. Į karštą šokoladą pliumptelėjo didelė ašara.

Už lango gatve skubėjo žmonės, visi turėjo kur eiti. Gal į arbatėlę, gal į darbą, aplankyti draugų, užsukti pas giminaičius. Ji neturėjo nieko. Niekam čia ji nerūpėjo. Galėjo numirti kur nors ant šalto svetimo grindinio, ir niekas nė nepastebėtų. Klausė savęs, ar ilgai truktų, kol kas nors išsiaiškintų, kas ji, ir praneštų šeimai apie jos mirtį. Tikriausiai praeitų savaitės, mėnesiai, jei apskritai kam nors tai rūpėtų. Senelio dėka ji turėjo britišką pasą, bet jos namai buvo ne čia.

Ji apmokėjo sąskaitą ir išėjo. Eidama gatve vėl praėjo Megės kirpyklą ir nutarė grįžti dar kartelį žvilgtelėti. Priglaudusi veidą prie vitrinos ji įsispoksojo vidun. Aukštas išstypęs vyras kirpo moteriai plaukus. Retkarčiais jis liaudavosi kirpęs ir rankų mostais vaizdžiai papildydavo savo pasakojimą. Jauna šviesiaplaukė sėdėjo prie stalo ir atsakinėjo į telefono skambučius. Kad įstengtų registruoti užsakymus, jai teko tramdyti juoką. Tuo metu atsidarė durys ir į gatvę plūstelėjo stiprus šampūno bei kvepalų aromatas.

– Kuo galiu padėti? – paklausė maždaug penkiasdešimties metų raudonplaukė, kyštelėjusi galvą į gatvę. Jos lūpų dažai buvo skaisčiai raudoni kaip ir Dominikos, akių vokai netvirta ranka padažyti pačiais baisiausiais žalsvais šešėliais.

– Girdėjau, ieškote padėjėjos? – nedrąsiai paklausė Sofija.

– Smagu girdėt. Eikš į vidų. Aš – Megė, – tarė ji, Sofijai įžengus į šiltą saloną.

– Sofija Solanas, – atsakė ši. Vyras liovėsi pasakojęs ir atsigręžė į ją pažiūrėti. Gyvatės žvilgsnį primenančios akys nužvelgė jos veidą, įvertino drabužius, ištyrė nuo galvos iki kojų. Paskui pritariamai šnirpštelėjo.

– Labai malonu, Sofija. Labai malonu. Aš Antonas. Iš tikro Antonis, bet Antonas skamba egzotiškiau, ar ne? – tarė jis, paskui nusijuokė ir nubidzeno prie bufeto pasiimti didelio indo su plaukų žele.

– Sofija, Antonas – tikras originalas. Juokis iš jo pokštų ir jam patiksi, brangute. Deizė taip ir daro, ar ne, mieloji? Ir jis ją mėgsta. – Deizė šiltai nusišypsojo ir ištiesė per stalą ranką. – Na, o dabar jau be dešimt šešios, laikas padėti. Tai yra šluoti, trinkti galvas ir žiūrėti, kad kirpykla būtų švari. Negaliu tau mokėti daugiau nei aštuonis svarus per savaitę, plius dar arbatpinigiai. Tinka? Manau, teisinga. Ar ne taip, Antonai?

– Netgi labai dosnu, Mege, – pritarė jis delne laikydamas kažką panašaus į žalius glitėsius.

– Bet mano nuoma – aštuoni svarai per savaitę, – paprieštaravo Sofija.

– Daugiau mokėti negaliu. Sutik arba eik sau, – tarė Megė sukryžiuodama ant iškilos krūtinės rankas.

– Ir aš nuomojuosi. Galėtume susidėti. Tai yra, jei nuomotumės kartu? – noriai pasiūlė Deizė. Ji gyveno aplūžusiame butelyje Hamersmite, ir rytais jai tekdavo valandų valandas belstis į darbą. – Ar gyveni netoliese?

– Kvins Geite.

– Nenuostabu, kodėl taip brangu. Iš kur tu, mieloji? – paklausė Megė, nepajėgusi perprasti akcento.

– Iš Argentinos, – atsakė Sofija, ir jai sugniaužė gerklę. Taip seniai nebuvo girdėjusi garsiai ištarto šio žodžio.

– Puiku, – tarė Antonas. Jis nežinojo, kurioje pasaulio vietoje tai yra.

– Na, jei norėtum kambario draugės, mielai gyvenčiau kartu.

Sofijai nepatiko mintis su kuo nors dalytis butu. Jai niekada neteko niekuo dalytis. Bet ji jau buvo praradusi viltį, o Deizė atrodė simpatiška. Tad sutiko.

– Gerai… Tavo pirmoji užduotis, Sofija, galėtų būti tokia: eik ir nupirk butelį gero pigaus vyno! – nusijuokė Megė, ištraukė kasos stalčių ir paėmė šiek tiek smulkių. – Išties yra priežastis švęsti, ar ne, Antonai?

– Yra priežastis švęsti, Mege, – pakartojo jis, plekšnodamas sau per riešą ir rodydamas išpuoselėtus nagus.

Po poros savaičių šis nedidelis salonas tapo naujaisiais Sofijos namais, o Megė, Antonas ir Deizė – jos naująja šeima. Megė buvo palikusi savo vyrą ir, norėdama sudurti galą su galu, pradėjusi savo verslą. „Kvailutė, – jai negirdint kalbėjo Antonas. – Jis labai turtingas ir susijęs su labai įtakingais žmonėmis.“ Antonas gyveno su savo vaikinu Marčelu, juodbruvu dailiu italu plaukuota krūtine. Tas kartais užeidavo į saloną, atsidrėbdavo ant leopardo kailio imitacija apmuštos sofos ir klausydavosi Antono pasakojimų. Megė atkimšdavo butelį vyno ir prisidėdavo prie jo. Bet kad ir kiek mirksėdavo savo dirbtinėmis blakstienomis, jo žvilgsnis krypdavo tik į Antoną. Megė flirtuodavo ir su klientais. Daugumai patikdavo rodomas dėmesys. „Apibarstau juos Megės žiedadulkėmis, širdele, paskui siunčiu atgal pas žmonas“, – sakydavo ji. Eidamos namo Deizė ir Sofija visą kelią juokdavosi iš jos iliuzijų.

Deizė buvo sumani ir sąmojinga, o svarbiausia – nuoširdi. Su kupeta tankių šviesių plaukų, standžiomis žvilgančiomis garbanėlėmis išsiskleidusių jai ant nugaros kaip vėduoklė, ir kiek akiplėšišku smailu smakriuku, kuris veidui suteikė širdelės formą, ji buvo gyva ir kartu miela. Jiedvi dalijosi buteliu, kad ir mažu, taip pat viskuo, kas jame buvo. Iš pradžių Sofijai buvo sunku dalytis savo erdve, bet palengva, po truputį, ji ėmė priklausyti nuo naujosios savo draugės. Jai jos reikėjo. Ši mergina išsklaidė vienatvę ir užpildė tuštumą, kadaise priklausiusią Marijai.

Deizės tėvai buvo iš Dorseto, kaimo, kurį Deizė parodė žemėlapyje.

– Žalias, kalvotas ir labai gražus kraštas, – pasakojo ji Sofijai, – bet provincija. Mane visuomet traukė ryškūs didmiesčio žiburiai.

Deizės tėvai buvo išsiskyrę. Tėvas statybininkas šalies šiaurėje ieškojo darbo, o mama, Džinė Šrab, gyveno Tontone su meilužiu Bernardu, kuris, beje, visai atsitiktinai taip pat buvo statybininkas, ir dirbo manikiūrininke.

– Visuomet norėjau daryti tą patį, ką ir ji, vaikščioti po žmonių namus ir dildyti nagus. Bet įgijusi šią specialybę patį pirmą kartą suklupau ir vašku apliejau ponios Hamblvel šunį – visiška katastrofa. Vargšeliui teko beveik nudirti kailį. Tad manikiūro įrankius padėjau į šalį ir atvažiavau čionai. Nesakyk Megei, bet visai gali būti, kad vėl to imsiuos. Juk Megei praverstų manikiūrininkė, kaip manai?

Ji nuolat juokaudavo apie savo vardą ir pavardę Deizė Šrab, prisistatydama: „Deizė kaip gėlė, Šrab kaip krūmas.“7 Sakydavo, laimė, kad ji – ne sodininkė, nes niekas nemanytų, kad ji kalbanti rimtai. Deizė pati sukosi cigaretes, kurias rūkydavo sėdėdama ant palangės ir pūsdama dūmus laukan, nes Sofija nepakentė jų kvapo. Jiedvi kalbėdavosi apie gyvenimą ir svajones. Bet Deizei pasakojamos Sofijos svajonės būdavo pramanytos; apie savo praeitį ji niekam nebūtų galėjusi atskleisti tiesos, niekam.

Megės kirpykloje Sofija šluodavo grindis ir kartais žavėdavosi sušluojama įvairiaspalve plaukų mozaika. Antonui patiko dažyti plaukus. Tai buvo mėgstamiausias jo užsiėmimas. „Visos vaivorykštės spalvos, mieloji, yra iš ko rinktis.“ Jis turėjo klientę Rozę Mofat, kuri kas dvi savaitės ateidavo vis nauju atspalviu dažytis plaukų. „Ji jau viską išmėgino. Turėsiu pradėti vėl nuo pradžių arba dažyti atskiromis sruogomis. Tai bent dilema“, – skundėsi jis.

Sofija dar trinkdavo klientams galvas. Iš pradžių tas darbas jai ne itin patiko, nes gadino manikiūrą. Bet po kurio laiko priprato, be to, gaudavo nemažai arbatpinigių, ypač iš vyrų.

– Ji ne itin daug pasakoja apie save, tiesa, Antonai? – kartą pasakė Megė, tysodama ant sofos ir dildydamasi ilgus nagus.

– Vis tiek ji nuostabi mergina.

– Tikrai nuostabi.

– Ir darbšti. Tik gaila, kad atrodo tokia liūdna, – tarė jis įsipildamas taurę vyno. Buvo pusė septynių, laikas praskalauti gerklę.

– Juk juokiasi iš tavo pokštų, ar ne, brangusis?

– Na taip! Bet vis tiek jos neapleidžia kažkokia baisi kančia. Gyva tragedija, širdele.

– Mielasis, tu tikras poetas. Tikiuosi, nepaliksi manęs ir nepradėsi rašyti poezijos, tiesa? – Ji nusijuokė ir prisidegė cigaretę.

– Aš tikrai poetas, mieloji, bet juk nenorėčiau iš tų mielų saldžiabalsių poetų atimti duonos, kaip manai? – Jis atnešė jai peleninę. Ji giliai užsitraukė, pečiai kaipmat atsileido.

– Ar žinai, kodėl ji atvyko į Londoną?

– Ji niekad nepasakojo. Iš tikrųjų, Mege, apie ją mes nežinome nieko, tiesa?

– Man baisiai knieti sužinoti, širduk.

– Na, taip, ir man. Duok jai laiko. Neabejoju, kad ji galėtų papasakoti už širdies griebiančią istoriją.

Artėjo Kalėdos, Londono gatvės blizgėjo ir žėrėjo nuo puošmenų ir eglučių, ir Sofija negalėjo negalvoti, ar namiškiai jos nepasigenda. Įsivaizdavo juos besirengiančius šventėms. Prisiminė karštį, išdžiūvusias lygumas ir tuos lapuotus eukaliptus – beveik galėjo juos užuosti. Spėliojo, nejau Santis niekuomet apie ją nepagalvoja, o gal pamiršo? Nuo to skausmingo laiško, atsiųsto dar pavasarį, Marija daugiau neparašė. Jiedvi buvo draugės, geriausios draugės. Nejau iš tiesų taip lengva pamiršti? Ar visi ją pamiršo? Pagalvojusi apie namus puldavo į neviltį.

Per Kalėdas Deizė išvažiavo pas mamą. Paskambino pasakyti, kad ten tiek daug sniego, jog neįmanoma išeiti iš namų, tad mama visiems daranti manikiūrą ir pedikiūrą. „Viliuosi, jei šitaip tęsis kelias savaites, gal iš Bernardo išpešime naują namą.“ Sofija ją išlydėjo liūdna – neturėjo šeimos, pas kurią galėtų važiuoti, ir jai baisiai trūko draugės.

Kalėdas ji praleido rausvuose it pudra Megės namuose Fulame kartu su Antonu ir Marčelu.

– Mėgstu rožinę spalvą, – aprodydama Sofijai namą postringavo Megė ir mostelėjo į rausvas pūkuotas savo šlepetes.

– Niekuomet nebūčiau pagalvojusi, – nusijuokė Sofija, bet širdyje jautėsi kaip lavonas. Pastebėjo, kad net unitazo dangtis alyvinis.

Buvo atkimšti šampano buteliai, Antonas šoko po kambarį pasipuošęs platėjančiomis margomis kaip zebro kailis kelnėmis, galvą apsivyniojęs blizgučiais lyg romėnų vainiku, o Marčelas gulėjo ant sofos rūkydamas marihuaną. Megė visą dieną ruošė maistą. Sofija jai padėjo, nes neturėjo daugiau ką veikti, tik ilgėtis namų. Visi atnešė vieni kitiems dovanėlių. Megė padovanojo Sofijai nagų lako rinkinį, kurio ši žinojo niekada nepanaudosianti, Antonas įteikė žalią rankinę, kurioje buvo net veidrodėlis ir maišelis kosmetikai. Sofija susimąstė apie savo skurdą. Kadaise priklausė vienai turtingiausių Argentinos šeimų, o dabar neturėjo nieko.

Po vakarienės ir kiek padauginę vyno jie sėdėjo prie židinio ir žiūrėjo, kaip liepsnos laižo sienas ir jos iš rausvų virsta oranžinėmis. Staiga Sofija įsikniaubė į delnus ir pravirko. Megė susižvalgė su Antonu, šis linktelėjo. Ji atsisėdo ant grindų ir apglėbė Sofiją sodriai iškvėpinta ranka.

– Kas tau, mieloji? Gali mums papasakoti, mes tavo draugai.

Tad Sofija jiems išsipasakojo nutylėdama Santigitą. Per daug drovėjosi kam nors atverti šią paslaptį.

– Vyras. Nebūtų prakeiktas vyras! – jai baigus piktai pareiškė Antonas.

– Tu taip pat vyras, širduk.

– Tik pusiau, mieloji, – atsakė jis ištuštindamas taurę ir įsipildamas dar. Marčelas miegojo ant sofos, sapnuose klajodamas kažkur tarp Toskanos kalvų.

– Mieloji, tau geriau be jo, – švelniai tarė Megė. – Jei net nepajėgė ištesėti pažado ir tau parašyti, sakyčiau, gerai, kad jo atsikratei.

– Bet aš taip jį myliu, Mege, man taip skaudu, – raudojo ji.

– Praeis. Visiems mums praeina, tiesa, Antonai?

– Taip.

– Susirasi kokį nors šaunų anglą, – paslaugiai pridūrė Megė.

– Arba italą.

– Tavo vietoje, širdele, laikyčiausi nuo jų atokiau. Taip taip, kokį šaunų anglą.

Kitą dieną Sofija pabudo skaudama galva ir siaubingai ilgėdamasi savo vaiko. Ji susirietė į kamuoliuką ir raudojo įsikniaubusi į skiautę muslino, kol ėmė atrodyti, kad galva skils pusiau it melionas. Prisiminė mažą Santigito veiduką, tas skaidrias, nekaltas, taip ja pasikliovusias mėlynas akutes. Ji išdavė jį. Kaip galėjo būti tokia beširdė? Ką sau galvojo? Kaip galėjo Dominika leisti jai atiduoti savo neįkainojamą kūdikį, joje išaugusią gyvybę? Ji laikė susiėmusi už pilvo ir gedėjo dėl sūnaus netekties; staiga išsigando, kad niekuomet jo nebepamatys. Raudojo taip ilgai, kad skausmas gerklėje tapo nebepakeliamas. Pagaliau prisitraukė prie lovos telefoną ir surinko numerį Šveicarijoje.

– Oui?

Išgirdusi irzlų namų šeimininkės balsą Sofija nusiminė.

– Ponia Iber, skambina Sofija Solanas iš Londono. Ar galėčiau pasikalbėti su Dominika? – viltingai paprašė ji.

– Deja, panele, ponas ir ponia Rivjė dešimčiai dienų išvykę iš šalies.

– Dešimčiai dienų? – paklausė ji nustebusi. Nebuvo minėję, kad ruošiasi kur nors važiuoti.

– Oui, dešimčiai dienų, – nekantriai atsakė šeimininkė.

– Kur jie išvažiavo? – griebdamasi šiaudo paklausė ji.

– Jie nepasakė.

– Nepasakė?

– Ne, panele.

– Ar paliko telefono numerį?

– Ne.

– Nepaliko numerio susisiekti?

– Panele Sofija, – irzliai tarė moteris. – Jie nepasakė, kur išvyksta, ir nepaliko jokio numerio nei adreso. Pasakė, kad nebus dešimt dienų, ir viskas. Atleiskite, negaliu jums padėti. Atsiprašau.

– Ir aš atsiprašau, – sukūkčiojo ji ir padėjo ragelį. Per vėlu, jau per vėlu.

Sofija vėl susirietė į kamuoliuką ir apglėbė save rankomis. Veidu įsikniaubusi į musliną ji prisiminė paskutinį sykį, kai jautėsi tokia nelaiminga. Tai buvo tada, kai šalia jos mirė senelis O’Dvajeris. Ji niekada nebepamatys Santigito. Niekada nebepamatys ir savo mylimo senelio. Viskas prarasta, lyg Santigitas būtų miręs. Ji niekada niekada negalės sau atleisti.

7 Angl. daisy – saulutė, shrub – krūmas (vert. past.).

Dvidešimt penktas skyrius

Kalėdos praėjo skausmingai. Viena savo bute Sofija verkdavo galvodama apie Santa Kataliną ir visų ilgėdamasi, paskui užmigdavo. Antonas ir Megė prižiūrėjo ją per visas likusias šventines dienas, stengdamiesi nepalikti vienos ir neleisti nugrimzti į depresiją. Kai salonas vėl pradėjo dirbti, jai palengvėjo, nes galėjo grįžti į darbą ir vylėsi, kad 1975-ieji bus jai laimingesni. Sofija prisivertė žiūrėti į priekį ir nesidairyti atgal, juk taip jai patartų senelis, jei būtų gyvas. Regis, tokia nuostata padėjo.

Dominika nuolat lankydavosi Londone, nes Sityje Antuanas turėjo daugiau reikalų nei anksčiau. Su Dominika jiedvi valgydavo elegantiškuose restoranuose ir eidavo į Bondo gatvę apsipirkti; Sofija prisimindavo privilegijuotą gyvenimą kadaise ir vertino tas akimirkas, nes Dominikai grįžus į Ženevą ji vėl gyvendavo kaip paprasta dirbanti mergina.

Metai prabėgo greitai. Ji susidraugavo su Marmadiuku Hakliu-Smitu, akiniuotu knygyno savininku. Jis supažindino ją su savo draugais, vienas jų retkarčiais kur nors ją pasikviesdavo, ir nors tai buvo labai malonu, Sofijai jis nepatiko. Jai niekas nepatiko.

Laisvu laiku Sofija ir Deizė Karaliaus kelyje naršydavo parduotuves, ieškodamos pigesnių prekių. Buvo madingas egzotiškas stilius, ir Sofija pamėgo ilgus plevėsuojančius „Monsoon“ parduotuvės sijonus; Antonas nudažė jai plaukus plačiomis rudos spalvos sruogomis, o kartą nuobodžiaudamas ištiesino Deizės garbanas, ir šviesiaplaukė tapo beveik neatpažįstama, bet atrodė stulbinamai. Kartą per mėnesį jiedvi eidavo į kiną ir į Vest Endą, kur pamatė „Pelėkautus“.

– Žinai, šį teatrą pastatė aktorę įsimylėjęs turtingas aristokratas. Pastatė jai. Neįtikėtinai romantiška, tiesa? – šnipštelėjo Deizė sėdėdama šalia.

– Gal kuris nors iš Megės meilužių pastatys jai naują saloną. Tai bent būtų! – sukikeno Sofija.

Antonas pakvietė juos į „The Rocky Horror Show“ ir pridarė visiems gėdos – atvažiavo išsinuomotu rausvu kadilaku segėdamas petnešas ir mūvėdamas nėriniuotus apatinius. Marčelas bidzeno iš paskos su tigro kailio raštų kostiumu. Megė pasibaisėjo ir šūktelėjo turinti vilties, kad pirmadienio rytą, prieš eidamas į darbą, jis nepamirš persirengti. Sofija leptelėjo, kad Marčelo kostiumui tetrūksta ilgos uodegos. Italas ramiai atšovė, kad jei parodytų savo „uodegą“, joks vyras jam neprilygtų.

Deizei pavyko gauti nebrangius bilietus į Deivido Buvio koncertą, kai šis rengė pasirodymą Vemblio stadione. Deizė žavėjosi ne tik Buviu, bet ir Miku Džageriu, salone ji labai garsiai klausydavosi jo muzikos ir tuo erzindavo Megę, kuriai širdį labiau glostė švelnios Džonės Mičel melodijos.

Palengva baigėsi šalti žiemos mėnesiai, nusinešdami ir Sofijos kančią. Gatvėms pražystant rausvais ir baltais žiedais Sofija atrado naują proto būseną – teigiamą senelio O’Dvajerio požiūrį.

Ji visa atsidavė darbui, ir Megė pakėlė jai algą. Sofijai patiko gyventi drauge su Deize, ir daug vakarų jiedvi praleisdavo „Café des Artistes“ siurbčiodamos gėrimus ir kvatodamos. Deizė visuomet gerdavo alų, – Sofijai tai atrodė gan šlykštu. Negalėjo suprasti ir begalinio britų žavėjimosi „Marmite“ – lipniu tamsiai rudu mielių ekstraktu. Bet tokių kaip ji, regis, buvo mažuma. Atrodė, kad visi užaugo šaukštais kabindami „Marmite“. „Todėl mes tokie aukšti“, – džiugiai šypsojosi beveik dviejų metrų ūgio Antonas.

Rugpjūtį Megė dviem savaitėms uždarė saloną ir visus pakvietė į išsinuomotą vasarnamį Devone pasidžiaugti jūra ir paplūdimiais. Sofija puikiai praleido laiką, nors ilgėjosi saulės, nes didumą laiko lijo. Prisiminė mamos pasakojimus apie Glengarifo kalvas ir spėliojo, ar jos panašios į kalvas Devone. Vilkėdami vien maudymosi kostiumais drėgname paplūdimyje jie rengdavo piknikus ir, vėjui nešant ant sumuštinių smėlį, gūždavosi po skėčiais. Bet juokdavosi iš savo pokštų ir iš Marčelo, niekaip negalinčio suprasti pamišėlių anglų ir drebančio nuo šalčio, nors vilkėdavo storas velveto kelnes ir megztinį aukšta atverčiama apykakle.

– Vežkit mane atgal į Toskaną, – inkštė jis, – kur galėčiau matyti dangų ir žinoti, kad yra saulė.

– Ak, patylėk, Marčelai, nebūk toks užkietėjęs italas, – burbtelėjo Megė, godžiai kirsdama šokoladinį tortą.

– Atsargiau, brangute, todėl jį ir myliu, kad jis italas, – tarė Antonas, leisdamas draugui prisiglausti ir sušilti.

– Marčelas teisus, – nuoširdžiai pritarė Deizė. – Tik pažiūrėkite – šiuose paplūdimiuose kitų žmonių nėra, tik britai. Argi mes ne juokingi? Sėdime lauke šaltą vasaros dieną lietui lyjant, lyg būtume Prancūzijos pietuose.

– Todėl, mieloji, mes ir laimėjome karą, – atsakė Megė, mėgindama vėjyje prisidegti cigaretę. Kas kartą brūkštelėjus vėjas užpūsdavo degtuką. – Ak, dėl Dievo meilės, Antonai, Sofija, kas nors pridekit man tą prakeiktą cigaretę, nes tuoj neteksiu kantrybės.

– Mege, tu nedalyvavai kare, – nusijuokė Antonas. – Net cizos nepajėgi prisidegti. – Jis įsikišo į burną cigaretę ir atgręžęs vėjui nugarą pridegė ją Megei.

– Stebiuosi tavimi, Antonai, – santūriai atkirto ji, – esi labiau moteris nei vyras. Sofija, tu tokia tyki, gal prarijai liežuvį? – Ji dirstelėjo į Sofiją, ši sėdėjo susisupusi į drėgną rankšluostį. Mergina nesmagiai išsišiepė; nuo šalčio lūpos buvo pamėlusios ir virpėjo.

– Bijau, kad palaikau Marčelą. Esu pripratusi prie Pietų Amerikos paplūdimių, – tarė ji kalendama dantimis.

– Na, argi judu ne išpuikėliai? – išsiviepė Megė. – Vis dėlto jums tai bus gera pradžia. Dozė tikros britiškos tvirtybės. Štai kodėl mūsų armija geriausia pasaulyje. Nėra ištvermingesnių už britus.

– Ką gi, Mege, tu tikrai ištverminga, – nusijuokė Deizė. – Sofija, lažinuosi, kad gulėdama tuose karštuose Pietų Amerikos paplūdimiuose nė neįsivaizdavai atsidursianti čia.

– Tu teisi, – pritarė ši. Čia, Devone, bent jau niekas nepriminė namų. Šalti apleisti paplūdimiai buvo visiškai kitas pasaulis.

1975-ųjų Kalėdos suteikė daugiau džiaugsmo nei prieš metus. Dešimt dienų Sofija praleido su Dominika ir Antuanu jų trobelėje Verbjė. Delfina ir Luisas buvo pasikvietę draugų, ir išvyniojant dovanas bei žaidžiant žaidimus namelis vėl aidėjo nuo laimingų džiaugsmo šūksnių. Gaiviame ore mirgėjo Kalėdų lemputės, visame slėnyje gaudė varpai. Ore tvyrojo stebuklo laukimas, rugiagėlių spalvos padangėje spindėjo saulė. Dangus persimainė tik Sofijai išvykus į Londoną. Sugrįžus paaiškėjo, kad Naujieji metai žada nė nesapnuotą staigmeną.

Deizė pasiūlė nueiti į klubą Soho rajone, „kuriame sukiojasi visi aktoriai“. Sofija mėgo teatrą, tad pamanė, kad sumanymas puikus. Prie rudų odinių ilgaaulių, pirktų Ženevoje kartu su Dominika, Portobelo kelio turguje ji išsirinko seną iš įvairiaspalvių skiaučių sudurstytą sijoną ir minkštą aksomo skrybėlę. Daug pinigų neturėjo, nes taip mažai uždirbant susitaupyti buvo beveik neįmanoma, bet manė nusipelniusi dovanos. Dovanos, kuri simbolizuotų naujo, geresnio laikotarpio pradžią.

Klubas gaudė, įsilinksminę lankytojai grūdosi iš lauko žvarbos vidun. Nuo baro pakilus įpykusiai porelei, nes į juos niekas nekreipė dėmesio ir neatnešė gėrimų, merginoms atiteko jų vietos. Apsidairiusios Sofija ir Deizė atpažino bent du aktorius ir vieną televizijos laidų vedėją. Abi buvo jaunos ir gražios, tad tuoj pat buvo aptarnautos. Barmenas suglostė savo ilgus juodus plaukus, surištus į tvarkingą uodegėlę, ir perdėtai maloniai išsišiepęs išdygo prieš jas.

Likus ketvirčiui iki dvyliktos Deizė viską pamiršusi flirtavo su prakaituotu skulptoriumi, jau aiškiai išgėrusiu per daug. Kurį laiką dėbsojęs į gilią jos palaidinės iškirptę ir varvinęs seiles, jis nusivedė ją į kitą salės pusę. Sofija jai nusišypsojo ir papurtė galvą. Regis, Deizei buvo vis tiek, ką bučiuoti, jei tik vyras nuperka išgerti ir rodo bent kiek dėmesio. Sofija ramiai sėdėjo stebėdama aplink esančius žmones. Visiems buvo linksma, bet ji nesikrimto būdama viena. Jau buvo pripratusi prie vienatvės.

– Ar galėčiau nupirkti jums ko nors išgerti?

Ji atsisuko ir pamatė gerai sudėtą dailų vyriškį, sėdantį į vietą greta. Kaipmat atpažino prieš kelias savaites jį mačiusi spektaklyje. „Hamlete“ jis atliko pagrindinį vaidmenį, ir labai drąsiai. Jos manymu, vaidindamas jis persistengė, bet vargu ar šią akimirką jis įvertintų jos nuomonę. Ji linktelėjo ir paprašė dar vienos taurės džino su toniku. Vaikinas valdingai pakėlė ranką kviesdamas barmeną ir šis tučtuojau atskubėjo.

– Džino su toniku mano draugei ir viskio man, – tarė jis, paskui alkūnėmis pasirėmęs į barą vėl atsigręžė į Sofiją.

– Mano senelis gerdavo viskį, – tarė ji.

– Puikus gėrimas.

– Tiesą sakant, jis buvo palaidotas su savo „buteliuku“, – pridūrė ji pamėgdžiodama jo airišką akcentą.

– Kodėl?

– Nes bijojo, kad jo nenugvelbtų nykštukai, – nusijuokė ji. Jis žvilgtelėjo į ją ir sukikeno. Ji tikrai nepanaši į anksčiau sutiktas merginas.

– Tu airė?

– Mano mama airė. Tėvas argentinietis.

– Argentinietis?

– Taip, ispanų kilmės.

– Dieve mano! – sušuko jis. – Tai kokie vėjai tave čia atpūtė?

– Ilga istorija, – nenoriai atsakė ji.

– Mielai ją išklausyčiau.

Juodu sėdėjo ir kalbėjosi trenkiant garsiai muzikai. Jei nebūtų pristūmęs kėdės arčiau ir palinkęs prie jos, jiems būtų tekę rėkti. Jis prisistatė: Džeikas Feltonas. Kalbėjo malonia anglų kalba, jo balsas buvo sodrus ir įtaigus.

– Sofija Solanas, – pasakė ji.

– Būtų labai išraiškingas sceninis vardas. O tu pati būtum žavinga aktorė, – žinovo tonu tarė jis, akimis rydamas kilnius jos bruožus.

– Mačiau tave vaidinant.

– Tikrai? – sušuko jis ir išsiviepė. – Patiko? Nesakyk, jei nepatiko, – linksmai pridūrė.

– Tiesą sakant, patiko. Bet nepamiršk, aš užsienietė, daug angliškų žodžių nesupratau.

– Nesijaudink. Dauguma anglų nesupranta Šekspyro kalbos. Ar ateisi dar kartą manęs pažiūrėti? Vaidinsiu naujame spektaklyje, vasarį jis bus pradėtas rodyti „Old Vic“ teatre.

– Gal ir ateisiu, – dėdamasi drovi atsakė ji ir ištuštino taurę.

Skelbiant vidurnaktį – penki, keturi, trys, du, vienas! LAIMINGŲ NAUJŲJŲ METŲ! – visi pakėlė taures ir pabučiavo kaimynus. Džeikas priglaudė delną prie jos skruosto ir ją pabučiavo. Būtų bučiavęs į lūpas, jei ji nebūtų nusisukusi ir atkišusi skruosto. Paklausta, ar galėtų dar kartą susitikti, ji davė jam savo telefoną.

Jos nuostabai, kitą savaitę Džeikas Feltonas paskambino. Per pirmą pasimatymą nusivedė ją vakarienės į „Daphne’s“ restoraną Dreikoto prospekte. Jis pažinojo jo savininką Džordaną, puošnų italą, taigi juodu buvo pasodinti prie geriausio staliuko. Iš pradžių Sofija jautėsi nejaukiai, lyg išduodanti Santį. Bet paskui priminė sau, kad Santis ją jau išdavė. Ji turinti užaugti, gyventi toliau.

Po kelių mėnesių Džeikas ir Sofija jau susitikinėjo nuolatos. Tai išgirdę Megė ir Antonas iš susižavėjimo neteko žado ir nuoširdžiai džiaugėsi.

– Džeikas Feltonas. Čia tai bent! – džiugiai pareiškė atsikvošėjęs Antonas.

Deizė ją perspėjo:

– Jis tikras mergišius.

Dirbdama savo darbą Deizė turėjo daug laiko paskalų skiltims. Kartais telefonas tylėdavo valandų valandas. Sofija jai atsakė, kad visi Lotynų Amerikos vyrai tokie, tad ji prie to pripratusi. Netrukus Sofija jau stebėjo jį repetuojantį ir susipažino su visais jo draugais. Staiga jos mažytis Londono pasaulėlis išsiplėtė ir ji ėmė sukiotis daug įdomesniuose ir labiau bohemiškuose sluoksniuose.

Mylėdamasi su Džeiku Sofija pageidavo palikti degančią šviesą. Jai patikdavo į jį žiūrėti. Jam tai glostė širdį. Negalėjo jam pasakyti, kad užsimerkusi galvoja apie Santį. Džeikas viskuo skyrėsi nuo Sančio. Bet jos kūnas kadaise priklausė Sančiui, jis vienintelis buvo į ją įsiskverbęs. Kad ir kaip mėgino jį pamiršti, jausdama savy vyrą ji prisimindavo Santį, prisimindavo jųdviejų kūdikį. Kad pamirštų, ji turėdavo būti plačiai atsimerkusi. Džeikas buvo švelnus, gebėjo sujaudinti, bet ji nemylėjo jo. Jis kalbėjo, kad ją myli, kad ji pakeitusi jo pasaulį. Kad niekuomet nesijautęs toks laimingas, toks patenkintas. Bet ji nepajėgė atsakyti jam su tokia pačia aistra. Galėjo tik patikinti, koks jis mielas, kaip su juo ramu, kad jis užpildęs joje žiojėjusią tuštumą.

Vakarais Sofija stebėdavo jį repetuojantį, paskui kritiškai įvertindavo jo vaidybą. Net vakarais juodviem gulint lovoje padėdavo mokytis tekstą. Jis netikėtai pašokdavo ir imdavo deklamuoti kurį nors savo monologą. Restoranuose maldaudavo su juo repetuoti. „Būk Džulija, nagi!“ – prašydavo jis. Tad juodu sėdėdavo vienas prieš kitą atmintinai sakydami dialogus, veiduose atsispindėdavo vaidinamų personažų emocijos, kol pagaliau imdavo kvatotis ir gaudydami orą susmukdavo ant stalo.

– Bet ar jūs kada nors kalbatės apie tave, brangute? – vieną vakarą maždaug po mėnesio paklausė Antonas.

– Žinoma, kalbamės. Tiesiog dabar jis dirba labai svarbų darbą, ir tiek. Teikia jam pirmenybę, – atkakliai tvirtino Sofija. Antonas nepritariamai šnirpštelėjo žiūrėdamas, kaip ji šluoja nuo grindų plaukų gniužulus.

– Nemėgstu gadinti kitiems nuotaikos, brangioji, bet jį pamačiusi pamaniau, kad jis neabejotinai išpuikęs, – pareiškė Megė ant grindų kratydama cigaretės pelenus. Antonas surinko rankšluosčius ir sumetė juos į aukštą pintą krepšį.

– Jis atrodo išpuikęs, nes yra drovus, – stojo ginti Sofija.

– Drovus! Brangioji, jei būtų drovus, scenoje taip nesiblaškytų, – pasišaipė ji. – Antonai, būk gerutis, įpilk man dar taurę vyno. Tokia senutė kaip aš daugiau nieko ir negali tikėtis.

– Nebūk rukšna, Mege! – subarė ją Antonas, paskui atjaučiamai nusišypsojo. – Tuoj tavęs įsigeis koks nors tikras gražuolis, ar ne, Sofija?

Sofija linktelėjo.

– Deividas Harisonas, žmogus, prodiusavęs spektaklį, kuriame vaidina Džeikas, pakvietė mus savaitgalį pasisvečiuoti jo namuose užmiestyje, – pranešė ji, padėdama į šalį šepetį ir sėsdama prie Megės ant sofos.

– Žinome, kas tas Deividas Harisonas, tiesa, Mege?

– Taip, jis labai garsus. Prieš kokius dešimt ar daugiau metų – gerai nepamenu – piktuoju skyrėsi su žmona. Va čia tai tau tinkamas vyras, mieloji.

– Mege, nebūk juokinga. Man gerai ir su Džeiku.

– Gaila, – papūtė lūpas Antonas.

– Na, kaip nori, – atsakė jai Megė. – Tik kai Džeikas pabėgs su pagrindinio vaidmens atlikėja, nesakyk, kad neperspėjau. Visi tie aktoriai tokie. Pati draugavau ne su vienu. Daugiau nė už jokius pinigus nesutikčiau. Vis dėlto Deividas Harisonas pagal amžių galėtų būti tau tėvas… Sakau tau, malonus, turtingas vyresnis vyriškis – ne taip jau blogai, tiesa, Antonai?

– Viską papasakosi grįžusi, ar ne, brangute? – tarė jis Sofijai ir mirktelėjo.

Šeštadienio rytą Džeikas atvažiavo savo mini kuperiu paimti Sofijos iš Kvins Geito, paskui it musė nuzvimbė greitkeliu į Glosteršyrą. Visą kelią tauškė vien apie save, mat šiek tiek nesutarė su režisieriumi dėl vieno pjesės epizodo.

– Aš jam pasakiau, kad esu aktorius, ir tvirtinu, jog mano personažas taip nesielgtų. Geriau pažįstu savo personažą!

Sofija prisiminė pokalbį su Mege bei Antonu ir paniurusi žvelgė pro langą į šerkšnotą peizažą. Džeikas, regis, nė nepastebėjo, kad ji nutilo, buvo pernelyg užimtas savo tauškalais apie režisierių. Atvažiavus prie gelsvo Deivido Harisono namo, į kurį vedė ilgas keliukas nuo Berfordo, Sofijai palengvėjo.

Deividas Harisonas pasirodė prie durų lydimas dviejų auksaspalvių labradorų. Išvydę automobilį šunys ėmė vizginti savo drūtas uodegas. Deividas buvo vidutinio ūgio, lieknas, su kupeta tankių šviesiai rudų plaukų, ties smilkiniais žilstelėjusių. Nešiojo nedidelius apskritus akinius ir plačiai draugiškai šypsojosi.

– Sveiki atvykę į Louslį, dėl bagažo nesirūpinkite, – tarė jis. – Eime, išgersime.

Sofija nusekė paskui Džeiką. Vyrai paspaudė vienas kitam ranką, Deividas meiliai paplekšnojo Džeikui per nugarą.

– Smagu tave matyti, palaidūne.

– Deividai, čia Sofija. Sofija Solanas, – tarė jis, ir Sofija ištiesė ranką.

– Džeikas man baisiai daug apie tave pasakojo, – tvirtai spausdamas ranką tarė Deividas. – Malonu susipažinti asmeniškai. O dabar eime, nesivaržykite.

Jie nuėjo paskui Deividą į didelį prieškambarį. Visos sienos buvo nukabinėtos įvairiausio dydžio tapybos darbais, o horizontalūs paviršiai apkrauti svyruojančiais knygų bokštais. Beveik visos puikios medinės grindys buvo nuklotos prašmatniais persiškais kilimais, porceliano vazonuose augo dideli augalai. Sofijai namas iš karto patiko. Viską persmelkiantis šunų kvapas suteikė jam jaukumo.

Deividas nusivedė juos į svetainę, kur rūkydami ir siurbčiodami gėrimus prie spragsinčio židinio sėdėjo keturi Sofijai nepažįstami žmonės. Staiga ji prisiminė Čikitos namus Santa Katalinoje ir užgniaužė gėlą, visuomet lydinčią tokius prisiminimus. Jie buvo pristatyti kitiems svečiams: kaimynams rašytojui Toniui Midltonui ir jo žmonai Zazai, Bošan Pleise turinčiai nedidelę brangių moteriškų drabužių parduotuvę, taip pat Žilberui d’Oranžui, vieno prancūziško laikraščio skilties redaktoriui, ir jo žmonai Mišelei, maloniai vadinamai Miš. Paskui visi susėdo ir tęsė pokalbį.

– Tai kuo jūs užsiimate? – paklausė Zaza, pasisukusi į Sofiją. Sofija susigūžė.

– Dirbu salone „Pas Megę“, – atsakė ji ir sulaikiusi kvėpavimą laukė, kada Zaza mandagiai, bet iš aukšto nusišypsos ir nusisuks.

Bet, jos džiaugsmui, dažytos žalios Zazos akys plačiai išsiplėtė ir ji aiktelėjo.

– Neįtikėtina. Toni, mielasis. Toni! – Jos vyras nutraukė sakinį ir atsigręžė į Zazą. Visi nutilo ir sukluso. – Nepatikėsi! Sofija dirba su Mege!

Tonis kreivai nusišiepė.

– Koks mažas pasaulis. Megė buvo ištekėjusi už mano antros eilės pusbrolio Vivo. Dieve mano, kaip laikosi mūsų bičiulė?

Sofija nudžiugo ir po valandėlės visi juokėsi net susiriesdami, jai mėgdžiojant Megę ir Antoną. Deividas stebėjo ją stovėdamas prie gėrimų bufeto ir galvojo gyvenime nematęs nieko žavesnio. Nors jos šypsena širdinga, didelėse rudose akyse slypėjo kažkokia tragedija, taigi panoro ją apkabinti ir globoti. Ji buvo daug jaunesnė už kitus ir vis dėlto nesunkiai įsitraukė į pokalbį. Tik kai Zaza, kuriai Sofija aiškiai įkrito į širdį, nekaltai paklausė apie jos gimtąją šalį, viešnia trumpam nutilo.

Papietavus senoviniame valgomajame, kur jiems patarnavo apkūni moteriškė vardu ponia Berniston, Žilberas ir Miš nuėjo į savo kambarius popiečio pogulio.

– Nuo to šokoladinio pudingo ir vyno aš très, très fatigué, – tarė Žilberas, imdamas savo smulkutę žmoną už rankos ir vesdamasis laiptais į viršų.

Džeikas nutarė pabėgioti.

– Ar po sočių pietų derėtų bėgioti? – suabejojo Sofija.

– Šįryt nebėgiojau, tad norėčiau pasimankštinti, kol nesutemo, – atsakė jis ir peršokdamas kas antrą pakopą užbėgo laiptais.

– Na, o mums kodėl nepasivaikščiojus? Tuomet ir mes kiek pasimankštintume, – entuziastingai pasiūlė Zaza. – Deividai, ar eisi kartu?

Oras buvo žvarbus, bet giedroje žydrynėje šviečianti saulė vis dėlto skleidė šilumą. Sodai buvo sulaukėję, nors kai kurie požymiai bylojo apie buvusios Deivido žmonos, fanatiškai juos prižiūrėjusios ir mylėjusios sodininkės, kadaise sukurtą, o dabar sunykusią tvarką. Juokaudami, kokie po gausių pietų jie sotūs ir apsnūdę, Tonis, Zaza, Sofija ir Deividas akmenimis grįstu taku nuklydo pro sodą už namo. Nuo vasario speigų medžiai buvo pliki ir sušalę, po kojomis pynėsi drėgni pūvantys augalai.

Sofija traukte traukė į plaučius užmiesčio orą ir suvokė seniai nebuvusi tokioje gražioje vietoje. Prisiminė Santa Kataliną žiemą ir pamanė, kad jei užsimerktų ir įkvėptų drėgnos žemės kvapo, atsiduodančio salstelėjusia žiemos lapija, beveik patikėtų esanti tenai.

Jai patiko Deividas. Jis turėjo angliško nerūpestingumo, tokio patrauklaus jos užsienietiškai prigimčiai. Atrodė labai malonus akiai, inteligentiškas, ne gražuolis, bet dailus. Jis buvo tvirtas, žinojo, ko nori, ir mokėjo žavėti; vis dėlto žydrose akyse tvyrojo gelmė, bylojanti, kad ir jam gyvenime teko kentėti. Jiems nusileidus nuo nedidelės kalvelės prie arklidžių, Sofija pajuto suspurdant širdį.

– Jei kas norėtų pajodinėti, turiu porą žirgų, – paprastai pasakė Deividas. – Ariela juos veisdavo. Jai išėjus žirgynas buvo uždarytas, man teko parduoti visas kumeles. Liūdna. Dabar laikau tik porą savo malonumui.

Sofija pajuto vis labiau spartinanti žingsnį ir pagaliau bendrakeleivius paliko ant kalvelės užpakalyje. Ėmė grabalioti arklidės vartų spyną ir jai sugniaužė gerklę. Kai šiugždantys šiaudai išdavė viduje esant žirgą, ji šniurkštelėjo susigraudinusi. Iškart į veidą tvokstelėjo šilto šieno kvapas, ir liūdnai šypsodama ji ištiesė ranką, o aksominė gyvulio nosis smalsiai ją niuktelėjo. Pirštais perbraukė jo baltą snukį meiliai žvelgdama į spindinčias kaip stiklas žirgo akis. Tik dabar, kai nepakartojamas žirgo kvapas pasiekė šnerves, Sofija suprato, kaip labai jai to trūko. Priglaudė kaktą prie gyvulio galvos ir į jo kailį nusibraukė savo liūdesį.

– Kas tu toks? – paklausė glostydama jo ausis. – Argi tu ne gražuolis? Tikras gražuolis.

Pajuto ašarą ant lūpos ir ją nulaižė. Žirgas tarytum užuodė jos sielvartą ir šnirpštelėjo į veidą. Ji užsimerkė ir įsivaizdavo vėl esanti namie. Atsišliejusi į naująjį draugą ir oda jusdama šilkinį šiltą jo kailį, ji valandėlei persikėlė atgal į drėgnas pampas. Bet viskas buvo per daug tikra. Ji staiga atsimerkė ir sumirksėjusi nuvijo prisiminimus.

Išlindęs iš už kampo Deividas pamatė Sofiją, veidu įsikniaubusią į Safario kaklą. Norėjo prieiti, bet suprato, kad ši akimirka labai asmeniška. Taktiškai nusivedė Tonį ir Zazą pro kitą pusę.

– Ar jai viskas gerai? – sušnypštė Zaza, kuri pastebėdavo viską.

– Nežinau, – atsakė Deividas neramiai purtydamas galvą. – Keista mergina, tiesa?

– Kai paklausiau apie namus, ji nieko neatsakė, – atkreipė dėmesį Zaza.

– Gal tiesiog ilgisi jų, – nuovokiai atjautė Tonis. – Tikriausiai pasiilgo tėvynės.

– Deividai! – Visi atsigręžė į Sofiją, entuziastingai bėgančią jų link. – Man reikia… Noriu pasakyti, mielai pajodinėčiau. Ar galiu?

Zaza ir Tonis toliau vaikštinėjo vieni, palikę Deividą ir Sofiją balnoti žirgų. Jie ilgai jodinėjo, lig pat saulėlydžio. Šuoliuodama Kotsvoldo laukais su Deividu Sofija pajuto, lyg nuo krūtinės jai būtų nuimta sunki našta. Ji vėl galėjo kvėpuoti ir visa burna traukė į plaučius orą. Jos protas nuskaidrėjo; staiga ji suprato, kas esanti ir kur jos vieta. Jodama per tas kalvas, žvelgdama į mylių mylias besidriekiantį miškų ir laukų kraštovaizdį, banguojantį prieš akis it audringa žalia jūra, ji jautėsi grįžusi namo. Ji vėl nusišypsojo; ne tik lūpomis – ji plačiai ir nuoširdžiai nusišypsojo širdimi. Visas jos kūnas įgavo energijos, ji pajuto pakylėjimą, kokio nepatyrė nuo tada, kai išvyko iš Santa Katalinos.

Deividas tuoj pat pastebėjo jos permainas. Kaip aktorius po spektaklio ji nusivilko kostiumą ir parodė po juo slypintį tikrą žmogų. Kai juodu uždarė arklidės duris ir balninėje pakabino jojimo reikmenis, kvatojo kaip seni draugai – iš visos širdies.

Dvidešimt šeštas skyrius

Džeiko vežama atgal į Kvins Geitą Sofija galvojo apie Deivido pasiūlymą.

– Labai norėčiau, kad ši sodyba vėl atgytų, – pasakė jis turėdamas omenyje žirgyną. – Aiškiai matyti, kad gerai nusimanai apie žirgus. Mano buvusioji, Ariela, veisė lenktyninius žirgus. Augindavo aukščiausios klasės vienergius kumeliukus. Jai išėjus verslas baigėsi – išpardaviau visus, išskyrus Safarį ir Inką. Žinoma, aš tau mokėčiau ir pasamdyčiau darbininkų, kokių tik pageidautum. Tau nereikėtų visą savaitę lindėti kaime, galėtum tik prižiūrėti. Sodyba negyva be joje dirbančių žmonių. Ilgai netrukus ji virs griuvėsiais, o aš labai nenorėčiau parduoti žirgų.

Sofija atsiminė jo ramų toną. Kalbėjo dalykiškai, bet veide netrūko šilumos. Jį prisiminusi pajuto besišypsanti. Sumanymas puikus, bet Džeikas niekuomet nesutiktų; jis nenorėtų, kad ji dirbtų užmiestyje. Jis pernelyg didelis egoistas, o, be Džeiko, ji nieko neturi.

Spektaklis jau buvo rodomas porą mėnesių, kai kartą balandį atidariusi Džeiko persirengimo kambario duris Sofija užtiko jį tratinantį prie sienos prispaustą Mandę Born, aktorę, spektaklyje atliekančią pagrindinį vaidmenį. Kelnės buvo nusmauktos žemyn, ir vėliau Sofijos atmintyje išliko baltas jo užpakalis, agresyviai baladojantis susitaršiusią prakaituotą Mandę, tebevilkinčią aštuoniolikto amžiaus suknią. Jai net teko porą minučių pastovėti, kol juodu ją pastebėjo. Mandė kriuksėjo kaip alkana kiaulė, jos veidas buvo skausmingai perkreiptas, bet Sofija suprato, kad jai patinka – tarp kriuktelėjimų ji skleidė kniaukiančius garsus. Ritmiškai judindamas klubus Džeikas murmėjo „myliu tave, myliu“ ir, regis, artėjo prie moment critique, kai staiga Mandė atsimerkė ir suspiegė. Pamatęs tarpdury stovinčią sustingusią Sofiją Džeikas įkniubo veidu į glebnas Mandės krūtis ir sušuko: „Viešpatie!“ Mandė apsipylė ašaromis ir pabėgo.

Atsiprašymo nei atgailos nebuvo. Džeikas kaltino Sofiją ir sakėsi miegojęs su Mande tik todėl, kad Sofija jo neprisileidžianti. „Tu nemyli manęs!“ – kaltinamai šaukė jis.

Sofija ramiai atsakė: „Pirmiausia turėčiau tavim pasitikėti.“

Tą vakarą ji paskutinį kartą išėjo iš teatro. Daugiau Džeiko Feltono nenorėjo matyti. Imdama telefono ragelį ji vylėsi, kad Deividas Harisonas neužmiršo savo vasario mėnesio pasiūlymo.

– Palieki mus? – sušuko nusiminęs Antonas. – Neištversiu!

– Ketinu Deividui Harisonui užveisti žirgyną, – paaiškino ji.

– Gudročius, – suniurzgė Megė užsitraukdama dūmo.

– Ak, Mege, yra visai ne taip, kaip galvoji. Nors dėl Džeiko Feltono buvai teisi. Vyrai – kam jie reikalingi!

– Oi, ne, tu nežinai paskutinių naujienų! Megė įsitaisė meilužį, tiesa, brangute? Klientą. Manau, Megės žiedadulkės pagaliau padėjo.

Megė patenkinta išsiviepė.

– Ir gerai padarei, Mege. Dieve mano, taip liūdna jus visus palikti, – Sofija luktelėjo, – bet visą laiką Louslyje netūnosiu. Mes susitiksime.

– Būtų gerai. Šiaip ar taip, visas paskalas sužinosime iš Deizės. Tik nepamiršk pakviesti mūsų į vestuves.

– Mege, – nusijuokė Sofija, – jis per senas.

– Atsargiai, man taip pat per keturiasdešimt, juk žinai, – atsakė ši, paskui pridūrė žemu balsu: – Pamatysime.

Deizę pribloškė žinia, kad Sofija išeina. Ne tik todėl, kad jai trūks draugės, bet dar ir todėl, kad jei Sofijai seksis, ji turės ieškotis, su kuo dalytis butu. Nenorėjo jokios kitos kambario draugės. Jiedvi su Sofija tapo artimos kaip seserys.

– Tad jei panorėsi, persikraustysi ten visam laikui? – paklausė ji pasibaisėjusi. Mintis įstrigti kaime, kad ir kokiame ištaigingame name, jai kėlė šiurpą.

– Taip, man patinka kaimas. Aš jo ilgiuosi, – atsakė Sofija. Louslis pažadino snaudusius jos bendrumo su gamta pojūčius. Dabar miesto tvaikas jai atrodė bjaurus.

– Man tavęs trūks. Kas tau dabar tvarkys nagus? – paklausė Deizė piktai atkišdama apatinę lūpą.

– Niekas. Vėl juos kramtysiu.

– Nedrįsk nė mėginti, kai taip gražiai juos tau sutvarkiau.

– Rankos man bus reikalingos ūkio darbams, tad dailių nagų nebereikės, – laiminga nusijuokė Sofija laukdama dienų, kai gyvens rūpindamasi žirgais bei šunimis ir klajodama begalinėmis žaliomis kalvomis. Merginos apsikabino.

– Nepamiršk dažnai skambinti ir retkarčiais apsilankyti. Nenoriu nutraukti ryšio, – tarė Deizė grūmodama draugei pirštu ir šitaip slėpdama liūdesį. Sofijai buvo ne naujiena išsikraustyti, palikti žmones, susirasti naujų draugų. Dabar jau buvo prie to pripratusi. Nenorėdama aitrinti sau širdies, išmoko atsiriboti nuo jausmų, tad pažadėjusi Deizei kas savaitę skambinti ji išėjo, perėjo į kitą etapą. Tarsi klajoklis ji laukė kito nuotykio ir per daug negalvojo apie paliekamus draugus.

Sėkmingai įsitaisiusi nedideliame namelyje Louslyje, ji suvokė neliūdėsianti, jei ir visai nebenuvyksianti į Londoną. Kaimo ji buvo išsiilgusi labiau, nei pajėgė suvokti, ir dabar, vėl jį suradusi, nebenorėjo netekti. Beveik kasdien kalbėdavosi su Deize telefonu ir juokdavosi iš naujausių Megės kirpykloje nugirstų paskalų. Bet nebuvo kada galvoti apie senus draugus. Pernelyg daug laiko atėmė Deivido žirgyno kūrimas. Jis buvo sakęs, kad ji galėsianti tik prižiūrėti. Ji nė neketino vien prižiūrėti. Ji norėjo visur dalyvauti kiek galėdama, o jei ko neišmano, išmokti.

Iš ponios Berniston ji sužinojo, kad išėjus Arielai teko uždaryti arklides ir atleisti iš darbo Fredį Ratrėjų, vadinamą Račiu. Kadaise Ratis buvo žirgyno prižiūrėtojas, rūpindavosi kumeliukais ir tvarkydavo ūkį. Pasak ponios Berniston, jis išmanė savo darbą. „Už Ratį geresnio nerasite“, – pasakė ji.

Sofija negaišo laiko ir padedama ponios Berniston, nuolat susirašinėjusios su velione Fredžio žmona Berile, susirado Ratį ir pasamdė jį bei aštuoniolikmetę jo dukterį Džeinę dirbti žirgyne. Kadangi Berilė buvo neseniai mirusi, Fredis troško grįžti į Glosteršyrą ir dirbti, ką buvo įpratęs.

Savaitgaliais atvykstantį Deividą pasitikdavo plati Sofijos šypsena ir užkrečiamas humoro jausmas. Ji visuomet mūvėdavo džinsus ir vilkėdavo sportinius marškinėlius, dažnai klubus būdavo apsirišusi jo senu gelsvu nertiniu, kurį kartą pasiskolino ir negrąžino. Kaimo oras pakeitė jos veido spalvą; dabar jis tryško puikia sveikata, ilgi žvilgantys plaukai, užuot rišami užpakalyje kaip anksčiau, laisvai krito ant pečių. Akys spindėjo, būnant šalia nesulaikoma jos energija vertė jį jaustis jaunesnį. Jis laukdavo galimybės vėl su ja leisti laiką, ir nuliūsdavo, kai sekmadienio vakarais turėdavo išvažiuoti į Londoną. Džiaugėsi, kad Račio padedama ji daro pažangą. Račiu ji žavėjosi.

– Jis toks angliškas, kaip koks sodo nykštukas iš pasakos, – sakė ji.

– Nemanau, kad Ratis labai apsidžiaugtų taip apibūdintas, – tyliai nusijuokė Deividas.

– Oi, jam visai patinka. Kartais vadinu jį nykštuku ir jis tik nusišypso. Manau, jis taip džiaugiasi sugrįžęs, kad galėčiau jį vadinti, kaip noriu.

Ratis buvo dar ir aistringas sodininkas, tad netrukus Deividą nustebino sodybos permainos. Sofija nenuilsdama sukosi. Ji keldavosi anksti ir didžiajame name pasidarydavo pusryčius. Triskart per savaitę ateinanti virti ir valyti ponia Berniston pasiūlė naudotis pono Harisono virtuve, juk šaldytuvas visuomet pilnas. Paskui, prieš pradėdama dienos darbus arklidėse, sėsdavo ant vieno iš žirgų ir jodinėdavo po kalvas.

Ratis apie žirgus išmanė viską, o jai teko daug ko išmokti. Santa Katalinoje jai net balno nereikėdavo uždėti ant žirgo, nes viską darydavo gaučai. Ratis ją erzindavo sakydamas, kad ji išlepinta ir jis pastatysiąs ją į vietą, o ji atšaudavo, kad jis čia atsidūręs tik jos dėka, tad turėtų elgtis pagarbiau. Savo kreiva šypsena ir išmintingu veidu jis šiek tiek jai priminė Chosė. Klausdavo savęs, ar Chosė jos pasigenda, ar Soledados paskalos pasiekė jo ausis, ar jis išmetė ją iš galvos.

Račiui vadovaujant buvo nupirktos šešios aukščiausios klasės kumelės ir pasamdyti du arklininkai dirbti kartu su Račio dukra Džeine.

– Šiek tiek užtruks, kol žirgyno veikla įsivažiuos, – perspėjo jis Sofiją. – Matai, veisimosi ciklas – vienuolika mėnesių, – tarė jis, sudiržusiomis rankomis apglėbdamas garuojantį kavos puodelį. – Rudenį laikas ieškoti mūsų kumelėms eržilų, geros veislės ir dailiai sudėtų eržilų, supranti? – Sofija linktelėjo. – Jei nori aukščiausios klasės lenktyninių žirgų, reikia aukščiausios klasės eržilų. – Ji dar kartą pabrėžtinai linktelėjo. – Rugpjūtį ar rugsėjį pateik paraišką eržilui – mes tai darome per grynaveislių žirgų agentą. Jis susitars su eržilo savininku. Tiesa, aš jau kelerius metus to nedariau, bet anksčiau dirbau su Viliu Rankinu ir manau, kad jis tebėra patikimas. – Jis šliurptelėjo kavos. – Sausio keturioliktą prasideda sezonas. Tuomet nuvežame kumeles pas eržilą ir laikome, kol nustatoma, kad jos kumelingos.

– O kada jos kumeliuosis? – Sofija mėgino klausti protingai; viskas atrodė daug sudėtingiau, nei ji tikėjosi. Džiaugėsi, kad Ratis žino, ką daro.

– Nuo vasario iki balandžio vidurio. Tas laikas stebuklingas. Išties prieš akis matai gamtos vyksmą. – Jis atsiduso. – Tiesiai prieš savo nuosavas akis. Po dešimties dienų, jei kumeliukas gimsta ir auga sveikas, abu su kumele vėl keliauja pas eržilą.

– Kiek laiko jie ten būna?

– Maždaug apie tris mėnesius. Kai ji vėl tampa kumelinga, parsivežame juos namo.

– O kada juos parduodame? – paklausė ji, pripildama virdulį vandens ir statydama jį ant viryklės.

– Tenka nemažai mokytis, tiesa? – sukikeno jis pastebėjęs, kad jai ima pabosti smulkmenos. – Visiškai kitoks gyvenimas nei… Kaip ten jas vadinate? Pampose?

– Pampose, Rati. Taip, tu teisus, aš niekuomet nieko panašaus nedariau, – kukliai pridūrė ji atidarydama stiklainį su kavos granulėmis.

– Na, jei taip myli žirgus, netrukus išmoksi, – maloniai pasakė jis. – Liepą tenka gerokai paplušėti ruošiant metinukus parduoti. Tau tas metas patiks. Kas dieną juos vedžioti, pripratinti prie kamanų ir panašiai. Paskui atvažiuoja prekeiviai ir apžiūri kumeliukus, ar jie tinkami aukščiausios klasės aukcionui. Aukcionas vyksta spalį Niumarkete. Ten tai tau bus įdomu. Manau, patiks, – tarė jis paduodamas jai pripilti tuščią puodelį. – Išmokysiu tave visko, ką žinau, bet negali mokytis sėdėdama prie virtuvės stalo. „Praktika – geriausias mokytojas“, – visuomet sakydavo mano tėvas. „Mažiau kalbų, daugiau darbų“, – kartodavo jis. Taigi dabar aš liausiuos plepėjęs ir imsimės darbo. Tinka, panele? – paklausė jis, o ji padavė jam puoduką, jau sklidiną stiprios juodos kavos, tokios, kokia jam patiko. – Nuostabu, – tarė jis imdamas puoduką.

– Manau, kad tinka, Rati. – Smulkmenos Sofijai per daug nerūpėjo; kol dirbo su žirgais, jautėsi kaip namie.

Vasara netruko praeiti. Į Londoną Sofija nuvažiavo tik kartą. Iš pradžių Megė ir Antonas širdo, ir teko nemažai gerintis, norint pataisyti jų prastą ūpą. Salone ji praleido tik valandą, nes norėjo kuo greičiau grįžti pas savo žirgus. Draugai buvo dėkingi už apsilankymą, bet jautė, kad ji tolsta, ir dėl to liūdėjo.

Atėjus rugsėjui Deividas ėmė daugiau laiko praleisti kaime. Kabinete įsirengė dar vieną biurą ir pasamdė sekretorę dirbti dalį dienos. Staiga jo namai vėl atgijo, aidėjo nuo žmonių ir gyvūnų balsų. Bet jei atvirai, Deividas beviltiškai pamilo Sofiją ir vos galėjo ištverti toli nuo jos. Dėl tos priežasties jis ir pasamdė ją. Nesijaudino, kiek tai kainuos; būtų sumokėjęs bet kokią jos paprašytą sumą. Tik ją įdarbinęs galėjo su ja matytis nesimergindamas – pakankamai gerai suvokė tikrovę ir žinojo, kad prisipažindamas savo jausmus ją tik nubaidytų. Šiomis aplinkybėmis dvylika svarų per savaitę ir nemokamas maistas bei būstas tebuvo niekniekis, palyginti su tuo, ką jis norėjo jai duoti – kitą pavardę ir viską, kas jam priklausė.

Sofija džiaugėsi, kad Deividas nusprendė daugiau laiko praleisti Louslyje. Kartu atsigabeno ir savo šunis, Semą ir Kvidą, šie visą dieną sekiodavo paskui Sofiją meiliai šypsodamiesi jai savo nuostabiomis juokdariškomis akimis. Vakarais Sofija ir Deividas ilgai vaikštinėdavo po sodą ir kalbėdavosi, matė, kaip artėjant rudeniui trumpėja ilgi vasaros šešėliai, kol pagaliau dienos atsitraukė ir įsivyravo naktys. Deividas pastebėjo, kad ji niekada nekalba apie namus, o jis ir neklausė. Negalėjo apsimesti, kad jam neįdomu; jis troško sužinoti apie ją viską. Norėjo bučiniais nuvyti visus rūpesčius, kuriuos juto slepiamus po šypsena. Tiesą sakant, troško bučiuoti kas kartą ją pamatęs ir vis dėlto nenorėjo jos išgąsdinti. Nenorėjo jos netekti. Jau seniai nesijautė toks laimingas. Tad nė nebandė. Tuomet, Sofijai sėkmingai gramzdinant užmarštin savo praeitį, kai kas atvyko į Louslį ir jai priminė ją.

Nuo pat vasaros Deividas namuose nebuvo surengęs pobūvio. Džiaugėsi galėdamas būti vienas su Sofija, bet Zaza užsiminė, kad Sofija gal norėtų susitikti su savo amžiaus žmonėmis.

– Ji labai patraukli jauna moteris. Koks nors vyras nutvers ją tau nė nespėjus apsidairyti. Tiesiog negali jos slėpti nuo žmonių, – tarė ji nesuvokdama, kaip savo žodžiais jį įskaudino.

Deividas stebėjo Sofiją, plušančią po dvarą, ir galvojo, kokia ji atrodo laiminga. Nepanaši į žmogų, alkstantį kitų jaunuolių draugijos. Regis, ji tenkinosi žirgais. Bet Zaza nenusileido nutildydama jį žodžiais: „Tik moteris supranta kitą moterį.“ Juk jis beveik dvidešimčia metų vyresnis – ne visai tinkama draugija jos amžiaus merginai.

Kai Zaza ir Tonis supažindino jį su savo sūnaus Edžio draugu Gonsalu Segundu, juodbruvu neįprastai aukštu argentiniečiu polo žaidėju, Deividas suprato užuominą ir pakvietė juos visus kartu praleisti savaitgalio. Nė nenujautė, kokia bus Sofijos reakcija.

– Sofija Solanas! – juos supažindinus sušuko Gonsalas. – Ar tik nebūsi Rafos Solanaso giminaitė? – paklausė ispaniškai. Sofija apstulbo. Jau seniai nebuvo kalbėjusi ispaniškai.

– Jis – mano brolis, – kimiai atsakė ji. Paskui atsitraukė atbula, nes balsu ištarti gimtosios kalbos garsai pažadino visus nuslopintus prisiminimus ir jie suklego galvoje it pabirusi kortų malka. Ji išblyško ir apsipylusi ašaromis išbėgo iš kambario.

– Ką aš ne taip pasakiau? – suglumęs paklausė Gonsalas.

Netrukus į jos duris pasibeldė Deividas.

– Sofija, ar viskas gerai? – švelniai paklausė ir pasibeldė dar kartą. Ji atvėrė duris. Deividas įėjo į kambarį, iš paskos įsekė Semas ir Kvidas ir neramiai apuostė jos kulkšnis. Jos veidas buvo šlapias nuo ašarų, akys paraudusios ir piktos.

– Kaip tu galėjai? – suriko ji. – Kaip galėjai jį čia pakviesti neatsiklausęs manęs?

– Sofija, nežinau, apie ką kalbi. Nusiramink, – tvirtai tarė jis, mėgindamas paliesti jos ranką. Ji tuoj pat atsitraukė.

– Nenurimsiu, – atkirto piktai. Deividas uždarė duris; nenorėjo, kad girdėtų Zaza. – Jis pažįsta mano šeimą! Parvažiavęs papasakos jiems apie mane, – kūkčiojo ji.

– Ar tai svarbu?

– Taip! Taip, svarbu! – atšovė ji ir nuėjo prie lovos. Abu atsisėdo. – Man tai labai svarbu, – tyliai pridūrė mirkčiodama ir stengdamasi sulaikyti ašaras.

– Sofija, nesuprantu, ką man sakai. Nesitikėk, kad suprasiu, jei nepasakysi. Maniau, tau bus malonu susitikti su savo kraštiečiu.

– Ak, Deividai. – Ji nurijo ašaras ir įkniubo jam į krūtinę. Jis iš lėto apglėbė ją ranka. Ji nekrūptelėjo ir jo neatstūmė, tad jis sėdėjo ją apkabinęs. – Prieš trejus metus išvažiavau iš Argentinos, nes turėjau meilės romaną, kuriam nepritarė mano tėvai. Nuo to laiko nebuvau grįžusi.

– Nebuvai grįžusi? – pakartojo jis kiek sutrikęs.

– Susiriejau su jais. Nekenčiu jų. Nuo to laiko su niekuo iš namiškių nesikalbėjau.

– Vargšelė, – tarė jis ir pajuto glostąs jos plaukus. Bijojo pajudėti, kad nesutrikdytų šios akimirkos.

– Myliu juos ir kartu nekenčiu. Ilgiuosi jų, bandau pamiršti. Bet negaliu, tiesiog neįstengiu. Buvimas čia, Louslyje, padėjo man užsimiršti. Čia buvau tokia laiminga. O dabar va!

Jai vėl pradėjus verkti, Deividas suglumo. Šįkart iš jos esybės gelmių prasiveržė galinga rauda. Jis glaudė ją prie savęs ir bandė paguosti. Dar nebuvo matęs tokio nelaimingo žmogaus, kokia tą valandėlę buvo Sofija. Ji taip smarkiai raudojo, kad vos įstengė kvėpuoti. Deividas supanikavo, jis nebuvo itin gabus tokiems dalykams ir pagalvojo, kad moteris gal geriau žinotų, ką daryti. Bet jam pakilus pakviesti Zazos, Sofija įsikibo į jo nertinį ir ėmė maldauti pasilikti.

– Dar šis tas, Deividai. Prašau, neišeik. Noriu, kad viską žinotum, – meldė ji. Paskui susigėdusi papasakojo apie Sančio išdavystę ir Santigitą nutylėdama, kad Santis – jos pirmos eilės pusbrolis. – Atidaviau savo vaikelį, – nevilties apimta sukuždėjo ji ir pažvelgė jam tiesiai į akis. Grimzdamas į jos sielvarto kupinas akis pajuto jos skausmą. Norėjo pasakyti, kad mielai duotų jai vaikų, kiek tik ji panorėtų. Mylėtų ją taip, kad jo meilė atstotų visos šeimos meilę. Bet nežinojo, kaip pasakyti. Prisitraukė ją į glėbį ir taip juodu sėdėjo tylėdami. Tą švelnumo akimirką Deividas juto ją mylįs labiau, nei įmanoma ką nors mylėti. Būdamas su Sofija jis suprato, koks gyveno vienišas. Žinojo galįs padaryti ją laimingą.

Keistas dalykas: pasidalijusi su juo savo paslaptimi Sofija pasijuto geriau, nors papasakojo tik pusę istorijos, ir pakėlusi galvą pažvelgė į jį kitomis akimis. Kai jųdviejų lūpos susitiko, nė vienas nenustebo. Per tas kelias minutes Sofija patikėjo juo labiau, nei buvo kuo nors tikėjusi, išskyrus Santį. Deivido glėbyje ji pamiršo viską pasaulyje, teliko tik Louslis ir čia susikurtas prieglobstis.

Dvidešimt septintas skyrius

Deividui ir Sofijai grįžus į svetainę visi dėjosi, kad nieko neįvyko. „Kaip tai būdinga britams“, – pamanė Sofija. Ten, iš kur ji kilusi, visi grūstųsi vienas per kitą ir apibertų ją klausimais. Matyt, Zaza perspėjo Gonsalą ir Edį nedidinti jos graužaties ir nieko daugiau neminėti, tad juodu tik nusišypsojo ir ėmė klausinėti apie žirgus.

Zaza prisidegė cigaretę ir atsilošė sofoje, jos primerktos akys įtariai slydinėjo nuo Deivido prie Sofijos. „Deividas vaikšto pasišokinėdamas, nors labai stengiasi tai nuslėpti“, – pamanė ji pro burnos kamputį išpūsdama siaurą dūmų juostelę. Ji matė, kad Sofijos blakstienos dar drėgnos nuo ašarų, bet skruostuose žėrėjo jaudulys, kurį ji vargiai įstengė sutramdyti. Čia tikrai kažkas vyksta…

Gonsalui Sofija pasirodė neatsispiriamai žavi dėl dviejų priežasčių: ji buvo liūdna ir graži. Buvo šį bei tą girdėjęs apie ją Argentinoje. Buenos Airės – toks miestas, kur neįmanoma nuslėpti skandalo. Mėgino prisiminti, dėl ko jis kilo. Ar tik nebuvo įsivėlusi į romaną su vienu iš savo pusbrolių ir ištremta į Europą? Nenuostabu, kad nenori būti atpažinta – dėl gėdos. „Bet vis dėlto, – manė jis, matydamas plačią jos šypseną ir virpančias lūpas, – galėčiau atleisti jai viską.“

– Sofija, ar pakviesi mane pajodinėti? – ispaniškai paklausė jis. Ji blausiai nusišypsojo ir žvilgtelėjo į Deividą, o šis tik kilstelėjo antakį. Dabar, kai išliejo širdį Deividui, nenorėjo su juo skirtis nė minutei.

– Gonsalas norėtų, kad su juo pajodinėčiau, – tarė ji vildamasi, kad kas nors pasiūlys geresnį sumanymą.

– Puiki mintis, – tarė Tonis kramsnodamas cigarą. – Edi, ar nenorėtum joti su jais?

– Taip, mielasis, jok. Grynas oras tau bus į sveikatą, – tarė Zaza, trokšdama pasilikti viena, kad galėtų iškvosti Deividą. Tingiai krėsle prie židinio drybsantis Edis nė neketino eiti į šaltį. Diena buvo bjauri, dulkė lietus, be to, buvo aišku, kad Gonsalas susižavėjęs Sofija. Jis nenorėjo jam trukdyti.

– Ne, dėkui. Jokite judu, – atsakė jis pirštais rausdamasis karamelių dėžutėje, viliojamai gulinčioje ant stalo.

– Mielasis, negali visą rytą kiūtoti viduje, turėtum pažadinti apetitą ponios Berniston pietums.

– Na, juk judu su tėčiu sėdite viduje, – atšovė jis, geriau įsitaisydamas krėsle. Nusivylusi Zaza sučiaupė lūpas. Kvota turės palaukti.

Deividas žiūrėjo, kaip Sofija išeina iš kambario su Gonsalu, ir užgniaužė pavydą. Nors suprato, kad Sofija išeina nenoriai, negalėjo pakęsti minties, kad kalvose ji bus su vaikinu iš gimtinės. Jaunu, gražiu vaikinu, kalbančiu jos kalba, suprantančiu jos kultūrą ir artimu jai, kaip jis pats niekada nebus. Jai išėjus kambaryje tapo šalčiau.

– Koks tu šaunuolis, mielasis, – tarė Zaza atidžiai žiūrėdama į Deividą.

– Kodėl? – paklausė jis mėgindamas nuobodžiaujančiam balsui suteikti žaismingumo.

– Kad sutikai pakviesti Gonsalą.

– Kas jau čia tokio šaunaus?

– Nes juodu žavinga pora. Gonsalas ir Sofija! – nusijuokė ji, paskui raudonomis lūpomis suspaudė juodmedžio kandiklį ir ėmė tyrinėti jo veidą. Deividas niekuo neišsidavė.

– Zaza, mieloji, šį savaitgalį amūrui nėra vietos. Tas netikėlis ją pravirkdė ir privertė bėgti į savo kambarį. Vargu ar tai romantiškiausias būdas užkariauti moters širdį, – įsiterpė Tonis.

– Kas čia buvo? – paklausė Edis, patenkintas, kad tėvas pradėjo apie tai kalbėti. Visi sužiuro į Deividą. Jis sėdėjo ant židinio grotelių ir geležiniu žarstekliu stumdė malkas.

– Ji ilgisi namų, ir tiek, – atsakė išsisukinėdamas.

– Štai kaip, – atsiliepė nusivylęs Edis. Tonis užjaučiamai linktelėjo.

– Tik tiek? – neatlyžo Zaza. – Ką gi tu jai tokio pasakei, kad ji vėl pradėjo šypsotis?

– Na, tai ne mano nuopelnas, ji pralinksmėjo pati. Kai atsipeikėjo nuo patirto šoko, pasikalbėjome apie jos namus ir ji pasijuto geriau, – neįtikinamai tarė jis ir susigūžė. Zaza kiaurai perpras beviltišką jo melą.

– Suprantu. Na, juodu su Gonsalu galės truputį geriau pažinti vienas kitą be mūsų, senukų, stebinčių kiekvieną žingsnį. Ak, tas jaunimas, – atsiduso ji. – Kad galėtume vėl būti jauni!

Deivido nuotaika apniuko. Jis buvo daugiau kaip dvidešimt metų vyresnis už Sofiją. Ką sau manė? Zaza teisi, Gonsalas jai tinkamesnė pora. Gal jodinėdama ten, Kotsvolde, ji tą suvoks. Jau daug mėnesių nebuvo sutikusi savo amžiaus jaunuolio. „Pasikalbės apie namus ir supras, kad jos vieta – Argentinoje“, – niūriai mąstė jis. Tebejuto jos bučinį. Tebejautė jos lūpų skonį. Gal tik pasinaudojo ja silpnumo valandėlę? Neturėjo leisti sau jos bučiuoti, reikėjo susilaikyti.

Pakeitęs temą Deividas labai stengėsi kalbėti lyg niekur nieko, bet jam gniaužė gerklę ir žodžiai neturėjo įprasto lengvumo. Zaza pastebėjo akių gilumoje slypinčią nuoskaudą ir suprato nuėjusi per toli. Ji seniai mylėjo Deividą; nors su Toniu buvo visiškai laiminga, jos širdies kertelėje Deividui visuomet buvo vietos. Jos lūpomis buvo prabilusi pavydi moteris, ir ji nekentė savęs už tai. Pamėgino pakelti jam nuotaiką pasakodama linksmas istorijas, bet nepavyko jo priversti juoktis iš širdies; juokėsi tik jo lūpos. Ji dirstelėjo į laikrodį ant židinio ir laukė, kada grįš Sofija ir jį nuramins.

Gonsalas buvo puikus jojikas. Sofija matė, kad jis sėdi balne argentiniečiams būdinga laikysena, kupinas to nuostabaus pasitikėjimo, to nepakenčiamo pasipūtimo, ir sutriko. Juodu kalbėjosi ispaniškai, netrukus ji jau emocingai bėrė žodžius ir išraiškingai mojavo rankomis, kaip daro lotynų amerikiečiai. Staiga pasijuto išsilaisvinusi iš grandinių – būtinybės slėpti savo tikrąją prigimtį. Ji vėl pasijuto argentinietė ir svaigo iš laimės girdėdama savo balsą, burnoje jausdama tuos žodžius.

Gonsalas buvo linksmas, pasakojo jai istorijas, iš kurių ji kvatojo. Jis stengėsi neklausinėti apie namiškius, o ji pati nieko nepasakojo. Regis, mieliau klausėsi jo. Tiesą sakant, ji negalėjo juo pasisotinti.

– Papasakok dar, Gonsalai, – meldė ji taip godžiai gerdama į save jo žodžius, lyg ilgą laiką būtų buvusi kurčia ir staiga vėl ėmusi girdėti.

Juodu žingine jojo slėniu, artėjant prie kalvų papėdės žirgų kanopos žliugsėjo purve, susikaupusiame po medžiais. Dulksna dabar jau buvo virtusi lietumi, plaunančiu jų veidus ir besisunkiančiu per drabužius. Jie užkopė ant kalvų ir nušuoliavo keteromis juokdamiesi, mėgaudamiesi plaukus plaikstančiu vėju ir po jais skriejančiais žirgais. Taip jojo ne vieną mylią, kol tarytum iš niekur, pakilęs iš slėnio, aplink juos susikaupė tirštas rūkas.

– Kiek dabar laiko? – paklausė Sofija jausdama maudžiantį alkį.

– Pusė pirmos, – atsakė jis. – Kaip manai, ar tokiame rūke rasi kelią atgal?

– Žinoma, – linksmai atsakė ji, bet nebuvo tuo tikra. Apsidairė; kur pažvelgsi, visur atrodė taip pat. – Paskui mane, – pakvietė ji stengdamasi, kad balse nuskambėtų pasitikėjimas. Jie jojo greta pro baltą rūką, įsmeigę akis į prieš juos mažėjantį žalumos lopinėlį. Atrodė, Gonsalas nė kiek nesijaudina. Žirgai taip pat buvo ramūs, jie patenkinti pūškavo pūsdami garą į šaltą orą. Sofija sužvarbo ir panoro atsidurti Louslyje prie židinio. Ilgėjosi ir Deivido.

Staiga jie prijojo kažin ką, panašų į pilkus akmeninės senos pilies griuvėsius.

– Ar tau ši vieta pažįstama? – paklausė Gonsalas, pastebėjęs rūpestį jos gražiame veide. Ji papurtė galvą.

– Dios, Gonsalai, turiu atvirai prisipažinti. Niekada nesu mačiusi šių griuvėsių. Nė velnio nežinau, kur atsidūrėme.

– Vadinasi, paklydome, – nerūpestingai tarė jis ir plačiai nusišypsojo. – Gal pabūkime čia, kol rūkas išsisklaidys. Bent pasislėpsime nuo lietaus. – Ji sutiko ir abu nulipo nuo žirgų. Nuvedė žirgus į priedangą ir pririšo prie akmenų. – Eime, kur nors rasime pastogę, – tarė jis imdamas Sofijos ranką ir ryžtingai žengdamas per nuolaužas. Žengė sparčiai, beveik tempte tempė ją slidžiais akmenimis, ir jai buvo sunku išsilaikyti. Paskui ji griuvo. Neėmė į galvą, kol nepabandė atsistoti. Skausmas kulkšnyje nudiegė per visą koją ir ji inkšdama susmuko. Gonsalas pritūpė šalia.

– Kur skauda? – paklausė.

– Kulkšnį. Dieve mano, juk ji nelūžo, tiesa? – Ji susiraukė.

– Panašiau į patempimą. Ar gali pajudinti?

Ji šiek tiek pajudino pėdą, bet įstengė tik truputį.

– Skauda, – pasiskundė.

– Na, gali bent šiek tiek pajudinti. Dabar įsikibk, aš tave nunešiu, – ryžtingai tarė jis.

– Jei pamatysiu įtampą tavo veide, nudėsiu, – pajuokavo ji, kai jis pakišo po ja rankas ir pakėlė nuo žemės.

– Jokios įtampos, pažadu, – atsakė jis ir nunešė ją vidun į tamsias bokšto liekanas. Paguldęs ant drėgnos žolės nusivilko paltą ir patiesė ant žemės greta jos. – Štai, sėskis ant jo, – tarė jis, padėdamas jai persėsti nesiremiant pėda.

– Tarytum nebūčiau ganėtinai permirkusi. – Ji sukikeno. – Dėkui.

– Jei nuausime tau batą, negalėsime jo paskui užmauti, – perspėjo jis.

– Man vis tiek, tas prakeiktas batas labai veržia. Prašau jį numauti. Jei kulkšnis sutins, niekaip nepajėgsime jo nuauti, o aš verčiau josiu namo be jo, bet skausmo nekentėsiu.

Gonsalas švelniai nutraukė batą, o Sofiją nuo skausmo išpylė prakaitas, jos veidas persikreipė ir ėmė degti.

– Štai, viskas, – džiūgavo jis suimdamas pėdą ranka ir dėdamas sau ant kelių. Atsargiai numovė kojinę ir atidengė švelnią rausvą odą, kuri atšiaurioje aplinkoje atrodė bejėgė ir pažeidžiama. Sofija giliai atsikvėpė ir palto rankove nusišluostė ašaras. – Kulkšnis patinusi, bet gyvensi, – tarė jis, šiltu delnu masažuodamas koją.

– Malonu, – atsiduso ji atlošdama galvą į akmenis. – Truputį žemiau, taip, čia… ak, – aiktelėjo jam masažuojant pėdos skliautą. – Tiek ir matysime ponios Berniston pietus, – liūdnai tarė ji.

– Tik nesakyk, kad ji puiki virėja.

– Geriausia iš visų.

– Mielai suvalgyčiau didelį sultingą gabalą lomo, – staiga pasijutęs labai alkanas tarė jis.

– Ir aš, con papas fritas. – Ji ilgesingai nusišypsojo. Paskui juodu ėmė vardyti visus argentinietiškus valgius, kurių ilgėjosi.

– Dulce de leche.

– Membrillo.

– Empanadas.

– Zapallo.

– Zapallo? – pakartojo jis užspausdamas nosį.

– Kuo blogas zapallo?

– Gerai. Mate.

– Alfajores…

Namuose Deividas pažvelgė pro langą į rūką, paskui į laikrodį ant židinio atbrailos.

– Jie užstrigo dėl rūko, – tarė Tonis. – Nesirūpinčiau. Ji saugiose rankose. Gonsalas stiprus kaip jautis.

„Dėl to labiausiai ir nerimauju“, – niūriai pamanė Deividas.

– Išalkau, – prabilo Edis. – Ar turime jų laukti?

– Tikriausiai ne, – atsakė Deividas.

– Negalime leisti pervirti ponios Berniston pietums, – tarė Zaza. – Esu tikra, jie tuojau grįš. Sofija puikiai pažįsta kalvas, – paslaugiai pridūrė.

– Ne taip jau puikiai, – atsiduso Deividas. – Tik ne tokiame velniškame rūke. Ir nė kiek nepanašu, kad jis sklaidytųsi.

– Ak, išsisklaidys. Šiose kraštuose rūkas sklaidosi labai greitai, – nedelsdama pareiškė Zaza.

– Mieloji, ką tu išmanai apie rūką? – paerzino ją Tonis.

– Tik stengiuosi viską vertinti teigiamai. Deividas nerimauja, nejau nematai?

– Gal turėčiau eiti jų ieškoti, – pasisiūlė Deividas.

– Po galais, o nuo ko pradėtum? Net nežinai, kur jie išjojo, – atsiliepė Tonis. – Jei sutems, eisiu kartu su tavimi.

– Mielasis, tu nemoki joti, – tarė Zaza nervingai prisidegdama cigaretę.

– Važiuosiu landroveriu.

– Ir užklimpsi purve? – niekuo nepadėdamas pridūrė Edis. Tonis gūžtelėjo pečiais.

– Taip, Tonis teisus. Pietaukime. Jei sutems, visi eisime jų ieškoti.

Priėmus sprendimą Deividas pasijuto geriau. Stengėsi negalvoti apie porelę lauke, stichijoms siaučiant šilumos beieškančią vienas kito glėbyje. Jis jautė šleikštulį ir buvo nelaimingas. Kalvas pažinojo geriau nei kas nors kitas – jis juos surastų. Vylėsi, kad Sofija sveika. „Ji puiki jojikė, bet net ir geriausi jojikai krinta, o ta kvaiša niekada nenešioja šalmo“, – liūdnai mąstė jis. Čia ne prakeiktos pampos; Anglijoje žmonės dėvi šalmus, kurie padeda neprasiskelti galvos. Vylėsi, kad ji išjojo ant Safario; jis švelnus ir jos nenumestų. Dėl kitų negalėjo būti toks tikras. Galvoje pinantis tokiems vaizdams jis nusivedė savo svečius į valgomąjį pietų.

Dalydamasi prisiminimais su Gonsalu Sofija leido mintims nuklysti į pampas, o jo rankai išmasažuoti skaudamą kulkšnį.

– Užmaukime kojinę. Nemanau, kad reikėtų pėdą per daug sušaldyti, – po kurio laiko pasiūlė jis.

– Bet jūs puikiai masažuojate, daktare Segundai, – pajuokavo ji.

– Senjorita, daktaras Segundas žino, kas geriau.

– Atsargiai, – perspėjo ji, jam pradėjus mauti ant pėdos kojinę.

– Kaip jautiesi?

– Geriau, – atsakė ji nustebusi, kad nebeskauda taip, kaip tikėjosi. – Turi gydančias rankas.

– Ne tik daktaras, bet ir gydūnas. Pataikauji, – jis tyliai nusijuokė. – Štai, visai kaip nauja. Kokius dar negalavimus pagydyti, senjorita?

– Ačiū, daktare, nereikia.

– O kaip skaudama širdis?

– Skaudama širdis?

– Taip, tavo skaudama širdis, – rimtai tarė jis, suimdamas jos veidą rankomis ir lūpomis paliesdamas jos lūpas. Nereikėjo leistis jo bučiuojamai, bet balsas, kalbantis ispaniškai, tas nepakartojamas argentinietiškas akcentas, jojimo batai, žirgų kvapas, sūkuriuojantis rūkas, paslėpęs juos nuo pasaulio… Akimirksnį ji sutriko ir atsiliepė. Buvo malonu, bet nesijautė pasielgusi teisingai. Atsitraukusi pastebėjo, kad rūkas sklaidosi.

– Žiūrėk, oras skaidrėja, – viltingai tarė ji.

– Norėčiau likti čia, – švelniai tarė jis.

– Na, aš peršlapusi, sušalusi ir man skauda koją. Gonsalai, prašau pargabenti mane namo, – paprašė ji.

– Gerai, – atsiduso jis. – Nė nepastebėjau, koks esu sušalęs ir sušlapęs.

Staiga Sofija pajuto pasiilgusi Deivido. „Jis tikriausiai baisiai susirūpinęs“, – pamanė ji.

Gonsalas pernešė ją per akmenis prie tos vietos, kur laukė pririšti žirgai.

– Panešiu tavo batą, – tarė sodindamas ją ant Safario. Kelias atgalios buvo ilgas ir pavojingas. Sofija dar kartą buvo paklydusi, bet nusprendusi neišsiduoti paleido Safario vadeles vildamasi, kad jis žinos, kaip grįžti. Kai pagaliau žirgas parvedė juos namo, ji nusistebėjo, kodėl taip nepasielgė iš pat pradžių.

– Gerai, einu jų ieškoti, – nusprendė Deividas atsitraukdamas nuo lango. Buvo jau beveik tamsu, o porelė dar negrįžusi. – Kažkas atsitiko. Jiems reikia pagalbos, – suirzęs pridūrė.

– Važiuosiu landroveriu tau iš paskos, – pasisiūlė Tonis. Edis sugavo motinos žvilgsnį, bet nė vienas nedrįso prabilti. Per pietus visi jautėsi nejaukiai. Taip prastai nusiteikusio Deivido Zaza dar nebuvo mačiusi; jis vos galėjo susikaupti pokalbiui. Visą laiką žvilgčiojo pro langą, bandė ką nors įžvelgti rūke, tarytum Sofija ir Gonsalas galėtų staiga iš jo išnirti, kaip būna filmuose. Tonis ir Edis nieko nepastebėjo. „Vyrai kartais būna tokie nejautrūs“, – piktai pamanė Zaza. Jie lyg niekur nieko aptarinėjo Vest Indijos kriketo turnyro rezultatą.

Deividas perbėgo per prieškambarį, stvėrė paltą, aulinius ir atplėšė duris. Prieš jį iš rūko išniro Gonsalas, ant rankų nešinas sušlapusia ir drebančia Sofija.

– Kokia velniava jums nutiko? – išrėkė jis nepajėgdamas nuslėpti susierzinimo.

– Ilga istorija, papasakosime vėliau. Nunešiu Sofiją į viršų, – atsakė Gonsalas, nekreipdamas dėmesio į Deividą, pasiruošusį perimti jo naštą.

– Aš tik pasitempiau kulkšnį, – nešama pro šalį tarė Sofija.

– Dieve mano, kas nutiko! – sušuko Zaza. Porelė atrodė lyg išsivoliojusi purve.

– Kur tavo kambarys? – paklausė Gonsalas, nešdamas Sofiją laiptais į viršų.

– Tiesiai, – parodė ji dairydamasi Deivido, bet šis nesekė iš paskos. Atnešęs į kambarį, Gonsalas švelniai paguldė Sofiją ant lovos.

– Tau reikia nusivilkti tuos šlapius drabužius. Prileisiu vonią vandens, – pasisiūlė.

– Nesirūpink, jaučiuosi gerai. Susitvarkysiu, – tvirtino ji.

– Daktaras Segundas geriau žino, – neatlyžo jis nuaudamas jai batą.

– Ačiū, Gonsalai, aš tikrai susitvarkysiu.

– Dėkui, Gonsalai, – už jo pasigirdo tvirtas balsas. – Tau pačiam būtų neprošal nusivilkti šlapius drabužius. Elgeisi kaip tikras didvyris, bet net didvyriams reikia pailsėti.

– Deividai! – lengviau atsikvėpė Sofija. Gonsalas gūžtelėjo pečiais ir šypsena rodydamas Sofijai savo nenorą išėjo iš kambario.

– Kokį velnią buvote sumanę? – piktai paklausė Deividas ir nudrožė į vonios kambarį paleisti vandens. Jam atsukus čiaupus Sofija išgirdo tekant vandenį ir staiga pasijuto pavargusi.

– Pasiklydome rūke, ir jei ne pilies griuvėsiai…

– Dieve šventas, kaip tokioje tolybėje atsidūrėte? – pratrūko jis.

– Deividai, aš dėl to nekalta.

– O žirgai? Nejau nematei rūko, o gal buvai pernelyg užsiėmusi savo naujuoju draugu?

– Ne aš pasiūliau pajodinėti. Pirmiausia net nenorėjau joti. Galėjai mus sulaikyti.

– Nusirenk šlapius drabužius, kol mirtinai nesušalai. Paruošiau tau vonią, – tarė jis sukdamas durų link. Sofija suprato, kad jis pavyduliauja, ir švelniai nusišypsojo.

– Negaliu pati nusirengti, – silpnu balseliu tarė ji. Jis atsigręžė ir Sofija pamanė, kad piktas jo veidas atrodo nuostabus; troško bučiniais išsklaidyti jo pyktį.

– Pakviesiu Zazą, – šaltai tarė jis.

– Nenoriu Zazos. Nenoriu ir Gonsalo. Noriu tavęs, – lėtai ištarė ji ir pažvelgė jam tiesiai į prislėgtas akis.

– Jūsų nebuvo valandų valandas. Aš nerimavau! – sušuko jis. – Ką turėjau galvoti?

– Ne kažin ką apie mane manai, jei įsivaizduoji šokinėjančią nuo vieno vyro prie kito. Nejau manimi nepasitiki?

– Atleisk.

– Viskas dėl to, kad jis argentinietis, tiesa? – paklausė ji.

– Be to, gražus ir jaunas. Aš daugiau nei dvidešimt metų vyresnis už tave, – liūdnai paprieštaravo jis.

– Na ir kas?

– Aš senas.

– O aš tave myliu. Mylėčiau, kad ir koks būtum senas. Man nesvarbu, – tarė ji iš visų jėgų mėgindama nusimesti drabužius.

– Leisk tau padėti, – tarė jis eidamas arčiau. Priklaupė prie jos ir suėmęs veidą delnais pabučiavo. Jo lūpos buvo švelnios ir šiltos, Sofija norėjo pasilenkti prie jo, bet jis ją švelniai atstūmė. – Tu peršlapusi kaip šuo, – nusijuokė jis žvelgdamas į drėgną dėmę, atsiradusią ant marškinių.

Vienu greitu judesiu jis nutraukė jai per galvą nertinį ir sportinius marškinėlius. Ji virpėjo. Šlapi plaukai ilgomis varvančiomis sruogomis krito ant nuogo kaklo ir pečių. Jis vėl ją pabučiavo bandydamas suteikti gyvybės pamėlusioms lūpoms, bet jos vis tiek drebėjo. Ji atsisagstė džinsus ir leido jam švelniai juos numauti, ypač saugodama skaudamą kulkšnį. Džinsai buvo įmirkę ir aptaškyti purvu.

– Mieloji, tau šalta. Eime į vonią, – rūpestingai kalbino jis.

– Ką – su apatiniais?

Ji nusijuokė ir atsisegė liemenėlę. Jos krūtys atrodė stebėtinai putlios, palyginti su lieknu kūnu, oda nuo šalčio pašiurpusi, raudoni it kraujas speneliai standūs ir atsikišę. Ji išsinėrė iš kelnaičių ir ištiesė jam rankas. Jis pakėlė sušalusį jos kūną nuo lovos ir nunešė į vonią.

– Tu graži, – tarė jis ir pabučiavo jai smilkinį.

– Ir sušalusi. – Ji prispaudė veidą prie šiurkštaus jo skruosto. – Muilo burbuliukai, – atsiduso per storą putų sluoksnį guldoma į karštą vandenį.

Deividas sėdėjo ant kėdės ir stebėjo, kaip į lūpas ir skruostus sugrįžta spalva, atsipalaiduoja ir nugrimzta į vandenį pečiai. Kraujui plūstelėjus su nauja jėga, sutinusi kulkšnis ėmė tvinkčioti. Sofija atsigavo. Suvyniotą į didelį baltą rankšluostį Sofiją Deividas paguldė ant lovos ir ketino išeiti. Bet ji sulaikė.

– Noriu, kad mylėtumeis su manim, Deividai, – tarė ji, tvirčiau apkabindama jo sprandą.

– O kaip kiti? – paklausė jis glostydamas drėgnus jos plaukus.

– Jie gali pasirūpinti savimi. Neužmiršk, sergu aš.

– Taigi, o seksas gali pakenkti tavo kulkšniai, – tarė jis.

– Aš myliuosi ne kulkšnimi, – sukikeno ji jam į kaklą. Jis taip pat nusijuokė ir vėl ją pabučiavo. Paskui mylėjosi su ja, glamonėjo, lietė ir ja džiaugėsi. Savo džiaugsmui, ji pastebėjo, kad užsimerkusi regi tik Deividą, nieko daugiau.

Dvidešimt aštuntas skyrius

– Tą savaitgalį, kai svečiavomės su Gonsalu, supratau, kad viršuje kažkas vyksta, – po mėnesio pareiškė Zaza. – Deividai, mačiau iš tavo akių. Esi beviltiškas aktorius.

Ji nusijuokė krūtininiu juoku. Tą rytą paskambinęs jis pakvietė ją pietų, nes ketino kelias dienas praleisti mieste su reikalais. „Vos įstengiu atsiplėšti nuo Sofijos“, – pasakė ir tuomet papasakojo apie jų santykius.

– Vargšas Gonsalas buvo įsimylėjęs iki ausų, – sėdėdama priešais prie staliuko „Ivy“ restorane pridūrė ji ir prie raudonų lūpų pakėlė taurę vyno.

– Maniau, ji irgi jį įsimylės, – suglumęs tarė jis.

– Ir aš taip maniau, todėl ir pasiūliau jį pakviesti. Jei būčiau nutuokusi, ką jai jauti, nebūčiau taip netaktiškai pasielgusi. Ar atleisi?

– Tu tikra šelmė, Zaza, bet vis tiek man patinki, – tyliai nusijuokė jis ir atvertė valgiaraštį.

– Tai ką ketini daryti? – paklausė ji. – Ar nieko prieš, jei užsirūkysiu?

– Rūkyk.

– Na?

– Nežinau.

– Tikriausiai vesi ją, – tarė ji ir pajuto, kaip suspaudžia gerklę.

– Nežinau. Tai ką ketini užsisakyti? – paklausė jis kviesdamas padavėją. Bet jei jau Zaza užsimojo kai ką sužinoti, taip lengvai jos minčių nenukreipsi. Ji paskubomis užsisakė patiekalus ir vėl ėmė klausinėti.

– Ji norės ištekėti. Visos merginos nori. O kaip Ariela?

– Kuo čia dėta ji? Mes jau septyneri metai išsiskyrę.

– Ar pasakojai Sofijai apie ją? Ji norės sužinoti.

– O ką reikia žinoti apie Arielą? Ji buvo mano žmona, gera sodininkė.

– Kalė, siaubingai graži kalė, – tarė Zaza su pasigardžiavimu iškošdama žodį „kalė“. – Sužinojusi ji įsius.

– Ne, neįsius. Ji saugiai pasislėpusi Prancūzijoje su meilužiu, – tarė jis. Anksčiau prisiminęs tą dailų prancūzą, nuviliojusį jo žmoną, būtų pajutęs skausmą. Kadaise dėl to vos nepalūžo. Bet dabar viskas nuslinko į praeitį ir jis turi Sofiją, kurią myli labiau, nei kada nors mylėjo Arielą.

– Guldau galvą, ji sugrįš ir pridarys bėdos. Dabar, kai pamilai kitą, ji vėl užsigeis tavęs. Tokia jau ta Ariela keistuolė, visuomet nori, ko negali turėti, ir tau, Deividai, dabar ji negalės atsispirti.

– Tu visai nesupranti Arielos, – tarė Deividas, norėdamas užbaigti šią temą.

– Kaip ir tu. Tik moteris gali suprasti moterį. Suprantu ją, kaip tu niekuomet nesuprasi. Žinai, ji sukta. Mėgsta iššūkius. Jai patinka šokiruoti, elgtis netikėtai. Patinka drumsti vandenį. – Zaza prisimerkė. – Jai visuomet puikiai sekėsi drumsti vandenį. Žinoma, su manim jai nepavyktų. Na, manęs jai niekad nepavyko perkąsti. Bet ji sugrįš, paminėsi mano žodį.

– Gerai, gana apie Arielą. Kaip laikosi Tonis? – paklausė Deividas, pasislinkdamas į šalį ir leisdamas padavėjui padėti lėkštę su garuojančiu jūrų ešeriu.

– O tavo mama – ar ji buvo susitikusi su tavo mama? – jo nepaisydama paklausė Zaza ir pasilenkė pauostyti pastarnokų sriubos.

– Ne, dar nebuvo.

– Bet susitiks, tiesa?

– Nėra visiškai jokio reikalo versti ją susipažinti su mano mama.

– Manau, jai patiko Ariela, tiesa? Geros kilmės, gerų tėvų. Baigusi Oksfordą, protinga ir elegantiška. Argentinietė jai nepatiks, nes negalės puikuotis: „Norfolko Solanasai, kaip miela.“ Ji nieko apie ją nežinos, negalės prilipdyti etiketės. Dieve mano, mielasis, ar ji katalikė?

– Nežinau. Niekad neklausiau, – kantriai pripažino Deividas.

– Sergėk Dieve, jei katalikė! Tuomet tikrai mažai vilčių, tiesa? Vis dėlto tu jos vienintelis sūnus. Norėtum įsivaizduoti, kad ji džiaugtųsi tavo laime, tiesa?

– Dar nepasakojau jai apie Sofiją ir neketinu to daryti. Ne jos reikalas. Ji tik pasišiauštų. Kam suteikti jai tokią progą?

– Visuomet stebiuosi: toks drakonas kaip Elizabeta Harison pagimdė tokį nuostabų žmogų kaip tu, Deividai. Tikrai stebiuosi. – Ji šaukštu pamojavo it cigarete.

– Na, jei kvota baigta, pasakyk, kaip laikosi Tonis, – šypsodamas pakartojo jis.

Žvarbiomis lapkričio gatvėmis grįždamas į biurą Deividas susikišo pirštinėtas rankas į kišenes ir susigūžė prieš vėją. Pagalvojęs apie Sofiją nusišypsojo. Ji nepanoro atvažiuoti į Londoną, jai labiau patinka kaime su šunimis ir žirgais. Nuo to bjauraus pasijodinėjimo su Gonsalu jų nebeapleido palaimos jausmas, buvo laimingi būdami vieni du. Draugai ateidavo ir išeidavo, o juodu mėgavosi leisdami laiką dviese, jodinėdami kalvomis, vaikštinėdami po miškus, mylėdamiesi ant sofos prieš spragsintį židinį.

Jam patikdavo, kaip ji įeidavo į jo kabinetą jam dirbant, apglėbdavo rankomis iš už nugaros ir priglausdavo prie skruosto savo švelnų veidą. Vakarais susiraitydavo prieš televizorių, užsikeldavo ant sofos abu šunis, gurkšnodavo karštą šokoladą ir krimsdavo sausainius, o jis tuo tarpu skaitydavo greta nedidukėje žalioje svetainėje. Naktį ji apsivydavo jį rankomis ir kojomis; kai jam tapdavo nepakeliamai karšta, tekdavo švelniai išsivaduoti iš jos glėbio stengiantis nepažadinti. Jei vis dėlto pažadindavo, turėdavo vėl įsitaisyti taip pat, kol ji užmigdavo. Jai reikėjo artumo ir saugumo.

Kelis mėnesius Sofija nekalbėjo su Mege ir Antonu. Deizė palaikydavo ryšį ir net kelis kartus apsilankė. Ji tebedirbo salone ir pranešdavo naujausias paskalas. Deizė ragino paskambinti Megei. „Jei nepaskambinsi, manys, kad per daug išpuikai“, – pasakė ji. Kai Sofija papasakojo Megei apie Deividą, ši nė kiek nenustebo.

– Ar nesakiau, kad jis tave sugundys? – tarė ji, ir Sofija išgirdo ją garsiai užsitraukiant dūmo. Vos supratusi, kad telefono pokalbis žada būti ilgas, tą pačią minutę ji prisidegdavo cigaretę.

– Taip, sakei, – nusijuokė Sofija.

– Pasileidęs senis.

– Jis ne senis, Mege, jam tik keturiasdešimt dveji.

– Tuomet tik pasileidėlis, meilute. – Ji kimiai sukrizeno. – Ar jau susitikai su jo buvusiąja?

– Su liūdnai pagarsėjusia Ariela? Ne, dar nesusitikau.

– Susitiksi. Buvusiosios visuomet išdygsta pakaišioti pagalių į ratus, – tarė ji ir vėl garsiai užsitraukė.

– Man nerūpi. Aš tokia laiminga, Mege. Niekada nemaniau, kad vėl mylėsiu.

– Žmogus visuomet vėl pamilsta. Mitas, kad kiekvienai moteriai skirtas tik vienas vyras. Aš mylėjau kelis, meilute. Ne vieną, ir visi jie buvo tikras malonumas.

– Net ir Vivas? – šelmiškai paklausė Sofija prisiminusi Tonio antros eilės pusbrolį.

– Net ir Vivas. Jis buvo stambus vyras, jei supranti, ką turiu galvoje. Jam visuomet pavykdavo mane patenkinti, net kai neapkentėme vienas kito. Tikiuosi, Deividas tave patenkina, – tarė ji.

– Baik, Mege!

– Tu toks nekaltas kūdikis, meilute. Na, manau, tai prideda tau žavesio. Viena iš priežasčių, kodėl jis tave myli, be jokios abejonės. Saugok tą nekaltumą, šiais laikais tokių reta, – ramiai tarė ji. – Ar kada nors tave pamatysime? Antonas pasiilgęs kaip šuo.

– Netrukus susiruošiu, tikrai. Čia ganėtinai daug darbo.

– Būtų malonu prieš Kalėdas.

– Pabandysiu.

Mažoje žaliojoje svetainėje Sofija užkūrė židinį. Kai būdavo namie vieni, ši svetainė atrodydavo jaukesnė už didžiąją, atgyjančią tik tuomet, kai prisirinkdavo žmonių. Jai beklajojant kalvose dukart skambino Deividas, tad ji jam atskambino, laisvąja ranka šerdama šunis. Ilgėjosi jo. Namie jo nebūta tik parą, bet ji jau buvo prie jo pripratusi, ir lova be jo atrodė didelė ir šalta.

Linksmai sutraškėjo ugnis. Ji paleido groti kompaktinę plokštelę. Deividas mėgo klasikinę muziką, tad parinko vieną iš jo kolekcijos; atrodys, kad jis namie, ir užpildys tylą. Artėjo vakaras, žiemos sutemos palengva pasiglemžė šviesą. Sofija užtraukė sunkias žalias užuolaidas ir pagalvojo apie Arielą. Be jokių abejonių, namą dekoravo ji. Jis atspindėjo moterišką skonį. Deividas ne iš tų vyrų, kurie domisi namo apdaila.

„Kažin, kaip ji atrodo“, – pagalvojo Sofija. Deividas daug nepasakojo apie buvusią žmoną, tik kad ji turi rafinuotą skonį, moka vertinti meną ir mėgsta muziką. Buvusi kultūringa ir sumani. Juodu susitikę Oksforde būdami paskutinio kurso studentais. Niekuomet anksčiau jo nebuvo persekiojusi moteris; jo visuomenės sluoksniuose visuomet vyrai siekdavo moterų. Bet Ariela buvusi ne iš tų, kurios sėdėtų nieko neveikdamos ir lauktų, kol joms pasipirš, – ji eidavusi ir pasiimdavusi, ko norėdavusi. Iš pradžių jis ja nesusidomėjęs, jam patikusi mergina, su kuria kartu lankęs literatūros kursą. Bet Ariela buvusi atkakli, ir pagaliau jie atsidūrę lovoje. Ariela nebuvusi skaisti; lovoje ji elgdavosi labiau kaip vyras, paaiškino Deividas. Po metų juodu susituokę, dar po septynerių išsiskyrę. Tai nutikę prieš dešimt metų. „Tuomet gyvenau kitą gyvenimą“, – sakė jis. Vaikų neturėję – Ariela nenorėjusi. Tai tiek.

Sofija nieko neklausinėjo. Tai buvo nesvarbu, o ir Deividas nepersekiojo jos su klausimais apie praeitį. Bet dabar namie ji buvo viena, ir staiga kėdžių apdangaluose ir sienų apmušaluose pajuto Arielos dvasią. Įrėmintų nuotraukų, kaip būtų galima tikėtis, nebuvo, bet juk išsiskirta piktai. Šiaip ar taip, tai ji paliko jį, ne atvirkščiai.

Sofija ėmė traukyti stalčius ir tarp netvarkingai sumestų popierių bei knygų ieškoti jo praeities nuotraukų. Manė, kad jis tikriausiai neprieštarautų, gal net pats jas parodytų, jei būtų čia. Bet ji nenorėjo prašyti, nenorėjo atrodyti per daug susidomėjusi. „Nieko nėra blogiau už pavydžią merginą“, – pamanė ji. Be to, ji nepavydi, ji tik smalsi.

Pagaliau spintos kabinete apačioje ji pamatė kažką panašaus į dulkėtą nuotraukų albumą. Išsitraukė. Jis buvo sunkus, odiniais viršeliais, vienas kampas neabejotinai apgraužtas šuns. Atsivertė jį per vidurį, norėdama įsitikinti, ar čia tai, ko ieško. Pamačiusi besišypsantį Deividą, atsainiai užmetusį ranką ant dailios šviesiaplaukės pečių, ji užvertė albumą, nusinešė į svetainę, susirangė ant sofos su lėkšte sausainių ir stikline šalto pieno ir vėl jį atsivertė, šįkart nuo pradžios. Semas ir Kvidas gulėjo prieš židinį ant grindų, jų gauruotos uodegos su pasitenkinimu dunksnojo į kilimą, viena akimi jie stebėjo lėkštę su sausainiais.

Pirmuosiuose puslapiuose buvo Deivido ir Arielos Oksfordo laikų nuotraukos, iškyla vėsiu oru kažkur kalvose. „Ariela buvo labai daili“, – nenoromis pripažino Sofija. Gražiai krintančių beveik baltų plaukų, šviesios rausvos odos, pailgo lieso veido. Storu tušo sluoksniu padengtos blakstienos pabrėžė katės žvilgsnį, stebėtinai plonos lūpos buvo vylingai sučiauptos. Ji buvo graži, bet vis dėlto, jei atskirai įsižiūrėtum į kiekvieną bruožą, nebuvo niekuo ypatinga, tiesiog visi bruožai gerai derėjo tarpusavyje. „Nuotraukose ji išsiskiria tik dėl savo baltų plaukų“, – pamanė Sofija, pasiryžusi nepripažinti, kad Ariela ne tik graži, bet ir žavinga.

Ji vertė lapus ir šypsojosi žvelgdama į jauno Deivido nuotraukas. Tuomet jo būta lieso ir vėjavaikiško; vėliau laikas ir gerovė suapvalino kampus. Jo plaukai, taip pat tankūs, saulės išblukinti, krito ant kaktos. Visur Deividą supo žmonės, jis juokėsi ir juokino kitus, o Ariela atrodė santūri, tyliai stebinti kitus ir kartu keistai spindinti; kiekvienoje nuotraukoje akys tučtuojau nukrypdavo į ją.

Sofija ieškojo jų vestuvių ir vėlesnių metų nuotraukų albumų, bet nieko nerado. Regis, jis teturėjo tik tą vieną. Ji džiaugėsi, kad albumas nuklotas dulkėmis ir nukištas į tikriausiai niekada neatidarinėjamos spintos apačią.

Kai po kelių dienų Deividas sugrįžo, Sofija išbėgo jo pasitikti. Kartu bėgo ir šunys, jie šokinėjo, ir ant kelnių liko purvinų letenų pėdsakai. Ji jam išbučiavo visą veidą, o pagaliau jis numetė prieškambaryje krepšius ir nusinešė ją į viršų.

Kalėdoms išpuošusi namus Sofija greitai pamiršo Arielą. Deividas, paprastai Kalėdas švenčiantis su giminaičiais, nutarė, kad būtų nedora užkarti Sofijai tiek daug nepažįstamų žmonių, ir pasiūlė kompromisą.

– Kalėdas praleisime Paryžiuje, – per pusryčius pareiškė jis. Sofija apstulbo.

– Tau tai nebūdinga. Paryžiuje? – aiktelėjo ji. – Kas tau šovė į galvą?

– Noriu gražioje vietoje būti vienas su tavimi. Žinau nedidelį viešbutuką prie Senos, – nerūpestingai atsakė jis.

– Kaip įdomu. Niekad nebuvau Paryžiuje.

– Tuomet tau jį aprodysiu. Nusivesiu apsipirkti į Eliziejaus laukus.

– Apsipirkti?

– Na, negali visą gyvenimą vilkėti tik džinsus ir sportinius marškinėlius, tiesa? – tarė jis ir išmaukė kavą.

Paryžius Sofiją sužavėjo. Deividas keliaudavo ištaigingai. Juodu skrido pirmąja klase, oro uoste juos pasitiko žvilgantis juodas automobilis ir nuvežė tiesiai į atkampų viešbutuką prie pat upės. Buvo gaivus rytas. Blyškiame žiemos danguje tviskėjo saulė, ant grindinio ir medžiuose tirpo plonytis sniego sluoksnis. Gatvės žėrėjo nuo kalėdinių puošmenų ir lempučių, ir Sofija, prispaudusi nosį prie lango, su jauduliu dairėsi į ledinį vandenį apžergusius akmeninius tiltus.

Kaip ir buvo žadėjęs, Deividas nusivedė ją apsipirkti. Su savo senu kašmyro paltu ir fetrine skrybėle Sofijai jis atrodė orus ir gražus. Dideliais žingsniais įžengdavo į parduotuvę, patogiai atsisėsdavo ir reikšdavo savo nuomonę, o Sofija tuo tarpu matuodavosi ir demonstruodavo jam drabužius. „Tau reikia palto, – sakydavo jis, – bet šitas per trumpas.“ Arba: „Tau reikia vakarinės suknelės – šita tau nuostabiai tinka.“ Nusivedė net į brangių apatinių drabužių skyrių ir primygtinai reikalavo, kad ji išsirinktų nėriniuotus šilkinius apatinius vietoje nešiojamų medvilninių. „Tokia gražuolė kaip tu turėtų būti įsisupusi į gražius daiktus“, – pasakė. Neleido jai nešti krepšių – susitarė, kad vakare jie bus nusiųsti į viešbutį.

– Deividai, tikriausiai išleidai nemenką sumelę, – per pietus tarė ji. – Tikrai to nenusipelniau.

– Brangioji, nusipelnei visko iki paskutinės monetos ir dar daugiau. Čia tik pradžia, – atsakė jis. Jam aiškiai buvo malonu ją lepinti.

Sugrįžusi į viešbutį Sofija nudžiugo aptikusi, kad visi jų pirkiniai žvilgančiuose maišeliuose tvarkingai sudėti svetainėje prie miegamojo. Deividas paliko ją išsikrauti daiktų, o pats nusileido laiptais „pasidairyti“. Sofija traukė iš plonyčio vyniojamojo popieriaus kiekvieną daiktą ir guldė ant sofų bei kėdžių, kol kambarys ėmė atrodyti tarsi nedidelė brangių drabužių parduotuvė. Tuomet įjungė radiją ir tysodama karštoje vonioje tarp muilo putų klausėsi jausmingos prancūziškos muzikos. Tikra palaima. Jautėsi tokia laiminga, kad jau daug mėnesių nebegalvojo nei apie namus, nei apie Santigitą. Ir neketino vėl pradėti galvoti. Tą valandėlę praeitis liovėsi ją persekioti ir leido netrukdomai mėgautis dabartimi.

Deividui sugrįžus Sofija nekantriai lūkuriavo prie durų pasipuošusi nauja jai nupirkta raudona suknele. Suknelės priekyje gili iškirptė prie krūtų atidengė siaurutį nėriniuotos liemenėlės kraštelį, žemiau suknelė beveik iki pat grindų buvo prigludusi prie kūno; Sofijai einant pro skeltuką šone švysčiojo kojine aptempta koja. Dėl aukštų kulniukų ji atrodė aukštesnė, švarūs palaidi plaukai glotniomis spindinčiomis sruogomis krito ant pečių. Jis buvo priblokštas, ir pamačius, kaip jis ja grožisi, Sofijai iš laimės suvirpėjo širdis.

Po vakarienės nedideliame elegantiškame restorane, kurio langai vėrėsi į kerinčią Vogėzų aikštę, Deividas padėjo jai apsivilkti naują paltą ir paėmęs už rankos išsivedė į gaivią naktį. Danguje mirgėjo šimtai mažyčių žvaigždelių, virpančių tolybėse, mėnulis spindėjo toks didelis ir ryškus, kad nustebino abu.

– Žinai, šiandien Kūčios, – tarė jis jiems lėtai žingsniuojant per aikštę.

– Ko gero. Nuo tada, kai atvykau į Angliją, nė karto iš tiesų nešvenčiau Kalėdų, – tarė ji nė kiek negailėdama savęs.

– Na, šį vakarą šventi su manimi, – tarė jis ir spustelėjo jai ranką. – Gražesnės nakties nė nesusapnuotum.

– Naktis nuostabi. Tikriausiai šiąnakt Kalėdų Senelis be vargo ras kelią danguje, tiesa? – nusijuokė ji. Juodu lėtai apėjo apledėjusį akmeninį fontaną žvelgdami į skulptūrą, vaizduojančią subruzdusias laukines žąsis, besiruošiančias pakilti į naktį. – Atrodo, kažkas suplojo delnais ir jas išgąsdino, – sužavėta sušuko ji. – Gerai sugalvota, tiesa?

– Sofija, – tyliai tarė jis.

– Nuostabu, kaip tos viršutinės nenulūžta, jos atrodo tokios trapios.

– Sofija, – rimtai pakartojo jis.

– Ką? – atsiliepė ji, nenuleisdama akių nuo skulptūros.

– Pažvelk į mane.

Jo žodžiai nuskambėjo taip keistai, kad ji atsisuko ir pažvelgė į jį.

– Kas atsitiko? – paklausė, bet iš veido suprato, kad nenutiko nieko blogo. Jis suėmė abi jos pirštinėtas rankas ir įsmeigė švelnų žvilgsnį.

– Ar tekėsi už manęs?

– Ar tekėsiu? – pakartojo nustebusi. Akimirką išvydo kenčiantį Sančio veidą ir išgirdo tyliai vėjyje aidintį jo balsą: „Pabėkime toli nuo čia ir susituokime. Ar tekėsi už manęs?“ Bet paskui jis dingo, prieš ją stovėjo Deividas ir su nerimu žiūrėjo į ją. Pajuto, kaip akys prisipildo ašarų, ir nežinojo, džiaugtis ar liūdėti.

– Taip, Deividai, tekėsiu už tavęs, – išlemeno. Deividas akivaizdžiai lengviau atsikvėpė ir jo veide atsirado šypsena. Iš kišenės išsitraukė mažą juodą dėžutę ir įspraudė jai į rankas. Ji atsargiai ją atidarė ir pamatė didelį žiedą su rubinu. – Raudona – mėgstamiausia mano spalva, – sukuždėjo ji.

– Žinau, – tyliai atsakė jis.

– Ak, Deividai, jis gražus. Nežinau nė ką pasakyti.

– Nesakyk nieko. Užsimauk.

Nenorėdama numesti žiedo ant blizgančių grindinio akmenų, kol maus pirštinę, davė jį palaikyti Deividui. Tada jis paėmė baltą jos ranką ir užmovęs žiedą ant piršto pakėlė prie lūpų ir pabučiavo.

– Sofija, padarei mane laimingiausiu vyru pasaulyje, – tarė jis. Jo mėlynos akys jausmingai spinduliavo.

– O tu, Deividai, suteikei man pilnatvę. Nemaniau, kad vėl mylėsiu. Bet aš myliu tave, – tarė ji ir rankomis apsivijo jo kaklą. – Tikrai myliu.

Dvidešimt devintas skyrius

Santa Katalina, 1979-ieji

Tik 1979-ųjų pradžioje Santis pagaliau leido sau būti mylimas. Tai įvyko tais pačiais metais, kai Fernandui teko atkentėti už savo šunybes.

Čikita niekuomet nepamirš tos dienos, kai atvažiavę į Santa Kataliną jie rado išlaužtas duris. Taip nusiaubtus namus buvo regėjusi tik žurnaluose. Kitų žmonių namus, kitų kančias. Visuomet tai būdavo kieno nors kito nelaimė. Bet tąkart dairėsi į sulaužytus baldus, išdaužytus stiklus, nudraskytas užuolaidas. Kažkas buvo nusišlapinęs ant jos lovos užtiesalo. Namas trenkė pašaliniais. Dvokė grėsme. Terasoje rado pratisai raudančią Enkarnasijoną; ji jau buvo per sena ištverti tokį sukrėtimą ir perkreiptu iš siaubo veidu, apimta nevilties grąžė rankas.

– Nežinau, kaip jie pateko vidun. Nieko nemačiau. Kas galėjo šitaip pasielgti? – aimanavo ji.

Išgirdę, kad Fernandas suimtas, Migelis ir Čikita suvokė susidūrę su jėga, daug galingesne nei jie patys.

Iš telefono būdelės jiems paskambino Karlosas Riberasas, Fernando draugas, ir pranešė, kad jų sūnus buvo susidėjęs su partizanais ir yra suimtas. Daugiau jis nieko negalėjo pasakyti. Nežinojo nei kur jis nugabentas, nei kada bus paleistas. Norėjo pridurti – „jei apskritai bus paleistas“. Bet susilaikė. Tėvai tikriausiai nė nenutuokė apie naktinius Fernando žygius. Jis vylėsi, kad Fernandas laikysis tvirtai ir neišduos draugų.

Migelis susmuko į kėdę ir sėdėjo sustingęs, lyg būtų suakmenėjęs. Čikita apsipylė ašaromis. Grąžydama rankas ir blaškydamasi po kambarį ji kūkčiodama kalbėjo nė nenumaniusi, kad Fernandas įsivėlęs į partizanų judėjimą, nė neįtarusi. Viską daręs visiškai slaptai. „Nepažįstu savo sūnaus! – sielvartavo ji. – Mano tikras sūnus man svetimas.“

Priblokšti visiško bejėgiškumo tėvai apsikabino. Abu gailėjosi per mažai skyrę sūnui dėmesio; jų rūpestis dėl Sančio romano su Sofija visiškai užtemdė Fernandą. Gal jei būtų buvę geresni tėvai, būtų pastebėję ir įstengę laiku jį sustabdyti. O kas dabar?

Migelis ir jo broliai susisiekė su visais pažįstamais, turinčiais bent kiek valdžios, bet niekas nė nenutuokė, kur Fernandas. Jiems buvo pasakyta, kad jis tikriausiai pagrobtas „po darbo“ veikiančių saugumo tarnybų – vyriausybei dirbančios sukarintos organizacijos. Nieko nebuvo galima padaryti, tik laukti. Netrukus jie ėmė klausinėti, kur jis galėtų būti.

Laukė visa Solanasų šeima. Čikitos namus apgaubė tamsus šydas, ir ji baiminosi, kad niekuomet iš to šydo neišsivaduos. Ašarodama ji tvarkė namus ir kartojo sau, kokia įtakinga jos vyro šeima. Niekas Solanasų nenuskriaus. Fernandas bus jiems sugrąžintas ir vėl viskas bus gerai. Tikriausiai įvyko kokia nors baisi klaida. Jos sūnus negalėtų būti susipainiojęs su opozicionieriais, tikrai ne, nes žino, kaip tai pavojinga. Tiesiog jis negalėtų pasmerkti savęs ar šeimos tokioms kančioms. Ne, tikino ji save, tai tikriausiai klaida. Paskui, blaivesne galva, ji ėmė gailėtis, kad nesutrukdė jam susipainioti su tais neatsakingais jaunuoliais. Nejau Migelis nebuvo jo perspėjęs apie galimus pavojus? Taip, ji tikrai šitą atsimenanti. Kodėl jie nebuvo dėmesingesni? Ji ir vėl kaltino save.

Fernandas nusiminęs sėdėjo tvankioje kameroje. Pro mažą langelį įspindusi šviesa vos ne vos apšvietė betonines sienas ir grindis. Baldų nebuvo. Nieko, ant ko galėtų atsigulti. Jis buvo mušamas. Tikriausiai sulaužyta pora šonkaulių, gal dar pirštas, ką gali žinoti, šis buvo labai sutinęs. Bet Fernandui skaudėjo viską. Veidas tvinkčiojo. Nežinojo, kaip atrodo, bet įsivaizdavo esąs kruvinas ir sudaužytas. Kažkas jį pagrobė einantį gatve. Prie šaligatvio privažiavo juodas automobilis, durelės atsidarė, išlipo du kostiumuoti vyrai, pastvėrė jį ir įgrūdo ant užpakalinės sėdynės. Viskas įvyko greičiau nei per dvidešimt sekundžių. Niekas nepastebėjo. Niekas nematė.

Įbedę į šonkaulius pistoletą jie užrišo jam akis ir nusivežė į gyvenamąjį kvartalą maždaug už trisdešimties mylių nuo miesto centro. Prieš dvi dienas ar tris? Neprisiminė. Vardų, jiems reikėjo vardų. Sakė, jis jiems nebūtinas. Jiems jo nereikia. Turi daug kitų žmonių, kurie kalbės. Jis jais patikėjo. Girdėjo po pastatą aidinčius riksmus. Galėtų jį nudėti ir niekam tai nerūpėtų. Sakė, esą jį išdavę draugai – tai kam juos ginti?

Kai atsisakė kalbėti, buvo mušamas, kol neteko sąmonės. Kai atsipeikėjo, nė nenutuokė, kaip ilgai jo būta be sąmonės. Buvo praradęs nuovoką ir išsigandęs. Sienos dvokė tokia tiršta baime, kad net galėjo ją užuosti. Jis ilgėjosi namiškių ir troško atsidurti namie, Santa Katalinoje. Tiesą sakant, iš ilgesio net maudė skrandį. Kodėl jis susidėjo su tais kvailais žmonėmis? Iš tikrųjų šalis jam nerūpėjo, jis tik apsimetė. Kodėl nenulenkė galvos, kaip buvo liepęs tėvas? Jausdavosi toks patenkintas savimi. Prisidėjęs prie partizanų pasijuto reikšmingas ir galingas, suradęs tikslą, tapatybę. Niekam iš artimųjų nebuvo prasitaręs ir mėgavosi savo paslaptimi. Darė kai ką vertingo ar bent tuo metu juto darąs. Buvo įdomu. Panašiai kaip žaidžiant kaubojus ir indėnus, tik pavojus didesnis. Lankėsi slaptuose susirinkimuose Karloso Riberaso rūsyje. Žygiavo demonstracijose ir dalijo prieš vyriausybę nukreiptus atsišaukimus. Tikėjo demokratija, bet nėra nieko, dėl ko būtų verta rizikuoti gyvybe.

Fernandas liūdnai šniurkštelėjo. Jis bailys – net prisidirbo į kelnes. Niekad anksčiau jo nekankino tokia neviltis; regis, ji draskė jį iš vidaus, beveik girdėjo plyštant vidurius. „Jei mane nudės, – galvojo jis, – kad tik nudėtų greitai ir be skausmo. Dieve, meldžiu greitos mirties.“

Išgirdus šaižius metalinius žingsnius, artėjančius koridoriumi, jį apėmė panika. Norėjo rėkti, bet iš sausos sulipusios gerklės neišsprūdo nė garso. Atsidarė durys ir į kamerą įėjo vyras. Fernandas prisidengė veidą nuo šviesos, užplūdusios kartu su juo.

– Kelkis, – įsakė vyras. Fernandas svirduliuodamas atsistojo; nuo kiekvieno judesio jį perverdavo skausmas. Vyras priėjo ir padavė rudą voką. – Čia tavo naujasis pasas ir šiek tiek pinigų, jų pakaks persikelti per upę į Urugvajų. Lauke tavęs laukia automobilis. Kai jau būsi Urugvajuje, daugiau nenoriu nei matyti tavęs, nei apie tave girdėti – supratai? Jei grįši, būsi nudėtas.

Fernandas apstulbo.

– Kas tu? – paklausė žiūrėdamas jam į veidą. – Kodėl tai darai?

– Nesvarbu. Darau tai ne dėl tavęs, – atrėžė vyras ir išlydėjo jį lauk.

Tik saugiai perėjęs sieną Fernandas staiga prisiminė, kur matęs tą vyrą. Tai buvo Fakundas Ernandesas.

Išgirdusi Fernando balsą Čikita iš laimės apsiverkė. Migelis paėmė iš jos ragelį ir klausėsi sūnaus pasakojimo apie patirtus išgyvenimus.

– Tėti, negaliu grįžti namo, tikrai negaliu, jei nepasikeis vyriausybė, – pasakė jis.

Tėvai buvo priblokšti, kad jis negali grįžti namo, bet dėkingi, kad liko gyvas. Čikita norėjo pamatyti sūnų, norėjo įsitikinti, kad jam tikrai nieko nenutiko, ir ją teko ilgai raminti, kol pagaliau patikėjo, kad jis sako tiesą. Čikitą dar ilgus mėnesius naktimis kankins košmarai. O Fernandą dar daugybę metų persekios išgyvenimai, patirti mažoje tvankioje kameroje.

Praėjus porai mėnesių nuo Fernando išvykimo Santis sutiko Klaudiją Kalisi. Tėvai buvo paprašę vietoje jų dalyvauti Buenos Airėse surengtoje labdaros vakarienėje. Čikitą kamavo įtampa ir ji nesijautė galinti pasirodyti visuomenėje, sūnui taip neseniai ištrūkus iš neabejotinų mirties nagų. Tad Santis sėdėjo prie stalelio slopindamas žiovulį, klausėsi kalbų ir palaikė mandagų pokalbį su išsipudravusia ponia dešinėje. Žvilgsniu klaidžiojo po kambarį užkliūdamas už linksmų brangakmeniais išsipuošusių moterų veidų, viena ausimi klausėsi monotoniško postringavimo, erzinančio lyg uodo zvimbimas prie ausies. Retkarčiais linktelėdavo, kad pašnekovė manytų, jog jis klausosi. Paskui jo žvilgsnis sustojo ties dailia jauna moterimi prie stalelio kitoje kambario pusėje; matyt, ji taip pat nuobodžiavo. Ji užjaučiamai jam nusišypsojo it bendrininkė ir pasisukusi į kaimyną dėmesingai linktelėjo.

Po vakarienės Santis palaukė, kol išeis jai iš kairės sėdėjęs vyriškis, tada perėjo per kambarį. Ji sutiko jį atitraukdama kėdę ir prisistatydama. Sukuždėjo į ausį mačiusi, kaip jis iš nuobodulio net išblyškęs. „Man taip pat buvo siaubingai nuobodu, – tarė ji. – Tas vyras mano dešinėje – pramonininkas. Neturėjau apie ką su juo kalbėti. Jis nė karto nieko nepaklausė apie mane.“ Santis jai pasakė, kad už viską labiausiai norėtų klausytis jos, kalbančios apie save.

Per kitas savaites Soledada pastebėjo, kad Santis vėl pradėjo šypsotis. Ji jautė turinti į jį šiokių tokių teisių ir ne itin mėgo rafinuotą, išdailintą Klaudiją Kalisi, tapusią nuolatine Santa Katalinos viešnia. Ji nerimavo dėl Sofijos, apie kurią nieko negirdėjo nuo pat 1974-ųjų. Klaudija buvo rudaplaukė ir žvilganti it šlapias ruonis. Ji gražiai dažydavosi ir jos bateliai visuomet blizgėdavo, niekuomet nebūdavo nudėvėti. Soledada stebėjosi, kaip jai pavyksta visą laiką taip rūpestingai prisižiūrėti. Net kaime, kai pliaupdavo lietus, jos skėtis būdavo priderintas prie dirželio. Bet iš tiesų nebuvo labai svarbu, patinka jai ta moteris ar nepatinka, jos nuomonė nereikšminga. Ji jautė dėkingumą dėl vieno: Klaudija Kalisi suteikė Sančiui laimės. O jis jau labai seniai nebuvo laimingas.

Soledada nepaprastai ilgėjosi Sofijos, taip labai, kad kartais raudodavo balsu nerimaudama dėl jos, vildamasi, kad ji laiminga. Ji nesuprato, kodėl mergina visiškai nutraukė ryšius. Sofija jai buvo kaip duktė. Kodėl ji nerašo? Soledada buvo klaususi senjoros Anos, ar galėtų pati jai parašyti, tik pasakyti Sofijai, kad labai ją myli. Labai nusiminė, kai Ana atsisakė duoti jai adresą. Net nepasakė, kada vaikas sugrįš namo. Soledada taip labai krimtosi, kad La Vieja Bruja, senoji kaimo ragana, davė jai baltų miltelių ir liepė gerti sumaišytų su mate triskart per dieną. Regis, milteliai padėjo. Pastebėjo įstengianti naktį užmigti ir liovėsi taip labai jaudintis.

1983 metų vasario 2 dieną mažoje Nuestra Señora de la Asunción bažnytėlėje Santis vedė Klaudiją Kalisi. Vestuvių puota buvo surengta Santa Katalinoje. Santis žiūrėjo į nuotaką, tėvo vedamą taku tarp klauptų, ir neįstengė neįsivaizduoti, kad ji – tai Sofija. Akimirką iš ilgesio jam suspaudė širdį. Bet paskui raminamai šypsodama ji atsidūrė šalia jo, ir jis pajuto kylantį švelnumą šiai merginai, parodžiusiai, kad gyvenime galima mylėti ne vieną moterį.

Trisdešimtas skyrius

– Marija, kokia buvo Sofija? – vieną vasaros rytą paklausė Klaudija.

Santis ir Klaudija jau metus buvo susituokę, bet ji dar niekada nebuvo išdrįsusi ko nors paklausti apie Sofiją, o dėl kažkokios priežasties nė vienas su ja apie Sofiją nekalbėjo. Santis jai papasakojo apie jų romaną. Pasakė, kad ją mylėjo, kad tai nebuvo koks nors niekingas seksualinis nuotykis, nutikęs prie polo aikštės. Pasakodamas jis nieko nuo jos specialiai nenutylėjo, bet moters smalsumas apie buvusias vyro mylimąsias neturi ribų, ir Klaudijos troškimas sužinoti daugiau dar nebuvo numalšintas.

– Kokia ji yra, – geranoriškai pataisė Marija. – Ji gyva. Visai galimas daiktas, kad ji sugrįš, – viltingai pridūrė.

– Supranti, aš tik noriu žinoti, – tarė Klaudija kreipdamasi į Mariją kaip į moterį.

– Na, ji nėra labai aukšta, bet atrodo daug aukštesnė, – pradėjo pasakoti Marija, padėdama šūsnį nuotraukų – daugybė jų gulėjo aplink ją ant raudonų grindinio akmenų, – ir pažvelgė tolyn į ūkanotas vasaros lygumas. Klaudijai buvo neįdomu, kaip ji atrodo. Žinojo, kaip ji atrodo. Peržiūrėjo ganėtinai daug nuotraukų albumų, išstudijavo fotografijas sidabriniuose rėmeliuose, išdėliotas visuose Pako ir Anos namuose. Ji puikiai žinojo, kaip Sofija atrodė nuo kūdikio iki moters. Be jokios abejonės, ji buvo daili. Bet Klaudiją labiau domino jos asmenybė. Kuo buvo ypatinga, kad pavergė Sančio širdį? Kodėl, kad ir kiek jis stengiasi pamiršti, ji vis dar karaliauja joje, – tuo Klaudija neabejojo. Bet ji leido Marijai kalbėti, nenorėjo praleisti progos. Retai pavykdavo vienai pasikalbėti su Marija – dažniausiai ją supdavo vyras, pusbroliai, broliai, tėvai, dėdės, tetos. Tą šeštadienio rytą pastebėjusi Mariją sėdinčią terasoje vieną ir tyliai vartančią šūsnis senų nuotraukų, ji pasinaudojo galimybe ir vylėsi, kad iš už kampo niekas neišnirs ir progos nesugadins.

Vieno ji nesuprato: Marija troško pasikalbėti apie Sofiją. Ji jos ilgėjosi. Nors dabar šis jausmas labiau priminė buką maudulį, kurį sukeldavo tam tikros asociacijos, primenančios pusseserę, laikas neištrynė tos neišardomos draugystės, kurią abi moterys užgrūdino per vaikystės ir jaunystės metus. Daugiau niekas nenorėjo kalbėti apie Sofiją, o jei ir kalbėdavo, tai tik beveik kuždomis, lyg ji būtų mirusi. Soledada buvo vienintelė, su kuria Marija galėdavo dalytis prisiminimais. Apie Sofiją ji kalbėdavo garsiai, piktai, žinoma, pykdama ne ant Sofijos, o ant tėvų, kurie, jos manymu, neleidžia jai sugrįžti. Dabar, Klaudijai panorus klausyti, Marija nekantravo kalbėti.

– Visi tik ir tekalbėdavo apie Sofiją, – išdidžiai tarė ji, lyg pasakotų apie savo dukterį. – Ką dar ji sumanys? Ar motina neteisingai su ja elgiasi, ar tiesiog Sofijos charakteris sunkus? Ar turi vaikiną, ar neturi? Ji buvo tokia graži, kad visi ją buvo įsimylėję. Visuomet susitikinėdavo tik su pačiais dailiausiais vaikinais. Robertas Lobitas būtų galėjęs turėti kokią nori merginą, bet jam nepavyko sutramdyti Sofijos. Ji pasinaudojo juo ir numetė į šalį kaip polo kamuolį. Anksčiau niekas nebuvo jo palikęs. Guldau galvą, jam tai įkrėtė proto. Lig tol atrodydavo per daug patenkintas savimi.

Ji nusijuokė, paskui pasakojo toliau, lyg būtų viena ir kalbėtų su savimi.

– Ji nieko nebijojo. Šiuo atžvilgiu labiau priminė vaikiną. Neturėjo jokių mergaitiškų baimių, kitaip nei aš. Ji mėgo vorus ir vabalus, varles, rupūžes ir tarakonus, o polą žaisdavo geriau nei kai kurie vaikinai. Dėl to visuomet pešdavosi su Agustinu. Su visais pešdavosi. Ji tai darydavo norėdama visus paerzinti, ne iš blogos valios. Tiesiog jai būdavo nuobodu ir ji norėdavo pasilinksminti. Žinoma, visus įsiutindavo; ji puikiai žinodavo, kaip kiekvieną supykdyti, išmanė jų jautrias vietas. Kai ji čia sukiodavosi, būdavo daug linksmiau. Santa Katalina buvo daug įdomesnė vieta, kai čia gyveno ji. Netrūkdavo nemalonumų, jaudulio, juoko. Dabar jos nebėra, ir viskas kažkaip negyva. Žinoma, gražu, Santa Katalinoje visuomet bus gražu, bet kibirkštėlė užgeso. Tačiau ji sugrįš, vien tam, kad niekas jos nepamirštų. Sofijai tai būdinga. Ji visuomet mėgo būti dėmesio centre ir, žinoma, vienaip ar kitaip į jį pakliūdavo, priversdama žmones arba mylėti ją, arba ja piktintis. Jai tai būdavo nesvarbu, svarbu būti pastebėtai.

– Ar tikrai manai, kad ji sugrįš? – paklausė Klaudija mėgindama nukąsti negyvą odelę šalia ilgo lakuoto nago.

– Žinoma, sugrįš, – neabejodama atsakė Marija. – Žinau, kad sugrįš.

– Štai kaip. – Klaudija linktelėjo ir išspaudė šypsenėlę.

– Pernelyg mylėjo šią sodybą, kad visam laikui ją paliktų, – pareiškė Marija ir vėl ėmė rūšiuoti nuotraukas. Suvaldė jaudulį. Juk Sofija nepaliko jų visam laikui, negalėjo palikti.

– Ką dabar darai?

– Pastaruoju metu neturėjau laiko suklijuoti jų į albumus. Šįryt tyku, tad pamaniau, pradėsiu jas rūšiuoti. – Paskui Marija pastebėjo vieną Sofijos nuotrauką ir ją pakėlė. – Štai, tipiška Sofijos nuotrauka, – tarė ji ir liūdnai į ją pažvelgė. – Tą vasarą, kai ji išvyko.

„Tą vasarą, kai buvo įsimylėjusi Santį“, – karčiai pagalvojo Klaudija. Ji paėmė iš svainės nuotrauką ir įsižiūrėjo į rusvą spindintį veidą, regis, pergalingai jai besišypsantį. Jos šypsenoje Klaudija įžvelgė pasitenkinimą. Sofija aptemptomis baltomis kelnėmis ir rudais auliniais sėdėjo raita ant ponio, ant peties atsainiai laikydama maletą. Plaukai užpakalyje surišti į uodegą. Klaudija neapkentė žirgų, ne itin mėgo ir kaimą. Tai, kad Sofija dėl šito kraustėsi iš proto, darė juos Klaudijai dar atgrasesnius.

Prieš jungtuves mergina apsimetė, kad jai tai patinka, bet tik veltui sugaišo laiką. Klaudijai viskas paaiškėjo vieną popietę, kai Santis pasiėmė ją pajodinėti. Sėdėjo apmirusi ant ponio visiškai nelaiminga, paskui prapliupo piktai raudoti ir prisipažino negalinti nė pažiūrėti į žirgus. „Daugiau niekada nebesėsiu ant žirgo“, – šniurkščiojo ji.

Jos nuostabai, Santis tuo beveik apsidžiaugė. Jis palydėjo ją namo, apkabino ir pareiškė, kad jai gyvenime nebereikės net prisiartinti prie ponio. Iš pradžių jai palengvėjo – nebereikės apsimetinėti, bet vėliau pajuto apmaudą: labai jau jis apsidžiaugė. Poniai, jodinėjimas, kaimas – visa tai susiję su Sofija, ir Klaudija manė, kad Santis nenori jos ten įsileisti.

– Ar Sančiui Sofija visuomet buvo ypač artima? – atsargiai paklausė.

Marija sunerimo.

– Nežinau, – pamelavo. – Turėtum paklausti Sančio.

– Jis niekuomet apie ją nekalba, – gūžtelėjo pečiais ji ir nudelbė akis.

– Ak, taip, suprantu. Na, jie visuomet buvo artimi. Žinai, jis buvo lyg vyresnysis brolis, o man Sofija – lyg sesuo. – Staiga Marija pasijuto nejaukiai, tarytum pokalbis būtų ėmęs slysti jai iš rankų.

– Ar nesupyksi, jei peržiūrėsiu dar keletą nuotraukų? – paklausė Klaudija, taktiškai keisdama pokalbio temą. Ji suprato tikriausiai buvusi per smalsi. Nenorėjo, kad Marija apie tai papasakotų Sančiui.

– Štai, peržiūrėk šitas, aš jas jau surūšiavau, – pasiūlė Marija ir lengviau atsikvėpė. Ji padavė Klaudijai vieną iš tvarkingai sužymėtų krūvelių. – Nesumaišyk su kitomis, gerai?

Klaudija atsilošė kėdėje ir pasidėjo nuotraukas ant kelių, o Marija jai nematant vogčia dirstelėjo į ją. Tarp jų tebuvo vos poros mėnesių skirtumas, bet Klaudija atrodė daug vyresnė. Sofija visuomet sakydavo, kad žmonės gimsta tam tikro amžiaus; tvirtino esanti aštuoniolikos, o Marija jau perkopusi dvidešimt. Na, jei jau taip, tuomet tikriausiai būtų sakiusi, kad Klaudija yra keturiasdešimties. Jos veidas dėl to nekaltas – jis atrodė puikus, glotnus, rusvas; Klaudija iš prigimties buvo graži. Tiesiog ji taip rengėsi ir elgėsi. Buvo pasiūliusi pamokyti Mariją, kaip pasinaudoti makiažo teikiamu pranašumu. „Ką padaryčiau iš tavo veido“, – netaktiškai leptelėjo. Marija buvo per daug gera, tad neįsižeidė. Ji nenorėjo ryškiai dažytis kaip Klaudija, be to, Eduardui tai labai nepatiktų. Kažin, ar ji ir miega pasidažiusi, o jei ne, ar Santis iš ryto ją atpažįsta. Baisiausiai knietėjo jo paklausti, bet nedrįso. Buvo laikas, kai būtų galėjusi jo klausti visko, bet dabar santykiai pasikeitė – tik truputį, bet pasikeitė.

Niekas nesuprato, kodėl Santis vedė Klaudiją. Ji visiems ganėtinai patiko, nes buvo maloni, gera, daili, bet kaip pora, regis, juodu neturėjo nieko bendro. Nederėjo kaip aliejus ir vanduo. Čikita tučtuojau pajuto jai prielankumą, bet tik todėl, kad džiaugėsi, jog jis apskritai vedė. Buvo laiminga matydama sūnų besišypsantį ir gyvenantį toliau. Kad ir kaip būtų keista, Klaudija tikrai susidraugavo tik su viena Ana. Abi buvo šaltoko temperamento, abi neapkentė žirgų. Drauge jiedvi praleisdavo daug laiko, ir Ana pasirūpino, kad Klaudija pasijustų sava.

– Į ką žiūri? – staiga paklausė Klaudija nepakeldama žvilgsnio nuo nuotraukų. Marija sunerimo – gal ji visą laiką juto esanti vertinama.

– Man tik smalsu; tu taip gražiai dažaisi, – sutrikusi atsakė ji.

– Dėkui. Siūliau ir tau, – atsakė Klaudija ir nusišypsojo Marijai.

– Žinau. Svarstau, gal man reikėtų pasinaudoti tavo pasiūlymu, – šyptelėjo Marija.

– Dios, į ką tu panaši? – sušuko pasibaisėjęs Eduardas, kai žmona įžengė vakarienės su „Revlon“ kosmetiką už prekystalio pardavinėjančios merginos veidu.

– Klaudija mane pamokė, – vos girdimai atsakė ši mirksėdama ilgomis, tankiomis, juodomis blakstienomis.

– O aš ir spėliojau, ką judvi ten veikiate užsirakinusios, – atsakė jis nusiimdamas akinius ir valydamasis juos į marškinius. Kaip tik tuomet Marijai už nugaros išdygo Klaudija juoda ilga suknele, prilaikoma dviejų plonyčių sidabrinių petnešėlių.

– Mi amor, atrodai žavingai, – tarė Santis ir atsistojo pabučiuoti žmonos. Visą dieną jos beveik nematė.

– Ar nemanai, kad vakarienei reikėtų persirengti ir nemūvėti džinsų? – sušnypštė ji. – Atsiduodi arkliais.

– Mama neprieštaraus. Jei lig šiol nepriprato prie manęs, tai niekad nepripras, – pareiškė jis ir vėl atsisėdo. Klaudija įsispraudė šalia, nors krėslas nebuvo pritaikytas dviem. Santis paglostė jai plaukus.

– Mi amor, – pasiskundė ji, – ar negalėtum nusiplauti rankų, jei ketini mane liesti? Aš visa švarutėlė.

Jis šelmiškai išsiviepė, prisitraukė ją ir apkabino.

– Nejau tau nepatinka vyriško prakaito kvapas? – paerzino.

– Ne, nepatinka, – nenoromis nusijuokė ji atsitiesdama ir nusipurtydama jo ranką. – Prašau tavęs, Santi, aš noriu, kad mane liestum, bet tik švariomis rankomis.

Santis nenoriai pakilo ir dingo iš kambario. Po penkių minučių sugrįžo švariai nusiskutęs ir persirengęs.

– Geriau? – paklausė kilstelėdamas antakį.

– Geriau, – atsakė ji ir padarė jam vietos ant krėslo.

Vakarieniaujama buvo terasoje, keturių didelių žibintų šviesoje. Migelis, Eduardas ir Santis aptarinėjo politiką, o Čikita, Marija ir Klaudija aptarinėjo vyrus. Čikita džiaugėsi padidėjusia šeima ir stebėjo jų gyvus, šiltos žibintų šviesos nutviekstus veidus. Širdyje ji nuolatos nešiojo tylią gėlą dėl Fernando, įsikūrusio Urugvajuje už daugybės mylių, kitoje upės pusėje, bet jie dažnai jį lankydavo.

Fernandą tebekamavo patirti išgyvenimai. Jis nesikirpo juodų plaukų ir jie užaugo ilgi; bent jau buvo švarūs ir žvilgėjo it varno sparnas. Ji su ilgesiu prisiminė jo vaikystės ir paauglystės vasaros atostogas, kai gyventa paprastai, kai jo žaidimai baigdavosi prieš einant gulti. Dabar jis buvo toli nuo namų, skurdo, gyveno kaip benamis šuo. Ne tas pats, kaip matyti jį Santa Katalinoje, bet suprato, kad turėtų džiaugtis, jog jis gyvas, ir nesirūpinti dėl menkniekių.

Pančitas, dabar liaunas septyniolikmetis, kuo daugiau laiko leisdavo kitose šeimose su savo bendraamžiais pusbroliais ir draugais. Čikita ragindavo pasikviesti draugų į namus, kad jam čia būtų įdomiau, bet jis, jei nešvytruodavo po polo aikštę, būdavo kur nors kitur, ir ji dažniausiai net nežinodavo nei kur, nei su kuo. Beveik jo nematydavo.

– Koks buvo Migelis, kai jūs susipažinote? – paklausė Klaudija.

Čikita nusijuokė.

– Na, jis buvo aukštas ir…

– Apžėlęs, – paslaugiai įsiterpė Santis. Visi nusijuokė.

– Apžėlęs. Bet ne toks apžėlęs kaip dabar.

– Ar jis buvo kaip vilkas, mama? Pagavo tave ir nusitempė į savo guolį?

– Oi, Santi, kartais tu tikrai juokingas. – Ji nusišypsojo ir jos akys linksmai žybtelėjo.

– Na, tėti, ar taip buvo?

– Tavo mamą vaikėsi visi. Bet tik man pasisekė, – tarė jis ir mirktelėjo Čikitai, sėdinčiai kitoje stalo pusėje.

– Jums abiem labai pasisekė, – diplomatiškai tarė Klaudija.

– Sėkmė čia niekuo dėta. Teko atnašauti ombu medžiui, – tyliai sukikeno jis.

– Ombu medžiui? – Klaudija sutriko. Marija dirstelėjo į Santį ir pastebėjo įsitempiančius žandikaulio raumenis. Jis išsitraukė pakelį cigarečių ir vieną jų prisidegė.

– Tik nesakyk, kad Santis nebuvo nusivedęs tavęs prie ombu, – nustebo Čikita. – Būdamas berniukas visą laiką sėdėdavo pačioje to medžio viršūnėje.

– Ne, nebuvo. O kuo jis ypatingas? – paklausė Klaudija kreipdamasi į Santį, bet jis neatsakė, tik tylėdamas išpūtė dūmus.

– Mes ten sugalvodavome norus. Manėme, kad medis stebuklingas, bet iš tiesų jis toks nėra. Nieko ypatinga, – skubiai paaiškino Marija, lyg tai būtų nereikšminga. Pajuto, kaip Eduardo koja pritariamai prigludo prie jos kojos.

– Tai labai ypatingas medis, – kimiai tarė Migelis. – Jis – iš mūsų jaunystės. Būdami vaikai prie jo žaisdavome, užaugę ten skirdavome pasimatymus. Tiesą sakant, nenorėčiau pasirodyti netaktiškas, bet prie ombu pirmąkart pabučiavau jūsų mamą.

– Tikrai? – nustebo Marija. Niekas anksčiau jai to neminėjo.

– Kuo tikriausiai. Tavo mamai ir man tai iš tiesų labai ypatingas medis.

– Santi, ar nusivesi mane prie jo? Degu smalsumu, – tarė Klaudija.

– Kada nors nusivesiu, – dusliai sumurmėjo Santis. Virpančių žvakių šviesoje jo veidas mirtinai išblyško, bruožai šiurpiai išryškėjo.

– Mi amor, ar tu sveikas? Labai išblyškai, – susirūpino Klaudija.

– Iš tiesų man truputį svaigsta galva. Tai dėl karščio. Visą dieną praleidau saulės atokaitoje. – Jis užgesino cigaretę, paskui pakilo nuo stalo. – Ne, tu lik ir pavalgyk, – tarė žmonai. – Man tuoj praeis, tik reikia truputį pasivaikščioti.

Klaudija, regis, nusiminė, bet prisitraukė kėdę ir tvarkingai pasitiesė ant kelių servetėlę.

– Santi, daryk, kaip tau patinka, – sausai atsakė ji ir akimis nulydėjo jį, dingstantį tamsoje. Jai vėl pasigirdo pašaipus Sofijos juokas, ataidintis iš juodos tuščios juos supančios erdvės.

Santis nudrožė per pampas prie ombu. Giedras žvaigždėtas dangus apšvietė kelią ir jam neteko klupinėti, bet ir be to jis puikiai pažinojo vietovę. Priėjęs prie medžio užsiropštė į jo viršūnę, paskui susmuko ant tvirtos šakos ir nelaimingas atsišliejo į storą kamieną. Gerklėje juto tvinksėjimą, lyg veržtų apykaklė, bet ji buvo atsegta. Suėmė gerklę ranka mėgindamas ją atpalaiduoti. Krūtinę taip pat slėgė sunkumas. Pabandė giliai įkvėpti, bet įstengė tik trūkčiojamai paviršutiniškai kvėpuoti. Juto šleikštulį, skaudėjo galvą. Santis žvelgė į naktį ir prisiminė, kaip sėdėdavo čia su Sofija žiūrėdami į viršuje spingsinčias planetas ir žvaigždes. Kažin, ar ji mato tą patį dangų, ar pakelia į jį akis ir ar tebegalvoja apie jį, Santį?

Staiga jis ėmė kūkčioti. Mėgino susitvardyti, bet rauda liejosi iš pačių gelmių. Jau seniai, labai seniai nebuvo verkęs. Nuo tada, kai prieš daugybę metų jį, kenčiantį ir palūžusį, paliko Sofija. Buvo manęs, kad pagaliau rado laimę su kita moterimi. Klaudija priversdavo jį šypsotis, kartais net prajuokindavo. Ji buvo maloni ir švelni mylėtis, gera ir dėmesinga kartu gyventi. Nereikli ir nesudėtinga. Iš paskutiniųjų stengdavosi jam įsiteikti ir tik retkarčiais netekdavo kantrybės. Buvo rami, tvardė jausmus, bet nebuvo bejausmė. Jautė viską, tik paisydavo, ką parodyti. Ji buvo tyli ir ori. Niekas nepasakytų, kad ji negraži. Prisižiūrinti. Tai kokio velnio jis ilgisi to Sofijos chaoso, to egoizmo, tos aistros? Kodėl po šitiek laiko, beveik po dešimties metų, ji vis tiek turi galios jį parklupdyti ir pravirkdyti lyg vaiką?

– Po velnių, Čiofi! – sušuko jis į drėgną nakties orą. – Velniai tave griebtų!

Klaudija norėjo šeimos. Ji nepaprastai troško vaiko. Bet jis dar nebuvo pasirengęs. Kaip jis galėtų paleisti į pasaulį vaiką, kai vis dar viliasi, kad Sofija sugrįš? Jei šitaip įsipareigotų Klaudijai, tai iš tiesų būtų įsipareigojimas visam gyvenimui. Santuoka ir turi būti visam gyvenimui, bet vaikai ją padaro negrįžtamą. Jis vis dar vylėsi, kad vieną dieną Sofija sugrįš į jo glėbį, ir norėjo būti tam pasiruošęs. Visi manė, kad jis ją pamiršo, bet jis niekuomet nepamirš. Kaip galėtų pamiršti, jei jos veidas šmėkšojo kiekvienoje estancia kertėje? Prisiminimai apie ją draikėsi po visą rančą, laikėsi prikibę prie visų baldų. Nuo jos neįmanoma pabėgti, ir jis kažkaip net nenorėjo pabėgti; ji kankino jį ir kartu teikė paguodą.

Kai Santis grįžo namo, Klaudija sėdėjo ant lovos su naktinukais ir laukė, jos veidas buvo įsitempęs ir sunerimęs. Buvo nusivaliusi visą makiažą; veidas nepadažytomis lūpomis atrodė bespalvis.

– Kur buvai? – paklausė ji.

– Pasivaikščioti.

– Tu prislėgtas.

– Dabar jaučiuosi gerai. Man reikėjo pakvėpuoti grynu oru, ir tiek, – atsakė jis. Ėmė traukti iš kelnių marškinius ir atseginėti sagas.

Klaudija nenuleido nuo jo akių.

– Ėjai prie ombu medžio, tiesa?

– Kodėl taip manai? – paklausė jis nusigręždamas.

– Nes ten eidavai su Sofija.

– Klaudija… – suirzo jis.

– Mačiau Marijos nuotraukas – daugybę nuotraukų, kuriose tu sėdi tame medyje su Sofija. Aš nekaltinu tavęs, mi amor, noriu tau padėti, – tarė tiesdama į jį rankas, bet jis toliau rengėsi ir mėtė drabužius ant grindų.

– Man nereikia pagalbos ir aš nenoriu kalbėti apie Sofiją, – įsakmiai tarė jis.

– Kodėl gi ne? Kodėl niekuomet apie ją nekalbi? – paklausė ji. Staiga jos balsas nuskambėjo nepažįstamai.

Jis pažvelgė į jos griežtą veidą.

– Norėtum, kad apie ją kalbėčiau? „Sofija tą, Sofija aną…“ Ar to norėtum?

– Nejau nesupranti, kad jei nekalbi, ji plevena virš mūsų tarsi šmėkla? Kas kartą prie tavęs prisiglaudusi pajuntu, kaip ji įsispraudžia tarp mudviejų, – tarė ji ir jos balsas suvirpėjo.

– O ką tu nori žinoti? Viską tau papasakojau.

– Nenoriu, kad slėptum ją nuo manęs.

– Aš neslepiu jos nuo tavęs. Klaudija, noriu ją pamiršti. Noriu su tavimi kurti gyvenimą.

– Tebemyli ją? – staiga paklausė ji.

– Iš kur visa tai trauki? – jis sutrikęs atsisėdo šalia jos ant lovos.

– Lig šiol buvau kantri, – dvejodama tarė ji. – Niekuomet apie ją neklausinėjau, apeidavau šią tavo gyvenimo dalį.

– Tai kodėl dabar jauti iš jos kylančią grėsmę? – švelniai paklausė jis, imdamas jos ranką.

– Nes visur ją jaučiu. Jaučiu net pauzėse tarp žodžių, kai žmonės nutyla atsikvėpti. Visi bijo apie ją kalbėti. Ką ji iškrėtė, kad žmonės taip slapukauja? Net Ana apie ją nekalba. Tarytum būtų mirusi. Dėl šios tylos ji darosi dar didesnė, dar grėsmingesnė. Jaučiu, kaip ji atima tave iš manęs. Santi, nenoriu, kad vaiduoklis atimtų tave iš manęs, – tarė ji ir, nepratusi apnuoginti jausmų, sunkiai nurijo gumulą.

– Tu manęs neprarasi. Niekas neatims. Viskas jau baigta prieš daug metų.

– Bet tu vis tiek ją myli, – drįso paprieštarauti ji.

– Aš myliu prisiminimą, Klaudija. Tik tiek, – sumelavo jis. – Jei ji sugrįžtų, mes abu būtume pasikeitę. Dabar jau esame kiti žmonės.

– Tikrai?

– Ką turėčiau padaryti, kad tave įtikinčiau? – paklausė jis prisitraukdamas ją į glėbį. Bet ir pats puikiai žinojo.

Staiga jis sugriebė ją ir karštai pabučiavo, liežuviu nuslysdamas dantimis ir dantenomis, tvirtai lūpomis spausdamasis prie jos burnos. Jai užgniaužė kvapą. Dar niekada jis nebuvo jos taip bučiavęs, nė karto taip primygtinai. Patiesė ją skersai lovos ir ligi juosmens pakėlė šilkinius naktinius marškinius. Žvelgė į švelnų jos pilvo banguotumą ir glostė ranka tylėdamas, nenuleisdamas akių. Ji atsimerkė ir pastebėjo keistą išraišką jo veide. Kai sugavusi jo žvilgsnį susiraukė, jo veidas sušvelnėjo. Jis išsišiepė, o ji bandė perprasti jo mintis, bet tuomet jis įsikniaubė jai į kaklą, bučiavo ir lyžčiojo, kol ji riktelėjo iš malonumo. Jo rankos tvirtai glamonėjo jai krūtis, glostė tarp kojų, lytėjo ryžtingai ir galingai, ir ji rangėsi, nes pasijuto geidulinga, kaip niekada anksčiau nebuvo leidusi sau jaustis. Paskui jis atsisegė kelnes ir iš jų išsilaisvino. Praskėtė Klaudijai kojas ir įsiskverbė.

– Be apsaugos? – paklausė ji. Jos veidas buvo paraudęs ir apimtas geismo.

– Klaudija, aš noriu apvaisinti tave, – atsakė jis sunkiai kvėpuodamas, žvelgdamas į ją rimtai. – Noriu kurti su tavimi ateitį.

– Ak, Santi, aš tave myliu, – laiminga atsiduso ji, it aštuonkojis apsivydama jį rankomis ir kojomis, priglausdama arčiau savęs.

„Dabar tu mane paleisi, Čiofi, – pagalvojo Santis. – Dabar aš tikrai tave pamiršiu.“

Trisdešimt pirmas skyrius

Anglija, 1982-ieji

– „Rainuolė negalėjo savo akimis patikėti. Na, tik pamanykit! Vadinasi, tas kaušelis tikrai buvo?.. Bet visi mano kaušeliai sudėti virtuvės bufetėlyje. O jergau jergau!.. Kitą sykį, kai užsimanysiu suruošti vaišes, kviesiuosi pusseserę Prancišką Purkšę!“8 – švelniai tarė Sofija ir užvertė mažą Beatričės Poter knygelę.

– Noriu dar, – paprašė mieguistai Džesika, neištraukdama iš burnos nykščio.

– Manau, vienos pakaks, gerai?

– Pasaką apie kačiuką Mažiuką? – viltingai užsiminė ji geriau įsitaisydama Sofijos skreite.

– Ne, vienos bus gana. Apkabink mane, – tarė ji apglėbdama vaiką ir bučiuodama švelnų rausvą veidelį. Džesika prigludo prie Sofijos nenorėdama paleisti.

– O raganos? – paklausė Sofijai kamšant ją lovytėje.

– Nėra jokių raganų, bent jau tikrai ne čia. Žiūrėk, šitas meškutis stebuklingas. – Ji pakišo po antklode žaislinį meškiuką. – Jei ateis ragana, šis meškutis ją užburs ir ragana išnyks kaip dūmas.

– Gudrus meškutis, – sučiauškėjo mergytė.

– Labai gudrus meškutis, – pritarė Sofija, paskui pasilenkė ir švelniai pabučiavo jai kaktą. – Labanakt. – Apsigręžusi eiti ji pastebėjo Deividą, tyliai stovintį už pravirų durų ir pro plyšį ją stebintį. Jis svajingai jai nusišypsojo. – Ką čia veiki? – sukuždėjo ji tyliai eidama iš kambario.

– Stebėjau tave.

– Tikrai stebėjai? – nusijuokė ji. – Kodėl?

Jis prisitraukė ją į glėbį ir pabučiavo į kaktą.

– Tu puikiai moki elgtis su vaikais, – kimiai tarė jis.

Ji suprato, kur jis suka.

– Žinau, bet, Deividai…

– Mieloji, aš būsiu su tavimi, tu nebūsi palikta viena. – Jis pažvelgė į baimės kupinas jos akis. – Kalbame apie mūsų vaiką. Dalelę manęs ir dalelę tavęs, vienintelį dalyką pasaulyje, kuris bus mūsų abiejų ir priklausys tik mums. Maniau, kad tu to nori.

Ji nusivedė jį koridoriumi, tolyn nuo vaiko miegamojo.

– Aš myliu vaikus ir kada nors norėčiau turėti vaiką, daug vaikų. Dalelę manęs ir dalelę tavęs. Tai pats romantiškiausias ir nuostabiausias dalykas, bet ne dabar. Deividai, prašau duoti man laiko, – paprašė ji.

– Sofija, aš neturiu laiko. Aš nejaunėju. Noriu patirti šeimos džiaugsmą, kol dar esu palyginti jaunas ir pajėgiu džiaugtis, – tarė jis jausdamas paširdžiuose keistą pojūtį, lyg jau kartą būtų tai patyręs. Daugybę kartų buvo kalbėjęs apie tai anksčiau, su Ariela.

– Greitai. Labai greitai, brangusis, pažadu, – tarė ji atsitraukdama. – Tuoj nusileisiu žemyn. Pasakyk Kristinai, kad jos dukrelė apkamšyta lovelėje ir laukia, kada ji ateis pasakyti labanakt.

Sofija uždarė paskui save miegamojo duris. Tyliai pastovėjo, norėdama įsitikinti, kad Deividas neina iš paskos. Laiptų aikštelėje buvo tylu; tikriausiai jis nulipo žemyn perduoti Kristinai jos žodžių. Ji priėjo prie lovos, pakėlė lovos užtiesalą ir pakišo ranką po čiužiniu. Ištraukė gabalą murzino balto muslino – Santigito vystyklėlį. Įsitaisė ant grindų sukryžiavusi kojas. Pakėlė audeklą prie nosies ir užsimerkė traukdama į save kvapą, kuriuo kadaise kvepėjo Santigitas. Metams bėgant audeklas patamsėjo, sudilo, kvapo nebeliko. Vystyklas labiau panėšėjo į skudurą; jei nežinotum, galima būtų išmesti kartu su kitu šlamštu. Bet Sofija jį brangino lyg patį svarbiausią turtą.

Priglausdama jį prie veido ji tarytum paspausdavo kino projektoriaus mygtuką. Užmerkdavo akis ir stebėdavo savo kūdikio vaizdus, tokius nesenus ir ryškius, lyg būtų jį mačiusi tik vakar. Prisimindavo jo mažulytes pėdutes, kiekvieną tobulą rausvą ir švelnų pirštelį, purius plaukučius, lygią glotnią odelę. Prisimindavo jausmą, kuris apimdavo jam žindant krūtį, blausų žvilgsnį, atsirandantį veide prisikimšus apvalų pilvelį. Prisimindavo viską, stengėsi nepamiršti nieko. Kaskart ir vėl sukdavo iš naujo juostą, kad nepamirštų nė vienos smulkmenos.

Juodu su Deividu jau buvo susituokę ketverius metus, ir visiems labiausiai rūpėjo, kada gi jų šeima pagausės. „Ne jų reikalas“, – piktai galvojo Sofija. Tai turėtų rūpėti tik jai ir Deividui, nors Zaza nežinia kodėl manė, kad jos padėtis ypatinga. Porą kartų Sofija piktai jai atrėžė, bet Zaza buvo kieta kaip šikšna ir nesuprato užuominos. Vieninteliai Deividas, Dominika ir Antuanas suprato, kodėl ji nenori vaiko. Dominika ir Antuanas buvo atskridę į jos vestuves, nenorėjo jų praleisti, nors tai buvo kukli ceremonija registrų biure. Nuo Ženevos laikų juodu tapo jai geresniais tėvais, nei, jos nuomone, būtų buvę tikrieji. Pagalvojusi apie Aną ir Paką, nors stengdavosi to labai dažnai nedaryti, ji prisimindavo tik išblyškusius veidus, jos atmintyje jau beveik pažaliavusius, liepiančius krautis daiktus ilgai tremčiai. Dominika dažnai jai skambindavo, visuomet suprasdavo, visuomet palaikydavo. Nepamiršdavo jos gimtadienio, siųsdavo iš Ženevos dovanėlių, iš Verbjė – atvirukų ir tarytum užuosdavo, kada reikalai klostosi ne itin gerai, nes visuomet paskambindavo pačiu laiku.

– Aš noriu vaiko, Dominika, bet bijau, – anądien prisipažino Sofija.

– Chérie, žinau, kad bijai, ir Deividas supranta tavo nuogąstavimus. Tačiau negali laikytis įsitvėrusi prisiminimų. Santigitas nebėra tavo tikrovė. Jis tau nebeegzistuoja. Galvodama apie jį tik skaudini save.

– Žinau. Nuolat sau tai kartoju, bet esu tarytum užblokuota. Vos įsivaizduoju save su dideliu ir sunkiu pilvu, puolu į paniką. Negaliu pamiršti, kiek kančių dėl to patyriau.

– Vienintelis būdas pamiršti – susilaukti vaiko su mylinčiu vyru, kuris yra šalia. Kai tas vaikas suteiks tau begalinio džiaugsmo, pamirši skausmą, kurį iškentėjai dėl Santigito, patikėk manim.

– Deividas toks mielas. Jis daug apie tai nekalba, bet žinau, kad visą laiką galvoja. Matau iš jo akių, kai žiūri į mane. Jaučiuosi labai kalta, – tarė ji atsilošdama į minkštas pagalves savo lovoje.

– Nesijausk kalta. Vieną dieną padovanosi jam kūdikį ir visi kartu būsite laiminga šeima. Tik turėk kantrybės. Laikas – stebuklingas gydytojas.

– Tu esi stebuklinga gydytoja, Dominika. Man jau geriau, – nusijuokė Sofija.

– Kaip laikosi Deividas? – paklausė Dominika. Ji buvo patenkinta, kad Sofija pamilo ir beveik atsikratė praeities.

– Kaip visuomet. Esu su juo labai laiminga. Man taip pasisekė, – nuoširdžiai prisipažino.

– Nesirūpink, esi jauna, dar turi daugybę laiko vaikams, – maloniai pasakė Dominika, bet ji suprato, dėl ko nuogąstauja Deividas, ir visa širdimi jį užjautė.

Pastaruosius penkerius metus Sofija gyveno sąmoningai. Apie gyvenimą su Deividu niekuomet negalvojo kaip apie savaime suprantamą dalyką. Nė valandėlę nepamiršo kančios, kaip juodas šydas dengiančios pirmuosius jos tremties metus, šiek tiek pritemdančios kai kuriuos įvykius, pernelyg skausmingus, jei būtų likę atviri. Santis išmokė ją gyventi dabartimi, Deividas įrodė, kad tai įmanoma. Jos meilė vyrui buvo tvirta ir nesilpstanti. Jis pasitikėjo savimi ir elgėsi ryžtingai, bet vis dėlto po santūrumu slypėjo pažeidžiamumas, kuris ją žavėjo. Jis labai retai sakydavo ją mylįs, jam tai nebuvo būdinga, bet ji žinojo, kad jis myli ir kaip smarkiai. Ji suprato.

Sofijai tik kartą teko nemaloni pareiga susitikti su savo anyta Elizabeta Harison. Deividas jas supažindino pakvietęs arbatos Bazilikų gatvės viešbutyje likus savaitei iki vestuvių. Sakė, geriausiai būtų susitikti neutralioje teritorijoje; tuomet mama negalės Sofijos bauginti ar iškelti scenos.

Susitikimas buvo trumpas ir nesmagus. Elizabeta Harison, rūsčios išvaizdos moteris standikliu suteptais žilais plaukais, siauromis tamsiai raudonomis lūpomis ir išverstomis pavandenijusiomis akimis, negailestingomis ir negyvomis kaip kapas, buvo įpratusi viską daryti savaip ir visus aplinkinius padaryti tokius pat nelaimingus kaip ji. Ji niekada neatleido Deividui skyrybų su Ariela, anytą žavėjusia ne tiek savo asmenybe, kiek kilme. Motina neatleido jam ir dėl pinigų, kuriuos šis naudojo pjesėms statyti, užuot dirbęs Užsienio reikalų ministerijoje kaip tėvas. Ji nepritariamai sušnirpštė išgirdusi Sofiją kalbant su užsienietišku akcentu, o kai ši papasakojo Fulamo rajone dirbusi Megės salone ir trinkusi klientams galvas, ji, pasiremdama lazda, kiek įstengdama oriau išdrožė lauk. Deividas žiūrėjo jai pavymui, bet nesivijo ir nemaldavo sugrįžti. Šitai ją suerzino labiausiai už viską. Deividui jos nereikėjo ir ji tarytum jam nerūpėjo. Moteris apmaudžiai sučiaupė lūpas ir grįžo į didžiulį šaltą tuščią namą Jorkšyre visiškai nepatenkinta susitikimu. Deividas pažadėjo Sofijai, kad jai niekada nebereikės su ja susitikti.

Kad ir kaip sąmoningai Sofija gyveno dabartimi, praeitis turėjo bjaurų įprotį staiga iškilti iš nežinia kur; pakakdavo menkiausios asociacijos, ir mintimis ji vėl sugrįždavo į Argentiną. Kartais tereikėdavo išvysti ilgus medžių šešėlius, vasaros pavakare nutįsusius ant vejos, arba ypač skaisčią mėnesieną, kurioje rasota žolė spindėdavo it nubarstyta briliantais. Retkarčiais užtekdavo per darbymetį užuosti šieno kvapą arba rudenį deginamus lapus. Bet niekas taip nepriminė praeities kaip eukaliptai, ir Sofija vos ištvėrė medaus mėnesį prie Viduržemio jūros, nes ten buvo drėgna ir šilta ir augo eukaliptai. Jai taip mausdavo širdį, apimdavo toks kankinantis ilgesys, kad vos įstengdavo kvėpuoti. Deividas glausdavo ją, spausdavo savo glėby, ir tas jausmas praeidavo. Paskui juodu kalbėdavosi. Jai nepatiko apie tai kalbėti, bet Deividas atkakliai tvirtino, kad slėpti skaudulius – blogas įprotis, ir versdavo nuolat pasakoti tuos pačius įvykius.

Sofiją vis kamavo du praeities epizodai: kai ją atstūmė tėvai ir ta diena, kai ji išvyko iš Ženevos amžiams palikdama mažąjį Santigitą. „Prisimenu tarytum vakar, – kūkčiodavo ji. – Mamą ir tėtį svetainėje, sunkią ir nemalonią atmosferą. Buvau tokia išsigandusi. Jaučiausi kaip nusikaltėlė. Jie buvo man svetimi, abu. Lig tol mudu su tėvu jungė ypatingas ryšys, ir staiga tėvas tapo nebeatpažįstamas. Paskui jie mane išvijo. Išsiuntė iš namų. Atstūmė mane.“ Ir ji verkdavo, kol rauda atpalaiduodavo įtampą krūtinėje ir ji vėl įstengdavo kvėpuoti. Apie sielvartą, kurį patyrė palikdama Santį, su savo vyru ji kalbėti nepajėgė, nes bijojo jį įskaudinti. Tas ašaras ji liejo slapta savo viduje, nesąmoningai leisdama širdgėlai įsitvirtinti jos esybės gelmėse ir ten pūliuoti.

Juodviem susituokus Sofija iš tiesų negalvojo apie Arielą. Kartą ar du ji buvo paminėta, kai Sofija rausėsi po pastogę ieškodama lempos, pasak Deivido, turinčios ten būti, ir aptiko krūvą Arielos tapytų paveikslų, atremtų į sieną ir uždengtų aptiesalu nuo dulkių. Jai jie nerūpėjo. Deividas užlipo pažiūrėti, paskui vėl užmetė aptiesalą. „Jai visai neblogai sekėsi tapyti“, – tepasakė, o Sofijai nebuvo labai įdomu. Ji susirado lempą ir uždariusi pastogės duris nusinešė laiptais į apačią. Vėliau ten užkopusi nebuvo ir apie Arielą negalvojo. Mažiausiai tikėjosi ją sutikti aukštuomenės pobūvyje Londone.

Sofija bijojo pobūvių. Nenorėdavo į juos eiti, bet Deividas įkalbėdavo. Ji negalinti amžinai slapstytis. „Niekas nežino, kaip ilgai tęsis šis karas, vieną kartą turi išdrįsti susitikti su žmonėmis“, – pasakė jis. Kai balandį Britanija paskelbė Argentinai karą dėl Folklando salų, Sofija pasijuto beviltiškai plėšoma pusiau. Ji buvo argentinietė, ir kad ir kaip atsiribojo nuo tos savo gyvenimo dalies, niekuomet neabejojo dėl savo tapatybės ir liko tikra argentinietė. Ją dilgino kiekviena antraštė, skaudino kiekviena negailestinga pastaba. Tai buvo jos tauta. Bet nebuvo prasmės jos ginti šioje Atlanto pusėje – britai reikalavo galvų. Deividas geranoriškai patarė tylėti, jei nenorinti, kad ir jos galva atsidurtų ant kuolo. Buvo nelengva nesivelti į smulkius ginčus, kai žmonės elgėsi taip netaktiškai – pobūviuose storžieviai daužydavo kumščiais į stalą pajuokdami „prakeiktus argius“. Argentiniečiai tapo „argiais“, ir šis vardas toli gražu neskambėjo kaip pagyrimas. Anksčiau nė nežinoję, kad yra Folklando salos, staiga visi ėmė reikšti savo nuomonę.

Sofijai tekdavo suleisti į delnus nagus, kad nesuteiktų jiems malonumo sugadinti jai nuotaiką. Tik vėliau susiriesdavo šalia Deivido ir raudodavo jam į krūtinę. Kažin kaip tvarkosi namiškiai? Jai norėjosi iškelti Louslyje ant stogo vėliavą ir garsiai iš visų jėgų šaukti, kad ji argentinietė ir tuo didžiuojasi. Ji neišsižadėjo savo tautybės. Jų neapleido. Buvo viena jų.

Tai buvo kviestiniai pietūs su šokiais, surengti neįprastai tvankų gegužės vakarą. Juose šeimininkavo Ianas ir Alisa Lankasteriai, seni Deivido draugai, ir tai buvo toks pobūvis, apie kurį kalbėti pradedama prieš kelis mėnesius ir paskui dar kelis mėnesius kalbama jam pasibaigus. „Belville Sassoon“ parduotuvėje Sofija išleido nemenką sumelę – įsigijo tamsiai raudoną suknelę be petnešėlių, kuri subtiliai blykčiojo prie rusvos jos odos. Deividui ji padarė gana didelį įspūdį, tad kaina buvo nesvarbi, ir ji išdidžiai šypsojosi, kai jis pastebėjo, kad visi kiti svečiai dėbčioja į ją susižavėję.

Paprastai tokiuose pobūviuose poros laikosi atskirai, nesirūpindamos vienas kitu. Bet Sofija nuogąstavo, kad kas nors gali įžiebti pokalbį apie karą, tad paėmė Deivido ranką ir nerami sekiojo paskui jį po kambarį. Moterys buvo gausiai pasidabinusios deimantais, šukuosenos supurkštos laku, apdarų peteliai atsikišę, makiažas bauginamas. Sofija jautėsi lengvutė, nors pasipuošusi per kukliai, su paprastu vienu briliantu, žėrinčiu ant apnuogintos rusvos krūtinės. Deivido gimtadienio dovana. Ji pastebėjo, kad žmonės šnibždasi jai einant pro šalį ir nutyla jai artinantis. Karo niekas neminėjo.

Hampstede, sode už Lankasterių namo, buvo ištempta didelė palapinė žydrais ir baltais dryžiais. It augaliniai fontanai ant kiekvieno stalo sviro didžiulės gėlių kompozicijos, palapinė spindėjo tūkstančių žvakių šviesa. Paskelbus pietus Sofijai palengvėjo pamačius, kad juodu su Deividu sėdi prie to paties – šeimininko stalo. Atsisėdusi ji mirktelėjo kitoje pusėje sėdinčiam Deividui patikindama, kad ji patenkinta. Regis, jis pažinojo pudruotą ponią kairėje, bet vieta jam iš dešinės dar buvo tuščia.

– Malonu vėl susitikti, – sušuko vyras, sėdintis Sofijos kairėje. Jis buvo plikas, apvalaus džiugaus veido, siaurų lūpų ir šviesių vaiskių akių. Sofija dirstelėjo į jo kortelę su vardu. Džimas Raisas. Buvo jį anksčiau sutikusi. Vienas tų niekuo neišsiskiriančių žmonių, kuriuos visur sutinki, bet negali prisiminti vardų.

– Man taip pat malonu jus matyti. – Ji nusišypsojo bandydama prisiminti, iš kur jį pažįsta. – Kur paskutinį kartą buvome susitikę? – paprastai paklausė ji.

– Pristatant Klarisos knygą, – atsakė jis.

– Na, taip, – pritarė Sofija spėliodama, kas ta Klarisa.

– Dievulėliau, kas gi tai? – staiga tarė jis nukreipdamas žvilgsnį į aukštą liekną moterį, grakščiai žengiančią pro stalus prie jų. Sofija sukando dantis bijodama, kad jei liks išsižiojusi, gali ir nebeužčiaupti burnos. Nepaprastai daili būtybė kuklia balta suknele, be jokios abejonės, buvo Ariela. Sofija žiūrėjo, kaip ji artinasi prie stalo. Ji taip pat pastebėjo, kad kėdė Deivido dešinėje tebėra tuščia. „Dieve, maldauju, ne, – meldėsi ji, – tik ne šalia Deivido.“

– Ar ten ne Ariela Harison, Deivido buvusioji? – paklausė vyras, sėdintis dešinėje. – Kas per velniava, – sumurmėjo, tuo tarpu Ariela pasisveikino su apstulbusiu Deividu ir atsisėdo šalia.

– Džordžai, – įspėjo Džimas mėgindamas užbėgti už akių gresiančiam netaktui.

– Tegu juos šimtas, didžiausia velniava! – piktdžiugiškai sumurmėjo vyras apsilaižydamas lūpas. Paskui atsisukęs į Sofiją paklausė: – Kaip manote, ar Ianas su Alisa taip padarė tyčia?

– Džordžai!

– Malonu tave matyti, Džimai. Tai bent velniava, ar ne? – pakartojo jis ir vyptelėjęs supratingai palinksėjo galvą.

– Džordžai, ar galiu tau pristatyti Sofiją Harison, Deivido Harisono žmoną? Džordžas Heviveteris.

– Kad juos kur galas, – tarė Džordžas.

– Taip ir maniau, kad šitaip pasakysi, – atsiduso Džimas.

– Baisiausiai atsiprašau. Tikrai. Koks aš kvailys.

– Nesijaudink, Džordžai, – tarė Sofija viena akimi stebėdama Džordžą Heviveterį, dabar raudoną kaip pipirą, kitos nenuleisdama nuo Arielos.

Šiltoje žvakių šviesoje Ariela atrodė stulbinamai. Balti plaukai, sušukuoti atgal ir susegti į tvarkingą šinjoną, išryškino ilgą jos kaklą ir dailų apatinį žandikaulį. Ji atrodė šaltoka, bet graži. Deividas atsilošė kėdėje lyg norėdamas atsitraukti atokiau, tuo tarpu Ariela pakreipusi galvą pasviro prie jo lyg atsiprašinėdama. Deividas linktelėjo į Sofijos pusę, Ariela pažvelgė į ją ir mandagiai nusišypsojo. Sofija šiaip taip išspaudė šypsnį ir skubiai nusisuko, nenorėdama akimis išsiduoti bijanti.

– Atleiskite dėl Džordžo. Netaktiškas kvailys. Negalvoja, ką sako. Visuomet gali tikėtis, kad Džordžas ką nors ne laiku ir ne vietoje leptelės. O jau kai lepteli, tai lepteli, – tarė Džimas šliurpdamas vyną. – Anądien atėjęs pas Dagį Kričtoną rėžė: „Mielai išdulkinčiau tą šviesiaplaukę kekšytę, stovinčią ana ten – ji tikrai sutiktų“, – ir tik tada susivokė, kad čia naujoji Dagio paukštytė. Visiškai apsikvailino. Nemokantis elgtis kvailys.

Jam ėmus pasakoti dar vieną Džordžui nutikusią istoriją Sofija maloniai juokėsi. Ji matė, kad Deivido ir Arielos kūnų kalba tampa šiltesnė ir draugiškesnė. Vylėsi, kad Ariela užsprings lašišos ašaka arba raudonuoju vynu aplaistys savo nepriekaištingai baltą suknelę. Įsivaizdavo jų pokalbį: „Tai štai toji mažoji argė. Kokia miela – kaip mažas šunytis.“ Nekentė jos. Nekentė ir Deivido, kam jis toks malonus. Kodėl neatsistojo ir neatsisakė su ja kalbėtis? Juk tai jinai jį paliko. Pažvelgė į kitoje stalo pusėje sėdintį Ianą Lankasterį, labai įsitraukusį į pokalbį su rausva liesa ponia, sėdinčia jo dešinėje. „Atrodo, lyg būtų kabėjusi pritvirtinta prie kieno nors trobelės lubų ir džiūvusi it koks Bundnerfleisch9 gabalas“, – pamanė piktai, paskui vėl mandagiai nusijuokė iš Džimo pasakojimo.

Pietų ceremonija vyko gana lėtai. Regis, visi be galo ilgai valgė, gėrė ir šnekučiavosi. Kai pagaliau buvo patiekta kava ir prisidegtos cigaretės, Sofija siaubingai norėjo važiuoti namo. Tuomet Ianas Lankasteris užsipuolė argentiniečius, ir Sofija sustingo kėdėje kaip apstulbęs žvėrelis.

– Prakeikti argiai, – pareiškė jis glebiomis pūslėtomis lūpomis užsitraukdamas cigarą. – Bailiai, visi bailiai. Sprunkantys nuo britų kulkų.

– Visi žinome, kad tas kvailys Galtjeris puolė mūsų teritoriją tik norėdamas atitraukti tautą nuo beviltiškos savo vidaus politikos, – pašiepė Džordžas. Džimas pavartė akis.

– Palaukite, – įsiterpė Deividas. – Ar mums dar nenusibodo aptarinėti šį karą? – Jis dirstelėjo į kitapus stalo sėdinčią pasišiaušusią Sofiją.

– Ak, taip. Atleisk. Pamiršau, kad esi vedęs argę, – piktai tarė šeimininkas.

– Argentinietę, – suirzusi pataisė Sofija. – Mes argentiniečiai, ne argiai.

– Bet jūs užpuolėte britų teritoriją, tad turite atsakyti už padarinius – arba mauti šalin, – pridūrė jis ir įžeidžiamai nusijuokė.

– Jie dar vaikai. Penkiolikmečiai šauktiniai. Stebitės, kodėl jie išsigandę? – tvardydama pasipiktinimą tarė Sofija.

– Galtjeriui vertėjo apie tai pagalvoti prieš įsiveržiant. Graudu. Absoliučiai apgailėtina. Mes nušluosime juos į jūrą.

Sofija beviltiškai pažvelgė į Deividą. Šis kilstelėjo antakius ir atsiduso. Stalas nutyko; visi sutrikę spoksojo į lėkštes. Gretimi stalai, klausęsi Iano puolimo, laukė, kas bus toliau. Tuomet tyloje pasigirdo švelnus balsas.

– Turiu pagirti jūsų mandagumą, – lipšniai tarė Ariela.

– Mandagumą? – nejaukiai atsiliepė Ianas.

– Taip, mandagumą, – lėtai pakartojo ji.

– Nesuprantu, apie ką tu.

– Ak, liaukis, Ianai, nesikuklink. – Ji žaviai nusijuokė.

– Iš tiesų, Ariela, nesuprantu, – tarė jis irzdamas. Ariela apsidairė norėdama įsitikinti, ar visi klausosi. Tokiomis valandėlėmis jai patikdavo publikos dėmesys.

– Noriu pagirti jūsų diplomatiškumą. Štai, vyksta karas su Argentina, o judu su Alisa palapinei parinkote Argentinos vėliavos spalvas. – Ji pakėlė akis į plačias žydras ir baltas juostas. Visi nusekė jos žvilgsnį ir apsidairė. – Manau, visi turėtume pakelti taures. Gaila, kad ne visi esame tokie malonūs. Išjuokiame Argentiną ir jos žmones, būdami kartu su vienu iš jų. Sofija argentinietė, ir esu tikra, ji savo šalį myli ne mažiau nei mes savąją. Kaip liūdna, kad visiems mums trūksta taurumo: vadiname juos argiais ir bailiais, kai ji, šiaip ar taip, yra tavo viešnia, Ianai, ir sėdi prie tavo stalo. Tavo viešnia prie tavo stalo. Kaip apmaudu, kad mandagumas, su kuriuo pradėjai pasirinkęs šias spalvas, nusiplovė kartu su vynu. Bet vis tiek noriu pakelti taurę už tavo diplomatiškumą ir šią progą, nes dėmesys tebėra. Visuomet sakoma, kad svarbiausia dėmesys, juk tiesa, Ianai?

Ariela pakėlė taurę, paskui priglaudė prie blyškių lūpų. Ianas vėl užsitraukė dūmą ir užspringo, kraujas suplūdo jam į veidą ir užliejo siaubingu raudoniu. Deividas nustebęs žiūrėjo į Arielą, sužiuro ir visi kiti prie jo ir aplinkinių stalų. Sofija dėkinga jai nusišypsojo ir kartu su gurkšniu raudonojo vyno nurijo savo įniršį.

– O dabar, Sofija, gal palydėtum mane į moterų tualetą? Regis, man jau gana kai kurių prie šio stalo sėdinčių žmonių draugijos, – stodamasi nerūpestingai tarė ji. Vyrai pašoko linkčiodami ir rodydami pagarbą, iš nuostabos net išsižioję. Iškėlusi galvą, kiek leido jai jėgos, Sofija priėjo prie Arielos. Ši paėmė jos ranką ir nusivedė pro nuščiuvusių svečių stalus prie durų. Išėjusi laukan Ariela prapliupo juoktis.

– Pasipūtęs bukagalvis, – tarė ji. – Man reikia parūkyti, o tau?

– Nežinau nė kaip jums atsidėkoti, – vis dar drebėdama tarė Sofija. Ariela pasiūlė jai cigaretę. Sofija atsisakė.

– Nedėkok. Mėgavausi kiekviena akimirka. Man Ianas visuomet ne itin patiko. Niekad nesupratau, ką Deividas jame mato – ir pagalvok, ką turi kentėti jo vargšė žmona! Naktis po nakties tas šniokštavimas ir pūškavimas raudonu veidu, o dar cigarų tvaikas iš burnos. Fe!

Jiedvi nuklydo prie suolelio ir atsisėdo. Palapinė švytėjo nutvieksta iš vidaus, gaudesys vėl atsinaujino, panašiai kaip dumplės gęstančiose žaizdro anglyse vėl įpučia liepsną. Ariela prisidegė cigaretę ir užsikėlė koją ant kojos.

– Net neįsivaizduoji, kaip buvo sunku išlikti oriai. Norėjau šliūkštelėti jam į veidą savo vyną, – tarė Ariela, tarp ilgų pirštų išpuoselėtais rausvais nagais spausdama cigaretę.

– Laikėtės labai oriai. Jis neteko žado ir įtūžo.

– Gerai. Kaip jis drįsta! – sušuko ji įtraukdama į plaučius dūmus.

– Bijau, kad visi drįsta. Nenorėjau šįvakar ateiti, – liūdnai tarė Sofija.

– Tau šis laikas turėtų būti siaubingas. Man labai gaila. Žaviuosi tavimi – vis dėlto atėjai. Esi kaip gazelė liūtų knibždančiame lauke.

– Deividas norėjo, kad eičiau, – atsakė ji.

– Žinoma. Kaip jau sakiau, niekad nesupratau, ką jis tame bjauriame žmoguje mato!

– Manau, po šio vakaro ir jis ne kažin ką jame įžiūrės, – nusijuokė Sofija.

– Tai jau taip. Tikriausiai nebesikalbės su juo. – Ji pro lūpų kamputį išpūtė dūmus ir pro tankias juodas blakstienas tyrinėjo Sofijos veidą. – Deividui labai pavyko, kad rado tave. Dabar jis – kitas žmogus. Laimingas, patenkintas. Atrodo jaunas ir gražus. Tu jam labai tinki. Aš beveik pavydžiu.

– Dėkui.

– Žinai, mudu vienas kitam buvome labai blogi. Tikrai labai blogi, – tarė ji kratydama ant žolės pelenus. – Jis visą laiką ant manęs niurzgėdavo, o aš buvau reikli ir išlepinta. Ir tebesu. Gailiuosi, kad jį skaudinau, bet džiaugiuosi, kad mūsų keliai išsiskyrė. Jei būtume likę kartu, būtume vienas kitą pribaigę. Kai kurie dalykai tiesiog negali pavykti. Bet tu ir Deividas… Permatau, kuri pora susigyvens. Tu sulipdei jo širdį – aš taip nebūčiau sugebėjusi.

– Jūs per griežtai save vertinate, – tarė Sofija svarstydama, kodėl apskritai jautė Arielos grėsmę.

– Ir jo draugai man niekuomet nepatiko. Zaza buvo tikra rakštis. Jai pačiai reikėjo Deivido. Tavo vietoje jos pasisaugočiau.

– Na, Zaza smalsauja ir visur kišasi, bet man ji patinka, – nenusileido Sofija.

– Ji manęs nekentė. Tikrai. Judu su Deividu skirti vienas kitam. Nors dabar ir mudvi turime šį tą bendro – abi nekenčiame Iano Lankasterio. – Ji nusijuokė.

– Tikrai turime, – atsiduso Sofija. – Maniau, gyvenate Prancūzijoje?

– Gyvenau su Alanu, mieluoju Alanu, – tarė Ariela ir karčiai nusijuokė. – Dar vieni neilgai trukę santykiai. Nežinau, – sunkiai atsiduso ji, – matyt, pastovumas man svetimas.

– Kur Alanas dabar?

– Ten pat, Provanse, vis dar bando prasimušti kaip fotografas, toks pat šelmis ir išsiblaškęs. Labai jau išsiblaškęs. Manau, nė nepastebėjo, kad išvažiavau.

– Negaliu įsivaizduoti, Ariela, kad kas nors jūsų nepastebėtų.

– Galėtum, jei pažinotum Alaną. Šiaip ar taip, manau, man geriau sekasi be vyrų, neprisirišus, neįsipareigojus. Matai, širdyje aš čigonė, visuomet tokia buvau. Tapau ir keliauju – toks mano gyvenimas.

– Louslyje, pastogėje, mačiau vieną jūsų paveikslų. Labai puikus, – tarė Sofija.

– Tu labai maloni. Dėkui. Reikėtų atvažiuoti ir jį pasiimti. Gal kartu išgertume arbatos.

– Būtų smagu.

– Gerai. – Ji nusišypsojo. – Ir man labai patiktų. Ar judu su Deividu ketinate turėti vaikų?

– Gal.

– Oi, būtinai. Myliu vaikus – svetimus. Niekad nenorėjau pati susilaukti vaikų, bet Deividas jų troško. Mes visą laiką dėl to kivirčydavomės. Vargšas Deividas, kaip aš jį kankindavau. Per ilgai neatidėliokite, Deividas juk nejaunėja. Jis bus nuostabus tėvas. Jis labai nori būti tėvu.

Išgirdusi šiuos žodžius Sofija atsilošė ir pažvelgė į žvaigždes. Mąstė apie visus tuos jaunuolius, žūvančius Malvinų kalvose. Visi turėjo motinas, tėvus, brolius, seseris, senelius, kurie jų gedėjo. Prisiminė, kaip tėvas jai, dar vaikui, aiškino apie mirtį; sakė, kad kiekviena siela virstanti žvaigžde. Tuomet ji juo tikėjo. Tebetiki juo ir dabar, bent nori tikėti. Žvelgė aukštyn į sielas, mirgančias tylioje begalybėje. Senelis O’Dvajeris jai pasakodavęs, kad gyvenimas tėra globojimas ir dauginimasis, nieko daugiau, kad gyvybę reikia puoselėti su meile, nes be jos ji pražus. Savo meilę ji galėjo skirti Deividui, bet staiga pažvelgusi į milijonus sielų viršuje suvokė, kad meilės prasmė – kurti vis daugiau meilės. Tuomet nusprendė, kad pagaliau yra pasirengusi kūdikiui. „Gali būti, kad Santigitas – taip pat viena iš tų žvaigždžių, – liūdnai pamanė ji, – nes aš jo niekada nepamatysiu.“ Prisiminė Dominikos patarimą ir suprato turinti jį pamiršti.

8 Vertė Viltaras Alksnėnas (vert. past.).

9 Šveicarijoje gaminama specialiai paruošta vytinta jautiena (vert. past.).

Trisdešimt antras skyrius

Simpatija Arielai turėjo ypač malonų aspektą – neįtikėtinai kamavo Zazą. Perpasakodama Arielos pergalingą kalbą ir stebėdama, kaip Zaza niekinamai rauko savo smalsią nosį, Sofija patirdavo didžiulį pasitenkinimą. Nuo pobūvio praėjo daugiau kaip mėnuo, bet Zazos susidomėjimas Ariela buvo nepasotinamas, ir kas kartą sutikusi Sofiją ji versdavo vėl smulkiai atpasakoti šią istoriją.

– Kaip ji gali tau patikti? Ji – kalė! – aikčiojo Zaza per klaidą prisidegdama iškart dvi cigaretes. – Po paraliais! – sušuko sviesdama vieną jų į židinį. – Nejau tikrai taip padariau?

– Bet ji buvo nepakartojama. Taip šaltakraujiškai sutrynė Ianą Lankasterį į miltus… Laikėsi labai oriai ir kartu buvo negailestinga – reikėjo tą pamatyti. Žinai, po visko jis manęs atsiprašė. Menkysta. Žinoma, buvau labai mandagi. Neketinau nusileisti iki jo lygio, bet daugiau nenoriu jo matyti, – išdidžiai tarė ji.

– O Deividas tikrai prisiekė daugiau su juo nebesusitikinėsiąs?

– Viskas baigta, – atsakė ji ir pirštu brūkštelėjo sau per kaklą juokais vaizduodama mirties bausmę. – Baigta. – Ji nusijuokė. – Praėjusią savaitę Ariela atvažiavo pasiimti paveikslų ir ne tik išgėrė arbatos, bet ir liko nakvoti. Kalbėjomės be perstojo. Nenorėjau, kad ji išvažiuotų. – Ji matė, kaip Zaza muistosi.

– O Deividas?

– Kas buvo, pražuvo.

– Stačiai neįtikėtina. Neįtikėtina. – Ji atsiduso ir ėmė nuo nago lupinėti atšokusį skaisčiai raudoną laką. – Jūs keistuoliai, abu.

– Dievulėliau, pažiūrėk, kiek laiko. Prieš pasimatymą su Deividu ketvirtą jo biure dar esu užsirašiusi pas gydytoją, – susirūpino Sofija žiūrėdama į savo laikroduką. – Man tikrai reikia eiti.

– Dėl ko užsirašiusi? – paklausė Zaza, paskui patikslino: – Tik noriu žinoti, ar esi sveika?

– Na, taip, sveika. Tiesiog eilinis apsilankymas pas odontologą ir higienistą, – nerūpestingai tarė Sofija.

– Gerai. Perduok Deividui linkėjimus, – atsakė Zaza atidžiai tyrinėdama Sofiją žaliais šešėliais storai nuteptomis akimis. „Žinome tuos odontologus, – pamanė sau. – Kažin ar tik nebus įsipainiojęs koks nors ginekologas.“

Į Deivido biurą Sofija atvažiavo pusę penkių. Ji buvo išblyškusi ir visa virpėjo, bet vis tiek šypsojosi santūria nepaprastą paslaptį slepiančio žmogaus šypsena. Su savo vaikinu plepėjusi sekretorė skubiai padėjo ragelį ir žvaliai pasisveikino su viršininko žmona. Sofija nelaukė, kol bus pranešta apie jos atvykimą, ir tiesiai nudrožė į vyro kabinetą. Jis pakėlė žvilgsnį nuo stalo. Sofija atsišliejo į duris ir nusišypsojo.

– Dieve mano, tu laukiesi, – lėtai tarė jis ir jo veidą nušvietė nerimastinga šypsena. – Tikrai? Prašau pasakyti, kad tikrai laukiesi. – Drebančia ranka jis nusiėmė akinius.

– Taip, laukiuosi, – tarė ji ir nusijuokė. – Nė nežinau, ko griebtis.

– Na, tą žinau aš, – atsakė jis pašokdamas ir dideliais žingsniais žengdamas prie jos. Sugriebė ją į glėbį ir tvirtai priglaudė prie savęs. – Viliuosi, kad tai mažytė mergytė, – tyliai sukuždėjo jai į kaklą. – Miniatiūrinė Sofija.

– Neduok Dieve, – sukikeno ji.

– Negaliu patikėti, – atsiduso jis atsitraukdamas ir uždėdamas platų delną jai ant pilvo. – Ten viduje yra mažytis žmogeliukas, augantis kas dieną po truputį.

– Porą mėnesių niekam nesakykime – dėl visa ko, – perspėjo ji. Paskui prisiminė Zazos veido išraišką. – Pietavau su Zaza jos namuose. Apsimečiau turinti aplankyti odontologą. Bet juk pažįsti Zazą. Manau, ji kai ką įtaria.

– Nesijaudink. Aš nuo jos apginsiu, – tarė bučiuodamas jai kaktą.

– Bet norėčiau pasakyti Dominikai.

– Puiki mintis. Turi pasakyti visiems, kuriems nori.

Įprastas rytinis pykinimas Sofijos nekamavo. Tiesą sakant, net stebėjosi, kokia jaučiasi neįtikėtinai žvali ir energinga. Deividas blaškėsi aplink nė nenutuokdamas, kuo galėtų pasitarnauti ir kaip ją palaikyti. Ankstesnis jos nėštumas suteikė jai kankinamų išgyvenimų, o šis buvo visiškai kitoks. Ji juto tokį džiaugsmą, kad prisiminimai apie Santigitą virto tik atminties migla. Deividas lepino ją dėmesiu. Pirko tiek daug dovanų, kad po kelių savaičių jai teko liepti liautis pirkus, nes namuose nebeliko joms vietos. Kas dieną ji kalbėdavosi su Dominika ir ši pažadėjo bent kartą per mėnesį apsilankyti.

Kai po trijų mėnesių juodu visiems pranešė naujieną, Sofija buvo apipilta susijaudinusių draugų ir Deivido giminaičių siunčiamomis gėlėmis ir dovanomis. Kadangi jodinėti nebegalėjo, Sofija vėl ėmėsi fortepijono – triskart per savaitę mokėsi pas žvalų aštuoniasdešimtmetį, kurio veidas jai priminė vėžlį. Reguliariai lankydavosi Londone pas ginekologą ir šimtus svarų išleido būsimo kūdikio reikmenims, be kurių tiesiog negalima išsiversti. Tvirtai tikėdama, kad susilauks mergaitės, rinkosi pačius moteriškiausius daiktelius ir paprašė Arielos vaikelio miegamojo sienas išpiešti straksinčiais „Mikės Pūkuotuko“ personažais. „Noriu, kad kambarys būtų šviesus ir džiaugsmingas“, – pasakė ji. Arielai taip meistriškai pavyko, kad kilo nauja mada ir ji keliavo po Glosteršyrą su teptuku ir E. H. Šepardo iliustracijomis rankose.

Vasarį gerti arbatos džiugiai atskubėjo Zaza ir atvežė pilną automobilį senų savo vaikų drabužėlių. Ji atsisėdo ant sofos kuo arčiau židinio ir žvilgančiu sidabriniu žiebtuvėliu, kurį jai Kalėdoms padovanojo Tonis, prisidegė cigaretę.

– Brangioji, šiuose namuose taip šalta. Kas nutiko jūsų šildymui? – drebėdama pasiskundė ji.

– Aš visą laiką virte verdu. Manau, tikriausiai dėl to, kad laukiuosi, – paaiškino Sofija visiškai patogiai jausdamasi su berankoviu megztiniu atverčiama apykakle.

– Tikriausiai taip ir yra, bet kaipgi mes, visi kiti? Tikrai stebiuosi, kad Deividas neprieštarauja.

– Deividas – tikras angelas. Praėjusį sekmadienį turėjo bėgti pirkti man stiklainio alyvuogių. Taip jų užsimaniau. Tiesiog negalėjau tverti.

– Fe, man alyvuogės niekuomet pernelyg nepatiko. Kaip šlykštu, – pasibjaurėjo Zaza. – Na, atidarykime šitą lagaminą ir parodysiu savo turtą. Ne, brangioji, tik ne tu. Tu sėdėk, kur sėdėjusi, o sunkų darbą padarysiu aš, – valdingai pareiškė ji, kai Sofija pabandė užkelti lagaminą ant kavos stalelio. Zaza jį atsegė nykščiu ir smiliaus krumpliu atsargiai suėmusi užtrauktuką – bijojo nusilaužti nagą.

– Šitos priklausė Nikui, – parodė ji iškėlusi raudonas velvetines kelnytes. – Žavingos, tiesa?

– Dvejų metų berniukui tiesiog tobulos, – nusijuokė Sofija. – Bet čia bus mergaitė. – Ji priglaudė ranką prie atsikišusio pilvo.

– Dar nežinia, – atsiliepė Zaza. – Pilvas atrodo taip, lyg nešiotum berniuką. Pamenu, tokios formos buvo maniškis, kai laukiausi Edžio. Koks jis buvo meilutis.

– Ne, aš žinau, kad bus mergaitė. Jaučiu.

– Kad ir kas būtų, jei tik turės po dešimt rankų ir kojų pirštų, visa kita bus nebesvarbu.

– Man svarbu, – paprieštaravo Sofija, mintyse linkėdama sau mergytės. – Štai dailus dalykėlis, – pridūrė ištraukdama mažą baltą suknytę. – Na, šita tai tikrai mergytei.

– Tai Andželos suknytė. Tokia dailutė. Ką ir sakyti, labai jau greitai iš jų išaugama.

– Labai malonu, kad skolini juos man, – tarė Sofija, laikydama miniatiūrinius žydrus batukus.

– Nebūk kvaila. Aš juos ne skolinu, aš juos tau atiduodu. Man jų nebereikia.

– O Andžela? Kada nors jai gali jų prireikti.

– Dieve, Andžela! – pyktelėjo ji. – Dabar jai siaubingas pereinamasis amžius. Tvirtina, kad vyrai jai nepatinka ir kad yra įsimylėjusi merginą vardu Mandė.

– Tikriausiai taip sako tik norėdama tave paerzinti, – išmanančiai tarė Sofija.

– Na, jai pavyksta. Ne todėl, kad nerimaučiau dėl Mandės.

– Ne dėl jos?

– Ne, man pačiai kadaise patiko moterys – nesakau, kad nuo mokyklos laikų būčiau prie kurios nors prisilietusi. Bet Andžela dėl to jaučiasi labai prislėgta. Ji šiurkšti ir nepagarbi, švaisto visus duodamus pinigus, paskui prašo dar, tarytum pasaulis jai būtų skolingas. Ar bent mes. Nė negalvodama mainyčiau ją į dešimt Edžių. Jei Andžela tokia bus ir toliau, jai šitų nereikės, – tarė ji ilgais raudonais nagais pastverdama megztus batelius. – Ne, viliuosi, kad Edis kada nors padarys mane močiute, bet gal dar negreitai. Tikrai dar esu per jauna ir žavi būti senele. Ar pastaruoju metu mateisi su Ariela?

– Senokai nesimatėme. Ji daug tapo.

– Tas kambarys – tikras stebuklas. Ji labai talentinga, – tarė Zaza kilstelėdama siaurus antakius ir su pasigėrėjimu linksėdama.

– Ji ketina atvykti paskutinį kovo savaitgalį, – pranešė Sofija. – Gal ir judu su Toniu atvažiuotumėt? Deividui būtu malonu jus matyti. Atvažiuos ir mano netikri tėvai, Dominika ir Antuanas. Bus šaunu. Dominika tau patiks.

– Ak, nežinau. Mudvi su Ariela niekuomet nesutarėme. Man ji nepatiko, – dvejodama sumurmėjo ji.

– Tai buvo prieš daugybę metų. Dabar jūs abi – visai kitokie žmonės. Jei aš pamilau Arielą, tikrai ją pamilsi ir tu. Atvažiuokit, prašau. Būti nėščia – puiku, bet negaliu jodinėti ir nelabai turiu ką veikti, tik groju gamas vėžlio pamokoms. Man reikia geros draugijos, – meldė ji.

Zaza valandėlę pagalvojo.

– Na, gerai, įkalbėjai, – linksmai tarė ji. – Mielai atvažiuosiu. Pailsėsiu nuo Andželos. Galės viena karaliauti sumautam name.

– Tuomet sutarta. Gerai, – nudžiugo Sofija.

Kovą palengva išstūmė nekantraujantis pavasaris, sode pribarstęs snieguolių ir ankstyvųjų narcizų. Sofijos pilvas išsipūtė, jame auganti palaima nutarė šokinėti kaip tik tuomet, kai ji norėdavo ramybės. Kartais matydavo mažytį kumštelį, trumpam įsiremiantį į odą, – spardydamasis ir mojuodamas kumštukais vaikelis veržėsi į šį pasaulį. Kartais jis šokdavo pagal jos neryžtingai pianinu skambinamą muziką, kol „vėžlys“ Haris Hamfris taip nusigąsdavo, jog beveik pasislėpdavo kiaute, o jos marškiniai paslaptingai judėdavo šalia jo. Deividui patikdavo padėti galvą jai ant pilvo ir klausytis kūdikio, plūduriuojančio amniono skystyje. Ilgas valandas juodu spėliodavo, į ką ji bus panaši, kokius jųdviejų bruožus paveldės.

– Tavo ryškias rudas akis, – tarė Deividas bučiuodamas Sofijos akių vokus.

– Ne, gražias mėlynas tavo akis, – paprieštaravo Sofija bučiuodama jo akis.

– Tavo nosį.

– Dėl nosies sutinku, – nusijuokė ji meiliai bučiuodama jo didelę nosį.

– Tavo burną, – pasakė jis, bučiuodamas ją į lūpas.

– Žinoma, – sutiko ji, – bet tavo protą.

– Suprantama.

– Mano figūrą.

– Norėčiau, jei ji bus mergaitė. Tavo talentą jodinėti. Tavo drąsą.

– Tavo meilumą, o ne mano užsispyrimą.

– Ir tavo išdidumą.

– Gerai, tik neaitrink man žaizdos!

– Tavo juokingą eiseną.

– Ne tokia jau ji ir juokinga.

– Juokinga – tu vaikštai kaip antis, – tarė jis, ir ji nusijuokė.

– Tikrai? – apsimetė susidrovėjusi. Bet puikiai žinojo, kad jis teisus ir kokia jos eisena patraukli. Kadaise Santis buvo ją apkaltinęs, esą ji tyčia taip vaikštanti norėdama patraukti dėmesį; sakė, dėl to atrodanti savimi patenkinta ir pasipūtusi. Bet ji neapsimetinėjo, ji visuomet taip vaikščiojo.

– Jei bus berniukas…

– Nebus berniukas. Žinau, kad tai mergaitė. Maža mergaitė, – neabejojo ji.

– Dar viena Sofija. Dieve, padėk!

Ji apglėbė rankomis jo kaklą ir pabučiavo švelnų odos lopinėlį už ausies. Jis laikė ją tvirtai apkabinęs ir jos labui meldė, kad kūdikis būtų mergytė ir kad ji būtų tokia pat žavinga kaip ir jo žmona.

Pirmiausia atvyko Ariela. Vos įstengė nuslėpti įniršį sužinojusi, kad atvyksta ir Zaza. „Na, pasistengsiu neparodyti nepasitenkinimo“, – maloningai pareiškė ji Deividui, nešančiam jos lagaminą į viršų, į jos kambarį. Gulėdama ant lovos ir nurodinėdama Sofija padėjo jai išsikrauti daiktus, kai lodami šunys pranešė apie privažiavusį automobilį. Sofija dirstelėjo pro langą ir pamojo Zazai su Toniu.

– Apačioje yra Deividas, – tarė Sofija vėl įsitaisydama ant lovos.

– Palikime viską, kaip yra, gerai? – pasiūlė Ariela. – Visuomet keistai jaučiuosi čia sugrįžusi, bet nebūdama šeimininkė. Gražus namas. Nesuprantu, kas mane apsėdo ir privertė išvažiuoti, – pajuokavo ji.

– Na, džiaugiuosi, kad išvažiavai, tad prašyčiau neapsigalvoti.

– Ak, gerai jau, jei primygtinai reikalauji.

Kaip tik tuo metu įbidzeno šunys, lydimi Deivido, Tonio ir Zazos.

– Brangioji Ariela, šimtas metų, – prapliupo Zaza nenatūraliai šypsodama savo ryškiai raudonomis lūpomis.

Ariela jai ramiai nusišypsojo.

– Tiesą sakant, praėjo daugybė metų. Kaip tau sekėsi? Matau, vis dar su Toniu, – pasakė žiūrėdama į Tonį ir Deividą, nueinančius koridoriumi.

– Mielasis Tonis, moku gerą daiktą atskirti nuo niekam tikusio, – tarė Zaza ir nervingai nusijuokė. – Puikiai atrodai, Ariela, – pridūrė. Galėjo vadinti Arielą visokiausiais žodžiais, bet negalėjo paneigti jos švytinčio grožio, kuriuo ši taip garsėjo.

– Dėkui. Tu taip pat, – mandagiai atsakė Ariela, liauna balta ranka perbraukdama savo angeliškus plaukus.

– Tas kambarys puikiai sumanytas. Jis nuostabus, – prabilo Zaza apie kūdikio kambarį.

– Esu tiesiog užversta užsakymais. Vos spėju vykdyti, – pareiškė Ariela.

– Na, brangioji, tu labai sumani. Labai labai sumani. Niekad nemaniau, kad taip puikiai tapai.

– Tiesą sakant, pasakų personažai – ne mano pašaukimas, bet tai nauja, o man naujienos patinka.

– Taip, – pritarė Zaza.

Palikusi Arielą išsikrauti daiktų Sofija palydėjo Zazą į jos kambarį.

– Brangioji, nesakei, kokia ji daili, – sušnypštė Zaza, kai Ariela nebegalėjo jų išgirsti.

– Pažinojai ją daugybę metų.

– Taip, bet ji pagražėjo. Niekada dar, na, taip nešvytėjo. Taip, turėjo spindesio, bet kitokio. Ji neįtikėtina. Daug malonesnė, nei ją prisimenu, – susijaudinusi čiauškėjo ji.

– Gerai, – tarė Sofija stebėdama, kaip Zazos valdingumas virsta vaikišku džiugesiu.

Dominika ir Antuanas atvyko paskutiniai. Jų lėktuvas vėlavo ir iš automobilio juodu išlipo susivėlę, išvargę, bet nepraradę humoro jausmo.

– Antuanas pažadėjo įtaisyti man privatų reaktyvinį lėktuvą, – pasigyrė Dominika braudamasi pro šunis į koridorių. – Sako, nebereikės naudotis civilinės aviacijos paslaugomis. Per didelė įtampa, be to, kenkia mano išvaizdai.

– Ji teisi, – pareiškė Antuanas savo ryškiu prancūzišku akcentu. – Jei pirksiu lėktuvą, kodėl nenupirkus iškart dešimties, tuomet visi jos draugai galės jais džiaugtis.

Sofija nukrypavo jų apkabinti, kiek tai buvo įmanoma.

– Po kelių savaičių pajėgsiu prisiglausti arčiau, – pajuokavo ji įkvėpdama pažįstamo Dominikos kvepalų aromato.

– Kada turėtų gimti kūdikis? – paklausė Antuanas.

– Cher Antuanai, sakiau jau begalę kartų – liko tik dešimt dienų. Dabar jau bet kada.

– Tikiuosi, esi pasiruošęs pasiraitoti rankoves, mielasis, – kreipėsi Zaza į Deividą. – Tai gali atsitikti bet kurią akimirką.

– Aš pasirengęs jas pasiraitoti, – linksmai įsiterpė Tonis. – Esu priėmęs du savus vaikus, tiesa, dabar jau šiek tiek primiršau.

– Šis reikalas – ne vienintelis, kuriam reikia praktikos, – sau po nosimi sumurmėjo Zaza.

Ariela išsišiepė ir dirstelėjo į Tonį; ji nė kiek nenustebo. Tonis atrodė panašesnis į vyrą, kuris patogiau jaučiasi traukdamas cigarą su kitais senais keistuoliais. Jos dėmesį atitraukė Kvidas, karingai įbedęs snukį jai į tarpukojį.

– Dėl Dievo meilės! – suklykė ji, mėgindama nustumti jį šalin. Smarkiai vizgindamas uodegą šuo dar giliau bruko snukį.

– Kvidai, liaukis, – linksmai sudraudė Deividas. – Kvidai! Atleisk, Ariela, jis nepratęs prie tokių kvapnių moterų. Baik, Kvidai, elkis gražiai. Neturėtum taip elgtis su damomis, džentelmenai taip nedaro.

– Dėl Dievo meilės, Deividai, ar negali išmokti deramai kalbėtis su savo šunimis? – pasiskundė Ariela. – Juk jie – ne žmonės. Iš tikrųjų, – atsiduso ji valydamasi kelnes ir eidama per prieškambarį į svetainę.

Įėjusi į kambarį ji nusiavė batus ir susirangė ant sofos, aukštai nuo grindų pakėlusi pėdas, vengdama bauginančio Kvido, įsitaisiusio prie Deivido kojų ir gosliai į ją spoksančio. Dominika plačiomis, laisvai krintančiomis žaliomis kelnėmis ir ryškiu gėlėtu kelius siekiančiu megztiniu pritūpė ant židinio grotelių, pirštais ji vartė karoliukus, it žvilgantys raudoni vabaliukai juosiančius kaklą. Zaza atsistojo prie kito židinio grotelių krašto norėdama padaryti įspūdį, ar bent taip pamanė Sofija. Laikė aukštai iškėlusi cigaretę ir užsitraukdavo per juodmedžio kandiklį. Trumpi rudi plaukai glotniai sušukuoti, kirpimas griežtas, siauros žalios akys iš aukšto žvalgėsi po kambarį. Ji atsargiai stebėjo Arielą stengdamasi neprarasti budrumo. Priminė sau, kad Arielos liežuvis aštrus it ryklio dantys, be to, ir kraujo ji trokšta tiek pat. Deividas, Antuanas ir Tonis stovėjo prie lango ir aptarinėjo sodą.

– Gal norite pašaudyti triušių? – pasiūlė Deividas. – Sode jų pilna kaip kokių parazitų.

– Nebūk bjaurus, – sušuko Sofija nuo lovos. – Vargšeliai.

– Ką tuo nori pasakyti – vargšeliai? Suėda visus svogūnėlius, – paprieštaravo Deividas. – Tai kaip?

– Gerai, – sutiko Tonis.

– Comme vous voulez, – gūžtelėjo pečiais Antuanas.

Kaip kovui, kita diena buvo šilta. Saulė nusipurtė žiemos ūkanas ir iš jų išnirusi patenkinta skaisčiai spindėjo. Ariela ir Zaza pusryčių valgyti atėjo elegantiškai apsitaisiusios švelnių gamtos spalvų drabužiais. Zazos žalios tvido kelnės ir švarkelis buvo visiškai nauji, net standūs, o klostytas Arielos tvido sijonas priklausė dar jos senelei ir nuo laiko buvo suminkštėjęs bei apiblukęs. Zaza pavydžiai dirstelėjo į Arielą, ši patenkinta nusišypsojo – taip šypsosi žmogus, žinantis, kad bet kokia proga atrodo nepriekaištingai.

Iš nedidelio stalčiaus koridoriuje Deividas ištraukė raktą ir atrakino ginklų kambarėlį. Vieną šautuvą išsirinko sau, dar du parinko Antuanui ir Toniui. Šautuvai priklausė dar jo tėvui, kadaise puikiam šauliui, juose elegantiškai buvo išgraviruoti Edvardo Džonatano Harisono inicialai – E. Dž. H.

Sofija įsisupo į Deivido avikailius ir iš drabužinės pastvėrė ilgą lazdą šunims drausminti. Kai visi susirinko priešais namą, pasirodė Dominika ryškiai raudonu paltu, šaliku geltonais ir mėlynais dryžiais ir baltais teniso bateliais.

– Taip apsirengusi išbaidysi visus žvėris, – tiesiai išdrožė Tonis, apsimestinai pasibaisėjęs.

– Išskyrus bulius, – išsišiepė Ariela. – Manau, atrodai žavingai.

– Chérie, gal verčiau pasiskolink kokį nors Sofijos drabužį? – geranoriškai pasiūlė Antuanas.

– Gali, jei nori, – tarė Sofija, – bet man labiau patiktų, jei eitum taip ir visus juos perspėtum apie pavojų.

– Jei Sofija nori, kad būčiau apsirengusi raudonai, tuomet vilkėsiu raudonai, – nusprendė Dominika. – O dabar eikime. Po skrebučių ir kiaušinienės turiu energingai pasivaikščioti. Niekas neruošia tokių pusryčių kaip anglai.

Visi nužingsniavo slėniu miško link. Kas kelios minutės vyrai perspėdavo moteris, esą jie pastebėję triušį, ir visi turėdavo sustoti ir stovėti labai tyliai, kol jie jį nušaus. Tonis, dar nė karto nepataikęs, atsigręžė į keturias moteris ir sušnypštė:

– Jei visos patylėtumėt, gal ką ir nušaučiau.

– Atleisk, brangusis, – tarė Zaza. – Apsimesk, kad mūsų čia nėra.

– Dėl Dievo meilės, Zaza, jūsų balsai girdimi net Stratforde!

Draugija judėjo taku it lėtas traukinys, stabčiojantis kiekvienoje stotelėje. Lazda vis pabaksnodama šunims per nugaras ir šūkaudama „Greta!“ Sofija juos tramdė, o jie, regis, ją suprato. Kai pagaliau visus triušius išbaidė šūviai ar Dominikos paltas, Deividas su Antuanu pasikišo šautuvus po pažastimis ir tarė, kad medžioklė baigta. Tonis, taip į nieką ir nepataikęs, įniršęs apsidairė, ką nušovus. Pagaliau nusitaikė į riebų pažeme skrendantį balandį, paspaudė gaiduką ir apsidžiaugė, kai ore sužibo kelios plunksnos. Paukštis nuskrido.

– Jis atsidurs ant žemės, – pergalingai tarė jis.

– Taip, – pritarė Ariela. – Kai išalks.

– Gerai, viskas, – suirzo Tonis. – Jau gana. Eime pasimankštinti. Keliems iš mūsų reikia mažiau kalbėti ir daugiau vaikščioti. – Jis pasisuko į Arielą, kuri taip smarkiai juokėsi, kad turėjo įsikibti į Zazą. – Moterys, – atsiduso Tonis. – Jas taip lengva pralinksminti.

Iki sekmadienio Zaza ir Ariela jau buvo tvirtai susidraugavusios, nors jų draugystei dar trūko pusiausvyros. Zaza vis dar saugojosi Arielos, bet jau buvo jos pakerėta. Kvatojo iš visų jos pokštų, o ką nors pasakiusi pažvelgdavo norėdama pamatyti, kaip reaguoja Ariela. Šiai Zaza ne tiek darė įspūdį, kiek linksmino. Ji mėgavosi savo grožio galia ir patenkinta matė, kaip jis akina Zazą – taip žibinto šviesoje apžilpsta lapės. Sofija linksmai stebėjo jų jausmų dinamiką ir dar labiau gėrėjosi Ariela, taip lengvai žaidžiančia su Zaza.

Tą vakarą eidama per laiptų aikštelę ji išgirdo miegamajame besiginčijančius Zazą ir Tonį. Ruošdamiesi išvažiuoti jie krovėsi į lagaminus daiktus. Ji stabtelėjo pasiklausyti.

– Dėl Dievo meilės, nebūk tokia apgailėtina. Kurių galų? – kalbėjo Tonis, jo balsas buvo globėjiškas, lyg kalbėtų su dukteria.

– Brangusis, atleisk, ir nesitikiu, kad suprasi, – atsakė jam Zaza.

– Na, argi aš galėčiau suprasti? Juk esu vyras.

– Ne dėl to, kad tu vyras. Deividas suprastų.

– Tu tik stengiesi pasirodyti, – tarė Tonis.

– Nenoriu šito aptarinėti šiuose namuose, – sušnypštė Zaza, tikriausiai bijodama būti nugirsta. Sofiją nusmelkė kaltės jausmas.

– Tai kam tuomet pradėjai apie tai kalbėti?

– Negalėjau susilaikyti.

– Žinai, elgiesi labai vaikiškai. Nė kiek ne geriau už Andželą, abi tokios pačios.

– Nelygink manęs su Andžela, – piktai atšovė Zaza.

– Tu nori pabėgti su Ariela į Prancūziją, Andžela įsimylėjusi merginą vardu Mandė – ar yra skirtumas?

– Skirtumas tas, kad aš pakankamai suaugusi suprasti, ką darau.

– Duodu mėnesį laiko. Važiuok ir išbandyk, jei nori, bet ji tave išspjaus, kai nusibosi…

Kaip tik tada Sofija pajuto įsčiose aštrų skausmą. Ji suriko ir atsišliejo į sieną. Tonis ir Zaza išlindo iš savo kambario pažiūrėti, kas per triukšmas, ir atskubėjo jai padėti.

– O Dieve, ji gimdo! – susijaudino Zaza.

– Negali būti, – gaudė orą Sofija. – Dar liko dešimt dienų. Oi! – sušuko palinkdama į priekį.

Tonis nubėgo laiptais žemyn šaukdamas Deividą, tuo tarpu Dominika su Ariela atskubėjo iš svetainės į prieškambarį. Antuanas atsekė paskui Tonį ir subaubė koridoriuje kviesdamas Deividą. Deividas, tuo metu valęs šautuvus, išėjo iš ginklų kambarėlio ir pamatė laiptais besileidžiančią žmoną, prilaikomą susirūpinusios Zazos. Jis metė skudurą ir greitai žengė prie jos. Semas ir Kvidas susijaudinę šokinėjo netoliese tikėdamiesi, kad netrukus bus dar kartą išvesti pasivaikščioti.

– Dominika, surask jos paltą. Kur mano rakteliai? – stenėjo jis graibydamasis po kišenes. – Kaip jautiesi, brangioji? – klausinėjo imdamas kitą Sofijos ranką. Ji linktelėjo norėdama jį nuraminti.

– Nesijaudink, imk mano, – tarė Ariela tiesdama ranką su rakteliais ir baugiai nenuleisdama akių nuo Kvido.

– Dėkui. Lieku skolingas. – Deividas stvėrė raktelius.

– Nemanau, – atsakė ji, tuo tarpu Kvidas bidzeno prie jos ryžtingai žiūrėdamas į ją.

Dominika padėjo Sofijai apsivilkti paltą.

– Važiuosiu su tavimi, – tarė ji. – Antuanai, į Ženevą grįžk vienas. Aš lieku.

– Daryk, kaip tau geriau, chérie, – atsakė šis ir geraširdiškai gūžtelėjo pečiais.

– Kvidai, Kvidai, ne! – suklykė Ariela dairydamasi Deivido, bet jis buvo palikęs atlapas lauko duris, ir iš nuvažiuojančių padangų čežėjimo ji suprato, kad su šunimi teks grumtis vienai. – Likome tik mudu, šunyti, tu ir aš! – sušnypštė ji. – O aš belaisvių neimu!

– Kaip keista, – pareiškė Zaza. – Pirmagimiai visuomet šiek tiek vėluoja.

Trisdešimt trečias skyrius

Sofijai buvo baisu. Ši baimė neturėjo nieko bendra su gimdymu. Ji net nejuto nerimo, jog gali kilti grėsmė kūdikiui. Buvo tikra, kad viskas vyksta taip, kaip turi būti. Suprato, kad jos vaikeliui tiesiog pabodo laukti, ir jo nekaltino. Jai taip pat pabodo. Bet nuogąstavo, kad vis dėlto gali gimti berniukas.

– Kur Dominika? – susirūpinusi paklausė ji, vežama į gimdymo palatą.

– Laukia apačioje, – virpančiu balsu atsakė Deividas.

– Aš bijau, – vos ištarė ji.

– Mieloji…

– Nenoriu berniuko, – ašarojo ji. Deividas tvirtai suėmė jai ranką. – Jei gims berniukas ir bus panašus į Santigitą, kas tada? Kažin ar ištversiu.

– Viskas susitvarkys, pažadu, – ramino jis dėdamasis tvirtas. Dar niekada taip nesijaudino, skrandyje kažin kas neramiai vartėsi. Sofija atrodė labai nelaiminga, o jis niekuo negalėjo padėti. Nežinojo nė ką sakyti. Be to, jam pačiam darėsi bloga. Ramindamas žmoną stengėsi nuslopinti šleikštulį. Bet Sofija nesiliovė nerimavusi. Prieš akis regėjo mažą apvalų Santigito veidelį ir ją besisavinantį žvilgsnį. Kaip ji įstengtų pamilti kitą vaiką? Tikriausiai apskritai nereikėjo pastoti.

– Deividai, aš bijau, – vėl tarė ji. Burna džiūvo, ją troškino.

– Nesijaudinkite, ponia Harison. Pirmakartės visuomet truputį būgštauja. Tai visai natūralu, – maloniai tarė slaugytoja.

„Aš ne pirmakartė!“ – mintyse suriko Sofija. Bet nespėjusi vėl pagalvoti apie Santigitą ji jau stanginosi, šaukė ir spaudė Deivido ranką, kol šis susiraukė ir atplėšė į delną suleistus nagus. Ankstesnis gimdymas buvo ilgas ir kankinantis. Jos nuostabai, šis vaikelis į ligoninės lempų šviesą išslydo taip greitai ir sklandžiai, lyg nekantrautų kuo greičiau ištrūkti iš savo slėptuvės ir pasirodyti. Kūdikio atėjimas buvo pasveikintas energingu pliaukštelėjimu, o pirmasis gyvybę palaikančio oro gurkšnis palydėtas veriamo klyksmo.

– Ponia Harison, jums gimė graži maža mergytė, – paduodamas slaugytojai naujagimį tarė gydytojas.

– Mergytė? – silpnai atsiduso Sofija. – Mergytė. Ačiū Dievui.

– Kaip greitai! – nuoširdžiai nusistebėjo Deividas, mėgindamas nuslėpti jaudulį, stringantį gerklėje it vata. – Tikrai labai greitai.

Slaugytoja paguldė kūdikį, jau susuptą į balto muslino vystyklą, motinai ant krūtinės, tad Sofija galėjo jį apkabinti ir pažvelgti į raudonomis dėmelėmis išmargintą veiduką. Žinodama, kaip elgtis su jaudulio apimtais tėvais, moteris taktiškai nusisuko ir leido tėvui išreikšti pasididžiavimą žmona.

– Maža mergytė, – tyliai tarė jis įsižiūrėdamas pro vystyklą. – Tikras motinos atvaizdas.

– Garbės žodis, Deividai, jei aš taip atrodau, pasiduodu, – silpnu balsu pajuokavo ji.

– Mieloji, buvai tokia drąsi. Padarei stebuklą, – kuždėjo jis virpančiomis lūpomis, žvelgdamas į mažytę būtybę, krutančią motinos glėbyje.

– Stebuklas, – pakartojo ji švelniai bučiuodama drėgną naujagimės kaktą. – Žiūrėk, ji tobula. Turi pačią mažiausią nosytę, lyg Dievas būtų pamiršęs, o paskui paskutinę minutę prilipdęs.

– Kaip ją pavadinsime? – paklausė jis.

– Žinau, kaip nepavadinsime.

– Elizabeta? – paklausė jis ir nusijuokė.

– Kuo vardu buvo tavo tėvo mama? – paklausė Sofija.

– Honora. O tavo mama arba senelė?

– Honora, man patinka šis vardas. Labai angliškas. Honora. Tiesiog Honora, – tarė ji, žiūrėdama į kūdikį spindinčiomis akimis.

– Honora Harison… Ir man patinka. Mamai nepatiks – ji nekentė savo anytos.

– Tai vis dėlto mudvi turime šį tą bendra, – santūriai pareiškė Sofija.

– Niekuomet nemaniau, kad tarp jūsų su mano mama bus kas nors bendra.

– Honora Harison, tu būsi graži, talentinga, sumani ir sąmojinga. Įkūnysi geriausius mūsų bruožus ir mes mylėsime tave amžinai. – Ji laiminga nusišypsojo Deividui. – Pasakyk Dominikai, kad noriu ją pamatyti. Noriu ją su kai kuo supažindinti.

Išėjus Dominikai, kiti pirmieji lankytojai buvo Deizė, Antonas, Marčelas ir Megė, antrą dieną užgriuvę su gėlėmis ir dovanomis. Antonas atsinešė žirkles pakirpti Sofijai plaukus, Megė atėjo su manikiūro įrankiais nulakuoti jai nagų. Marčelas išsidrėbė kėdėje ir sėdėjo tylėdamas, nebylus, bet gražus, lyg pozuotų paveikslui. Deizė pritūpė ant Sofijos lovos ir susižavėjusi spoksojo į lovelę šalia.

– Mes – trys karaliai, širdele, – tarė Megė. – Atnešėm naujajam mesijui dovanų. Nors, matyt, mes ne pirmi, – pridūrė žiūrėdama į puokštes ir dovanas, išmėtytas po palatą.

– Jūs keturi, – atkreipė dėmesį Sofija.

– Ne, Marčelas nesiskaito. Geriausiu atveju jis ne šios žemės gyventojas, – atsakė Megė.

– Atėjome palepinti mamytės, – pareiškė Antonas šukuodamas jai plaukus. – Nežinau, ką reiškia gimdyti, brangute, bet kartą per teliką mačiau dokumentinį filmą ir jis manęs vos nepribaigė.

– Nežinau, Antonai, kodėl tau tai rūpi, – tau niekad neteks to patirti. – Patenkinta Sofija stebėjo aplink save it plunksnas krintančias juodų plaukų sruogas.

– Dėkui Dievui. Ar gali įsivaizduoti, kaip jis klyktų ir aimanuotų? – pajuokavo Megė traukdama tamsiai raudoną laką. – Jei vaikus gimdytų vyrai, net tokie pusiau vyrai kaip Antonas, nepakenčiamai puikuotųsi. O ką jau kalbėti, kiek sukeltų triukšmo. Tikėkimės, mokslas nepažengs taip toli, bent kol būsiu gyva.

– Tik ne tamsiai raudoną, Mege, gal turi šviesiai rausvą? – paprašė Sofija.

– Kūno spalvos? – priblokšta pasimuistė Megė.

– Taip, prašyčiau. Dabar aš mamytė, – išdidžiai atsakė Sofija.

– Tas buvimo mamyte džiaugsmas greitai praeis. Po kelių savaičių klyksi, kad mielai sukištum ją atgal. Žinau, nes Liusjenas varydavo mane iš proto. Vos nepatiekiau jo kartu su sekmadienio kepsniu. Patikėk, širdele, trokšte trokši buvusios nepriklausomybės. Kai tik užsimanysi purpurinių nagų ir žalių plaukų, mudu su Antonu būsime tavo paslaugoms, tiesa, Antonai?

– Be jokios abejonės, Mege. Šiais laikais žmonės tokie neįdomūs, nieko nenori, tik pašviesintų sruogelių. Sruogelių! Kas čia įdomaus?

– Tai kaip tu laikaisi, širdele? Įsivaizduoju, visa skaudanti. Stebiuosi, kad gali atsisėsti. – Megė nusivaipė. – Aš taip ir neatsigavau nuo tada, kai daugiau nei prieš dvidešimt metų pagimdžiau Liusjeną. Kūnas keičiasi negrįžtamai, mieloji. Tai ir yra liūdniausia. Vivas dievino mane dėl figūros, iki susilaukiau Liusjeno. Paskui ėmė dairytis stangresnių ir stamantresnių – tose vietose, kur reikia. Sakoma, kad esame lyg guma ir vėl susitrauksime. Na, man taip nenutiko. Mano kūne nieko guminio nerasite. Anksčiau galėdavau pasiekti kojų pirštus, o dabar jų net nematau. Nė nežinočiau, kur jų būta. Dėl visko kaltinu gimdymą. Taip, priekaištauju Ievai. Jei obuolį nuo Dievo medžio būtų suvalgęs tas bailys Adomas, dabar nebūtume storos ir sudribusios, argi ne taip?

– Kalbėk apie save, Mege, Sofija puikios formos, – įsiterpė plačiai išsišiepusi Deizė. – Kaip jautiesi? Ar iš tiesų taip baisu, kaip sako Megė?

– Megė visuomet perlenkia lazdą, – atsakė Sofija šypsodama Megei. – Tiesą sakant, gimdymas buvo labai lengvas. Žinoma, Deividui truputį skauda ranką, bet vis tiek jis labai laimingas ir išdidus. Kaip ir aš.

– O kur mielasis Deividas? – melodingai paklausė Antonas. – Aš vyreliams neabejingas. – Jis dirstelėjo į Marčelą, nuo pat atvažiavimo taip ir nepajudėjusį iš vietos.

– Ateis vėliau. Vargšelis, jis toks nusikamavęs, – atsakė Sofija.

– Meilutė, – susižavėjusi kalbėjo Deizė vėl spoksodama į lovelę. – Panaši į mažą pelytę.

– Brangioji, neturėtum vadinti jos pelyte. Mamoms visuomet atrodo, kad jų kūdikiai gražuoliai, – papriekaištavo Megė. – Ir aš maniau, kad Liusjenas gražus, kol užaugo.

– Jei nori vadinti kokiu nors gyvūnėliu, pasistenk truputį labiau pasukti galvą, mieloji. Pelytė – labai jau nuvalkiota, – dėstė Antonas atsitraukdamas ir gėrėdamasis savo darbu.

Tą akimirką atsilapojo durys. Tarpduryje stovėjo Elizabeta Harison. Užgriuvusiomis akimis ji šaudė po palatą tarp nepažįstamų veidų ieškodama Sofijos, po griežtu smakru virpėjo liesas it kalakuto kaklas.

– Ar čia ponios Harison palata? – amtelėjo ji. – Ir kas visi šitie žmonės?

Sofija dirstelėjo į Megę, ši pūsdama džiovino jai nagus.

– Pasirodė piktoji šiaurės ragana, – sušnypštė ji.

Megė pakėlė akis.

– Tikrai? Panašesnė į kurį nors Antono draugą, persirengusį moteriškais drabužiais.

– Atėjau pasižiūrėti vaikaičio, – nė nelinktelėjusi marčiai tarė moteris. Ji piktai nuklibikščiavo per palatą. – Čia ligoninė, ne kokia nors šlykšti kirpykla, – priekabiai šnirpštelėjo.

– Brangute, tau būtų ne pro šalį apsikirpti, – jai einant pro šalį tarė Antonas įtraukdamas skruostus. – Žinai, šis stilius jau seniai išėjęs iš mados, jis tave sendina.

– Dieve mano, kas tu? – Ji atsitraukė. – Kas šitie žmonės?

– Elizabeta, jie mano draugai. Antonai, Deize, Mege ir… na, nekreipkime dėmesio į Marčelą, jis nenori būti kalbinamas, juo reikia žavėtis, – tarė ji ir tyliai sukikeno. – Tai mano anyta Elizabeta Harison.

Elizabeta prakrypavo pro Marčelą laikydamasi kuo atokiau nuo jo kėdės, kiek tokioje mažoje palatoje buvo įmanoma. Pasilenkė virš lovelės.

– Kas čia?

– Maža mergytė, – atsakė Sofija, prisitraukdama lovelę. Nenorėjo, kad anyta per arti prieitų – dar užtrauks vaikui kokią nelaimę.

– Kuo vardu?

– Honora, – džiaugsmingai išsišiepė Sofija.

– Honora? – piktai paklausė Elizabeta. – Šlykštus vardas. Honora, tik pamanykite!

– Gražus vardas. Pavadinome ją Honora Deivido močiutės, jūsų velionės anytos, garbei. Jis man sako ją labai mylėjęs.

– Honora – tinkamas vardas aktorei ar dainininkei, tiesa, Antonai? – šelmiškai tarė Megė.

– Taip, Mege, atlikėjos vardas, – žibalo į ugnį šliūkštelėjo Antonas.

– Kur Deividas? – griežtai paklausė ponia Harison.

– Išėjęs, – šaltai atsakė Sofija. „Tikriausiai nujautė, kad ateisi tu, baisi, dvokianti, sena ragana“, – pamanė.

– Na, pasakyk jam, kad buvau atėjusi, – pareiškė, paskui įsmeigė išsprogusias akis į Sofiją. Mąsliai ją apžiūrėjo. – Deividas – mano vienturtis, – tarė žemu, nuo plaučiuose susikaupusių gleivių gargiančiu balsu. – O šis vaikas – vienintelis mano vaikaitis. Norėjau, kad būtų vedęs savo šalies ir savo klasės moterį. Ariela jam puikiai tiko, tik jis to neįžvelgė, kvailys, visai kaip ir jo tėvas. Bet tu pagimdei jam vaiką. Būčiau norėjusi berniuko, bet berniuką pagimdysi kitą kartą; reikia, kad pratęstų mūsų pavardę. Man tu nepatinki, o tavo draugai – dar labiau. Bet pagimdei mano sūnui kūdikį, tad nors šis tas yra tavo naudai. Pasakyk Deividui, kad buvau atėjusi, – pakartojo ir išėjo iš palatos. Paskui, draugijai jau prasižiojus pagiežingai komentuoti, durys atsilapojo ir ji vėl pasirodė tarpdury.

– Žiūrėkit, ji pamiršo šluotą, – leptelėjo Antonas.

– Arba ištarti burtažodį, – pridūrė Sofija.

– Dar gali pasakyti Deividui, kad vaiko aš nevadinsiu Honora. Turės sugalvoti kokį kitą vardą.

Paskui durys užsidarė ir ji dingo.

– Kokia maloni moteris, – kandžiai drėbė Deizė.

– Ak, ką padaryčiau iš jos plaukų, – švilptelėjo Antonas.

– Neimk į galvą, širdele, – nuramino Megė. – Vis tiek ji greitai mirs.

Tuomet, visų nuostabai, sujudėjo Marčelas.

– Porca miseria! – apatiškai nutęsė. – Ji jau seniai mirusi.

Vėliau tą popietę atėjęs Deividas užtiko Sofiją žindančią kūdikį. Jis stovėjo kojūgalyje ir žiūrėjo. Juodu supratingai vienas kitam nusišypsojo. Nebuvo žodžių, kuriais Deividas būtų galėjęs išreikšti savo nuostabą ir susižavėjimą gamtos galia, ir jis nenorėjo banalybėmis sugriauti šios akimirkos didybės. Tad tik stovėjo ir meiliai, kone liūdnai stebėjo paslaptingą motinos ir vaiko ryšį. Sofija žvelgė į kūdikio veidą ir džiaugėsi kiekvienu jos judesiu, žavėjosi tobulais bruožais.

Honorai baigus žįsti, Sofija ją standžiai suvystė į muslino vystyklą ir švelniai paguldė į lovelę miegoti.

– Vos įstengiu nuo jos atsiplėšti, – sumurmėjo pirštu glostydama aksominę kūdikio galvelę.

– Turiu stulbinamą naujieną, – pareiškė Deividas, sėsdamas ant lovos krašto ir ją bučiuodamas.

– Ir aš turiu, – atsakė Sofija. – Bet pirmiau sakyk tu.

– Na, niekuomet nepatikėsi. Zaza paliko Tonį ir su Ariela pabėgo į Provansą.

– Tu teisus, negaliu patikėti! – aiktelėjo priblokšta Sofija. – Žinai, tiesą sakant, aną savaitgalį nugirdau Tonį ir Zazą besiginčijančius savo kambaryje, bet ne visai supratau, apie ką jie kalba. Dabar viskas aišku. Tu tuo tikras?

– Ką tik paskambino Tonis ir man pasakė.

– Ką jis tau sakė?

– Kad jiedvi pabėgo. Jis sakė, kad po mėnesio ji tikriausiai grįš, kai Ariela susidomės kuo nors kitu.

– Ar jis piktas?

– Ne. Nepiktas, labiau suirzęs. Sako, Andžela pritrenkta, kad motina ją pralenkusi. Ji pareiškusi, kad iš tiesų Mandės nemylinti ir, matyt, niekada nemylėjusi. Iš tikro įsimylėjusi vaikiną vardu Čarlis. O Edis, priešingai, šią žinią sutiko lyg ir ramiai.

– Manęs tai per daug nestebina, – tarė Sofija.

– Šiaip ar taip, Tonis tvirtina per daug nesielvartaująs dėl jos pabėgimo – ji norinti išmėginti kai ką nauja. Kai viskas bus baigta, o taip neišvengiamai nutiks, jis padės jai atsigauti. Ariela tik žaidžia su ja, linksminasi. It klastinga katė su didele skania pele. Jai turėtų būti labai smagu. Zaza Arielai niekuomet labai nerūpėjo.

– Kaip manai, ar jos paskambins? – paklausė Sofija trokšdama išgirsti daugiau.

– Be jokios abejonės. Norės tave pasveikinti. Tai kokia tavo naujiena? – paklausė jis imdamas ir glostydamas jos ranką.

– Šįryt nelauktai iš pragaro pasirodė anyta, – tarė ji.

– Ak, – atsargiai pratarė Deividas.

– Spėk, kas tuo metu čia buvo? – šelmiškai šypsodama paklausė Sofija.

– Nežinau. O kas?

– Antonas, Megė, Marčelas ir Deizė.

– Dieve mano! – atsiduso jis. – Ji tikriausiai pašiurpo.

– Tikrai. Sakė, jai nepatinka vardas Honora, tad turėsi sugalvoti kokį nors kitą, tarytum mano žodis šiuo klausimu nieko nereikštų.

– Anot jos, nereiškia.

– Man atrodo, mes ją išgąsdinome.

– Nesijaudink. Palik ją man, – tarė Deividas susitaikęs su mintimi, kad dabar turės skambinti motinai ir begaliniame jų kare kautis dėl smulkmenų dar viename mūšyje. Kvailas karas, kilęs dėl negalėjimo jo valdyti ir palaikomas didėjančio kartėlio, it nepasotinama šmėkla ėdančio jos sielą. Karas, kuris baigsis tik su jos mirtimi. Jis įsivaizdavo vargšą savo tėvą, drebantį dausose ir laukiantį, kada vieną dieną ji įsiverš kaip juodas niūrus debesis ir prisidės prie jo.

Suskambo telefonas.

– Zaza! – susijaudinusi sušuko į ragelį Sofija. Deividas pakėlė antakį.

– Mieloji. Tu šaunuolė! Girdėjau, mergytė. Labai gražus vardas. Tikriausiai jautiesi devintame danguje, – susižavėjusi čiauškėjo Zaza.

– Taip. Esame labai laimingi. O kaip tu? Kur tu? – nekantriai paklausė Sofija labiau norėdama išgirsti Zazos naujienas, nei pranešti savo. Jai jau nusibodo visiems skambinantiems draugams kartojama Honoros gimimo istorija.

– Aš Prancūzijoje.

– Su Ariela? – paklausė Sofija.

– Taip. Matyt, Tonis jau kalbėjosi su Deividu telefonu. Kaip visada. Dabar jau visas Londonas tikriausiai žino. – Ji melodramatiškai atsiduso.

– Na, ne, aš taip nemanau. Deividas labai moka saugoti paslaptis, – tvirtino Sofija mirksėdama vyrui.

– Štai kaip. – Zaza, regis, nusivylė. – Na, šalia manęs yra Ariela ir ji nori su tavimi pasikalbėti. Mudvi puikiai leidžiame laiką. – Paskui pratrūko: – Galvojam apie tave ir kūdikį. Perduok linkėjimus Deividui. Negaliu dabar su juo šnekėtis, Ariela netoliese. – Ji pritildė balsą. – Žinai, ką noriu pasakyti.

– Žinau, pasakysiu jam. Perduok ragelį Arielai, – tarė Sofija.

Zaza pratisai sušuko:

– Ari-elaaaa!

– Sveikinu, Sofija, – ramiai tarė Ariela.

– Ką gi jūs sumanėte? – rimtai paklausė Sofija.

– Na, truputį atsipūsti, – atsainiai atsakė ši.

– Kada ketinate grįžti?

– Kai pralinksminsiu Alaną tiek, kad vėl laimėčiau jo dėmesį. Paskui išsiųsiu Zazą namo pas Tonį. Įsivaizduoju, kad tada ji bus jam truputį įdomesnė, – lengvabūdiškai nusijuokė Ariela.

– Jūs tikra šelmė, – tarė aiškiai pralinksmėjusi Sofija.

– Ne šelmė. Darau jiems abiem paslaugą. Zazai reikia nuotykio. Toniui reikia atsinaujinusios Zazos, patikėk manimi.

– Turėčiau saugotis, – nusijuokė Sofija.

– Nesijaudink, tu ne mano skonio. Esi per daug protinga. Ne, su tavimi visai nebūtų smagu.

Naktį Sofija sapnavo sapną. Ji sėdėjo ligoninės lovoje ir kalbėjosi su Ariela bei Zaza, šios mėgino ją įtikinti palikti Deividą ir prisidėti prie jų Provanse. Ji purtė galvą, juokėsi, sakė ne, ten nevyksianti, ir jos taip pat kvatojo tvirtindamos, esą jai labai patiksią. Paskui atsidarė durys ir įėjo juodai apsitaisiusi moteris. Ji buvo sulinkusi ir kuprota, kažkuo priminė varną ir eidama šlubčiojo, tarytum vilktų paskui save koją. Ji dvokė, nes Ariela su Zaza užsiėmusios nosis atšlijo, paskui ir visai dingo nežinia kur. Tada netikėtai moteris ištiesė rankas į lovelę ir pagriebė vaiką. Sofija klykė, laikė įsitvėrusi Honoros, nepaleido iš paskutiniųjų. Moteris buvo bjauri ir perkreipto veido, ji nė kiek nepriminė žmogaus, labiau panėšėjo į šikšnosparnį. Ji kartojo: „Tu žadėjai atsisakyti vaiko. Dabar negali apsigalvoti.“ Paskui ji virto Elizabeta Harison, spoksančia į ją tomis pavandenijusiomis išsprogusiomis akimis, plūduriuojančiomis akiduobėse it austrės.

Sofiją purtydama pažadino slaugytoja. Ji buvo labai susinervinusi, prakaitavo ir šaukėsi pagalbos. Nubudusi Sofija stebeilijosi į slaugytoją didelėmis išgąsdintomis akimis; prireikė laiko suvokti, kad jau nebemiega ir išsivadavo iš sapno.

– Ponia Harison, ar gerai jaučiatės? Jums prisisapnavo netikęs sapnas, – užjaučiamai kalbėjo slaugytoja.

– Noriu pas vyrą, – raudojo Sofija. – Noriu važiuoti namo.

Kitą dieną Deividas atvažiavo pasiimti Sofijos. Vėl atsidūrusi tarp saugių Louslio sienų Sofija pamiršo sapną ir keistą raganą, mėginusią pagrobti jos vaiką. Ji sėdėjo prie židinio su Semu ir Kvidu, vizginančiais storomis uodegomis, ir laiminga šnekučiavosi su Heizele, aukle, kuri laikė glėbyje Honorą ir švelniai sūpavo ją miegančią. Deividas dirbo greta biure, ir Sofija pamanė: kaip gera, kad gyvenimas vėl grįžo į įprastas vėžes. Paskui prisiminė Zazą ir Tonį ir pagalvojo, ar jų gyvenimas kada nors vėl bus toks, koks buvo.

Trisdešimt ketvirtas skyrius

Honora ropojo aplink valgomojo stalą apvilkta kailiniu liūto kostiumu, kurį Sofija jai nupirko „Hamleys“ parduotuvėje, ir įnirtingai riaumojo ant savo draugės Molės, bėgančios priekyje ir apsimestinai spiegiančios iš baimės. Kiti vaikučiai, susirinkę į Honoros trečiojo gimtadienio šventę, baukščiai glaudėsi mamoms prie kojų virtuvėje su Sofija. Bet Honora nebijodavo nieko. Ji dažnai ilgam dingdavo, ir sunerimusi mama aptikdavo ją gulinčią kur nors žolėje ant pilvuko ir tyrinėjančią ją sudominusį vikšrą ar šliužą. Ją viskas žavėjo, ypač gamta, be to, buvo tikra, kad po ilgų klajonių ją galiausiai suras mama arba auklė.

Ši diena ypatinga, sakė jai mama. Jos gimtadienis. Ji mokėjo dainelę „Su gimimo diena“ ir dažnai ją dainuodavo per kitų žmonių gimtadienius, bet šiandien jai dainuoti nereikės, nes dainuos visi draugai. Paskui ji galės užpūsti žvakutes, jai tai labai patikdavo, ir ne kartą jas buvo užpūtusi ant kitų vaikų tortų, tuo trikdydama savo mamą, nes vaikas prapliupdavo verkti, tekdavo ieškoti degtukų ir vėl uždegti žvakutes. Šiandien švenčiami treji džiaugsmo, kurį Sofijai ir Deividui suteikė duktė, metai, be to, puiki proga dukrytei pasidžiaugti savo gimtadieniu kartu su draugais.

Per pastaruosius trejus metus Sofijos širdis išsiplėtė kaip visata. Senelis O’Dvajeris visuomet sakydavo, kad gyvenimo tikslas – kurti vis daugiau meilės. Sofija manė, kad jis labai ja didžiuotųsi, nes jos širdis tiesiog plakė meile. Su kiekvienu išaušusiu rytu, su kiekvienu pokyčiu ji vis labiau mylėjo savo dukterį, o ši augo ir formavosi savita labai stipri asmenybė. Valandų valandas Sofija kartu su ja piešdavo, jai skaitydavo, vesdavosi po laukus pasivaikščioti arba pasodinusi ant Ežio, nediduko ponio, vedžiodavo pirmyn ir atgal takeliu, vedančiu į miškus. Honora buvo smalsi ir bebaimė. Visur su savimi nešiodavosi savo draugą Hu, mėlyną šilko nosinaitę, kurią jai buvo dovanojęs Deividas, ir su ja jausdavosi saugi. Jei Hu pasimesdavo, namas būdavo iš pagrindų apieškomas, draugas surandamas (dažniausiai už sofos ar po pagalvėle) ir grąžinamas sunerimusiai Honorai, negalinčiai be jo užmigti.

– Honora! – kiek galėdama garsiau sušuko Heizelė, bet dėl savo amžiaus ne kažin kiek teįstengė. Honorai gimus ji buvo pasamdyta mėnesiui, bet kai Deividas ir Sofija ėmė maldauti pasilikti ir dirbti visą dieną, galiausiai apsistojo visam laikui. Ji tai laikė garbe ir sutiko, nes per trumpą savo buvimą nepaprastai pamilo Honorą ir jos tėvus.

Vėliau, sutikusi šelmį Fredį Ratrėjų – našlį, kartu su dukra Džeine tvarkantį žirgyną, ji negalėjo atsidžiaugti tokiu savo sprendimu. Sofija vadino jį Račiu, bet Heizelė neprisiversdavo taip laisvai elgtis, nors kiti jį taip pat vadino Račiu. Jai jis buvo Fredis, bet tik tada, kai išsiprašė nevadinti jo ponu Ratrėjumi. „Pasijuntu toks senas, – pasakė jis. – Kai esu vadinamas Fredžiu, atrodo, tik įpusėjau kalniuką. Dar ilgai nenoriu žinoti, kas dedasi anapus jo.“

Heizelė droviai juokėsi drėgnu delnu glostydama žvilgančius baltus plaukus, tvarkingai susuktus į kuodą ant sprando. Regis, ji daug laiko praleisdavo nusivedusi Honorą pažiūrėti žirgų ir dažnai lydėdavo Fredį, kai šis, pasisodinęs vaiką ant Ežio, vesdavosi jį pasivaikščioti. Sofija, kuri paprastai greitai pajusdavo bundančius meilės jausmus, pernelyg rūpinosi dukterimi ir nepastebėjo švelnių žvilgsnių nei koketiško juoko, ataidinčio iš arklidžių.

– Honora, laikas arbatos! – sušuko Heizelė įeidama į valgomąjį.

Čia ji rado dvi mergaites, linksmai strikinėjančias ratu lyg įsivaizduojamoje karuselėje. Ji pastvėrė pro šalį liuoksinčią Honorą ir padėjo išsivaduoti iš liūto kostiumo. Honora buvo specialiai prašiusi apvilkti ją „gražia suknyte“ arbatėlei. Sofija nusijuokė iš jos ankstyvo supratimo, kas kokiai progai tinka.

– Dabar eikime pažiūrėti, ką mamytė paruošė prie arbatos, – tarė Heizelė.

– Šokoladinių gardėsių! – sušuko Honora, jos mėlynos akys iš džiaugsmo išsiplėtė.

– Šokoladinių gardėsių! – pakartojo Molė trependama paskui ją.

Virtuvėje Sofija padėjo kitoms mamoms susodinti vaikučius. Džonis Longeikras verkė, nes jam sudavė Samuelis Petitas, o Kvidas jau aplaižė mažosios Amberos Hopkins veiduką – jos mamai tai atrodė ypač nehigieniška. Ji it vapsva puldinėjo šen ir ten ieškodama švaraus rankšluosčio nušluostyti mažylei veidelį.

– Honora, širdele, eikš ir sėskis, – visoje toje netvarkoje ramiai tarė Sofija. – Pažiūrėk, kokie šaunūs tie sumuštiniai! Jie atrodo kaip drugeliai.

– Ar galiu paimti šokoladinį traškutį? – paprašė Honora ištiesusi rankytę.

– Ne, kol nesuvalgysi sumuštinio su mielių ekstraktu, – atsakė Sofija ir suraukė nosį, nes pirštai atsidavė mielėmis.

– Sofija, gal galėtum išvesti šunį? Jis taikosi suėsti Amberos sumuštinį, – suirzusi pareiškė Amberos mama.

Sofija paprašė Heizelės uždaryti Kvidą kabinete, kad šis nekeltų rūpesčių.

– Galėtum ten uždaryti ir mane, – nusijuokė ji. – Aš taip paskendusi rūpesčiuose, kad per juos manęs negalima įžiūrėti.

– Sofija, Džojus negavo zefyro. Regis, nė vieno nebeliko. Jis labiausiai mėgsta zefyrus, – pasiskundė Džojaus mama ir baimingai suraukė savo neišraiškingą veidą nuogąstaudama, kad mylimam sūneliui gali tekti apsieiti be jų. Sofija pamanė, kad ji primena kiaušinį, ant kurio per pusryčius Honora piešia veiduką.

Tuo metu virtuvės durys atsidarė ir į vidų įžengė Zaza šviesiai rudos zomšos kelnėmis ir tvido švarkeliu. Pamačius virtuvę, pilną klykiančių vaikų ir pernelyg sunerimusių mamyčių, jos raudonos lūpos piktai persikreipė.

– Dieve mano, kas čia vyksta? – pasibaisėjusi aiktelėjo ji, kai Sofija persiropštė per kaukiantį vaiką jos pasveikinti. – Jei čia Honoros draugai, viliuosi, augdama ji taps išrankesnė.

Paaiškėjo, kad Zaza Provanse šešias savaites praleido su Ariela, vėliau ir su Alanu. „Supratau, kada tapau nepageidaujama, – pasakojo ji Deividui. – Alanas buvo nuostabus, nors labai išsiblaškęs – dažniausiai mūsų nė nepastebėdavo. Bet Ariela vis tiek dėl jo pakvaišusi, ir kai aš atlikau savo užduotį, palikau juos ir grįžau namo.“ Tuomet Tonis jai pasakęs, kad ji grįžo daug įdomesnė moteris – kad ir ką tai reikštų – ir kad jis svarstąs galimybę kitą vasarą ją vėl ten išsiųsti kelti kvalifikacijos. Sofija džiaugėsi, kad juodu vėl kartu kaip įprastai. Net pati stebėjosi, kaip labai jai trūko Zazos.

– Šita šventė perauga į košmarą, – atsiduso Sofija stebėdama vaikus, kemšančius šokoladą. – Jaučiu, kuris nors iš jų tuoj apsivems.

– Tik ne ant mano zomšos kelnių, kitaip nusuksiu jo mažytį sprandą, – traukdamasi atbula tarė Zaza.

– Gal eik ir pasėdėk svetainėje, ten saugiau, – pasiūlė Sofija.

– Tiesą sakant, atėjau pasakyti, kad Tonis šią vasarą mano penkiasdešimtmečiui kelia puotą. – Zaza plačiai nusišypsojo. – Nežinau, turėčiau švęsti ar nusižudyti, bet vis tiek tai bus vasaros pobūvis, ir mes džiaugtumės, jei judu apsilankytumėte.

– Žinoma, apsilankysime. Juk nereikės važiuoti labai toli, tiesa? – nusijuokė ji.

– O šitame pokylyje, jei neprieštarausi, aš gal nedalyvausiu. Ateisi ir susirasi mane, kai viskas baigsis ar bent kai visi svečiai bus nusiplovę rankas ir veidą.

Prie vaišių stalo Honoros veidas buvo išmargintas šokolado ir torto trupinėliais. Šviesūs garbanoti jos plaukai nusagstyti spalvotais saldainiukais, kurių ten meiliai prikaišiojo susižavėjęs Hugas Berinsas; dabar jis nebe taip meiliai sprigtu šaudė į kitus vaikus žele. Sofija pavartė akis ir atsišliejo į indaują prie Heizelės.

– Kaip manai, ar Honora vėl atrodys, kokia buvusi? – pavargusi paklausė. Pastaruoju metu buvo pastebėjusi, kad greitai pavargsta.

Heizelė nusišypsojo ir įsisprendė rankomis į plačius klubus.

– Jei ne tas mažas beždžioniukas, – tarė rodydama į Hugą Berinsą, – ji atrodytų švarutėlė lyg ką tik išmaudyta. Kai tik visi išeis, nusivesiu ją į viršų ir nuprausiu.

– Bet juk jai buvo smagu, tiesa?

– Jai patinka būti dėmesio centre. Niekas taip nemėgsta būti dievinamas, kaip Honora.

– Ai ai, žinau, iš ko ji tai paveldėjo, – kreivai nusijuokė Sofija.

Pagaliau motinos apvilko vaikučiams storus paltukus ir išsivedė į kovo vakarą šaukdamos Sofijai: „Susitiksime pirmadienį darželyje.“ Sofija mojo jiems patenkinta ir pasiryžusi ketvirtąjį Honoros gimtadienį atšvęsti kaip nors kitaip.

– Nemanau, kad kitais metais dar kartą su tuo susidoročiau, – pasakė ji Heizelei. – Tikriausiai suruošime tik mažą arbatėlę.

– Ak, ponia Harison, ištversite ir vėl. Visuomet stebėdavausi, kaip mamos metai po metų vis užsiverčia ant pečių tą vargą. Bet mažiesiems patinka, tiesa? – Heizelė paėmė mieguistą Honorą už rankytės ir nusivedė laiptais į viršų maudyti. Sofija pabučiavo jos mažą nosytę – vienintelę veiduko vietą, neišteptą šokoladu ir žele, paskui perėjo per prieškambarį ieškoti Zazos.

Zaza sėdėjo prie židinio, klausėsi muzikos, rūkė cigaretę ir skaitė knygą apie Argentinos estancias.

– Kas čia? – paklausė Sofija sėsdama šalia.

– Knyga Estancias Argentinas – maniau, gal tau patiks, – tarė Zaza.

– Iš kur ją gavai?

– Edis padovanojo. Jis ką tik grįžo. Ten puikiai leido laiką žaisdamas polą.

– Tikrai? – abejingai atsiliepė Sofija.

– Kokia graži knyga. Ar ir jūsų namas buvo toks?

– Taip, visiškai toks.

– Žinai, manau, Edis žaidė su vienu iš tavo draugų, – tarė Zaza. – Tiesą sakant, žinau, kad žaidė, nes Edis sakė, jie kalbėjęsi apie tave. Dabar jie netgi čia, Anglijoje. Jis – profesionalas. Sakė, tave pažįsta.

– Kas jis toks? – paklausė Sofija abejodama, ar tikrai nori sužinoti.

– Robertas Lobitas, – atsakė Zaza primerkdama akis ir stebėdama Sofijos reakciją. Edis jai buvo sakęs, kad Sofija, matyt, turėjusi su kažkuo skandalingą romaną, kuriam nepritarę jos tėvai, ir dėl to ji išvykusi. Zaza spėliojo, kas galėjo būti tas vyras. Sofijos pečiai atsipalaidavo, ir Zaza išbraukė Robertą Lobitą iš įtariamųjų sąrašo.

– Ak, jis, – tarė ji ir tyliai nusijuokė. – Jis visuomet puikiai žaidė, net ir tais laikais.

– Jis vedęs neišpasakytai gražią moterį. Man regis, juodu čia bus ligi rudens. Viliuosi, kad neprieštarausi – aš juos pakviečiau į savo pobūvį.

– Teisingai padarei, – atsakė Sofija. Zaza išpūtė per nosį dūmus, paskui pamosavo ranka prieš veidą, vydama juos tolyn nuo Sofijos, kuri nepakentė rūkalų kvapo.

– Tikriausiai nesu mačiusi gražesnės moters nei Eva Lobito, – atsiduso ji giliai užsitraukdama.

– Eva Lobito? – Iš praeities Sofija prisiminė Evą Aliarkon ir spėliojo, ar tai ji. Pažinojo tik vieną Evą.

– Kaip ji atrodo? – smalsiai paklausė.

– Beveik balti plaukai – kaip angelo. Pailgas veidas, rusva oda. Malonus juokas. Labai grakšti, ilgų kojų, angliškai kalba su ryškiu akcentu. Žavinga.

Abejonių neliko, taip apibūdinti galima tik Evą Aliarkon, ir po šitiek metų Sofija ją vėl pamatys, taip pat ir Robertą. Suprato, kad juos pamačius vėl sugrįš malonūs prisiminimai, įkandin jų vilksis neišvengiamas liūdesys, bet jai buvo smalsu, ir tas smalsumas įveikė nerimą. Ji nekantriai laukė pobūvio, kaip mėgėjas išgerti laukia taurelės žinodamas, kad kitą dieną tikrai skaudės galvą ir bus bloga.

Sofija prisitraukė Honorą ant kelių ir suspaudusi glėbyje pasūpavo – toks buvo jų ritualas prieš miegą, – paskui pabučiavo šviesią švelnią odelę.

– Mamyte, kai užaugsiu, būsiu tokia kaip tu, – tarė mergytė.

– Tikrai? – nusišypsojo Sofija.

– Paskui, kai dar labiau užaugsiu, būsiu kaip tėvelis.

– Nemanau.

– Tikrai, būsiu, – įsitikinusi tarė ji. – Būsiu visai kaip tėvelis.

Sofija tyliai nusijuokė iš vaiko suvokimo apie žmogaus raidą. Kai pusę dešimtos šmurkštelėjo tarp paklodžių, Deividas paglostė jai kaktą ir pabučiavo.

– Pastaruoju metu labai nuvargsti, – pareiškė.

– Taip, ir nežinau kodėl.

– Juk nemanai, kad gali būti nėščia, tiesa?

Sofija viltingai pažvelgė į jį ir sumirksėjo.

– Apie tai nepagalvojau. Buvau taip užsiėmusi Honora ir žirgais, kad net neskaičiavau dienų. Ak, Deividai, gal tu ir neklysti. Tikiuosi.

– Ir aš, – tarė jis ir pasilenkė dar kartą jos pabučiuoti. – Dar vienas stebuklas.

Trisdešimt penktas skyrius

Sofija sėdėjo ant drūto kelmo; šis medis kadaise stovėjo iškilęs virš kalvų. Pernai žiemą jį nulaužė stipri spalio vėtra. „Nieko nėra neįveikiamo, – pamanė ji. – Gamta stipresnė už mus visus.“ Švytintį birželio rytą ji dairėsi aplinkui ir džiaugėsi dar vienos besimainančios aušros didybe. Delną priglaudusi prie pilvo žavėjosi viduje augančiu stebuklu, bet širdis liūdnai suvirpėjo pagalvojus, kad namiškiai nežino, kokį gyvenimą ji susikūrė kitoje vandenyno pusėje. Susijaudinusi prisiminė Robertą Lobitą ir Evą Aliarkon, kokius pažinojo kadaise, dabar jau daugiau nei prieš dešimtmetį, ir mėgino įsivaizduoti, kaip jie atrodys šiandien.

Nerimą jai kėlė ne tiek susitikimas su jais, kiek baimė nesusitikti. Jei paskutinę akimirką juodu nuspręstų neatvykti į Zazos pobūvį, nusivylimas būtų didžiulis. Mintyse ji rengėsi šiai popietei, o smalsumas per paskutinius kelis mėnesius itin sustiprėjo. Susitaikius su žinia, kad išgirs naujienų iš namų, mintis, kad gali jų neišgirsti, atrodė nepakeliama. Ji beprotiškai troško sužinoti, kas nutiko Sančiui.

Namo ji sugrįžo laiku, spėjo išsimaudyti ir pasiruošti Zazos pobūviui. Visą valandą matavosi drabužius, o Semas ir Kvidas nenuleido nuo jos akių ir vizgino uodegomis, kad ir ką ji apsivilkdavo.

– Jūs nė kiek nepadedate! – sušuko ji mesdama ant lovos dar vieną drabužių ansamblį.

Kai tarpduryje išdygo Deividas, nuo jo nusisukusi Sofija mėgino apsivilkti suknelę, bet ši buvo siaura per klubus. Jis kurį laiką ją stebėjo, paskui šunys jį išdavė.

– Aš stora! – pasiskundė ji ir piktai koja nušveitė suknelę per kambarį.

– Kas atsitiko? – paklausė jis apkabindamas iš už nugaros. Juodu žiūrėjo į savo atspindį veidrodyje.

– Aš stora, – vėl tarė ji.

– Tu ne stora, mieloji, tu nėščia.

– Nenoriu būti stora. Į nieką neįtelpu.

– O su kokiu drabužiu geriausiai jautiesi?

– Su pižama, – niūriai atsakė ji.

– Gerai, tuomet vilkėk pižamą, – tarė jis ir pabučiavo, paskui pasuko į vonią.

– Tiesą sakant, visai neblogas sumanymas, – pradžiugo ji traukdama iš komodos stalčiaus baltą šilkinę pižamą. Kai Deividas grįžo į kambarį, Sofija stovėjo prieš jį mūvėdama virvele sutrauktas kelnes ir marškinėlius trumpomis rankovėmis. – Deividai, tu genijus, – džiugiai šypsojosi ji grožėdamasi savo atspindžiu. Deividas linktelėjo galvą braudamasis prie savo spintos pro netvarkingai suverstus batus ir sukneles. Semas ir Kvidas pritariamai uostinėjo Sofiją.

Tonis sode buvo ištempęs didelę baltą palapinę, jei kartais imtų lyti, bet diena buvo giedra ir karšta, tad svečiai stoviniavo lauke, saulės atokaitoje. Pasipuošę gėlėtomis suknelėmis ir kostiumais jie gurkšnojo iš taurių šampaną bei kokteilius ir gėrėjosi netaisyklingu rudų plytų dvaro pastatu bei gėlėmis, gausiai žydinčiomis kiekviename kampelyje, kad ir kur nukryptų žvilgsnis. Zaza puolė apkabinti Deivido ir Sofijos, paskui nusivijo padavėją, per anksti išnirusį iš namo su lėkšte rūkytos lašišos.

Zaza neturėjo skonio, bet buvo pakankamai sumani ir atskirdavo gerą daiktą nuo blogo. Tūkstančius Tonio sunkiai uždirbtų svarų ji išleido samdydama dekoratorius ir sodininkus. Šie neatpažįstamai pertvarkė jų namus, ir dabar jie vertai galėjo puošti žurnalo „Homes & Gardens“ puslapius. Sofija vertino estetinį Pikviko dvaro tobulumą, bet manė, kad Zaza persistengia. Vos pakliuvusi į žmonių minią ji ėmė akimis baimingai ieškoti Evos ir Roberto veidų.

– Sofija, kaip malonu jus vėl matyti, – sukikeno nepažįstamas vyriškis pasilenkdamas jos pabučiuoti. Jam iš burnos nemaloniai trenkė lašiša ir šampanu. Ji pasitraukė atbula ir nieko nesuprasdama susiraukė. – Džordžas Heviveteris, – prisistatė balsu, kuris išdavė nusivylimą jos atminties spraga. – Dabar jau tikrai galite prisiminti, kur buvome susitikę? – žaismingai paklausė baksnodamas ją alkūne.

Sofija piktokai atsiduso prisiminusi netaktišką stuobrį, prieš ketverius metus sėdėjusį šalia.

– Per Iano Lankasterio pietus, – abejingai atsakė žvelgdama pro jį į minią.

– Visiškai teisingai. Dieve mano, kaip seniai. Kur jūs visą tą laiką slapstėtės? Tikriausiai nė nepastebėjote, kad karas baigėsi! – tarė jis ir sukikeno iš savo nevykusio pokšto.

– Atleiskite, – tarė Sofija nepaisydama gero elgesio taisyklių. – Ką tik pamačiau žmogų, su kuriuo norėčiau pakalbėti.

– Na, taip, taip, puiku, – linksmai išstenėjo jis. – Susitiksime vėliau.

„Na jau ne, jei tai priklausys nuo manęs“, – pamanė Sofija, ir ją tučtuojau prarijo minia.

Sofija ir Deividas atvažiavo vėlokai. Beveik pusvalandį tarp svečių nesėkmingai ieškojusi Evos ir Roberto, ji liūdnai pripažino, kad jie tikriausiai nutarė neatvykti. Atokiau nuo minios, kedro pavėsyje susiradusi suoliuką, ji liūdna atsisėdo. Laikas slinko lėtai. Sofija norėjo namo ir spėliojo, ar kas nors pastebėtų, jei ji tyliai išsmuktų.

Paskui už savęs išgirdo šiltą kimų balsą:

– Sofija? Aš tavęs ieškojau.

– Eva? – aiktelėjo Sofija keldamasi nuo suolo, nustebusi mirksėdama. Jai prieš akis grakščiai sklendė elegantiška baltaplaukė moteris.

– Hace años! – iškvėpė Sofijai į kaklą ji, meiliai ją bučiuodama. Užuodus Evos kvepalus Sofijai apsisuko galva – tas pats citrinų aromatas, kuriuo ji kvėpindavosi prieš dvylika metų. Abi atsisėdo.

– Maniau, neatvažiuosite, – ispaniškai tarė Sofija imdama Evos ranką ir tvirtai ją suspausdama, lyg bijodama, kad paleidus ši neišnyktų.

– Mes pavėlavome. Robertas pasiklydo, – paaiškino Eva ir maloniai nusijuokė.

– Taip gera tave matyti. Nė kiek nepasikeitei, – tiesiai išklojo Sofija žavėdamasi neblėstančia Evos jaunyste.

– Kaip ir tu.

– Kada ištekėjai už Roberto? – paklausė. – Kur jis?

– Kažkur minioje. Mudu susituokėme prieš trejus metus. Baigusi studijas persikėliau gyventi į Buenos Aires ir vakarėlyje susitikau Robertą. Turime kūdikį, taip pat vardu Robertas, – jis dieviškas. Ak, tu nėščia, – tarė ji ir priglaudė kitą delną prie vos pastebimo Sofijos pilvo.

– Aš jau turiu trejų metukų mergytę, – atsakė ši ir nusišypsojo prisiminusi Honoros veidelį. Jis aiškiai iškilo miglose, paslaptingai aptemdžiusiose jai protą besikalbant su Eva.

– Cómo vuela el tiempo! – ilgesingai atsiduso Eva.

– Tikrai, laikas bėgte bėga. Jau dvylika metų praėjo nuo tos vasaros, kai buvome susitikusios. Dvylika metų. Dabar žiūrėdama į tave galėčiau pasakyti, kad tai buvo tik vakar.

– Sofija, negaliu išsisukinėti ir apsimetinėti nežinanti, kodėl išvykai iš Argentinos ir kodėl nebuvai grįžusi. Jei apsimetinėčiau, mūsų draugystė būtų nenuoširdi, – tarė Eva ir jos žydros akys klausiamai tyrinėjo Sofiją. Ji sunėrė savo ilgus medaus spalvos pirštus su Sofijos pirštais ir reikšmingai spustelėjo. – Maldauju, sugrįžk, – švelniai tarė.

– Eva, aš čia laiminga. Ištekėjau už nuostabaus vyro. Turiu dukterį ir laukiuosi kito vaikelio. Negaliu dabar grįžti. Mano vieta čia, – sunerimusi tvirtino Sofija. Ji nesitikėjo, kad Eva taip staiga prabils apie praeitį.

– Bet nejaugi negali bent jų aplankyti, pranešti, kad esi sveika? Pamiršk praeitį. Per pastarąjį dešimtmetį tiek visko įvyko, jei dar ilgiau atidėliosi, gali būti per vėlu. Gal niekada nebegalėsi su jais susisiekti. Šiaip ar taip, jie – tavo šeima.

– Tai tuomet papasakok, kaip gyvena Marija? – paprašė Sofija nukreipdama pokalbį nuo temos, kurios Eva niekuomet nesuprastų.

Eva atitraukė rankas ir pasidėjo jas ant kelių.

– Ji ištekėjo, – atsakė.

– Už ko?

– Už Eduardo Maraldžio, daktaro Eduardo Maraldžio. Ne itin dažnai sutinku Mariją, bet kai paskutinį kartą matėmės, ji turėjo du vaikus ir, regis, laukėsi trečio, gerai neprisimenu. Dabar visi laukiasi arba turi vaikų, tad sunku prisiminti. Žinai, kad Fernandas tremtinys, gyvena Urugvajuje?

– Tremtinys!

– Įsivėlė į partizaninį karą prieš Videlą. Jis sveikas ir pasikeitus vyriausybei galėtų grįžti į Argentiną, bet, nuoširdžiai kalbant, manau, yra taip sukrėstas to, ką teko patirti – žinai, buvo kankinamas, – kad dabar gyvena ir dirba Urugvajuje.

– Buvo kankinamas? – pasibaisėjusi aiktelėjo Sofija. Ji klausėsi Evos pasakojimo, kiek ši žinojo, kaip buvo įsilaužta į Migelio ir Čikitos namus, kaip Fernandas buvo pagrobtas ir kažkaip stebuklingai pabėgo į Urugvajų. Sofija sėdėjo suakmenėjusi, apgailestaudama, kad nebuvo šalia ir negalėjo jiems padėti.

– Tai buvo baisu, – toliau rimtai pasakojo Eva. – Kartą mudu su Robertu nuvažiavome jo aplankyti – jis turi namą Punta del Estėje, prie jūros. Jis labai pasikeitęs, – tarė ji galvodama apie užsisklendusį jauną vyrą, gyvenantį kaip hipis ir rašantį straipsnius įvairiems Urugvajaus laikraščiams.

– O Santis? Ar jis sveikas? – neramiai paklausė Sofija spėliodama, kaip visa tai paveikė jį.

– Jis vedęs. Matydavau jį mieste. Jis vis dar stulbinamai gražus. – Eva nuraudo. Ji nepamiršo jųdviejų bučinių. Išsiblaškiusi ilgu pirštu ji perbraukė lūpas. – Kažkodėl jis labiau šlubčioja ir šiek tiek senstelėjo. Bet jam tai tinka. Jis vis dar tas pats buvęs Santis.

– Ką jis vedė? – paklausė Sofija, mėgindama nuslėpti balso virpulį, nenorėdama išsiduoti. Nusuko žvilgsnį ir įsmeigė jį kažkur į tolumą.

– Klaudiją Kalisi, – atsakė Eva klausiamai ištardama pavardę.

– Ne, aš jos nepažinojau. Kokia ji? – paklausė Sofija iš visų jėgų priešindamasi tuštumai, kuri vėl grėsmingai bandė ją praryti. Ją sugniuždė žinia, kad jis įsipareigojo kitai, ir ji vėl prisiminė akimirką po ombu medžiu, kai jis maldavo jos pabėgti ir ištekėti už jo. Vaiduokliškas jo žodžių skambesys vis dar aidėjo jos atminties koridoriais.

– Labai elegantiška. Tamsių žvilgančių plaukų. Labai prisižiūrinti. Tipiška argentinietė, – tarė Eva neįtardama neužgesusių Sofijos jausmų. – Ji žavinga. Linkusi bendrauti, mieste jaučiasi geriau nei kaime. Nemanau, kad jai patinka kaimas. Kartą man prisipažino nemėgstanti žirgų. Sakė, turėjusi apsimesti dėl Sančio, kuris, kaip visi žinome, vien jais gyvas. – Tuomet Eva švelniau pridūrė: – Nežinojai, kad jis vedęs?

– Žinoma, ne. Nesikalbėjau su juo nuo… na, nuo tada, kai išvykau, – kimiai atsakė ji ir nuleido akis.

– Juk ne dėl Sančio lig šiol negrįžai namo, tiesa?

– Ne, ne. Žinoma, ne, – kiek per greitai patikino Sofija.

– Ar tu su niekuo nebendravai?

– Ne.

– Net su tėvais?

– Ypač su tėvais.

Eva atsilošė į suolo atkaltę ir nustebusi tyrinėjo Sofijos veidą.

– Nejau nepasiilgai? – dar kartą apstulbusi paklausė. – Nejau nesiilgi jų?

– Iš pradžių ilgėjausi. Bet nepatikėsi, kaip gyvendama taip toli gali pamiršti, – beviltiškai melavo ji. Paskui pridūrė: – Prisiverčiau pamiršti.

Jiedvi sėdėjo tylėdamos. Eva mąstė apie galimas Sofijos tremties priežastis, Sofija liūdnai galvojo apie Santį ir jo gyvenimą su Klaudija. Ji mėgino įsivaizduoti jį vyresnį, labiau šlubčiojantį, bet neįstengė. Jos atmintyje jis buvo toks, kokį paliko – amžinai jaunas.

– Žinojai, kad Agustinas dabar gyvena Amerikoje, Vašingtone? Vedė amerikietę, – po kurio laiko prabilo Eva.

– Tikrai? O Rafa? – paklausė Sofija, bandydama dėtis susidomėjusi, bet iš tiesų įstengė galvoti tik apie Santį ir troško, kad Eva vėl šnekėtų apie jį.

– Prieš daug metų jis vedė Chasminą Penją. Tiesą sakant, netrukus po tavo išvykimo. Dabar jie gyvena labai laimingai. Nedažnai juos matau. Daugiausia laiko praleidžia Santa Katalinoje, nes jis prižiūri ūkį. Rafa man visuomet patiko, jis buvo kažkoks nepavojingas, o visi kiti geidė kraujo. Juo visada buvo galima pasikliauti, ne taip, kaip Agustinu, – tarė ji prisiminusi nepageidaujamą Agustino dėmesį. Gyvendamas Buenos Airėse jis buvo pelnęs nekokią reputaciją: susitikinėdavo su merginomis, kartais su keliomis vienu metu. Jis buvo iš tų jaunuolių, dėl kurių motinos perspėja dukteris, o vėliau merginos perspėja savo drauges. Nenuostabu, kad vedė amerikietę, pagalvojo Eva. Naujas darželis, kuriame gali žaisti.

– Ar Santis laimingas? – staiga paklausė Sofija ir prikando apatinę lūpą.

– Taip, manau, laimingas. Bet žinai, kaip būna: žmonės susituokia, susilaukia vaikų ir kažin kaip nutrūksta ryšys. Retkarčiais juos matau, bet mudu su Robertu daug keliaujame. Kaip polo žaidėjas, jis turi keliauti po visą pasaulį, o aš važiuoju kartu. Retai būnu Buenos Airėse, o Santa Katalinoje nesilankiau nuo tada, kai išvyko Fernandas. Juodu su Robertu buvo tokie artimi, o dabar, regis, neturime laiko net jo aplankyti. Bet kai paskutinį kartą mačiau Santį, jis dalyvavo mieste surengtose vestuvėse, – prisiminė ji.

– Papasakok man apie jas, – paprašė Sofija, dėl kelių nuotrupų apie Santį rizikuodama išsiduoti, ką jam jaučia. Eva smalsiai žvilgtelėjo į ją. Žinojo, kad Sofija buvo išsiųsta atsikvošėti nuo susižavėjimo pusbroliu, bet nė nenutuokė apie jųdviejų jausmų gilumą. Iš kur jai žinoti, kad Sofija širdyje tyliai tebeverkia Sančio, kad paleidus jį paaiškėjo, jog jis tarsi balionas amžinai plevena tarp atminties debesų.

– Bueno, tai buvo Roberto pusseserės vestuvės. Jie turi gražią estancia netoli nuo Santa Katalinos, maždaug už dviejų valandų kelio nuo Buenos Airių. Anksčiau niekuomet nebuvau sutikusi Klaudijos, bet juodu su Sančiu jau buvo dvejus metus susituokę. Taip, tikriausiai jau daugiau nei dvejus metus, nes jie susituokė, atrodo, 1983-aisiais, o vestuvės vyko pernai. Santis buvo įsitempęs, šiaip ar taip, tarp jų buvo mala honda; matyt, anksčiau buvo susiginčiję, nes beveik nesikalbėjo. Klaudija visą laiką praleido su mažais vaikais. Ji labai moka elgtis su vaikais. Pastebėjau, kad jie visi sekiojo paskui ją kaip paskui kokį Hamelno fleitininką. Ir aš myliu vaikus, tuo metu mudu su Robertu mėginome pradėti kūdikį. Manau, kad ir jie darė tą patį, nes jau buvo porą metų susituokę ir ji labai aiškiai jų norėjo.

– Aš su Sančiu vis tiek pasikalbėjau, – pasakojo Eva Sofijai. – Jis gan dažnai tebežaidžia polą, nors nėra profesionalas kaip Robertas; tiesą sakant, man atrodo, jam Robertas ne itin patinka. – Ji nusišypsojo pagalvojusi, ar tik jo atsargumas bendraujant su jos vyru kilo ne dėl to, kad jis gal norėjęs turėti ją sau. Ji vėl prisiminė jo bučinį ir skruostai suspindo švelniu raudoniu. – Nemanau, kad tai tinkamas pavyzdys, nes žinau, kad jis laimingas. Jis labai laimingas su Klaudija. Tąsyk tikriausiai buvo netikusi diena. Jis buvo išsiblaškęs. Bet dėl to nė kiek ne mažiau žavus. Abu žavūs. Beje, ten buvo ir tavo tėvai. Man visuomet patiko tavo tėvai, ypač mama. Ji nuoširdi ir maloni.

Jei Sofija būtų klausiusi, būtų susiraukusi dėl tokio mamos apibūdinimo, bet ji su savo balionu skrajojo debesyse ir galvojo apie Santį.

– Tiesiog nesuprantu, kodėl negali sugrįžti, – atkakliai mygo Eva. – Sunkiausia būtų vėl visus pamatyti, bet po pirmųjų pasisveikinimo žodžių tikrai viskas vėl būtų kaip buvę. Žinau, kad jie visi labai džiaugtųsi tave matydami.

– O štai ir Robertas, – tarė Sofija, Robertui dideliais žingsniais artinantis prie jų. Jis buvo šiek tiek senstelėjęs. Puikią išvaizdą truputį gadino didelis smakras, regis, tempiąs jo burną žemyn. Bet jis tebebuvo gražus.

– Matau, jau susipažinai su mano žmona, – tarė jis, glostydamas ilgus baltus Evos plaukus.

– Mes buvome pažįstamos anksčiau.

– Nieko nesu taip mylėjęs, kaip myliu savo žmoną, – reikšmingai tarė jis. – Ji suteikė man pilnatvę.

Sofija nusišypsojo. „Jis visuomet būdavo nuspėjamas“, – pamanė jam bandant netiesiogiai pasakyti, kad prieš daugybę metų buvęs jųdviejų meilės romanas nieko nereiškė. Be reikalo rūpinosi; jai jis taip pat nieko nereiškė. Dar po kiek laiko ji nebeįstengė sugalvoti, ką dar jam pasakyti.

Eva ir Robertas žiūrėjo, kaip Sofija eina palapinės link, kur buvo patiekti lengvi pietūs.

– Ji vis dar labai graži, – tarė Eva. – Žinai, ji keista. Įsivaizduok, nesakiusi nė žodžio paliko namus. Koks žmogus galėtų taip pasielgti?

– Ji visuomet buvo velniškai užsispyrusi, – gūžtelėjo pečiais Robertas. – Išlepinta ir nepriklausoma. Ferčas negalėjo jos pakęsti.

– Na, man ji buvo maloni. Tada, kai vasarojau Santa Katalinoje, ji tikrai stengėsi. Niekada to nepamiršiu. Aš ją myliu, myliu visą jų šeimą.

– Ar ketini jiems papasakoti, kad buvai ją sutikusi? – paklausė jis.

– Žinoma. Papasakosiu Anai. Nenoriu sukelti nerimo, regis, tai delikati tema. – Paskui mąsliai pridūrė: – Gal aš ir klystu, bet man atrodo, kad ji vis dar neabejinga Sančiui. Uždavė man daugybę klausimų.

– Po šitiek metų? Negaliu patikėti, kad tai įmanoma.

– Na, žinoma, įmanoma. Manai, kad ji atsisako grįžti dėl jo?

– Ne. Ferčas sakė, kad ji susipyko su Ana ir Paku, apkaltino juos išsiuntus ją į Ženevą. Sakė, ji tik norinti įrodyti savo tiesą ir galiausiai sugrįšianti. Kai čia jai nusibos, ji sugrįš ir pakels jiems Santa Katalinoje vėją. Patikėk manim, pažįstu Sofiją. Ramus gyvenimas – ne jai. Ji visuomet pridarydavo rūpesčių ir dabar nepasikeitė, kad ir koks nuostabus būtų jos vyras.

– Robertai, tu toks negailestingas, – purtydama galvą tarė Eva. – Papasakosiu Anai, kad ji sveika ir laiminga. Manau, Zaza duos man jos adresą, tuomet bent Ana galės jai parašyti, jei norės. Visa tai taip beprasmiška, – atsiduso ji ir atsistojo. – Tavęs aš nepalikčiau nė už ką pasaulyje, – apkabindama pridūrė.

– Amorcita, tu manęs nepaliktum, nes aš tau neleisčiau, – išsišiepė jis ir ją pabučiavo. Eva pro Roberto petį matė, kaip Sofija išeina iš palapinės su vyriškiu, tikriausiai savo vyru. Abu nešėsi lėkštes su vištiena ir salotomis. Pagalvojus, kiek kančių Sofijai turėtų kelti ši tremtis, ramų Evos veidą aptemdė rūpestis, ir ji nutarė padaryti tam galą.

Evos ketinimai buvo geri, bet ji nepakankamai įvertino tuos, kuriems buvo skirtas jos geranoriškumas. Gavusi Evos laišką, kuriame ši atpasakojo pokalbį su Sofija, apkaišytą jos gyvenimo Anglijoje smulkmenomis, Ana savo laibais baltais pirštais ilgai vartė pridėtą adresą. Eva nenumanė, kad motina gali būti ne mažiau užsispyrusi nei duktė.

Kadaise atstumta dukters Ana labai įsižeidė. Po galais, kodėl ji pirmoji turėtų iškelti baltą vėliavą? Juk Sofija nepaskambino net per Folklando karą, nepranešė, kad jie tapo seneliais, – ji apskritai nė kartelio nepaskambino. Žinojo, kur jie, jų numeris nepasikeitė, o dabar tikisi, kad tėvai norės taikytis? Na, gyvenime ne viskas taip lengvai klojasi.

Ar ji mano, kad jie beširdžiai? Kad jiems nerūpi? Ji visuomet buvo sunkaus charakterio ir užsispyrusi, bet dingti kitame pasaulio gale nieko nepaaiškinus bent laišku yra labai žiauru. Pakas taip ir neatsigavo. Jis suseno, labiau užsisklendė. Lyg Sofija būtų mirusi. Tik mirtis tikriausiai būtų geriau, nes būtų suprantama, ne tokia skaudinanti. Bent būtų galėję tinkamai ją apraudoti, užuot amžinai kentę nežinią. Mirtis – tai ne išsižadėjimas. Sofija dingdama visiškai jų išsižadėjo. Ji įskaudino visą šeimą, supurtė pačius jos pamatus, ir kadaise brangintos vienybės šukės buvo išbarstytos po lygumas, jų nebesurinksi. Ne, ne Ana turi taikytis, o Sofija. Tad ji sulankstė laišką ir padėjo į stalčių su pačiais asmeniškiausiais daiktais, nusprendusi nieko nesakyti Pakui. Jis tik mėgintų įtikinti užmegzti ryšį su dukterimi, o ji nenorėjo įžiebti dar vieno kivirčo dėl Sofijos.

Trisdešimt šeštas skyrius

1997-ųjų lapkritis

Kaip keista, kad žmogus gali ką nors mylėti visą gyvenimą. Kad ir kaip toli ar kaip ilgai būtų išsiskyrę, savo širdyje jis visą amžinybę gali nešioti prisiminimus. Sofijai šitaip ir buvo. Ji nesiliovė mylėjusi Sančio ir mažojo Santigito. Žinojo, kad neturėtų mylėti, ir įvairiausiais būdais mėgino užversti knygą, parašyti paskutinę eilutę, užbaigti laišką. Paleisti juos. Paskandinti vandenyno dugne kaip lobių skrynią su visomis savo paslaptimis. Bet kai kurie dalykai nemiršta, jie tik kuriam laikui prityla.

1974-ųjų rudenį Sofija buvo gėdingai išsiųsta iš Argentinos. Nė kartelio jai nešovė į galvą, kad praeis beveik dvidešimt ketveri metai, ligi ji sugrįš. Niekada neplanavo, kad šitaip atsitiks. Apskritai nieko neplanavo. Bet bėgantys metai virto dešimtmečiais, ir staiga vieną dieną praeitis pašaukė ją namo.

Buenos Airės, 1997 m. spalio 14 d.

Brangiausioji Sofija,

Spėju, kad judvi su Marija jau daug metų nebebendraujate. Štai todėl rašau pati. Nelengva tau pasakyti, bet Marija miršta nuo vėžio. Kas dieną matau ją gęstančią – nė neįsivaizduoji, kaip sunku stebėti mylimą žmogų, po truputį nykstantį tavo akyse, ir negalėti niekuo padėti. Jaučiuosi visiškai niekam tikusi.

Žinau, kad jūsų gyvenimai nuvedė jus skirtingomis kryptimis, bet ji tave labai myli. Tavo buvimas šalia būtų lyg gydomasis balzamas. Tau išvykus atsivėrė baisi tuštuma, ir mus visus apėmė didžiulis liūdesys. Nemanėme, kad visam laikui atsiribosi nuo mūsų. Gailiuosi, kad niekas taip ir nepasistengė įtikinti tavęs sugrįžti. Tiesą sakant, net nežinau, kodėl nė vienas taip nepadarėme. O turėjome – kaltinu save. Pažįstu tave, Sofija, ir žinau, kiek prisikentėjai savo „tremtyje“.

Brangioji Sofija, prašau sugrįžti namo, Marijai tavęs reikia. Gyvenimas labai vertingas – to mane išmokė Marija, tik gailiuosi, kad taip ilgai tau neparašiau.

Su nuoširdžiausia meile,

Čikita

Čikitos laiškas praplėšė pūlinį, kuriame buvo nuslopinti Sofijos prisiminimai. Ją užliejo karštligiškas vaizdinių srautas – jis iškėlė ilgai snūduriavusį kartėlį ir apmaudą. Marija miršta. Marija miršta. Šie žodžiai vis sukosi ir sukosi galvoje, kol tapo beprasmiai, tušti. Bet vis tiek jie reiškė mirtį. Mirtį. Senelis O’Dvajeris visuomet sakydavo, kad gyvenimas per trumpas gailėtis ir neapkęsti. „Kas žuvo, pražuvo, o kas liko praeityje, yra praeityje ir turėtų ten pasilikti.“ Jai trūko senelio. Tokiomis valandėlėmis jai labai jo trūkdavo. Bet neįstengdavo paisyti jo patarimų, kai praeitis visais pojūčiais įsiverždavo į dabartį. Dabar gailėjosi prieš daugybę metų neturėjusi drąsos sugrįžti. Eva buvo teisi, ji per ilgai delsė. Ji keturiasdešimtmetė. Keturiasdešimt vienų! Kur dingo visi tie metai? Dabar Marija jai atrodė svetima.

Virpančia širdimi Sofija dar kartą perskaitė laišką. Spėliojo, kaip Čikita ją surado. Įsižiūrėjusi į voką pastebėjo, kad adresas užrašytas teisingai, teisingi net visi pašto indekso skaitmenys. Drebančiomis rankomis vartydama laišką ji susimąstė. Paskui prisiminė: Eva tikriausiai gavo adresą iš Zazos. Po šitiek laiko pagaliau Argentina ją susirado. Jai nebereikėjo slėptis, ir tai buvo malonu.

Praėjo vienuolika metų nuo tada, kai jiedvi su Eva sėdėjo po kedru. Vienuolika metų. Kaip viskas būtų pasikeitę, jei ji būtų jos paklausiusi, pamiršusi praeities skaudulius ir grįžusi namo. Bet prie ankstesnių dvylikos prisidėjo dar vienuolika metų, praleistų toli nuo šeimos, – iš viso dvidešimt treji. Ištisas gyvenimas. Ar galima atnaujinti taip seniai iširusius ryšius? Ar jie apskritai ją prisimins?

Sofija jojo apledėjusiomis kalvomis. Kraštovaizdis atrodė tarytum apibarstytas melsvais blizgučiais, kuriuos palengva tirpdė iš už miško tekanti saulė. Virš jos mirguliavo žydrynė, giedros netemdė nė menkiausias debesėlis. Sofija galvojo apie pastarąjį savo gyvenimo dešimtmetį. Indija gimė 1986-ųjų žiemą – Honora sulaukė mažos sesutės, su kuria galėjo žaisti, nors iš pradžių ne itin domėjosi kūdikiu. Bet dabar jos – neperskiriamos draugės ir viską daro kartu, nors tarp jų – trejų su puse metų skirtumas. Honora buvo nepriklausoma ir tiesmuka, Indija tylesnė, didesnė namisėda.

Metai praskriejo greitai. Tai buvo laimingi, saulėti metai. Bet po trapiu laimės paviršiumi it šmėkla tūnojo neapleidžiantys prisiminimai apie Santį. Retai pasitaikydavo dienų, kad kas nors jai jo neprimintų. Kad ir kaip greitai švystelėdavo mintis, kad ir kaip trumpai ji ją atpažindavo, vis tiek jį prisimindavo. O po čiužiniu tebelaikė Santigito vystyklėlį. Labiau iš įpročio nei dėl prisirišimo. Jos širdį buvo užvaldžiusios dvi dukterys. Santigitas dingo kažkur pasaulio platybėse, ir ji žinojo niekuomet jo nesurasianti. Bet negalėjo jo paleisti. Iš jo teliko tik vystyklėlis, ir kažkokiu keistu būdu jis vienintelis rišo ją su Sančiu. Tad gulėjo įgrūstas tarp lovos ir čiužinio, kad ir kaip mažai jam teskirdavo dėmesio.

Šuoliuodama kalvomis Sofija labai aiškiai suvokė esanti gyva. Ji mąstė apie gyvenimą. Veržlų gyvenimą, jausmingą, kupiną nuotykių. Netrukus Marija visa tai paliks. Staiga praeitis tapo neįtikėtinai svarbi, nes ateities su Marija jau nebebus. Sofija norėjo į ją įsitverti, bet praeitis byrėjo it smėlis tarp pirštų nepalikdama kitos išeities, tik judėti pirmyn. Ji turi pas ją važiuoti.

– Man labai gaila, kad tavo pusseserė serga, bet džiaugiuosi, kad šis įvykis pagaliau privertė tave kai ką suprasti, – taip į šią žinią sureagavo Deividas. Sofija nenorėjo palikti vaikų, bet jis tvirtino galįs pats jais pasirūpinti; jos kelionė pernelyg svarbi. Ji norėjo važiuoti, bet kartu nerimavo dėl to, ką ten ras. Deividas žinojo ne viską; jis nė nenutuokė, kad vyras, kurį kadaise mylėjo ir prarado, gyvena Santa Katalinoje. Jei žinotų, vargu ar taip mielai siųstų ją ten. Ji klausė savęs, ar sprendimą nepasakoti jam apie Santį galėjo paveikti pasąmoninis troškimas palikti praviras duris. Dėl tos pačios priežasties ji nutarė nepranešti Dominikai važiuojanti namo.

Deividas primygtinai ragino tučtuojau krautis daiktus. Nebuvo galima gaišti laiko svarstant, kas bus, kai ji ten nuvyks. Jis patarė jai būti realiste. Ji vyksta aplankyti Marijos, tad nėra ko daugiau įsivaizduoti. Kartu su Honora ir Indija jis palydėjo ją į oro uostą – mergaitėms jis reiškė atostogas ir saulėtus kraštus – ir pripirko gerokai daugiau nei reikia žurnalų skaityti per ilgą skrydį. Sofija suprato, kad jis jaudinasi. Sunerimęs jis visuomet kalbėdavo gyvai, šiek tiek per greitai ir gilindavosi į nereikšmingas smulkmenas.

– Brangioji, gal norėtum ir knygos? – paklausė imdamas kažkokį Džilės Kuper romaną ir apvertęs ėmė skaityti, kas parašyta ant galinio viršelio.

– Ne. Man visiškai pakaks šitų žurnalų, – atsakė Sofija ir puolė dėkoti Indijai, kuri atstraksėjo su didžiausiu maišeliu „Snickers“ batonėlių. – Mieloji, aš tikrai nepajėgsiu jų visų suvalgyti. Jei gražiai paprašysi tėčio, jis jums leis ką nors išsirinkti, – pridūrė stebėdama Honorą, jau įpusėjusią maišelį razinų šokolade, nors už jį dar nebuvo sumokėta.

Jas palikti buvo sunku. Ji per ilgai užgaišo atsisveikindama ir Indija nuo įtampos apsiašarojo. Nors buvo beveik vienuolikos, ji vis dar neišsiversdavo be mamos ir niekuomet nebuvo ilgiau nei porai dienų su ja išsiskyrusi. Honora, baisiai savarankiška ir pasitikinti savimi, apglėbė mažąją sesutę ir pažadėjo automobilyje ją pralinksminti.

– Išvažiuoju neilgam, mieloji. Nespėsi nė pasiilgti, o aš jau būsiu grįžusi, – tarė Sofija imdama į glėbį ašarojantį vaiką. – Ak, aš taip tave myliu, – sukuždėjo bučiuodama drėgną skruostą.

– Ir aš tave myliu, mamyte, – raudojo Indija, it koala kybodama mamai ant kaklo. – Nenoriu, kad išvažiuotum.

– Judvi prižiūrės tėtis, be to, greit atostogos. Yra ko laukti, – atsakė Sofija nykščiais šluostydama vaiko veiduką. Indija linktelėjo galvą ir pamėgino sukaupti narsą.

Bučiuodama mamą Honora nusišypsojo ir palinkėjo saugaus skrydžio; ji laikėsi pasitempusi it suaugusi ir paplekšnojo Indijai per virpantį petuką. Deividas apglėbė žmoną ir palinkėjo sėkmės.

– Nuvykusi paskambink, gerai? – tarė bučiuodamas ją į lūpas ir tą užsitęsusią akimirką tyliai meldėsi, kad ji saugiai sugrįžtų. Prieš dingdama už pasų kontrolės posto Sofija pamojo savo nedidelei šeimai. Indija iš paskutiniųjų išspaudė šypseną, bet mamai pradingus vėl apsipylė ašaromis. Deividas paėmė ją už rankos, ir pulkelis lydėtojų iš oro uosto išvyko namo.

Tikrovę, kurioje atsidūrė, Sofija pradėjo suvokti tik prieš pat lėktuvui nusileidžiant Buenos Airėse. Praėjo dvidešimt treji metai, kai ji paskutinį kartą stovėjo ant Argentinos žemės. Per visą tą laiką ji nematė nė vieno iš namiškių, nors iš Dominikos buvo girdėjusi, kad iš pradžių tėvai per galvą vertėsi mėgindami susekti jos pėdsakus. Bet Sofija visiškai nuo visų atsiribojo. Nepaprastai pasipiktinusi, kad buvo išsiųsta, ji liguistai mėgavosi versdama juos kentėti. Dominika ją pridengė. Tačiau laikui bėgant kankinamas tėvynės ilgesys tik stiprėjo, ir jai teko pačiai prisipažinti, kad sugrįžti kliudo vienintelis dalykas – išdidumas.

Deividas nesuskaičiuojamą daugybę kartų buvo raginęs ją aplankyti namus. „Važiuosiu su tavimi, būsiu ten šalia. Būsime kartu. Privalai atsikratyti šito kartėlio“, – kalbėdavo jis. Bet Sofija neįstengė to padaryti. Nepajėgė įveikti savo išdidumo. Dabar spėliojo, kaip ją pamatę elgsis namiškiai.

Mintyse ji tebematė ir tebeužuodė Argentiną tokią, kokią paliko prieš daugybę metų; nebuvo pasirengusi pokyčiams. Bet lėktuvui leidžiantis Ezeizos oro uoste bent jau miesto kontūrai, nutvieksti flamingų rausvumo ryto šviesos, tebebuvo labai panašūs į tuos, kuriuos regėjo paskutinį sykį. Ją užplūdo jausmai. Ji grįžta namo.

Oro uoste jos niekas nepasitiko, bet kodėl turėtų pasitikti? Ji niekam nepranešė atvykstanti. Žinojo, kad reikėtų paskambinti, bet kam? Ji buvo nutarusi apsieiti be jų, nebuvo nė vieno, į kurį galėtų kreiptis, nė vieno. Anuomet būtų kreipusis į Santį. Dabar tie laikai praėjo.

Vos iškėlusi koją iš Ezeizos oro uosto ji šnervėmis traukė tą svaiginamą, pažįstamą saldų drėgno oro kvapą. Oda tuoj pat sudrėko, sąmonė paskendo jaudinančioje prisiminimų jūroje. Ji dairėsi į tamsaus gymio pareigūnus, oriai žingsniuojančius po oro uostą ir po iškrakmolytomis uniformomis slepiančius valdžios spyglius. Laukdama savo bagažo ji dirsčiojo į kitus keleivius, klausėsi jų, burbuliuojančių ispaniškai su argentinietišku akcentu, ir pasijuto tikrai grįžusi namo. It gyvatė nusinėrusi savo anglišką odą, pro muitinę ji išėjo virtusi tikra Porteña, kokia buvo kadaise.

Kitoje pusėje šurmuliavo ir stumdėsi rudų veidų vandenynas, kai kurie laikė iškėlę lenteles su pasitinkamų žmonių vardais, kiti stovėjo su vaikais ir net su šunimis, laukdami iš tolimų kraštų grįžtančių giminių ir draugų, troškiame ore skardėjo klyksmai ir lojimas. Jų tamsios akys stebėjo Sofiją, stumiančią vežimėlį pro minią, kuri vėrėsi it Raudonoji jūra ir leido jai praeiti.

– Taxi, Señora? – paklausė juodaplaukis metisas, tingiai ant piršto sukdamas ūsą. Sofija linktelėjo.

– Al Hospital Alemán, – atsakė ji.

– De dónde es usted? – paklausė vyriškis, stumdamas jos vežimėlį į akinamą šviesą. Sofija loštelėjo – nežinia, ar nuo saulės ryškumo, ar todėl, kad taksi vairuotojas paklausė, iš kur ji.

– Londres, – dvejodama atsakė ji. Matyt, ispaniškai kalbėjo su užsienietišku akcentu.

Įlipusi į juodos ir geltonos spalvų taksi ji įsitaisė prie praverto lango, kurį atidarė iki pat galo. Vairuotojas prisidegė cigaretę ir įjungė radiją. Prieš įjungdamas variklį, liesomis rudomis rankomis perbraukė per Madonos figūrėlę, kabančią ant veidrodėlio.

– Ar domitės futbolu? – suriko neatsigręždamas. – 1986-aisiais pasaulio čempionate Argentina sumušė Angliją. Tikriausiai girdėjot apie Diegą Maradoną?

– Klausykite, aš argentinietė, tik pastaruosius dvidešimt trejus metus gyvenau Anglijoje, – suirzusi atsakė ji.

– O! – aiktelėjo jis. Iš gerklės ištrūkęs garsas buvo ilgas ir šnypščiantis.

– Taip, – tvirtai tarė ji.

– Negali būti! – dar kartą aiktelėjo jis, neįstengdamas patikėti, kad kas nors norėtų išvažiuoti iš Argentinos. – Kaip jautėtės per karą dėl Malvinų salų? – pasiteiravo stebėdamas jos veidą veidrodėlyje. „Verčiau jau žiūrėtum, kur važiuoji“, – pamanė Sofija, bet metai, praleisti tarp britų, sutaurino jos manieras. Jei būtų buvusi tikra argentinietė, būtų bjauriai jį aprėkusi. Jis garsiai supypsėjo prieš jį užgesusiam automobiliui ir išsuko į priešingo eismo juostą; važiuodamas pro lygiai taip pat įtūžusį vairuotoją iškišo pro langą kumštį ir piktai pagrūmojo.

– Boludo! – Jis atsiduso, papurtė galvą ir užsitraukė dūmo iš cigaretės, mataruojančios burnos kamputyje. – Tai kaip jūs jautėtės?

– Buvo labai sunku. Mano vyras anglas. Mums abiem tas metas buvo labai sunkus. Nė vienas nenorėjome karo.

– Žinau, kariavo vyriausybės, nepaisydamos, ko nori žmonės. Tas mėšlo gabalas Galtjeris – buvau ten, Gegužės aikštėje, 1982-aisiais, kartu su tūkstančiais kitų plojau dėl įsiveržimo į salas, paskui vėl, po kelių mėnesių, reikalavome jo kraujo. Nereikalingas karas. Tiek pralieta kraujo – dėl ko? Tik dėmesiui atitraukti. Štai dėl ko jis buvo sukeltas – dėmesiui atitraukti.

Jiems pavojingai laviruojant greitkeliu, vedančiu tiesiai į Buenos Airių centrą, ji žvelgė pro langą į pasaulį, kuris jai atrodė kaip senas pažįstamas draugas, pakeitęs išvaizdą. Tarytum kažin kas ant jos prisiminimų būtų pastatęs naujus statinius, nuvalęs rūdis, su kuriomis ji buvo užaugusi ir taip labai jas pamilusi. Važiuodama per miestą pastebėjo, kad parkai gražūs, švarūs, visur prisodinta rūpestingai prižiūrimų gėlių. Parduotuvių vitrinos apkraštuotos blizgančiais žalvario rėmais, jose išstatytos naujausios europietiškos kolekcijos. Buenos Airės labiau priminė Paryžių nei Pietų Amerikos miestą.

– Iš tiesų nuostabi vieta, – tarė ji. – Taip… na, manau, tinkamiausiai nusakytų žodis „klestinti“.

– Sakote, nebuvote čia dvidešimt trejus metus, qué barbaridad! Išvengėte Alfonsino valdymo metų, kai infliacija buvo pasiekusi tokias aukštumas, jog kasdien turėdavau atsispausdinti naują kainoraštį, kartais net dukart per dieną. Pasiekė tokį lygį, kad prašydavau mokėti doleriais – vienintelis būdas neprarasti pinigų. Žinote, žmonės per vieną naktį neteko viso gyvenimo santaupų. Baisu. Bet dabar reikalai pagerėjo. Menemas – geras prezidentas. Geras, – pakartojo jis ir pritariamai palingavo galvą. – Australį pakeitė pesas – vienas pesas už dolerį. Ir viskas pasikeitė. Vėl galime pasikliauti savo pinigais ir jais didžiuotis. Vienas pesas už dolerį – tik pagalvokit!

– Gatvės atrodo pasakiškai – tik pažiūrėkit į tas nedideles brangias parduotuvėles.

– Turėtumėt pamatyti prekybos centrus. Patio Bulrich ir dar tą prašmatnų Paseo Alcorta. Gali pamanyti atsidūręs Niujorke. Fontanai, kavinės, parduotuvės. Dabar užsieniečiai tiek daug investuoja, tiesiog neįtikėtina. – Jie važiavo pro gražiai išpuoselėtą parką ir Sofija žvilgtelėjo pro langą. – Parkus prižiūri įmonės – joms tai gera reklama, o mūsų vaikams – švari vieta žaisti, – išdidžiai pridūrė.

Sofija traukė į save dyzelino kvapą, sumišusį su parko krūmokšnių ir gėlių aromatais bei iš kioskų sklindančiais saldžiais šokolado ir churros kvapais. Pastebėjo tamsaus gymio vaikinuką, drožiantį per kelią parko link, jam iš paskos, vedami už pavadėlių, noriai bidzeno koks dvidešimt grynaveislių šunų. Kai vairuotojas susirado stotį, transliuojančią futbolo rungtynes tarp Boca, kurią jis akivaizdžiai palaikė, ir River Plate komandų, Sofija suprato, kad jis jos nebegirdi. Kai jo palaikoma komanda įmušė įvartį, jis taip staiga pasuko vairą, kad automobilį sumėtė ir jis tikrai būtų atsitrenkęs į kitus automobilius, jei jie nebūtų padarę to paties. Jis dar kartą pro langą iškišo kumštį ir patenkintas papypsėjo kitiems automobiliams. Sofija stebėjo mažą porcelianinę Madoną, siūbuojančią po veidrodėliu, ir po kurio laiko pasijuto užliūliuota jos hipnotizuojančio ritmo.

Pagaliau taksi sustojo prie Vokiečių ligoninės ir ji neįprastais pesais užmokėjo vairuotojui. Buvo laikas, kai iš automobilio nė nebūtum mėginęs kelti kojos, kol vairuotojas neišlipo, nes šis galėdavo nudumti tolyn su visais tavo lagaminais bagažinėje, bet Sofija pernelyg skubėjo. Nuo važiavimo ją pykino. Vairuotojas padėjo ant grindinio du jos lagaminus, paskui vėl susidomėjo radiju. Ji žiūrėjo, kaip jis nudarda gatve ir dingsta tarp daugybės gaudžiančių automobilių.

Pavargusi nuo trylikos valandų skrydžio ir labai jaudindamasi Sofija su visais lagaminais įėjo tiesiai vidun ir paklausė, kur galėtų rasti Mariją Solanas. Išgirdusi šį vardą slaugytoja trumpam susiraukė, paskui supratusi linktelėjo.

– Ak, taip, – ji nebuvo pratusi, kad žmonės Mariją vadintų mergautine pavarde. – Tikriausiai jūs jos pusseserė – ji apie jus daug pasakojo. – Sofija pajuto skruostus užliejant raudonį ir pagalvojo, kas konkrečiai buvo jai papasakota. – Jums pasisekė: šiandien po pietų ji važiuoja namo. Galėjote prasilenkti.

– Štai kaip, – burbtelėjo Sofija. Nežinojo, ką pasakyti.

– Jūs labai ankstyva – paprastai iki devintos valandos ryto lankytojų neįleidžiame.

– Aš atvykau iš pat Londono, – nuvargusi paaiškino ji. – Marija nežino, kad aš atvažiavau. Norėčiau šiek tiek pabūti su ja viena, kol atvažiuos namiškiai. Tikiuosi, suprantate.

– Žinoma. – Slaugytoja užjaučiamai linktelėjo. – Mačiau jūsų nuotraukas. Marija mėgsta rodyti mums nuotraukas. Atrodote… – Nesmagiai pasijutusi ji sudvejojo lyg supratusi, kad vos nepadarė netakto.

– Vyresnė? – paslaugiai užbaigė Sofija.

– Gal, – sumurmėjo slaugytoja ir jos skruostai nuraudo. – Žinau, ji labai apsidžiaugs jus pamačiusi. Eikite tiesiai – antras aukštas, 207 palata.

– Kaip ji laikosi? – išdrįso paklausti Sofija, norėdama bent šiek tiek pasiruošti prieš susitikimą su pussesere.

– Ji labai narsi moteris ir visiems patinka. Visi nepaprastai pamilo senjorą Maraldi.

Sofija patraukė prie lifto. „Senjora Maraldi“ – pavardė jai nuskambėjo it svetimo žmogaus, ir staiga Marija nutolo, tapo nepasiekiama, dingo lyg mažas laivelis migloje. Anglijoje Sofija stengėsi suvokti žinią apie pusseserės ligą, bet ji atrodė taip toli nuo jos gyvenimo, kad nesujaudino taip labai kaip dabar. Dezinfekavimo priemonių kvapas, jos batelių kaukšėjimas į žvilgančias plastiko grindis, kuriomis buvo iškloti ligoninės koridoriai, ryžtingai pirmyn ir atgal zujančios slaugytojos, nešinos vaistų padėklais, blausa, visuomet tvyranti tokiose vietose, įsiskverbė į jos sąmonę ir staiga ją apėmė baimė. Baimė po tokio ilgo laiko pamatyti pusseserę. Baimė, kad gali jos neatpažinti. Baimė, kad jos niekas nelaukia.

Prie durų Sofija sudvejojo – nežinojo, ką už jų išvys. Gan sunkiai sukaupė senkančią drąsą ir žengė vidun. Blausioje rytmečio šviesoje ji pamatė nepažįstamą siluetą, gulintį po baltomis paklodėmis. Suprato kvailai paklydusi ir užklupusi kažkokį vargšą ligonį, ramiai miegantį prieblandoje. Sumišusi ji greitai sumurmėjo atsiprašanti. Bet kai ketino gręžtis ir išeiti, tylus balselis pašaukė ją vardu.

– Sofija?

Ji atsisuko ir mirksėdama bandė įsižiūrėti. Lovoje iš tiesų gulėjo sulysusi ir papilkėjusi jos angeliška draugė; ji jai šypsojosi. Netekusi žado ji suklupo ant grindų prie lovos ir veidu įsikniaubė į ištiestą Marijos ranką. Marija buvo pernelyg priblokšta, tad neištarė nė žodžio, o Sofija taip susijaudino, kad neįstengė į ją žiūrėti. Ilgai taip klūpėjo sugniuždyta to, ką pamatė. Liga Mariją pakeitė; ji atrodė visiškai kitokia, Sofija jos net nepažino.

Praėjo šiek tiek laiko, kol Sofija nusiramino. Įstengusi žvilgtelėti į pusseserę ji vėl prapliupo ašaromis; visą tą laiką, kol Sofija sielvartavo, Marija išliko rami ir tyli. Pagaliau Sofija pajėgė ją įžiūrėti. Išblyškusi ir išsekusi Marija gulėjo ir šypsojosi, nepaisydama piktos lemties, siurbiančios iš jos gyvastį.

– Aš taip vyliausi, kad tu sugrįši. Sofija, man taip tavęs trūko, – sukuždėjo ji. Ne todėl, kad neturėjo jėgų kalbėti, – ši akimirka buvo pernelyg šventa, garsiai ištarti žodžiai būtų ją suardę.

– Ak, Marija, man taip pat tavęs trūko. Net negali įsivaizduoti, – šniurkščiojo Sofija.

– Kaip keista – ispaniškai tu kalbi su akcentu! – sušuko ji.

– Tikrai? – liūdnai perklausė Sofija. Dar viena namų dalis, prarasta klajonėse.

– Kas tau pranešė? – paklausė Marija, įdėmiai žiūrėdama į paraudusias Sofijos akis.

– Tavo mama, ji man parašė.

– Mama? Net nežinojau, kad ji turi adresą. Ji tikriausiai nenorėjo, kad nusivilčiau, jei kartais tu neatvažiuotum. Qué divina, – tarė ji ir dėkinga šyptelėjo jaunos moters, branginančios kiekvieną gerumo pasireiškimą, šypsena, nes mirties akivaizdoje tik meilė teikia paguodą. – Tu taip gerai atrodai. – Ji ranka paglostė Sofijos skruostą nušluostydama ašaras. – Neliūdėk, aš stipresnė, nei atrodo. Tai dėl to, kad man nuslinko plaukai. – Ji išsišiepė. – Dabar nebereikia jų trinkti – tikras palengvėjimas!

– Tu pasveiksi, – pareiškė Sofija.

Marija liūdnai papurtė galvą.

– Aš nepasveiksiu, šį kartą ne. Tiesą sakant, mano būklė tokia beviltiška, kad esu siunčiama namo į Santa Kataliną.

– Bet juk turi būti galima ką nors padaryti? Jie negali pasiduoti. Tau dar reikia tiek nuveikti gyvenime.

– Žinau. Iš pradžių užauginti vaikus. Nuolat dėl jų nerimauju. Bet jie užaugs supami meilės. Eduardas – geras žmogus. Nebūkim paniurusios, nėra prasmės. Tu grįžai namo, ir tai svarbiausia. Dabar aš tokia laiminga. – Ir jos didelėse akyse sužibo ašaros.

– Papasakok apie savo vyrą. Jaučiuosi per tuos metus nuo tavęs nutolusi. Meldžiu, papasakok apie jį.

– Na, jis gydytojas, aukštas, nerangus ir geras. Jokio kito vyro neįstengčiau mylėti labiau, nei myliu Eduardą. Jis verčia mano sielą šypsotis. Jis taip tvirtai laikėsi per šitą nelaimę.

– O vaikai?

– Turime keturis vaikus.

– Keturis! – sušuko nustebusi Sofija.

– Šioje šalyje tai nieko ypatinga, juk prisimeni?

– Tiesiog negaliu patikėti, kad toks kūnelis įstengė tiek daug pagimdyti.

– Anuomet jis buvo stambesnis, gali būti tikra. Niekada nebuvau smulki. – Ji nusijuokė.

– Noriu su visais susitikti. Noriu juos pažinti. Juk jie ir mano giminaičiai!

– Būtinai. Visi susitiksite Santa Katalinoje. Jie kas dieną ateina manęs aplankyti. Po minutėlės pasirodys Eduardas. Jis ateina rytais, paskui po pietų ir dažniausiai leidžia su manimi vakarus. Turiu liepti jam eiti namo ar grįžti į darbą. Jis atrodo labai pavargęs. Neramu, kaip jis susitvarkys, kai manęs nebus. Iš pradžių jis buvo mano uola, bet dabar, nors ir sergu, jaučiuosi esanti jo ramstis. Skaudu pagalvojus, kad jį paliksiu.

– Negaliu patikėti, kaip ramiai kalbi apie mirtį, – tyliai tarė Sofija, ir jos širdis prisipildė meilės ir gailesčio. Marijos narsa privertė drovėtis savo egoistiško išdidumo, kurio menkumas dabar jai atrodė nedoras. „Taip, nusivylimas ateina po laiko, savo klaidas pamatai per vėlai, ir per vėlu jas ištaisyti“, – liūdnai galvojo ji. Nedrįso kalbėti ir apie Santį.

– O kuo virto toji Sofija, su kuria augau? Kas palaužė tavo dvasią?

– Marija, tu nebuvai tokia tvirta. Por Dios, iš mudviejų aš visuomet būdavau tvirtesnė.

– Ne, Sofija, tu tik dėdavaisi stipri. Buvai išdykusi ir maištinga, nes troškai mamos dėmesio. Ji visą dėmesį skyrė tavo broliams.

– Gal.

– Patikėk, mane buvo aplankiusios nevilties, baimės akimirkos. Klausiau: kodėl aš? Ką padariau, kad nusipelnyčiau tokios liūdnos baigties? Bet galiausiai turi su tuo susitaikyti, priimti ir paskutines savo dienas nugyventi kuo laimingesnė. Atsidaviau Dievo globai. Žinau: mirtis – tai tik vartai į kitą gyvenimą. Tai ne sudie, tai iki pasimatymo. Aš tikiu, – romiai tarė ji, ir Sofija tuo iš tiesų patikėjo, pajuto kažin kokią vidinę ramybę.

– Tai ištekėjai už teatro prodiuserio? – gyvai paklausė Marija.

– Iš kur žinai? – nustebo Sofija.

– Per karą dėl Malvinų salų viename laikraščių buvo didelis straipsnis apie tave.

– Tikrai?

– Taip, argentinietė, per karą gyvenanti Anglijoje. Ir nuotrauka įdėta. Visi matėme.

– Kaip keista. Tuomet labai daug apie jus galvodavau. Jaučiausi lyg savo šalies išdavikė, – prisipažino Sofija prisiminusi tą sunkų metą, kai jautėsi draskoma tarp gimtinės ir naujųjų namų.

– Vaje, kokia tapai anglė. Kas būtų pagalvojęs? Koks jis?

– Na, jis daug už mane vyresnis. Geras, labai protingas, nuostabus tėvas. Su manimi elgiasi kaip su princese, – išdidžiai tarė Sofija ir prieš akis jai iškilo protingas Deivido veidas.

– Tau pasisekė. Kiek vaikų?

– Dvi mergaitės. Honora ir Indija.

– Kokie gražūs vardai. Honora ir Indija, – pakartojo ji. – Labai angliški.

– Taip, – atsakė Sofija ir prisiminė oro uoste verkiančią Indiją. Sekundę ją persmelkė nerimas ir apėmė silpnumas, bet Marijos klausimai sugrąžino į dabartį.

– Visuomet žinojau, kad būsi kaip nors susijusi su teatru. Nuo pat gimimo būdavai primadona. Ar atsimeni tuos vaidinimus, kuriuos statydavome vaikystėje?

– Aš visada vaidindavau berniuką, – nusijuokė Sofija.

– Na, berniukai nenorėdavo prisidėti. Kokia gėda! – Ji atsiduso. – Ar prisimeni, kaip versdavai suaugusius žiūrovus mokėti už vaidinimą?

– Taip, prisimenu. Ką mes darydavome su pinigais?

– Na, jie turėdavo atitekti labdarai. Man atrodo, mes juos išleisdavome kioske.

– Ar prisimeni, kaip Ferčas papirko Agustiną, kad šis nuogas perbėgtų per mūsų finalinį šokį?

– Prisimenu. Mielasis Ferčas. Žinai, kad jis Urugvajuje? – Marija liūdnai atsiduso.

– Žinau. Buvau susitikusi Eva Aliarkon. Prisimeni Evą, tiesa?

– Žinoma. Ji ištekėjo už tavo Roberto.

– Jis niekada nebuvo mano, – ėmė gintis Sofija. – Na, juodu lankėsi Anglijoje ir šį bei tą man papasakojo.

– Agustinas tebegyvena Vašingtone. Kartą per metus atvažiuoja mūsų aplankyti, nors jo žmonai tai nelabai patinka. Vargšas Agustinas: jei jam ir leidžiama parvažiuoti namo, jis tai daro vienas. Manau, jo žmona nėra labai maloni. Agustinas vertas geresnės. Bet Rafa gyvena čia su Chasmina. Jo vaikai labai gražūs. Chasmina tau patiks.

Kiek įstengė, Marija papasakojo Sofijai apie praeitį. Ji norėjo pasakoti. Manė, gal pasakodama pusseserei pasijus jos gyvenimo dalimi ir tuomet tų metų neatrodys tiek daug, jie nebus tokie ilgi. Sofija klausėsi, dažnai sujudėdavo, kartais juokėsi, o pusseserė pasakojo savo ir savo šeimos gyvenimo istoriją nuo tos valandos, kai Sofija buvo nuo jų atplėšta.

Jai baigus Sofija tebeklūpojo prie lovos, ranka spausdama kaulėtą jos rankelę. Kadaise Marija buvo gundomai apvali, „moteriška“, kaip kartą pavadino ją Pakas. Dabar ji buvo sulysusi, be plaukų, bet šypsena tebeslėpė tas nekaltas akimirkas, kartu patirtas Santa Katalinoje; ji troško atsukti laikrodį atgal ir dar kartą viską išgyventi.

– Sofija, tie metai… – liūdnai atsiduso Marija.

– Ak, Marija, negaliu nė pradėti pasakoti. – Sofija nutildė ją mostelėjusi ranka.

– Sofija, man taip gaila.

– Ir man. Nereikėjo taip ilgai laukti. Man reikėjo…

– Leisk man kalbėti, tu nežinai visos tiesos. – Marijos veidas degė iš gėdos.

– Ką tu kalbi, Marija? Kokios tiesos?

Didelės riešutų spalvos Marijos akys spindėjo – ją graužė sąžinė. Ji sunkiai nurijo seiles mėgindama sutramdyti jausmus, besiveržiančius į paviršių ir tempiančius paskui save ilgus metus nuodijančią kaltę.

– Sofija, aš tau pamelavau. Pamelavau ir tau, ir Sančiui. – Ji nusigręžė. Negalėjo žiūrėti į pusseserę, pernelyg gėdijosi.

– Kaip? Ką nori tuo pasakyti? – Staiga Sofija pajuto pro durų plyšį papūtusį šaltą skersvėjį ir suvirpėjo. „Tik ne tu, Marija, maldauju. Tik ne tu!“ – tyliai meldėsi ji.

– Kai sužinojau, kad judu su mano broliu buvote meilužiai, labai supykau. Viską man pasakodavai, o kartu visiškai mane atskyrei. Sužinojau viena iš paskutiniųjų, o juk esą buvai geriausia mano draugė. – Didelės ašaros ritosi jos skruostais ir lašėjo ant pagalvės.

– Marija, negalėjau tau papasakoti. Niekam negalėjau papasakoti. Tik pažiūrėk, kokio atsako sulaukėme. Man niekas niekada nebūtų leidęs tekėti už pirmos eilės pusbrolio. Tai buvo gėda!

– Žinau, bet jaučiausi tokia atstumta, o paskui tu išvykai. Taip ir neparašei. Rašydavai tik Sančiui. Tau net nerūpėjo brūkštelėti man nors žodelį. Tarytum visiškai nieko nebūčiau tau reiškusi. Visiškai nieko.

Staiga Sofija suvokė, ką Marija bando pasakyti.

– Tu pasistengei, kad jis negautų mano laiškų, tiesa? – lėtai paklausė ji, bet galvoje pašėlusiai sukosi mintys. Niekuomet nebūtų patikėjusi, jei Marija pati nebūtų papasakojusi. Kerštauti jai taip nebūdinga. Bet negalėjo ir jos nekęsti. Ji miršta. Sofija negali jos neapkęsti.

– Mačiau, kaip krimtosi mama. Nerado sau paguodos. Visi jautėmės išduoti. Nuliūdinti. Mūsų šeima skilo perpus. Mama su Ana metus beveik nesikalbėjo. Prireikė daug metų, tikrai, kad gyvenimas vėl imtų tekėti įprasta vaga. Sančio laukė šviesi ateitis. Tėtis buvo apimtas nevilties, kad dėl tavęs jis ketino jos atsisakyti. Tad parašiau ir…

– Parašei, kad jis įsimylėjęs Maksimą Margiles.

Tas laiškas į šipulius sudaužė visas Sofijos svajas, jos sudužo į tūkstantį šukių kaip didžiausius jos troškimus atspindėjęs veidrodis. Vėlesni metai Londone buvo patys niūriausi jos gyvenime. Nenuostabu, kad Santis taip jai ir neparašė – laukė jos laiško. Jis nežinojo, kaip su ja susisiekti. Tikriausiai laukė taip pat kaip ji. Nenustojo jos mylėti.

Netikėtos žinios svoris prislėgė jos dvasią, ir ji be žado sėdėjo ant grindų neįstengdama patikėti, visiškai bejausmė. Ji atidavė savo vaiką, nes manė, jog jis jų nenori. Bet iš tikro jis jų norėjo. Pastaruosius dvidešimt trejus jos gyvenimo metus nulėmė nesusipratimas, nulėmė melas. Marija niekuomet nesužinos, ką padariusi.

– Atleisk man, Sofija. Pabandyk suprasti, kodėl taip pasielgiau. Melavau. Jis net nepažinojo Maksimos Margiles. Be tavęs jis buvo labai nelaimingas. – Marija giliai įkvėpė ir užsimerkė. Atrodė trapi ir pavargusi. Jos oda buvo gelsva, be gyvybės; užsimerkusi ji atrodė beveik mirusi, tik kvėpuojant švelniai kilnojosi krūtinė.

Sofija susmuko ant vėsių linoleumo grindų. Prisiminė valandas, kai troško ir meldėsi, kad jis ateitų ir ją surastų. Nenuostabu, kodėl jis taip ir neatėjo.

– Bet juk galėjai grįžti, Sofija. Nereikėjo pabėgti visam laikui.

– Marija, aš nepabėgau! Mane išsiuntė, – piktai atkirto Sofija.

– Bet negrįžai. Kodėl tiek laiko negrįžai? Pasakyk, juk ne vien dėl manęs? – Marija atsimerkė ir maldaujamai pažvelgė į pusseserę. – Pasakyk, kad ne dėl to, ką tau papasakojau?

– Negrįžau todėl, kad…

– Čia tu turėjai viską, visi tave mylėjo, kodėl viso to atsisakei?

– Nes… – Ji beviltiškai springo.

– Kodėl, kai laikas atvėsino jūsų jausmus vienas kitam, kodėl negrįžai? Aš taip ilgai jaučiausi kalta. Pasakyk man, juk ne todėl, kad mane niekinai. Kodėl, Sofija, kodėl?

– Nes jei negalėjau turėti Sančio, nenorėjau nei Argentinos, nei Santa Katalinos. Be jo čia man nieko nebuvo.

Marija žvelgė į Sofiją ir jos veide savigailą pakeitė nuostaba.

– Tu taip mylėjai mano brolį? Atleisk, – tarė ji tyliai.

Sofija negalėjo pratarti nė žodžio. Jai gniaužė gerklę, iš sielvarto ji buvo pastėrusi. Marija žiūrėjo į pusseserę susirūpinusi.

– Tuomet tai mano kaltė, – liūdnai tarė ji. – Buvau neteisi. Neturėjau jokios teisės kištis į tavo gyvenimą. Neturėjau teisės atimti tavo meilės.

Sofija papurtė galvą ir karčiai nusišypsojo.

– Niekas jos neatėmė, Marija. Mylėsiu Santį iki mirties.

Vos nuskambėjus šiems žodžiams durys atsivėrė ir į vidų įžengė Santis. Sofija tebesėdėjo ant grindų. Saulė užliejo palatą ir ji markstėsi nuo šviesos. Iš pradžių jis jos nepažino. Mandagiai nusišypsojo, pažįstamose žaliose jo akyse slypėjo anksčiau nematytas liūdesys. Jaunystėje spindėjusį veidą vagojo raukšlės, jos suteikė jam brandžios išminties ir žavesio. Be to, jis priaugo svorio, bet vis tiek buvo tas pats Santis, nepakeičiamas Santis.

Tuomet jo veide įsižiebė kibirkštėlė – jis ją atpažino ir jo skruostus užliejo raudonis, paskui jie visiškai išblyško.

– Sofija? – aiktelėjo jis.

– Santi. – Sofija norėjo pulti jam į glėbį ir įsikniaubti į pažįstamą jo kvapą, bet jam iš paskos į palatą įėjo smulkutė tamsiaplaukė moteris ir aukštas liesas vyras, tad jai neliko nieko kito, tik sėdėti šalia Marijos.

– Sofija, noriu, kad susipažintum su Klaudija, Sančio žmona, ir Eduardu, mano vyru, – tarė Marija, pajutusi, kad pusseserė sutriko.

Niekas Sofijos nebūtų galėjęs paruošti šiai akimirkai. Nors daugybę metų žinojo, kad jis vedęs kaip ir ji pati, svajose jis visuomet būdavo skirtas tik jai vienai. Užlieta nusivylimo ji susitvardė. Paspaudė jiems rankas sąmoningai nepaisydama argentinietiško papročio sveikinantis pasibučiuoti. Tiesiog negalėjo bučiuoti moters, Sančio širdyje užėmusios jos vietą.

– Turiu eiti, Marija, – tarė ji, norėdama kuo greičiau ištrūkti iš palatos. Turėjo išeiti. Jai reikėjo pabūti vienai ir viską apgalvoti.

– Kur apsistojai? – susirūpinusi paklausė ligonė.

– Alvear Palace viešbutyje.

– Gal Santis nuveš tave į Santa Kataliną, kaip manai, Santi?

Nenuleisdamas nuo jos akių jis sumišęs linktelėjo.

– Žinoma, – sumurmėjo.

Sofijai einant pro jį durų link akimirką jų žvilgsniai susitiko, kaip susitikdavo daugybę kartų praeityje, ir jo akyse ji atpažino Santį, su kuriuo kartu užaugo ir kurį mylėjo. Tą trumpą mirksnį ji suvokė, kad grįžimas suteiks jai daugiau skausmo, nei prieš dvidešimt trejus metus sukėlė išvykimas.

Trisdešimt septintas skyrius

1997 m. lapkričio 6 d., ketvirtadienis

Į Alvear Palace viešbutį Sofija grįžo emociškai išsekusi. Kambaryje nusimetė drabužius, nuo kelionės sulamdytus ir prakaituotus, ir puolė po dušu. Stovėjo vandens čiurkšlėms plakant odą ir apgaubiant ją migla. Sofija norėjo užsimiršti. Troško, kad Sančio veidas dingtų garuose. Bet ašaros pabiro taip pat lengvai kaip ir vandens čiurkšlės, o užsimerkusi matė Sančio veidą. Žinojo, kad turėtų liautis, bet leido sau prabangą garsiai vienui viena išsiraudoti. Kai pagaliau išlindo iš dušo, jos oda buvo susiraukšlėjusi kaip raganosio, nuo ašarų perštėjo akis.

Sofija nesitikėjo pamatyti Santį. Nežinia, kada manėsi jį sutiksianti, bet tikrai ne pačią pirmą valandą atsidūrusi šioje šalyje. Nervai nebuvo pasiruošę dvigubam sukrėtimui. Mirštančio Marijos kūno buvo gana, o čia dar pasirodė vyras, kurio ji niekada nepaliovė mylėti. Vylėsi pamatyti jį vėliau, kai turės laiko tam pasirengti. Tikriausiai atrodė siaubingai. Sofija susigūžė. Visuomet buvo tuščiagarbė, ir nors jie pasuko skirtingais keliais, tebetroško būti jo geidžiama.

Iš to, ką papasakojo Marija, ji suprato, kad abu jie manė esą vienas kito išduoti. Ką jis galvoja dabar, kai tiesa išaiškėjo? Tarkime, jis laukė, kol tikrai patikėjo esąs pamirštas? Tarkime, tikėjosi jos grįžtančios, bet metai bėgo, o iš jos nebuvo nė žodelio. Vos įstengė apie tai galvoti; širdį jai draskė troškimas jį apkabinti ir papasakoti apie tuos mėnesius, kai laukė jo laiškų ir nieko nesulaukusi galutinai pasidavė. Prarasti metai. O kas dabar?

Ji ištiesė ranką į telefoną. Norėjo pasikalbėti su Deividu, išgirsti jo balsą. Juto, kad pavojinga dar kartą susitikti su Sančiu – nepasikliovė savimi. Jau ketino surinkti numerį, kai telefonas suskambo pats. Ji atsiduso ir pakėlė ragelį.

– Registratūroje jūsų laukia senjoras Rafaelis Solanasas, – tarė durininkas.

– Registratūroje? – Buenos Airėse naujienos sklinda greitai – brolis jau ją surado. – Siųskite jį į viršų, – atsakė ji.

Sofija užsimetė baltą pūkuotą viešbučio chalatą, drėgnus plaukus sušukavo atgal. Veidrodyje tyrinėjo pabrinkusias akis. Ar gali tikėtis, kad Rafaelis ją atpažins, jei ji pati savęs neatpažįsta? Ką jis pasakys? Atrodė, kad visą gyvenimą jo nematė ir negirdėjo.

Jis pabeldė, ji laukė. Stovėjo ir spoksojo į duris, lyg šios imtų ir atsivertų pačios. Kai jis pabeldė dar sykį, šįkart nekantriau, jai nieko kito neliko, tik atidaryti. Jam įėjus valandėlę juodu stovėjo ir žiūrėjo vienas į kitą. Metai jo nepakeitė. Gal jis net pagražėjo. Buvo aiškiai matyti, kad yra laimingas, ir laimė spindėjo aplink jį kaip aura, plėtėsi jos link ir ją užliejo. Jis nusišypsojo, griebė ją į glėbį ir pakėlė nuo grindų. Ore tabaluojančiomis kojomis Sofija pasijuto kaip vaikas. Nevalingai atsakė jam lygiai tokiu pat švelnumu ir jį apkabino. Tarp jųdviejų atsivėrusi bedugnė, regis, žiojėjo tik jos vaizduotėje.

Po kurio laiko, vis dar apsikabinę, juodu nusijuokė.

– Gera tave matyti, – išlemeno vienu kartu ir vėl nusijuokė. Jis paėmė ją už rankos ir nusivedė prie lovos; čia juodu praleido kitas dvi valandas sėdėdami ir tiesiog kalbėdami apie senus laikus, dabartį ir prarastus metus. Rafaelis buvo labai patenkintas gyvenimu. Jis pasakojo jai apie Chasminą ir kaip ją pamilo aštuntojo dešimtmečio pradžioje, kai Sofija dar tebegyveno Santa Katalinoje. Priminė, kad ji – garsaus advokato Ignasijo Penjos duktė.

– Mama net alpo iš džiaugsmo, – kalbėjo jis. – Ji visuomet žavėjosi Alisija Penja.

Sofija susigūžė prisiminusi mamos snobizmą, bet Rafaelis, regis, buvo pakilęs virš tokių smulkmenų, skraidė padebesiais kaip tikrai laimingas žmogus. Jie turėjo penketą vaikų – vyriausiajai buvo keturiolika, jauniausiam – tik pora mėnesių. Sofijai manė, kad jis atrodo dar per jaunas turėti tokio amžiaus dukterį.

– Ar žinai, kad Marija šį vakarą bus parvežta į Santa Kataliną? – pagaliau paklausė jis. Lig šiol šia tema nekalbėję juodu sugrįžo į žiaurią dabartį.

– Žinau, – atsakė ji jausdama, kaip jųdviejų susitikimo džiaugsmas sklaidosi prisiminus rytinį apsilankymą ligoninėje.

– Sofija, bijau, kad ji mirs, bet jai tai bus šioks toks atokvėpis. Ji taip sirgo. Tiek iškentė skausmo.

– Rafa, jaučiuosi kalta. Jei būčiau žinojusi, kad jai lemta taip trumpai gyventi, nebūčiau buvusi tokia savanaudė. Nebūčiau taip ilgai negrįžusi. Gailiuosi, kad neparvažiavau anksčiau.

– Tu turėjai savų priežasčių, – be jokio kartėlio tarė jis.

– Gailiuosi, kad gyvenome atskirai. Buvome pačios geriausios draugės. Jaučiuosi daug netekusi.

– Gyvenimas per trumpas gailėtis – taip sakydavo senelis. Prisimeni? – Ji linktelėjo galvą. – Dabar tu čia, tiesa? – Jis švelniai pažvelgė į ją ir nusišypsojo. – Tau nereikia grįžti į Angliją. Tu dabar namie.

– Oi, anksčiau ar vėliau turėsiu grįžti, mergaitės privers Deividą laipioti sienom!

– Jos mano dukterėčios, mano giminaitės, Sofija, jos taip pat turi grįžti namo. Tavo vieta Santa Katalinoje. Visi atvažiuokite ir gyvenkite čia.

„Kalba visai kaip tėvas“, – pamanė ji.

– Rafa, tai neįmanoma, dabar mano gyvenimas Anglijoje. Puikiai žinai.

– Jis nebūtinai turi būti ten. Ar jau mateisi su Sančiu?

Išgirdusi jo vardą Sofija pajuto dilgtelint skruostus. Ji stengėsi elgtis natūraliai.

– Taip, trumpai. Ligoninėje, – paprastai atsakė ji.

– Ar sutikai Klaudiją?

– Jo žmoną? Taip. Ji… labai miela.

Brolis nepastebėjo, kaip jai nelengva kalbėti apie Santį, o apie jo žmoną dar sunkiau. Rafaeliui jos romanas su Sančiu priklausė kitam gyvenimui, kuriame visi jie kažkada gyveno, bet dabar jis buvo nutolęs ir nereikšmingas. Brolis nė sekundę neįtarė tos meilės, kuria liepsnojo kiekviena jos mintis apie Santį, tarytum per daugybę metų tas jausmas taip pat būtų virtęs miglotu prisiminimu.

– Šiandien po pietų važiuoju į Santa Kataliną. Važiuosi? – lyg niekur nieko paklausė jis. Jai palengvėjo, kad neteks kliautis Sančio paslaugomis. Dar nebuvo pasirengusi su juo susitikti akis į akį.

– Nežinau. Seniai nemačiau nei mamos, nei tėčio, jie netgi nežino, kad aš čia.

– Tuomet jiems bus staigmena. – Jis linksmai šypsojosi.

– Įtariu, ne iš maloniausių. Bet aš važiuosiu. Važiuosiu dėl Marijos.

– Gerai. Valgysime vėlyvus pietus. Chasmina ir vaikai jau sodyboje. Kadangi šiandien ketvirtadienis, turėjome paimti juos iš mokyklos, kad būtų ten, kai Marija parvažiuos.

– Nekantrauju juos visus sutikti, – karštai tarė ji stengdamasi, kad balsas skambėtų entuziastingai.

– Tu jiems patiksi, jie viską apie tave girdėję.

Sofija pagalvojo, ką būtent jie buvo girdėję. Prieš išvažiuodama į kaimą tądien kiek vėliau paskambino Deividui. Pasakė jam, kad ilgisi jo, ir tai buvo tiesa, jai jo trūko, ir staiga pasigailėjo, kad jis neskrido kartu su ja.

– Brangioji, tau vienai geriau. Tau reikia laiko vienai pabūti su savo namiškiais, – tarė jis sujaudintas, kad yra jai reikalingas. Tik nežinojo, kaip labai.

– Iš tiesų nežinau, ar aš viso to noriu, – pasakė ji neramiai kramtydama nykščio nagą.

– Nori, brangioji, tik esi išsigandusi.

– Tu taip toli.

– Dabar jau nusišneki.

– Gaila, kad tavęs čia nėra. Nenoriu su šeima susitikti viena.

– Tau viskas pavyks kuo puikiausiai. Tiesą sakant, jei tikrai taip jau blogai, tiesiog gali sėsti į artimiausią lėktuvą ir skristi namo.

– Tu teisus – aš galiu, tiesa? – atsakė ji ir jai palengvėjo. Jei pasidarys per sunku, ji gali tiesiog imti ir išvažiuoti – kaip paprasta!

Deividas perdavė ragelį dukterims, šios ėmė karštai čiauškėti nesuvokdamos, kiek kainuoja skambutis. Djuglas, naujasis spanielis šunytis, jau apgraužė beveik visas Deivido kojines ir pragraužė telefono laidą.

– Tikras stebuklas, kad tu apskritai prisiskambinai! – kikeno Honora.

Padėjusi ragelį Sofija pasijuto daug stipresnė.

Buenos Airės ją trikdė. Ten, kur kadaise buvo jos namai, ji jautėsi kaip turistė. Pažinojo kiekvieną šalutinę gatvelę ir žvelgė į praeities šešėlius, slenkančius šaligatviais ir aikštėmis, atkartojančius labai seniai nutikusius įvykius. Spėliojo, ar ir Santa Katalina sukels tokius pat pojūčius, ir ją tai trikdė. Dar kartą pasigailėjo apskritai čia atvažiavusi.

Bet važiuojant į kaimą vaizdai darėsi vis labiau pažįstami, ir ji pralinksmėjo. Jie paliko išsidriekusį, išsikėtojusį miestą, pakelėse namų vis mažėjo, ir pagaliau pasiekė ilgus tiesius jos jaunystės kelius, lyg seni randai kertančius lygumas. Ji vėl įkvėpė gerai pažįstamų vaikystės kvapų. Salsva žolė, dulkės ir su niekuo nesupainiojami svaiginantys eukaliptai.

Privažiavus prie Santa Katalinos vartų atrodė, kad tie dvidešimt treji metai tebuvo sapnas. Niekas nepasikeitė. Kvapai, saulė, skaisčiais spinduliais besiskverbianti per klevų alėją ant dulkėto įvažos keliuko, liesi šunys, pilni laukai ponių, o privažiavus arčiau net namas, jos namai, atrodė visiškai toks pats, kokį buvo palikusi.

Niekas nepasikeitė.

Jie privažiavo prie namo ir sustojo po aukštu šešėlį metančiu eukaliptu. Sofija pastebėjo pulkelį vaikų, žaidžiančių parke ant sūpuoklių; jie pažino automobilį ir tekini atidūmė prie jų. Degdami troškimu apglėbti Rafą, jie vos jo neparvertė. Sofija tučtuojau sumetė, kad du iš vaikų yra jo. Mergaitė buvo šviesiaplaukė, nepaklusnaus veido, jos jaunesnysis broliukas buvo rudų kaip senelės plaukų.

– Klara, Feliksai, pasisveikinkite su Tia Sofija.

Berniukas susidrovėjęs muistėsi prie tėvo kojų, tad Sofija jam tik nusišypsojo. Bet mergaitė drąsiai žengė prie jos ir ją pabučiavo.

– Jei esi mano teta, kodėl aš niekad anksčiau tavęs nemačiau? – paklausė ji žiūrėdama tiesiai į akis.

– Nes aš gyvenu Anglijoje, – atsakė ši.

– Žinai, močiutė gyveno Airijoje. Pažįsti močiutę?

– Taip, pažįstu močiutę – ji mano mama. O tavo tėtis ir aš esame brolis ir sesuo, kaip judu su Feliksu.

Klara tyrinėjo ją primerkusi akis.

– Tai kodėl niekas anksčiau apie tave nekalbėjo?

Sofija dirstelėjo į Rafaelį ir iš jo veido suprato, kad mažoji Klara yra tikras vargas.

– Nežinau, Klara, bet galiu pažadėti, kad dabar visi apie mane kalbės.

Užsiminus apie apkalbas, vaiko akys išsipūtė, ir energingai nutvėrusi Sofijos ranką ji pareiškė, kad seneliai terasoje geria arbatą.

Ši gal kokių dešimties metų mergaitė kažkaip suteikė Sofijai pasitikėjimo. Ji priminė Sofijai ją pačią, kai buvo tokio amžiaus, – išlepintą ir nenuspėjamą. Jai dingtelėjo, kad šie vaikai aidu atkartoja jos pačios vaikystę. Prisiminė, kaip žaisdavo ant sūpuoklių, bėgiodavo pulkeliais, – visai kaip šitie vaikai. Santa Katalina nė kiek nepasikeitė, keitėsi tik žmonės: čia atsirado ir augo nauja karta – lyg kita drama tarp nesikeičiančių dekoracijų.

Sofija nusekė paskui Klarą prie namo. Vėliau ji juoksis prisiminusi mamos ir tėvo veidus – jie sėdėjo ilgų popietės šešėlių tyloje ir kaip visuomet žvelgė į tolyje besidriekiančias lygumas. Tipiška diena sodyboje, nieko neįprasto, nieko, kas sutrikdytų įprastą jų ritmą, – bent taip manė jie. Pamačius juos sugrįžo prisiminimai, ir Sofija su pasitikėjimu nudrožė arčiau.

Pamačiusi Sofiją Ana išmetė puodelį ant rusvų grindinio akmenų ir porcelianas sudužo į dideles šukes. Ilgais baltais pirštais ji griebėsi už vėrinio prie kaklo ir susijaudinusi ėmė jį sukioti. Nežinodama, ką daryti, dirstelėjo į Paką. Pako veidas nusidažė ryškia rožine spalva, jis svyruodamas atsistojo. Išvydus liūdnas jo akis, sklidinas sąžinės graužaties, krustelėjo atvėsusi Sofijos širdis.

– Sofija, negaliu patikėti. Nejaugi tai tu? – dusliai paklausė jis ir atšlepsėjo jos apkabinti. Kaip ir su Rafaeliu, ji pajuto atsiliepianti netramdoma meile. – Nežinai, kaip laukėme šios akimirkos. Kaip labai, kaip smarkiai tavęs ilgėjomės. Taip džiaugiuosi, kad tu namie, – tarė jis nuoširdžiai džiaugdamasis. Nuo tada, kai matė jį paskutinį kartą, tėvas buvo taip aiškiai susenęs, kad Sofija pajuto tirpstant kartėlį.

Ana liko sėdėti. Ji norėjo apkabinti savo vaiką, įsivaizduodavo ją apkabinanti, bet dabar, kai dukra staiga stojo priešais nedraugiškomis akimis, ji nežinojo, ką daryti.

– Sveika, mama, – tarė Sofija angliškai. Kadangi Ana neatsistojo pasveikinti dukters, Sofija prie jos neprisiartino.

– Sofija, kokia staigmena. Galėjai mums pranešti, – ištarė sutrikusi, paskui pasigailėjo. Nenorėjo, kad jos žodžiai taip nuskambėtų. Ji neramiai perbraukė ranka per savo rūdžių spalvos plaukus, susuktus į kietą kuodą ant sprando. Sofija buvo pamiršusi, kokios šaltos jos mėlynos akys. Nors prabėgo daugybė metų, turėjusių sušvelninti jųdviejų skirtumus, Anai meilės ji nejautė. Jai ji buvo svetima. Svetimas žmogus, primenantis kai ką iš praeities, kas kadaise buvo jos mama.

– Žinau. Tiesiog nebuvo laiko, – šaltai atsakė ji nežinodama, kaip suprasti akivaizdų moters abejingumą. – Šiaip ar taip, atvykau dėl Marijos, – pridūrė.

– Žinoma, – atsiliepė motina nusiraminusi. Sofija pastebėjo, kad Anos skruostus užlieja nusivylimo liepsna, vėliau raudonomis dėmėmis pasklidusi ant beveik permatomos kaklo odos.

– Jau mateisi su ja? Ji labai pasikeitė, – liūdnai tarė Ana, nukreipdama žvilgsnį į lygumas, lyg norėtų būti toli, tarp aukštų pampos žolių ir žvėrių. Toli nuo šių amžinų žmogiškų kančių.

– Taip, mačiausi, – švelniau atsakė Sofija. Ji nuleido akis ir staiga jai krūtinę sugniaužė neįveikiamas netekties pojūtis. Marija parodė, koks trapus ir koks nepatikimas žmogaus gyvenimas. Ji pažvelgė į motiną ir jos apmaudas atlėgo.

Tuo metu surinkti duženų atskubėjo Soledada, paskui ją straksėjo itin susijaudinusi Klara.

– Turėjai pamatyti Abuelita. Jos veidas pabalo, paskui išmetė puodelį – imagináte…

Soledada nepaseno, tik išsiplėtė kaip kaimo fête prizininkė karvė. Pamačius priešais stovinčią Sofiją tos ašarojančios rudos akys pasruvo ašarų upėmis, plūstančiomis veidu ir į burną, pravertą plačiam šypsniui ir likusią žiojėti iš nuostabos. Prisitraukusi Sofiją prie krūtinės ji nevaldomai raudojo.

– Negaliu patikėti. Dėkui Dievui. Dėkui, kad sugrąžinai mano Sofiją, – verkė ji.

Klara šokinėjo susijaudinusi, o kiti vaikai, kartu žaidę ant sūpuoklių, sumišę stovėjo aplinkui.

– Klara, eik ir visiems pasakyk, kad grįžo Sofija, – paliepė Rafaelis dukteriai, ši tučtuojau nudrožė prie pusbrolių ir perdavė jiems užduotį. Jie nenoriai nušlepsėjo lydimi kaulėtų šunų, uostinėjančių jų pėdsakus.

– Tía Sofija, visi labai džiaugiasi jus matydami, – išsišiepė Klara, kai Soledada drebančiomis rankomis šlavė porcelianą.

Sofija atsisėdo prie stalo – to paties, prie kurio tokią daugybę kartų sėdėdavo prieš visus tuos metus, – ir prisitraukė vaiką sau ant kelio. Ana atsargiai ją stebėjo, o Pakas spaudė dukters ranką, bet nepajėgė surasti žodžių. Abu sėdėjo tylėdami, tačiau Pako ašaros pasakė Sofijai daugiau, nei būtų galėję išreikšti žodžiai. Rafaelis ramiai įsidėjo pyragaitį.

– Kodėl Abuelito verkia? – sukuždėjo Klara tėvui.

– Klara, tai laimės ašaros. Tía Sofijos labai ilgai nebuvo namie.

– Kodėl? – Sofija pastebėjo, kad mergaitė klausimą taiko jai.

– Ilgai pasakoti, gorda. Gal kada nors papasakosiu, – atsakė jai ir sugavo motinos žvilgsnį.

– Ar nemanai, kad visiškai nederėtų to daryti? – paklausė Ana angliškai, bet tai nebuvo perspėjimas. Ji bandė parodyti humoro jausmą.

– Supratau, – nusijuokė Klara. Ji aiškiai mėgavosi tuo, kas vyksta. Kuo labiau užuodė intrigą, tuo labiau jai patiko naujoji teta.

Nespėjus pokalbiui pakrypti pavojinga linkme, iš visų sodybos kampelių ėmė rinktis žmonės. Pulkeliai smalsių vaikų, Sofijos sūnėnų ir dukterėčių, Čikita ir Migelis, labai aukštas Pančitas ir, jos siaubui, graži, spinduliuojanti Klaudija. Sofiją sujaudino sutikimas, šiluma, kurios nelaukė ir nesitikėjo. Teta Čikita ilgai laikė ją apglėbusi. Jos akyse Sofija įžvelgė dėkingumą, kad grįžo namo paguosti Marijos paskutinėmis jos dienomis. Čikita atrodė pavargusi, įsitempusi, kadaise švelnus ir gražus veidas atrodė susirūpinęs. Čikita visuomet būdavo romi, tarytum žiaurus pasaulis niekad nesikėsintų į jos geranorišką būtį. Marijos liga jos nepalaužė.

Sofija nenorom pastebėjo, kokia Klaudija grakšti; ji turėjo viską, kuo negalėjo pasigirti Sofija. Moteriška, vilkinti panašia suknele, su kokia Sofija pasitiko Santį, sugrįžusį iš Amerikos, ta, kuri jam labai nepatiko. Ilgi tamsūs plaukai buvo palaidi ir laisvai krito, veidas tobulai padažytas, bet nepersistengta. Jei Santis būtų mėginęs susirasti moterį, mažiausiai primenančią Sofiją, jam nebūtų pavykę to padaryti geriau. Sofija pasigailėjo labiau nepasistengusi po Indijos gimimo susigrąžinti buvusias formas.

Nors Klaudija laikėsi nuošaliai, Sofija juto kiekvieną jos judesį. Nenutuokė, ar Santis papasakojęs jai visą istoriją, bet pavydžiai geidė, kad Klaudija žinotų viską. Sofija troško, kad ji suprastų, jog Santis visuomet buvo jai skirtas, kad Klaudija – tik antroji, tik pakaitalas. Jai buvo bjauru su ja kalbėtis, tad nukreipė dėmesį į vaikus, bet Klaudija nepatikliai šiaušėsi it savo teritoriją žymintis gyvūnas, nors ramios akys šypsojosi.

Sofija tučtuojau iš eisenos atpažino vieną iš Sančio sūnų. Jis vaikščiojo lėtai, atsipalaidavęs ir pasitikėdamas savimi. Buvo tikriausiai kokių dešimties metų. Ji šnipštelėjo Klarai į ausį, ir ši jį valdingai pasikvietė.

– Tu tikriausiai Sančio sūnus, – tarė Sofija maudžiančia krūtine, nes šis vaikas galėjo būti jos.

– Taip, o kas jūs? – atžariai atsakė jis, braukdamas nuo akių šviesius plaukus.

– Aš tavo giminaitė Sofija.

– Kaip taip gali būti, kad jūs mano giminaitė?

– Ji mano teta. Tía Sofija! – nusijuokė Klara meiliai imdama Sofijos ranką ir ją suspausdama.

Berniukas nepatikliai dirstelėjo ir įtariai primerkė dideles žalias akis.

– A, tai jūs gyvenate Anglijoje, – tarė jis.

– Teisingai, – atsakė ji. – Beje, nežinau, kuo tu vardu?

– Santjagas.

Sofija išblyško.

– Šiek tiek painu, tiesa?

– Šiek tiek.

– Tai kaip tave vadina?

– Santigitu, – atsakė jis.

Sofija sunkiai nurijo gumulą, mėgindama suvaldyti jausmus.

– Santigitu? – lėtai pakartojo. – Ar ir tu, kaip tavo tėtis, puikiai žaidi polą? – sugargė stebėdama, kaip jis mindžikuoja nuo vienos kojos ant kitos.

– Taip, žaisiu rytoj popiet su tėveliu. Jei norėsite, galėsite pažiūrėti.

– Labai norėčiau, – atsakė ji ir jis nedrąsiai nusišypsojo nuleisdamas akis. – O ką dar jūs, vaikai, veikiate? Žinote, kai aš buvau maža, mes ombu medyje sugalvodavome norus. Ar ir jūs taip darote?

– Oi, ne, tėtis mūsų ten neleidžia. Mums tai uždrausta, – tarė jis.

– Uždrausta? Kodėl? – smalsiai paklausė ji.

– Aš ten buvau, – išdidžiai sušnibždėjo Klara. – Tėtis sako, kad Tío Santis pyksta ant medžio, nes kartą sugalvojo norą ir tas neišsipildė. Štai kodėl neleidžia mums prie jo eiti. Turėjo būti labai svarbus noras, jei šitaip pyksta.

Sofiją staiga supykino, jai pritrūko erdvės. Ji švelniai nustūmė nuo kelio Klarą ir spėriai nužingsniavo virtuvės link, o pakeliui kaktomuša susidūrė su Sančiu.

Trisdešimt aštuntas skyrius

– Santi! – aiktelėjo Sofija. Mirksėdama ji stengėsi išsklaidyti akis aptraukusią miglą.

– Sofija, ar tau nieko nenutiko? – skubiai paklausė jis. Rankomis laikė sugriebęs ją už žastų ir spaudė tvirčiau, nei ketino, o akimis tyrinėjo veidą, lyg mėgindamas jame įskaityti mintis.

– Oi, man nieko, – išlemeno ji, priešindamasi troškimui pulti jam į glėbį, lyg tie dvidešimt treji metai būtų buvęs tik mirksnis.

– Kaip suprantu, atvažiavai su Rafa. Skambinau tau į viešbutį, bet jau buvai išėjusi, – tarė nepajėgdamas nuslėpti balse nusivylimo.

– Na, taip, – atsakė ji. – Atleisk, aš ne…

– Nieko tokio, nesijaudink, – patikino jis. Paskui abu nejaukiai patylėjo – nesugalvojo, ką pasakyti. Sofija bejėgiškai markstėsi, jis jai droviai šypsojosi jausdamasis nevisavertis. – Kur lėkei šitokiu greičiu? – pagaliau paklausė.

– Norėjau pamatyti Soledadą, išties dar neturėjau progos su ja pasišnekėti. Žinai, kokios buvome artimos.

– Taip, puikiai žinau, – tarė jis ir jo jūros žalumos akys įsispitrijo į ją lyg švyturio šviesa, šaukianti namo.

Pirmą kartą buvo užsiminta apie praeitį. Sofija pajuto džiūstant gerklę ir liūdnai prisiminė: juk tą vakarą, kai susitiko paskutinį kartą, būtent Soledada perdavė jos iš nevilties brūkštelėtą žinutę. Sofija pasijuto skęstanti jo žvilgsnyje. Jis mėgino kažką pasakyti nepajėgdamas surasti žodžių. Ji norėjo kalbėti apie praeitį – norėjo tiek visko išsakyti, – bet dabar laikas nebuvo tam tinkamas. Jausdama nuo terasos juos stebinčias dvidešimt porų akių ji dar kartą perspėjo save per daug neišsiduoti. Jo kaktoje ir apie akis ji regėjo skausmo ir vienatvės metais įsirėžusias raukšles, troško paliesti jas pirštais ir ištrinti. Norėjo, kad jis žinotų, jog kentėjo ir ji.

– Susipažinau su tavo sūnumi Santigitu. Jis toks panašus į tave, – tarė ji nesugalvodama, ką geriau pasakyti. Jo pečiai nusviro iš apmaudo, kad pokalbis vėl pasisuko prie kasdieniškų reikalų. Jis iškart pasislėpė už abejingumo kaukės. Tarp jų iškilo siena, ir Sofija nesuprato kodėl.

– Taip, jis geras berniukas, puikiai žaidžia polą, – blausiai atsakė jis.

– Sakė man, kad rytoj popiet abu žaisite?

– Priklausys nuo to, kaip jausis Marija.

Sofija buvo taip apakinta savo rūpesčių, kad visiškai užmiršo Mariją; šiaip ar taip, juk atvyko dėl jos.

– Kada ją parveš namo? – paklausė.

– Šį vakarą. Ateisi, tiesa? Žinau, kad ji norės tave pamatyti.

– Žinoma.

Jis nejaukiai mindžikavo nudelbęs akis į grindinio akmenis.

– Ar ilgai čia būsi? – paklausė.

– Nežinau. Atvykau aplankyti Marijos, kol… Praleisti su ja šiek tiek laiko. Daugiau nieko ir neplanavau. Atleisk, – tarė ji, instinktyviai paliesdama jo ranką. – Dabar turėtum jaustis siaubingai.

Jis atsitraukė ir įbedė į ją abejingas akis, iš kurių ką tik dar tryško jausmai.

– Bueno, Sofija, pasimatysim vėliau, – tarė ir nužingsniavo į terasą.

Sofija pastebėjo, kad jis labiau šlubuoja. Valandėlę žiūrėjo į jį nueinantį. Staiga pasijuto labai vieniša. Ji ne iš karto nuėjo į virtuvę, o pasuko ten, kur anksčiau buvo jos miegamasis. Rado jį visiškai tokį, kokį paliko prieš dvidešimt trejus metus. Niekas nebuvo pasikeitę.

Iš susijaudinimo jai daužėsi širdis. Lyg būtų pravėrusi duris į savo praeitį. Vaikščiojo po kambarį kilnodama daiktus, atidarinėdama spintas ir stalčius; net jos losjonai ir kvepalai tebestovėjo ant tualetinio stalelio. Labiausiai neteko žado pamačiusi kraitelę su raudonais kaspinais, kuriuos visuomet ryšėdavo plaukuose. Ji atsisėdo prieš veidrodį ir paėmė vieną kaspiną. Palengva paleido plaukus ir jie nugulė pečius; plaukai nebebuvo tokie ilgi kaip tuomet, bet jai pavyko juos supinti. Surišo juos kaspinu ir sėdėjo žiūrėdama į savo atvaizdą.

Pirštais perbraukė veidą, kadaise švytėjusį jaunyste. Dabar oda buvo tapusi plonesnė, sausesnė, raukšlelės apie akis bylojo apie patirto liūdesio ir džiaugsmo metus. Kiekvienas jausmas buvo įsirėžęs veide, tarytum jis būtų dokumentas iš kūno ir kraujo, pasas, rodantis visas vietas, kuriose per gyvenimą teko lankytis. Kančių prarajas ir džiaugsmo viršūnes. Juoką, ašaras, apmaudą ir pagaliau nuolankų susitaikymą, ateinantį suvokus, kad priešintis gyvenimui beprasmiška ir pražūtinga. Ji vis dar atrodė puikiai, pati tą pripažino. Bet jaunystė laikoma savaime suprantama ir imama branginti tik kai jos netenkama. Kadaise ji buvo jauna, buvo jauna ir drąsi, o dar užsispyrusi. Žvelgdama į veidrodį ji troško liuoktelėti pro jį į praeitį ir viską nugyventi iš naujo.

Kiekvienas daiktelis kambaryje tempė ją atgal, į tas tingias dienas Santa Katalinoje, ir ji pasinėrė į jų teikiamą ilgesingą pasitenkinimą. Kiekvienas drabužis spintoje pasakojo savo istoriją, lyg būtų jos gyvenimo muziejus. Ji nusijuokė iš baltos suknelės, vilkėtos Sančio sugrįžimo dieną, kuri susukta į kamuoliuką tebegulėjo užkišta lentynoje, ir krūvos džinsų, mūvėtų kiekvieną dieną. Nuostabu. Žinoma, ji nė į vieną drabužį nebūtų tilpusi, net jei būtų norėjusi, jos dydis jau seniai nebe aštuntas. Bet marškinėliai ir megztiniai tiktų. Ji troško juos apsivilkti ir išeiti į terasą.

– Kai tave išsiuntėme, visuomet tikėjausi, kad grįši. – Sofija atsigręžė. Tarpduryje nedrąsiai stovėjo motina. – Tad nieko nejudinau tavo kambaryje. – Ji kalbėjo angliškai, regis, gimtoji kalba jai teikė palengvėjimo. Ji priėjo prie lango ir ranka perbraukė užuolaidas. – Kai negrįžai, nepajėgiau iškraustyti tavo kambario. Juk nuolat buvo tikimybė, kad apsigalvosi. Nežinojau, ką daryti su tavo daiktais. Nenorėjau nieko išmesti, jei kartais… – Ji nutilo.

– Ne, viskas taip, kaip palikau, – atsakė Sofija sėsdama ant lovos.

– Taip, tiesiog taip viskas susiklostė. Niekad neprireikė tavęs iškraustyti. Rafaelis pasistatė namą, Agustinas gyvena Valstijose, mudu su Paku dabar vieni. Gali būti čia, kiek panorėsi. Nebent norėtum kur nors kitur apsistoti?

– Ne, tiesą sakant, apie tai dar nė negalvojau, tad čia bus labai puiku. Dėkui. – Paskui nepajėgė susilaikyti ir pridūrė: – Visai kaip senais laikais! – Ji pasisuko, ir, jos nuostabai, griežta mamos išraiška sušvelnėjo, pasirodė šypsenos užuomazga.

– Tikėkimės, ne taip, – atsakė Ana.

Vėliau tą vakarą uždariusi savo kambario duris ir žingsniuodama į Čikitos namus Sofija prisiminė tas idiliškas dienas, kai jos meilės romanas su Sančiu dar buvo neatskleistas ir jiedvi su mama buvo draugės. Toji vasara buvo laimingiausia jos gyvenime. Ji prisiminė tas dienas, ir jos širdis vėl prisipildė slaptos vilties, kad ji kažin kaip galėtų nugyventi jas iš naujo.

Marija sėdėjo lovoje žydrais naktinukais. Ji atrodė kaip dangiška būtybė. Nors neturėjo plaukų, jos oda buvo peršviečiama kaip marlė, o rudos it cheresas akys spindėjo iš pasitenkinimo.

– Tiesiog stebuklas būti namie, – džiugiai tarė ji prisitraukdama du savo jaunesnius vaikus ir meiliai bučiuodama jų įdegusius veidukus. – Eduardai, paduok Sofijai nuotraukų albumą, noriu parodyti tuos metus, kurių ji nematė.

Kitaip nei ligoninėje, tvyrojo džiaugsminga atmosfera. Čikitos namai buvo pilni šilumos, muzikos ir juoko, tvanki naktis liejo vidun saldžius drėgnos žolės ir jazminų aromatus. Santis ir Klaudija neturėjo savo užmiesčio namo, tad savaitgaliais ir per moksleivių atostogas gyvendavo su tėvais. Ji suprato, kodėl Santis niekuomet nenorėjo iš čia išvažiuoti. Šis namas buvo jo namai, ir užburtos vaikystės aidai vis dar skambėjo tarp šių sienų.

Santis ir Sofija beveik nepersimetė nė žodžiu. Ji sėdėjo ir valandų valandas kalbėjo su jo seserimi ir mama, bet abu jautė vienas kito buvimą. Moterys juokėsi iš patirtų nuotykių prisimindamos vieną istoriją po kitos, ir palengva išsiskyrimo metai tirpo. Jiems palikus Mariją miegančią šviesiai išdažytame ir gėlių pristatytame kambaryje, Sofijai atrodė, lyg jos niekad nebūtų išsiskyrusios.

– Žinai, Čikita, taip gera vėl matyti Mariją, – tarė ji joms įeinant į svetainę. – Džiaugiuosi, kad atvažiavau.

– Marijai tai iš tikro padėjo. Ji taip tavęs ilgėjosi. Manau, tu gal suteikei jai noro pagyventi truputį ilgiau. – Sofija apkabino tetą. Pastarųjų kelių mėnesių baimė ir netikrumas graužė Čikitos dvasią, jausmai įtempti kaip styga. Ji tapo trapi it vytelė.

– Marija labiausiai brangina jus ir jūsų šeimą. Tai jūs įkvepiate jai noro gyventi. Žiūrėk, kokia ji laiminga namuose. Paskutinės jos dienos bus ramios ir kupinos džiaugsmo.

– Brangioji Sofija, tu tikrai teisi. – Paskui pažvelgė į ją pro ašaras ir sukuždėjo: – O ką darysime su tavimi, ką?

– Ką nori tuo pasakyti? Aš, savaime suprantama, grįšiu pas savo šeimą.

Čikita supratingai linktelėjo.

– Be abejo, – švelniai tarė ji, bet lūpos šypsojosi, o akys tyrinėjo Sofijos veidą lyg skaitydamos jame atsivėrusius jausmus.

Santis ir Klaudija tyliai sėdėjo ir skaitė žurnalus. Pančitas, dabar augalotas trisdešimtmetis, drybsojo ant sofos ir žiūrėjo televizorių. Jis jai priminė jauną Santį. Jo ilgos ir plonos kojos tabalavo permestos per ranktūrį. Jis nestokojo žavesio, patrauklaus Sofijai. Pančitas tarsi Dorianas Grėjus atrodė kaip jaunesnis nepriekaištingas brolio atvaizdas. Jo akys buvo tokios pat jūros žalumos, bet joms trūko brolio gelmės. Veidas be raukšlių, lygus, bet jam taip pat trūko Sančio individualumo. Sančio veidas bylojo apie patirtą ir įveiktą kančią.

Sofija žvelgė į Santį, ir jo raukšlelės bei liūdnas žvilgsnis dar labiau žadino jos meilę. Kadaise jis tryško pasitikėjimu, tikėjo galįs sutramdyti gyvenimo sėkmes ir negandas, priversti vykdyti jo valią. Likimas išmokė, kad neįmanoma nugalėti to, ko žmogus nevaldo; galima tik išmokti darniai su tuo gyventi. Su savo išdidumu Santis atsisveikino nelengvai.

– Santi, atnešk Sofijai taurę vyno – baltojo ar raudonojo? – paklausė Čikita.

– Raudonojo, – automatiškai už ją atsakė Santis. Raudoną spalvą Sofija visuomet mėgo.

– Taip, dėkui, – atsakė ji nustebusi. Klaudija pakėlė akis nuo žurnalo ir įdėmiai pažvelgė į vyrą, pilantį vyną. Sofija laukė jos veide pasirodančio nerimo, jis tikrai turėjo atsirasti, bet taip ir nepasirodė. Jei Klaudija ir sunerimo, ji pasistengė tai nuslėpti.

– Sofija, ar ilgai viešėsi? – paklausė ji. Abejingos mėlynos akys kiek perdėtai šypsojosi mėginant paslėpti gelmėje virpančią baimę.

– Nežinau, neplanavau, – ne ką nuoširdžiau nusišypsojo Sofija.

– Nejau neturi vaikų ir vyro?

– Turiu. Šiuo metu Deividas stato pjesę, tad negalėjo atvažiuoti. Šiaip ar taip, jam būtų nelengva, nes jis čia nieko nepažįsta ir nemoka ispaniškai. Jis džiaugsis, jei galėsiu pabūti, kiek norėsiu.

– Visi skaitėme apie tave laikraščiuose, – susižavėjusi prabilo teta. – Tokia graži nuotrauka – atrodei puikiai. Kažkur dar tebeturiu tą straipsnį. Kada nors ištrauksiu ir tau parodysiu. Taip, tikriausiai dar kur nors jį turiu. – Santis atnešė jai vyno. Sofija pažvelgė jam į akis, bet jis nesureagavo. – Turėjai būti aktore. Nuo pat vaikystės buvai primadona, – prisiminė Čikita. – Visuomet patraukdavai dėmesį. Stebiuosi, kad vyras kokiame nors savo spektaklyje nepaskyrė tau vaidmens! Žinai, Klaudija, ji labai mėgo pasirodyti. Prisimenu, San Andrés buvo statomas vaidinimas, ir tu, Sofija, atsisakei dalyvauti, nes pagrindinis vaidmuo buvo paskirtas ne tau. Prisimeni, Santi? Ji verkė kokią savaitę. Sakei gebanti vaidinti geriau už visus.

– Taip, prisimenu, – atsakė jis.

– Žinai, Klaudija, ji visuomet pasiekdavo savo. Vargšas Pakas negalėjo jai nieko uždrausti.

– Kaip ir senelis, – suglumusi pripažino Sofija, paskui nusijuokė. – Mudu taip eidavome išvien, kad mama kraustydavosi iš proto.

– Tavo senelis… Koks nepaprastas jis buvo žmogus.

– Žinai, aš vis dar jo ilgiuosi. Pasiilgstu jo humoro, – ilgesingai tarė Sofija. – Niekuomet nepamiršiu, kaip jis gulėjo intensyvios priežiūros skyriuje Buenos Airių ligoninėje, susirgęs kažkokia labai užkrečiama liga. Vienas Dievas težino, kuo jis sirgo, bet kad ir kas tai buvo, daktarai atrodė visiškai suglumę. Manau, tai buvo kažkokios amebos. Ar prisimeni, Čikita? – paklausė ji.

Čikita susiraukė ir papurtė galvą.

– Vargu.

– Na, daktaras pasakė, kad seneliui draudžiama išeiti iš palatos. Vienu metu jis užsimanė į tualetą, kelis kartus paspaudė skambutį, bet niekas nepasirodė, tada išėjo iš palatos ir klaidžiojo po visą aukštą, kol pagaliau susirado baños. Grįždamas pastebėjo, kad ant jo palatos durų kabo lentelė, jog niekam jokiomis aplinkybėmis neleidžiama nelydimam įeiti vidun. Buvo parašyta: „Labai užkrečiamas ligonis“. Senelis nutarė jokiais būdais negalįs įeiti, nes pažeistų taisykles. Tai ką, jūs manot, jis padarė? Apslankiojo visas palatas užkrėsdamas visus, su kuo tik susidūrė, kol pagaliau surado slaugytoją, galinčią palydėti jį į palatą. Matyt, sukėlė nemenką paniką. Kiek pažįstu senelį O’Dvajerį, jis galėjo taip pasielgti tyčia. Nuo tol į jo skambučius visuomet būdavo reaguojama.

– Tikriausiai dėkojo Dievui tą dieną, kai jis išvyko, – sukikeno Santis purtydamas galvą. – Prisimenu, kaip kartą susikivirčijai su Ana, susikrovei daiktus, atėjai į mūsų namus ir pareiškei norinti, kad mama tave įsivaikintų. Prisimeni, Sofija? – Jis nusijuokė. Vynas atbukino pojūčius ir atpalaidavo raumenis, maudžiančius nuo slepiamų jausmų.

– Nesu tikra, ar noriu prisiminti, man šiek tiek nesmagu, – susidrovėjo Sofija.

– Nėra ko gėdytis. Santis ir Marija buvo sužavėti. Jie tave palaikė, – tarė Čikita.

– O ką sakė mano tėvai? – paklausė Sofija. Ji niekuomet iki galo to nebuvo išsiaiškinusi.

– Palauk, leisk pagalvoti. – Teta atsiduso ir prisimerkė. – Tėvas… Taip, Pakas atėjo ir pasiėmė tave. Prisimenu, pasakė tau, kad yra labai puikių našlaičių prieglaudų, kur galėtum važiuoti, jei nenori gyventi namie. Sakė, pernelyg daug prikreti bėdų, kad galėtų atiduoti tave kam nors iš savo giminių.

– Jis tikrai taip pasakė? – kikeno Sofija.

– Tu visuomet buvai gyva bėda. Džiaugiuosi, kad surimtėjai, – meiliai tarė Čikita. Visą šį laiką Klaudija neištarė nė žodžio. Tik klausėsi.

– Ji žaisdavo polą su berniukais, – toliau pasakojo Čikita linguodama galvą.

– Dios, tai buvo prieš daugybę metų, tikrai. Nežinau, ar prisiminčiau, kaip žaisti.

– Ar žaisdavai taip pat gerai kaip berniukai? – pagaliau paklausė Klaudija, bandydama įsitraukti į pokalbį.

– Ne taip gerai kaip Santis, bet tikrai geriau už Agustiną, – teisingai įvertino Čikita.

– Norėjau daryti viską, ką daro berniukai. Visuomet atrodydavo, kad jiems daug smagiau nei mums, mergaitėms, – prisiminė Sofija.

– Buvai tarsi koks berniukas, tiesa, Čiofi? – išsišiepė Santis. Sofija sutriko. Pirmą kartą jis pavadino ją Čiofi. Čikita apsimetė nepastebėjusi, bet Sofija suprato, kad pastebėjo, nes ji neramiai žvilgtelėjo į Santį, paskui vėl į Sofiją. Žinoma, Klaudija išsaugojo šaltakraujiškumą ir gurkšnojo vyną, tarytum vyras nebūtų pasakęs nieko neįprasta.

– Sofija buvo tikras vargas. Džiaugiuosi, kad nusiraminai, susiradai puikų vyrą – žinojau, kad susirasi, – nervingai kalbėjo Čikita mėgindama užpildyti tylą.

Klaudija žvilgtelėjo į laikroduką.

– Santi, turėtume pasakyti vaikams labanakt, – tvirtai tarė ji.

– Dabar? – paklausė jis.

– Taip. Jie labai nusivils, jei nepalinkėsi jiems labos nakties.

– O man reikėtų grįžti pas tėvus. Diena buvo ilga, aš pavargau. Pasimatysime rytoj, – tarė stodamasi Sofija.

Klaudija ir Santis pakilo eiti. Santis jos nepabučiavo. Tik nevikriai linktelėjo prieš išeidamas iš kambario. Paskui jį išsekė ir žmona. Čikita švelniai pabučiavo Sofiją.

– Sofija, pasikalbėk su Ana.

– Ką nori pasakyti? – paklausė Sofija.

– Tiesiog pasikalbėk. Jums abiem buvo nelengva.

Trisdešimt devintas skyrius

Lėtai žingsniuodama namo Sofija prisiminė tuos daugybę kartų, kai eidavo šiuo žemės lopinėliu. Čia buvo jos namai. Drėgname šiltame ore tvyrojo eukaliptų kvapas, laukuose šnarpštė poniai. Ritmingai čirškė svirpliai – jai atrodė, kad kiek egzistuoja Argentina, tiek pat čia svirpia ir jie. Svirpliai taip pat priklausė šiam kraštui kaip ir ombu. Nepajėgė įsivaizduoti campo be jų. Traukė į save pampos kvapus ir nuplaukė kartu su prisiminimais bei karčiai saldžiais vaikystės aidais.

Namus pasiekė užvaldyta nostalgijos. Reikėjo laiko pabūti vienai, pagalvoti. Sofija tikėjosi, kad Santa Katalina bus pasikeitusi, bet ji buvo tokia pati, ir tai ją trikdė. Vėl būtų galėjusi būti vaiku, bet štai ji įkalinta subrendusios moters kūne, kupina kito krašto, kito gyvenimo patirčių. Apsidairiusi suvokė, kad Santa Katalina įstrigusi laike, tarytum išorinis pasaulis jos nebūtų palietęs. Ji nuklydo prie baseino ir apėjo aplink jį. Prisiminimai krito kaskadomis, nesiliovė; viskas, ką paliesdavo žvilgsniu, įtraukdavo praeitin. Tamsoje šmėkšojo teniso aikštelė, kurioje juodu su Sančiu taip dažnai žaisdavo, ir jai beveik pasivaideno švelnaus vėjelio nešami jų balsai ir juokas.

Sofija atsisėdo ant baseino krašto ir susimąstė apie Deividą. Įsivaizdavo jo veidą, žydras akis, tiesią aristokratišką nosį, taip dažnai jos bučiuotą. Įsivaizdavo tuos mylimus bruožus. Taip, ji myli jį, bet ne taip, kaip myli Santį. Žinojo, kad tai blogai. Suprato neturinti geisti kito vyro glėbio, kito vyro lūpų, kito vyro glamonių, ir vis dėlto niekad nesiliovė mylėjusi šio žmogaus, kažin kaip keistai sujungto su jos siela. Ji ilgėjosi Sančio, ir tas ilgesys ją dusino. Po dvidešimt trejų metų žaizda tebebuvo atvira.

Kai grįžo namo, jau buvo tamsu. Ji nurimo, šiek tiek pasivaikščiojo, giliai pakvėpavo, padarė visus tuos išmintingus dalykus, kurių kadaise išmokė senelis O’Dvajeris, kai broliai erzindavo ir iš įniršio ji net užkimdavo. Nuklydo į virtuvę, kur Soledada pasitiko ją su dar nesustingusiais dulce de leche putėsiais. Soledada virė, o Sofija įsitaisė įprastoje vietoje prie virtuvės stalo, ir jiedvi draugiškai šnekučiavosi. Sofijai reikėjo prasiblaškyti, ir Soledada tam puikiai tiko.

– Senjorita Sofija, kaip galėjai taip ilgai kažin kur būti? Man net neparašei. Ką sau galvojai? Manei, kad tavęs nepasiilgsiu? Manei, man nebuvo skaudu? Dar ir kaip skaudu. Jaučiausi prislėgta. Maniau, neberūpiu tau. Po visko, ką dėl tavęs padariau. Metų metus verkiau. Turėjau niršti. Turėčiau ir dabar niršti. Bet kaip galiu pykti? Per daug džiaugiuosi tave matydama, – priekaištavo ji slėpdama veidą garuose, kylančiuose iš katile verdamos zapallo sriubos. Sofijai labai jos pagailo. Soledada mylėjo ją kaip savo vaiką, o Sofija apie ją beveik nepagalvojo.

– Ak, Soledada, aš tavęs nepamiršau. Tiesiog negalėjau grįžti. Todėl susikūriau gyvenimą Anglijoje.

– Tau išvykus senjoras Pakas ir senjora Ana labai pasikeitė. Neklausk, kas nutiko, man nepatinka kišti nosį į svetimus reikalus, bet jie jau nebebuvo tokie kaip anksčiau. Išvažiavai ir juodu atsiskyrė. Viskas pasikeitė. Man nepatiko tie pokyčiai; nepatiko tokia aplinka. Laukiau, kad sugrįžtum, o tu net neparašei. Nė žodelio. Nada!

– Atleisk, pasielgiau neapgalvotai. Soledada, jei nuoširdžiai, o su tavimi aš visuomet būdavau nuoširdi, man buvo skaudu galvoti apie Santa Kataliną. Taip visų jūsų ilgėjausi, kad net negalėjau rašyti. Žinau, turėjau parašyti, bet mėginti pamiršti buvo kažkaip lengviau.

– Sofija, kaip galima pamiršti savo šaknis? Kaip galima? – paklausė ji purtydama savo žilą galvą.

– Patikėk, kai esi kitoje pasaulio pusėje, Argentina atrodo labai toli. Tiesiog gyvenau toliau, kaip sugebėjau. Pernelyg vėlai ją palikau.

– Esi užsispyrusi kaip tavo senelis.

– Bet dabar aš čia, – tarė ji, lyg tai galėtų kažkaip ją paguosti.

– Taip, bet nepasiliksi. Tau čia nebėra ką veikti. Senjoras Santjagas vedęs. Žinau, nepasiliksi.

– Soledada, ir aš ištekėjusi. Turiu šeimą, pas kurią sugrįšiu, vyrą, kurį dievinu.

– Bet tavo širdis čia, su mumis, – tarė ji. – Pažįstu tave. Nepamiršk, aš tave užauginau.

– Kokia yra Klaudija? – išgirdo save klausiančią Sofija.

– Nemėgstu blogai kalbėti apie kitus, o ypač apie ką nors iš Solanasų, visada labai palaikau Solanasus. Nėra už mane ištikimesnės, kitaip seniai būčiau išėjusi. Bet kadangi klausi tu, atsakysiu nuoširdžiai. Ji nėra viena iš Solanasų. Nemanau, kad jis ją myli. Manau, yra tik vienas žmogus, kurį jis visą laiką mylėjo. Nenoriu žinoti smulkmenų, nemėgstu kišti savo nosies. Kai išvažiavai, jis klaidžiojo kaip vaiduoklis. Anot La Vieja Bruja, jo aura susidrumstė. Prašėsi jį aplankyti, būtų sutvarkiusi jo bėdą, bet nematomas pasaulis jo niekada nedomino. Po to siaubingo nutikimo su senjoru Fernandu senjoras Santjagas savaitgaliais ėmė kviestis senjorą Klaudiją į Santa Kataliną ir vėl pradėjo šypsotis. Jau, maniau, niekad nesišypsos. Paskui ją vedė. Ko gero, jei ji nebūtų pasipainiojusi, jis būtų palūžęs. Pasidavęs, taigi. Bet nemanau, kad jis ją myli. Stebiu ir matau. Žinoma, ne mano reikalas. Jis ją gerbia, ji jo vaikų motina. Bet ji nėra jam gimininga siela. La Vieja Bruja sako, būna tik viena gimininga siela.

Sofija klausėsi padriko jos kalbėjimo. Kuo daugiau klausė, tuo labiau troško išvaduoti jį iš vienatvės. Džiaugėsi, kad Soledada tiek daug žino. Tikriausiai girdėjo kitas kambarines ir gaučus liežuvaujant. Bet suprato, kad tų liežuvautojų spėlionės labai arti tiesos.

Rafaelis ir jo žmona Chasmina kartu su Sofijos tėvais vakarieniavo terasoje. Sofija buvo jiems dėkinga už draugiją. Apkūni Chasmina atrodė nuoširdi ir jausminga, tryško gyvybingumu, kurio stokojo šaltoka Klaudija, ir Sofija jautė dėkingumą už jos žemišką humorą. Ji atsinešė į skarą susuptą savo dviejų mėnesių dukrelę ir kiek prisidengusi žindė ją prie stalo. Sofija matė, kad motina tam nepritaria, bet labai stengiasi nuslėpti nepasitenkinimą. Chasmina pernelyg gerai pažinojo anytą, kad nepastebėtų tų požymių, bet buvo pakankamai protinga ir nekreipė į juos dėmesio.

– Rafa nebenori daugiau vaikų, sako, penkių gana. Aš užaugau trylikos vaikų šeimoje – imagińate! – Ir ji plačiai nusišypsojo. Žvakių šviesoje šelmiškai blykčiojo šviesiai žalios jos akys.

– Tikrai, mi amor, trylika šiais laikais tiesiog nepraktiška. Turiu visiems suteikti išsilavinimą, – meiliai jai šypsodamasis tarė Rafaelis.

– Pamatysime. Nematau priežasties, kodėl reikėtų liautis, – juokėsi ji praskleisdama marškinius ir dirstelėdama į žindomą kūdikį. – Kai jie tokie maži, mano širdis tiesiog tirpsta. O kai paauga, esi jiems nebe taip reikalinga.

– Nesutinku, – įsiterpė Pakas, uždėdamas savo didelį šiurkštų delną Sofijai ant rankos. – Manau, jei tėvas sukuria mylinčius namus, vaikai visuomet į juos sugrįš.

– Sofija, juk turi vaikų, tiesa?

– Taip, dvi dukreles, – atsakė ši neištraukdama rankos iš po tėvo delno, bet, kitaip nei senais laikais, dėl to jausdamasi įsitempusi.

– Qué pena, kad neatsivežei jų su savimi. Klara ir Elena labai džiaugtųsi susipažinusios. Jos visos panašaus amžiaus, tiesa, mi amor? O man būtų malonu, kad jos pratintųsi kalbėti angliškai.

– Chasmina, jos turėtų daugiau kalbėti su manimi, – tarė Ana.

– Taip, bet žinote, kokie būna vaikai, negali jų priversti daryti, ko jie nenori.

– Gal reikėtų labiau juos paspausti, – neatlyžo ji. – Vaikai nežino, kas jiems geriausia.

– Oi, ne, nenorėčiau jų liūdinti. Po pamokų jie grįžta namo, o namai skirti žaidimams.

Sofija suprato, kad šio ginčo motina nelaimės, ir žavėjosi, kaip meiliai Chasmina ją įveikia. Po švelnia išore slypėjo plienas.

Soledada stengėsi išnaudoti kiekvieną progą išeiti į terasą – patiekti maisto, nunešti lėkštes, atnešti garstyčių, pripilti ąsotį vandens, net dukart iškišo pro duris galvą dėdamasi išgirdusi senjoros Anos varpelį. Kas kartą išsišiepdavo plačia švarplėta šypsena. Po kurio laiko Sofija nebegalėjo sulaikyti juoko ir turėjo slėpti jį po servetėle. Buvo akivaizdu, kad Soledadai rūpi pamatyti, kaip Sofiją priima tėvai. Paskui eis ir su kitomis sodybos tarnaitėmis aptarinės jų bendravimą.

Vienuoliktą valandą Chasmina su dukrele nužingsniavo namo, išnyko parke tarsi angelas. Pakas ir Rafaelis sėdėjo apsupti muselių ir naktinių drugių, besisukančių aplink žibintus. Ana nuėjo gulti. Kai Pakas pakalbino ją pasilikti, ji paprieštaravo esanti sena. Sofija džiaugėsi, kad ji išėjo, nes nežinojo, ką su ja kalbėti. Per daug ja piktinosi, kad įstengtų kalbėti apie praeitį, ir iš pykčio nenorėjo priimti jos į savo dabartį. Anai nuėjus ji pasijuto stebėtinai pakylėta ir, visai kaip senais laikais, įsiterpė į brolio ir tėvo pokalbį. Mielai dalijosi prisiminimais. Pusę dvyliktos nutykino į savo kambarį.

Kitą rytą dėl laiko skirtumo Sofija nubudo anksti. Visą naktį ji išmiegojo kietu, be sapnų miegu, kurio netrikdė net Santis. Jautėsi už tai dėkinga. Gulėsi išvarginta ne tik skrydžio, bet ir savo jausmų. Tačiau pabudusi neįstengė ramiai gulėti. Nusliūkino į virtuvę, kurioje balta rytmečio šviesa apšvietė stalą ir plytelių grindis. Prisiminė dienas, kai iš pilno šaldytuvo nutverdavo ką nors valgomo ir sprukdavo žaisti polo su Chosė. Rafaelis jau papasakojo, kad Chosė mirė prieš dešimt metų. Išėjo, ir ji niekad su juo neatsisveikins. Be Chosė Santa Katalina liko it šypsena be priekinio danties.

Imdama iš šaldytuvo obuolį ji kyštelėjo pirštą į puodą su dulce de leche. Nieko nebuvo skaniau už Soledados dulce de leche. Ji juos gamindavo iš pieno ir cukraus, pavirintų ant viryklės. Kad ir kiek kartų Sofija bandė pagaminti juos Anglijoje savo vaikams, putėsiai niekuomet nebūdavo tokie skanūs. Ji užsidėjo ant obuolio šaukštą putėsių ir lengva eisena išdrožė pro svetainę į terasą. Ši buvo tyli it vaiduoklis aukštų medžių šešėlyje – laukė, kol saulė pakils ir ją atras. Sofija atsikando obuolio ir gardžiavosi saldžiu karamelės skoniu. Žvelgdama į ankstyvo ryto miglą, tvyrančią virš tolyn nusidriekusių lygumų, ji staiga pajuto stiprų troškimą išsivesti laukan ponį ir nušuoliuoti per lygumą. Nuėjo parku prie puesto, kelių susispietusių trobelių, kur Chosė prižiūrėdavo ponius.

Besiartinančią ją pasveikino Pablas. Jis valėsi rankas į nešvarų skudurą ir nusišypsojo parodydamas kreivus pajuodusius dantis. Ji paspaudė jam ranką ir pasakė labai užjaučianti dėl tėvo mirties. Jis rimtai linktelėjo ir droviai padėkojo.

– Senjora Sofija, mano tėvas jus labai mylėjo, – tarė jis ir nedrąsiai išsišiepė. Ji pastebėjo, kad jis ją pavadino ne senjorita, o senjora. Kreipinys nubrėžė tarp jų atstumą, neegzistavusį anksčiau, prieš daugelį metų, kai juodu kartu treniruodavosi žaisti polą.

– Ir aš jį nepaprastai mylėjau. Be jo viskas visai kitaip, – nuoširdžiai atsakė ji apžvelgdama nepažįstamus rudus veidus, spoksančius į ją pro langus.

– Norite pajodinėti, senjora Sofija? – paklausė Pablas.

– Nežaisiu, tik truputį pajodinėsiu. Pravėdinsiu galvą. Jau seniai nejodinėjau.

– Chavjerai! – pašaukė jis. Iš namo išbėgo jaunuolis, mūvintis bombachas, blyškioje šviesoje ant diržo blizgėjo monetos. – Una yegua para Señora Sofia, ya. – Kai Chavjeras žengė prie tamsios kumelės, Pablas jam šūktelėjo: – Ne Acteką, Chavjerai. La Purą! Senjorai Sofijai – pačią geriausią. La Pura geriausia, – tarė vėl jai šypsodamas.

Chavjeras atvedė sartą kumelę ir Sofija paglostė aksominį jos snukį, o gaučas tuo tarpu tylėdamas ją balnojo. Užsėdusi ant ponio ji padėkojo ir pasileido risčia į laukus. Buvo gera. Ji vėl įstengė kvėpuoti. Krūtinėje ir gerklėje susitvenkusi įtampa palengva atslūgo, ir Sofija juto, kaip tolygiai šuoliuojant atsipalaiduoja kūnas. Ji žvilgtelėjo į Čikitos namus ir pagalvojo apie Santį, miegantį su žmona. Tada ji dar nežinojo, jis papasakojo vėliau, bet tuomet Santis stovėjo prie lango, stebėjo ją jojančią per lygumą ir spėliojo, kaip jam pavyks įveikti šią dieną. Jai atvykus viskas pasikeitė.

Visą dieną Sofija nematė Sančio. Kai atėjo į jo namus aplankyti Marijos, jis buvo išvažiavęs su vaikais į miestą ir grįžo tik jai išėjus. Kiekvienas keliuku pravažiuojantis automobilis sužadindavo viltį: gal tai jis. Ji stengėsi apie tai negalvoti, bet vis tiek nerimavo, kad laikas subyrės saujoje ir ji greitai vėl atsidurs Anglijoje. Ji beprotiškai troško susitikti jį vieną. Norėjo pasikalbėti apie praeitį, jųdviejų praeitį. Norėjo visam laikui atsikratyti vaiduoklių.

Keturiasdešimtas skyrius

Čikita pakvietė Sofiją pasilikti vakarienės. Nors Marija negalėjo valgyti kartu, norėjo, kad Sofija būtų netoliese. „Nenoriu prarasti nė vienos sekundės. Greitai vėl išvažiuosi, ir kas žino, kada vėl tave pamatysiu“, – pasakė Čikita. Kadangi dieną anksčiau Sofija buvo vakarieniavusi su tėvais, pamanė, kad tėvai neprieštarautų.

Vakarienė buvo patiekta lauke, aplinkui čirškiant svirpliams ir zujant šunims, tykantiems kąsnelio. Paslaptingoje žvakių šviesoje Eduardas atrodė išblyškęs. Beveik nekalbėjo, slėpėsi už dailių apskritų akinių. Į raukšleles prie akių buvo įsirėžęs sielvartas – nė akiniai neįstengė jo paslėpti. Santis ir Sofija leidosi su Čikita ir Migeliu į prisiminimus – Klaudija vėl klausėsi blausiai šypsodama; šypsenėlė netiko prie rimto jos veido. Tikriausiai nenorėjo atrodyti per daug susidomėjusi, bet nenorėjo būti apkaltinta ir esanti nemandagi. Tad sėdėjo nedrąsi, valgė šakute makaronus ir retkarčiais balta servetėle pasivalydavo lūpų kampučius.

Sofija retai naudodavosi servetėle. Ana visuomet skatino dukterį „elgtis kaip dama“. Bet senelis O’Dvajeris ją užstodavo. „Ana Melodija, kam ta servetėlė? Asmeniškai aš labiau pasikliauju rankove – bent visuomet žinau, kur ji yra“, – sakydavo jis. Skųsdavosi, kad servetėlės nieko daugiau ir neveikia, tik krenta nuo kelių ant grindų. Sofija pažvelgė į savo sterblę – ir vėl senelio O’Dvajerio tiesa. Servetėlė buvo dingusi po stalu. Ji pasilenkė jos pakelti. Dešinėje sėdintis Pančitas išsišiepė ir pakėlė ją koja.

Čikita ir Migelis nepaprastai didžiavosi Pančitu. Jis išaugo aukštas ir gražus, turėjo Sančio žavesio. Šypsojosi labai panašiai kaip brolis, aplink burną atsirasdavo tokios pat raukšlelės. Nebuvo sunku pastebėti, kaip jį paveikė audringi brolių gyvenimai. Norėdamas atsverti brolių sukeltą skausmą, jis užaugo tobulas vaikas. Matydamas, kaip po skandalingo Sančio meilės romano ir skuboto Fernando išvykimo į Urugvajų motina tiesiog sugniužo, jis iš visų jėgų stengėsi padaryti ją laimingą. Čikitai jis buvo labai artimas, visi jie buvo artimi. Ji beprotiškai juos mylėjo, ir jie jautėsi jai už viską svarbesni. Ji leido vaikų gyvenimams tiesiogine prasme formuoti jos gyvenimą. Jie buvo jos gyvenimas, ir ji gyveno dėl jų.

Polo aikštėje Pančitas žaisdavo turėdamas devynių įvarčių handikapą, ir nors vyravo nuomonė, kad nedera rinktis šios profesijos, tėvai leido jam jos siekti. Negalėjo drausti tapti polo profesionalu, kai jo talentas veržte veržėsi žaisti. Mama pernelyg kišosi į jo gyvenimą. Iš pokalbių buvo aišku, kad Čikita nenori, jog „jos Pančitas“ užaugtų. Dabar diduma namiškių jį vadindavo Panču, ne Pančitu („mažuoju Panču“). Bet mamai jis visuomet liks Pančitas. Jis buvo jauniausias vaikas, ir ji tebebuvo įsikibusi jo vaikystės; jei būtų atgniaužusi kumštį, būtų supratusi, kad laiko tik orą. Jos Pančitas jau prieš daugybę metų išskrido iš lizdo.

Soledada papasakojo Sofijai, kad jis slapta susitikinėja su Enkarnasijonos dukterimi Marija (pavadinta pagal Mariją Solanas), ne tik ištekėjusia, bet ir dukrytę turinčia moterimi, o mažylės tėvas galėjo būti beveik bet kuris pueblo. „Toks geras jaunuolis kaip Pančas nenori lankytis viešnamyje. Jis tik mokosi elgtis su moterimis“, – pasakė jį gindama. Pažvelgusi į „mažąjį Pančą“ Sofija pamanė, kad jis „mokosi elgtis su moterimis“ nuo pat tos akimirkos, kai suprato, kam skirtas jo penis.

Per vakarienę Santis ir Sofija šnekėjosi santūriai. Iš išorės niekas nebūtų atspėjęs, kokie juodu įsitempę, kiek pastangų jiems prireikia apsimetinėti, kad nejaučia nieko daugiau, tik senos draugystės šilumą. Juodu juokėsi, kai norėjosi verkti, ir ramiai kalbėjo, kai norėjosi rėkti: „Ką tu jauti?“

Pagaliau Sofija pabučiavo giminaičius ir palinkėjo labos nakties. Klaudija stovėjo įsitempusi prie įstiklintų durų trokšdama palikti terasą ir eiti su vyru į namo vidų.

– Iki rytojaus, Sofija, – šypsodama atsisveikino ji, bet akys liko santūrios.

Kaip tik tą akimirką Santis įbruko Sofijai į ranką popierėlį. Pažvelgė į ją ilgesingomis akimis ir pabučiavo į skruostą. Klaudija to nepastebėjo, nes jis buvo atsukęs jai nugarą. Ji tik stovėjo ir laukė.

Sofija žengė į naktį, spausdama prie krūtinės popierėlį. Nekantravo jį išskleisti, bet vos pamačiusi jį sulamdytą apstulbusi atpažino tą patį raštelį, kurį per Soledadą buvo jam pasiuntusi prieš dvidešimt trejus metus. Tvardydama jausmus ji išvyniojo lapelį ir dar kartą perskaitė žodžius: „Susitikime vidurnaktį po ombu medžiu.“ Įveikta vėl apėmusio jau pažįstamo gailesčio ji prispaudė raštelį prie krūtinės ir nuėjo tolyn. Negalėjo atsisėsti, kaip būtų padariusi įprastomis aplinkybėmis norėdama atgauti ramybę, – buvo per daug susijaudinusi. Ėjo nesustodama.

Sančio jausmai nepasikeitė. Jis išsaugojo jos raštelį, brangino jį. O dabar perdavė taip pat primygtinai ir taip pat slaptai, kaip tą siaubingą naktį buvo atsiuntusi ji. Jis jos trokšta. Ji niekuomet nesiliovė jo troškusi. Negalėjo savęs įveikti. Žinojo, kad tai blogai, bet negalėjo trauktis. Pagalvojus, kaip galėjo būti, jai plyšo širdis.

Ji vėl jautėsi it taisyklėms nusižengiantis vaikas. Prie senojo tualetinio stalelio šukuojant ir pinantis plaukus Sofijai atrodė, lyg ji vėl būtų aštuoniolikos. Atsidūrusiai už tūkstančių mylių ir nublokštai atgal į gyvenimą, tokį tolimą nuo leidžiamo kartu su vyru ir mergaitėmis, jai atrodė, lyg gyventų fantazijoje, kurioje jiems nėra vietos. Tą valandėlę niekas nebuvo svarbu, tik Santis. Atrodė, kad elgiasi teisingai. Santis buvo jos dalis. Jis priklausė jai. Ji jo laukė dvidešimt trejus metus.

Jau ketino išeiti iš kambario, kai į duris kažkas neryžtingai pabeldė. Ji dirstelėjo į laikrodį. Be ketvirčio vidurnaktis.

– Prašom, – irzliai pakvietė. Durys lėtai prasivėrė. – Tėti?

Tarpduryje neryžtingai stoviniavo Pakas. Ji nenorėjo kviesti jo vidun, troško eiti prie ombu. Negalėjo vėluoti į susitikimą su Sančiu, tik ne dabar, taip ilgai laukusi.

– Norėjau įsitikinti, ar tau nieko netrūksta, – kimiai tarė jis. Žvilgsnis bėgiojo po kambarį, lyg jis bijotų pažvelgti jai į akis.

– Tikrai nieko, ačiū, tėti.

– Žinai, mudu su mama džiaugiamės, kad tu namie. Čia tavo namai, – užsikirsdamas kalbėjo jis. Stovėdamas ir nežinodamas, ką pasakyti, atrodė silpnas. Visuomet tiksliai žinodavo, ką pasakyti.

– Dalis manęs visuomet bus čia, – atsakė Sofija. Paskui jai pagailo, kad tarp jų atsirado praraja. Kad gyvenimas taip lengvai pakeičia žmones. Priėjo ir jį apkabino. Laikydama apglėbusi dirstelėjo į laikroduką. Kadaise niekas nebūtų jos atplėšęs nuo jo meilės.

– Dabar eik gulti ir pamiegok. Turime marias laiko pasikalbėti. Aš pavargusi, diena buvo ilga. Pasišnekėsime rytoj, – tarė ji švelniai, bet tvirtai vesdama jį prie durų.

– Bueno, Sofija, tuomet labanakt, – sukuždėjo jis nusivylęs. Jis atėjo jai kai ko papasakoti, kai ko, kas daugybę metų slėgė jo sąžinę. Bet teks palaukti. Papasakos jai kitą kartą. Nenoriai išėjo iš kambario. Jam nušlepsėjus koridoriumi ji pajuto ašarą, likusią ant skruosto, kai jis ją pabučiavo.

Tą naktį Sofijai nereikėjo žibinto: ryškiai švietė mėnuo ir ant žolės bei laukų krito sidabriniai šešėliai. Jais bėgant viskas atrodė keistai nerealu. Ji prisiminė naktį, kai tuo pačiu keliu paskutinį kartą ėjo susitikti su Sančiu. Tuomet buvo tamsu ir grėsminga. Tolumoje girdėjo lojančius šunis, kažkur pravirko vaikas. Bet tik žėrinčio tamsiai mėlyno dangaus fone išvydusi ombu siluetą ji ėmė baimintis.

Artėdama prie medžio ji sulėtino žingsnį. Bandė prie medžio įžiūrėti Santį, bet jo niekur nebuvo matyti. Įsivaizdavo, kad išvys šokinėjančią jo žibinto šviesą, kaip ir aną kartą. Tas vaizdas visiems laikams įsirėžė jos atmintyje. Bet šiąnakt žibinto jam neprireikė, buvo taip šviesu, kad ji galėjo įžiūrėti savo laikroduko rodykles. Ji vėlavo. Nejau jis nepalaukė? Ji nustėro. Pajuto iš nekantrumo sugniaužiant gerklę. Paskui staiga iš už medžio it juodas šešėlis išniro jis. Juodu įdėmiai žvelgė vienas į kitą. Ji mėgino perprasti jo išraišką, bet, nors ir švietė mėnesiena, aiškiai jo nematė. Jis tikriausiai darė tą patį. Paskui instinktas, nuslopinęs racionalų mąstymą, juos nugalėjo. Juodu puolė vienas prie kito liesdami, uosdami, kvėpuodami, verkdami. Veiksmai bylojo iškalbingiau, nei žodžiai būtų galėję išreikšti tuos ilgesio ir gailesčio metus. Tuomet ji pajuto iš tiesų grįžusi namo.

Ji nežinojo, kiek buvo laiko, kai pagaliau patenkinti ir apsvaigę juodu išsitiesė žolėje, – jai tai visai nerūpėjo. Juto tik jo ranką, žaidžiančią su jos plaukų sruogomis, išsipešusiomis iš kasos. Traukė į save gundantį jo kvapą ir įsikniaubė veidu jam į krūtinę. Kakta juto šiltą kvėpavimą, odą braižė dygus jo smakras. Ji mėgavosi tokiu kūnišku akimirkos malonumu. Jai niekas nebuvo svarbu, niekas neegzistavo, tik jis.

– Pasikalbėkime, Čiofi. Kas nutiko tau išvažiavus? – pagaliau paklausė jis.

– Dios, nežinau nė nuo ko pradėti.

– Daugybę kartų savęs klausiau, ką ne taip padariau.

– Nereikia, Santi, nekankink savęs. Ėjau iš proto klausdama savęs to paties ir vis tiek nežinau atsakymo, – atsakė ji pasiremdama alkūne ir prispausdama jam prie lūpų pirštą. Jis paėmė jos ranką ir markstydamasis pabučiavo.

– Kodėl tave išsiuntė? Noriu pasakyti, juk galėjo tave išsiųsti į internatą, dar kur nors, bet išsiųsti į Šveicariją buvo pernelyg griežtas sprendimas, o paskui, nežinodamas, kur tavęs ieškoti…

Sofija stebėjo jo sielvartaujantį veidą, kenčiančias žalias akis, ieškančias jos akyse atsakymo. Atrodė pažeidžiamas it vaikas ir jos širdis suspurdėjo.

– Santi, mane išsiuntė, nes laukiausi tavo vaiko, – tyliai tarė ji ir jos balsas suvirpėjo. Jis spoksojo į ją netikėdamas. – Prisimeni, aš susirgau? Na, buvo pakviestas daktaras Higinsas. Mama kraustėsi iš proto. Tėtis buvo supratingesnis, bet įpykęs. Buvo tik viena išeitis, nes aš, aišku, negalėjau pasilikti vaiko. Mūsų meilės ryšys buvo nederamas, jie niekuomet nebūtų jam pritarę. Savaime suprantama, mamą jaudino tik viena: aš užtrauksiu šeimai nešlovę, ir tai buvo svarbiau už viską. Manau, tada ji manyje matė velnią. Kol gyva to nepamiršiu.

– Palauk, Čiofi, ką čia vapi. Ką tu ką tik pasakei?

– Santi, mielasis, aš buvau nėščia.

– Tu laukeisi mano vaiko? – lėtai išstenėjo jis, nepajėgdamas visko suvokti. Paskui staiga atsisėdo ir delnu pasitrynė kaktą.

– Taip, – liūdnai atsakė ji sėsdamasi ir atsišliedama į jo glėbį.

– Ak, Čiofi, kodėl man nepasakei?

– Mama ir tėtis privertė mane pažadėti niekam nepasakoti. Jie išsiuntė mane į Ženevą nutraukti nėštumo. Nenorėjo, kad kas nors žinotų. Bijojau, kad jei tau pasakysiu, tu pareikalausi vykti kartu, pareikalausi savo, kaip tėvo, teisių, eisi aiškintis su mano tėvais. Nežinau, bijojau. Bijojau priešintis jų norams. Jei būtum juos matęs. Tą vakarą jie buvo kiti žmonės. Nutariau parašyti tau vos išvykusi, kai tėvai nieko nebegalės pakeisti.

Ji neįstengė jam papasakoti, kad susilaukė vaiko, o paskui jo išsižadėjo. Jai buvo pernelyg gėda. Kaip galėjo jam papasakoti, kad pasigailėjo jį atidavusi tą pačią sekundę, kai atsitokėjo Londone tą šaltą žiemos rytą. Ar jis ja patikėtų, jei papasakotų, jog nebuvo nė dienos, kad negalvotų apie Santigitą, nespėliotų, kur jis ir ką veikia? Kaip galėjo jam papasakoti nepasirodžiusi beširdė ar lengvabūdė? Ne tokią jis ją prisiminė. Tad leido jam manyti, kad nutraukė nėštumą, ir slėpdama skausmą kentėjo viena.

– Marija, – bejausmiu balsu tarė jis.

– Tai buvo seniai, – tyliai tarė Sofija jausdama, kad būtų blogai kritikuoti pusseserę, kai ši prie mirties. Jis laikė ją priglaudęs, ir ji suprato, kad žinia, jog ji nešiojo jo kūdikį, suartino juos, ir kelio atgal nėra. Jis galvojo, kaip viskas galėjo susiklostyti. Ji jautė jo apmaudą, nes panašiai jautėsi pati.

– Tai dėl to nebegrįžai? Nes netekai mūsų kūdikio? – paklausė įsikniaubęs į jos plaukus.

– Ne. Negrįžau, nes maniau, kad tu manęs nebenori, kad gyveni toliau ir susiradai kitą. Man nereikėjo Argentinos be tavęs. Pasiekiau ribą, kai išdidumas neleido man grįžti. Matyt, per ilgai buvau išvažiavusi.

– Tu tikrai manimi tikėjai?

– Norėjau tikėti, bet po kurio laiko netekau vilties. Buvai taip toli – nežinojau, ką manai. Ir laukiau. Laukiau metų metus!

– Ak, Čiofi, tau reikėjo sugrįžti. Jei tik būtum grįžusi, būtum pamačiusi, kaip tavęs ilgėjausi. Be tavęs buvau pražuvęs. Viskas buvo kitaip. Jaučiausi visiškai nieko vertas. Nežinojau, kur tavęs ieškoti. Nežinojau, kur esi, kitaip būčiau parašęs.

– Dabar aš tai žinau. Man nė nedingtelėjo, kad Marija galėjo sunaikinti mano laiškus.

– Žinau. Aš jų negavau, todėl negalėjau atsakyti. Nežinojau, kur tu. Marija man prisipažino prieš daug metų, bet tada jau buvo vėlu. Suprantu: tuomet ji manė, kad elgiasi teisingai. Daugybę metų ją graužė sąžinė, štai kodėl liovėsi tau rašyti. Negalėjo tau prisipažinti nei į tave pažvelgti. – Jis karčiai nusišypsojo. – Negaliu patikėti, kad mes taip lengvai buvome nugalėti, – prikimusiu balsu tarė jis purtydamas galvą. – Paskui aš pasidaviau. Turėjau pasiduoti, kitaip būčiau išprotėjęs. Maniau, kad susiradai kitą. Dėl kokios dar priežasties nebūtum grįžusi namo? Paskui pasipainiojo Klaudija ir man reikėjo pasirinkti: kurti gyvenimą su ja ar laukti tavęs. Pasirinkau gyvenimą su ja.

– Ar tu laimingas? – lėtai paklausė Sofija.

– Laimė – santykinis dalykas. Iki vakar dienos, kai pasirodei ligoninėje, maniau, kad esu laimingas.

– Santi, man taip gaila.

– Dabar aš laimingas.

– Tikrai?

– Tikrų tikriausiai, – atsakė jis suimdamas jos veidą rankomis ir bučiuodamas į kaktą. – Skaudu galvoti apie tave, vieną kenčiančią Šveicarijoje. Noriu žinoti, kas atsitiko. Mums reikia atsigriebti už daugybę metų. Noriu su tavimi pasidalyti kiekviena minute. Noriu jaustis taip puikiai pažįstantis tavo gyvenimą, lyg būčiau jį praleidęs su tavim.

– Papasakosiu tau apie Šveicariją, papasakosiu viską.

– Tau reikia pailsėti.

– Norėčiau, kad visą naktį praleistume kartu.

– Žinau. Bet tu sugrįžai. Šimtus kartų svajojau, kaip tu sugrįši.

– Ar svajojai, kad bus šitaip?

– Ne, įsivaizduodavau, kad būsiu įniršęs. Bet kai tave pamačiau, pasijutau taip, lyg būtume tik vakar išsiskyrę. Tu nė kiek nepasikeitei, nė kiek. – Ir jis pažvelgė į ją taip švelniai, kad ji pajuto akis deginančias ašaras.

– Man patinka šis senas medis, – tarė ji nusukdama veidą ir slėpdama jausmus. – Jis matė, kaip mes augome, matė mūsų skausmą, mūsų meilę, mūsų malonumus. Niekas tiek nežino, kiek šis senas ombu.

Jis giliai atsiduso ir suspaudė ją glėbyje.

– Neleidžiu savo vaikams čia eiti, – tarė jis.

– Žinau, tavo sūnus man sakė.

– Išties kvaila. Tiesiog jutau, kad jis mane apvylė. Nenorėjau, kad vaikai gyventų iliuziniame burtų ir norų pasaulyje, kaip gyvenome mes.

Ji taip pat suspaudė jį glėbyje.

– Žinau, bet man jis visuomet reiškė daugiau. Tai buvo mūsų slėptuvė. Mūsų nedidelė karalystė. Man ombu visuomet simbolizuos idilišką vaikystę. Jis – visų mano prisiminimų šerdis. Visa ko. Matai, mes ką tik padovanojome jam dar vieną prisiminimą.

Jis nusijuokė kartu su ja ir pralinksmėjo.

– Tikriausiai elgiausi kvailai.

– Ne, bet nemanau, kad nutiks kas nors bloga, jei leisi vaikams čia ateiti. Prisimeni, kaip mėgdavome po jį laipioti?

– Taip, tais laikais buvai gana sportiška.

– Tais laikais! Ir dabar man įsiropšti būtų vienas juokas.

Tad juodu abu sulipo į medį. Kai pasiekė viršūnę, horizonte jau matėsi brėkštanti aušra. Raudoni it kraujas jos spinduliai skverbėsi į naktį ir dažė ją auksu.

Keturiasdešimt pirmas skyrius

1997 m. lapkričio 8 d., šeštadienis

Sofija pabudo vidurdienį pažadinta chingolos choro ir akimirką patyrė keistą jausmą: tarytum pastarieji dvidešimt treji metai tebuvo ilgas sapnas. Šnerves kuteno pampų kvapai, eukaliptai ir drėgmė, ir ji gulėjo stengdamasi kuo ilgiau neišsklaidyti tos nuotaikos, ją išlaikyti. Ji vėl atsidūrė vaikystėje ir drybsojo mėgaudamasi prisiminimais. Anksčiau ji bijodavo atsigręžti į praeitį nuogąstaudama, kad pasidavus nostalgijai ilgesys ją visiškai sugrauš. Bet dabar nuogąstavimai atrodė nepagrįsti. Ji gulėjo lyg apimta transo ir leido galvoje skrieti pirmųjų kelių savo gyvenimo skyrių vaizdams. Puslapiai vertėsi taip greitai, kad ji nepajėgė kaip reikiant įsižiūrėti nė į vieną. Taip ilgai slėpti, jie ją plūste užplūdo; nuolaidžiaudama sau ji leido jiems vėl atgyti. Sofija nenorėjo keltis. Jos širdis troško, kad praeitis virstų dabartimi ir prie arklidžių jos lauktų Chosė su kumele ir taco.

Pravėrusi akis pirmiausia ji pamatė savo lagaminą. Bet paskui ant odos, lūpų ir rankų užuodė Santį, tad atsilošė ir gulėjo užsidengusi veidą rankomis, lėtai traukdama jį į save, mėgaudamasi kiekviena prisiminimų akimirka. Ji sugrįžo. Santis ją tebemyli. Bet Marija miršta, ir ji staiga vėl atsidūrė tikrovėje.

Pusryčiai atėjo ir praėjo, ir jai nė netoptelėjo, kad tėvas gali sėdėti terasoje jos laukdamas. Vėliau jai tai papasakojo Soledada. Bet Sofijos mintys sukosi tik apie Santį. Nusiminė, kad nesusitiko su tėvu, bet tik trumpam, paskui tas jausmas praėjo ir ji ryžtingai nužingsniavo į Čikitos namus. Praėjo pro Aną su didele skrybėle, skaitančią knygą saulės atokaitoje. „Kaip menkai tesikeičia žmonių įpročiai“, – pamanė ji. Ana pakėlė akis ir nusišypsojo. Kiek sutrikusi Sofija atsakė jai šypsniu ir pamojavo. Mama žinojo, kur Sofija eina, nieko nereikėjo aiškinti. Ji vėl buvo savo vietoje.

Nepriėjusią prie namo ją pasiekė Štrauso melodija. Muzika įliejo į širdį džiaugsmo ir ji vos nepradėjo strikinėti akinančioje saulėje. Marija gulėjo terasoje po antklode, galvą diskrečiai slėpė maža gėlėta skrybėlaitė. Sofija pastebėjo, kad jos skruostai palengva rausta, akys spindi džiaugsmu. Sofijai išnirus iš už kampo ji ištiesė ranką.

– Sofija, – tarė ji ir švelniai nusišypsojo, jos veidas dvelkė šiluma.

– Atrodai daug geriau, – patenkinta atsiliepė ši ir pasilenkė jos pabučiuoti.

– Geriau ir jaučiuosi.

Žvelgdama į jos sulysusį, bet spindintį veidą Sofija buvo tikra, kad ji gyvens. Tiesiog negalėjo pagalvoti, kad iš jų būtų atimtas toks geras žmogus kaip Marija. Ypač dabar, kai Sofija ją atrado iš naujo.

Čikita vaikštinėjo po namus apžiūrinėdama savo augalus, o mažieji Marijos vaikai su pusbroliais ir pusseserėmis žaidė prie sūpuoklių.

– Kiti teniso aikštelėje ir drybso prie baseino, – tarė Marija. – Jei nori, gali eiti prisidėti prie jų.

– Ar pavargsti, kai visi šokinėja aplink tave? – paklausė Sofija. Nenorėjo, kad Marija jaustųsi privalanti su ja kalbėti.

– Šiek tiek. Nenoriu, kad visi sukinėtųsi aplink mane laukdami, kol mirsiu. – Ji liūdnai susijuokė ir nudelbė akis.

– Žinai, būna stebuklų. Atrodai daug geriau, – viltingai išdrįso pasakyti Sofija.

– Norėčiau, kad įvyktų stebuklas. Būtų maloni staigmena. – Ji atsiduso. – Bet tikrai geriau jaučiuosi. Ligoninėje jautiesi taip, lyg jau būtum mirusi.

– Marija, nekalbėkim apie tai. Pakalbėkim apie senus laikus, – pasiūlė Sofija.

– Ne, noriu, kad papasakotum man, kaip gyvenai pastaruosius dvidešimt trejus metus. Užsimerksiu, o tu gali atskleisti man nuostabią istoriją.

Tad Sofija atsilošė kėdėje ir leido Marijai snūduriuoti, o pati pasakojo apie gyvenimą, kurį jiedvi turėjo pragyventi drauge.

Kaip paprastai, šeštadieniais būdavo kepami asado. Vėjelis nešiojo pažįstamus skrundančių lomo ir chorizo kvapus, o ji stebėjo, kaip po aukštais kupliais eukaliptais renkasi visa šeima. Marija negalėjo valgyti drauge su kitais, tad sugrįžo su slauge į namą. Jai būtų per daug triukšmo. Sofija buvo pamiršusi, kaip triukšmingai jie valgydavo asado.

Niekas nepasikeitė, tik pažįstami veidai atrodė vyresni ir dar atsirado naujų, nepažįstamų veidų. Klara užsispyrė sėdėti prie naujosios tetos. Ji paėmė Sofiją už rankos ir nuvedė prie stalų, gausiai nukrautų indais su maistu. Netverdama džiaugsmu Klara aiškino Sofijai, kaip tai daroma. Pirmiausia ji turinti eiti ir nuo kepsninės pasiimti mėsos – galinti išsirinkti kokį norinti gabalą, – dosniai pasiūlė Klara, – paskui įsidėti salotų ir bulvių – jos ant stalo. Sofija žvelgė į šią ne pagal metus brandžią būtybę ir ją nusmelkė aštrus dukrelių ilgesys. Klara pastebėjo jos sušvelnėjusį veidą ir klausiamai šyptelėjo, paskui nustraksėjo pati įsidėti į lėkštę maisto.

Jei Sofija būtų leidusi sau daugiau pagalvoti apie namuose paliktą šeimą, tikriausiai būtų paklausiusi tylaus sąžinės balselio, bet jai tiesiog nebuvo laiko, ir balselis liko neišgirstas. Pasirodė Santis su Pančitu, ir kalbėdama su jais prie kepsninės ji juto kiekvieną Sančio judesį bei gestą. Beveik negirdėjo, ką kalba pati; žodžiai gyveno savo gyvenimą ir ji leido jiems skristi.

Santis ir Sofija tebemokėjo slapta, niekam nepastebint, bendrauti akimis. Judesiai, visiems kitiems niekuo neišsiskiriantys, juodviem turėjo ypatingą prasmę. Ji pasijuto apimta nuolatinio déjà vu. Santis ir Sofija dar kartą išgyveno praeitį, o visi kiti juos supantys žmonės jau buvo pasikeitę ir perėję į kitą gyvenimo etapą. Sofija jautėsi taip pat, Santa Katalina atrodė taip pat, kvepėjo taip pat, bet vis dėlto nebuvo tokia pati. Tik Sofija dar nebuvo pasirengusi to pripažinti. Kol stovėjo šalia Sančio, atrodė, kad taip ir turi būti.

Klara ja žavėjosi. Bet, kaip visiems vaikams, jai buvo įdomu pasakoti tik apie save. Ji norėjo Sofijai viską išpasakoti. Beprotiškai troško padaryti jai įspūdį, net jei reikėtų užšokti ant stalo ir rankomis pereiti išilgai jo. Jos mama tik juokėsi ir liepė verčiau patausoti jėgas kvailiojimui po pietų, kai bus mažesnė galimybė, kad nelauktai pasirodys suvalgytas maistas. Sofija žavėjosi jos ramiu elgesiu su vaiku. Klara nusijuokė ir nustraksėjo į vietą. Žinoma, Sofija nesusilaikė nepapasakojusi jai kelių epizodų iš savo gyvenimo. Nebūtų radusi geresnės klausytojos. Susižavėjusi, išpūstomis akimis Klara aikčiojo gėrėdamasi ir netikėdama, kad Sofija, suaugusi moteris, kadaise galėjo būti tokia išdykusi. Bet istorijos ją domino neilgai; netrukus ji vėl atsidūrė dėmesio centre, ir žodžiai biro taip greitai, kad Sofija vos įstengė juos suprasti.

Sofija nelabai atidžiai klausėsi Klaros. Leido jai čiauškėti, reikiamu laiku vis aiktelėdama ar paklausdama, bet kartu stebėjo aplinkinius ir klausėsi jų pokalbių. Ji labai aiškiai juto Klaudiją, manieringą ir žvilgančią sniego baltumo marškiniais ir džinsais. Žinojo, kad ir Klaudija jaučia jos buvimą. Porą kartų sugavo įdėmų jos žvilgsnį, bet Klaudija tučtuojau nusukdavo akis į šalį lyg susidrovėjusi.

Visi kalbėjo apie Mariją. Čikita visiems pasakojo, kad ji šiandien daug geriau atrodanti ir kad niekas nesuteiks jai daugiau sveikatos kaip namai. Jos smulkiame veide švytėjo viltis, bet akių gilumoje Sofija įžvelgė neviltį. Tada visi ėmė dalytis prisiminimais. Sofijai pasirodė nejauku sėdėti ir klausytis pokalbių apie jai nežinomus dalykus. Žinoma, kai Klaros dėmesys nukrypdavo kitur, ji galėdavo įsiterpti į pokalbį ir juoktis iš jų pasakojimų. Bet jų praeityje jos nebūta, ir ji patyrė keistą pojūtį, lyg būtų pašalietė. Viena vertus, juto grįžusi į savo vietą, kita vertus, buvo tiek daug praleidusi, kad nebeįstengė užmegzti tarpusavio ryšio nė su vienu, išskyrus Santį. Visi giminaičiai norėjo sužinoti, kaip ji gyveno pastaruosius du dešimtmečius, bet jos gyvenimas taip skyrėsi nuo jų gyvenimo, kad keli sakiniai patenkindavo smalsumą ir daugiau jie nebeturėdavo ką pasakyti vieni kitiems. Nepasikeitė tik Santis ir Sofija. Jų varomoji jėga buvo visiškai tokia pati kaip ir prieš dvidešimt trejus metus. Tad kai jis pasiūlė po polo žaidimo su ja lazda padaužyti kamuolį, jai palengvėjo. Klaudija galėjo tik bejėgiškai stebėti. Santis pareiškė neisiąs ir į mišias, jis norįs pasilikti su seseria. Bet Sofija suprato tikrąją priežastį. Išblyškusiame Čikitos veide pastebėjo nežymų nepritarimo šešėlį. Spėjo, kad ir ji tikriausiai žino ar bent nujaučia. Ji nepamiršo praeities kaip Rafaelis, be to, pažinojo sūnų geriau nei kas nors kitas.

Sofija nepaisė įtarių akių ir vidurdienio poilsio pasitraukė į savo kambario vėsą. Pro langą matė vyresnius vaikus, su maudymosi kostiumais drožiančius prie baseino. Bet jai buvo per karšta, nuo vyno ir drėgmės jautėsi mieguista, tad kartu nėjo. Staiga pasijuto ganėtinai sena. Dar nebuvo patyrusi, ką Santa Katalinoje reiškia būti suaugusiai.

– Santigitas gerai žaidžia, tiesa? – išdidžiai tarė Santis sūnui šuoliuojant per lauką.

– Visai kaip jo tėvas, – atsakė Sofija.

– Sugrąžina tave į praeitį, ar ne?

– Žinoma, sugrąžina, – tarė ji ir žiūrėjo, kaip jis nušuoliuoja. Nuoga įrudusi jo nugara išsilenkė keliant taco. Ji troško būti anuometinė mergina ir liuoktelėti ant ponio, bet dabar buvo vyresnė. Kažin ar apskritai prisimintų, kaip žaisti.

Sofija sėdėjo ant žolės su Čikita, didelei jos nuostabai, prie jų prisidėjo ir Ana. Iš pradžių tvyrojo šiokia tokia įtampa, bet kai jas susirado Klara, visų dėmesys nukrypo į jos demonstruojamą vikrumą. Visos trys juokėsi iš vaiko, kaip beždžionėlė šokinėjančio aplinkui.

– Žinai, Sofija, tu buvai lygiai tokia pati, – tarė Čikita Klarai zvimbiant pro šalį.

– Taip, tikrai, – pritarė motina. – Tokia pamaiva, kad nė nežinojau, ką su tavimi daryti.

– Ar buvau baisi? – paklausė Sofija, patenkinta, kad motina įsitraukia į pokalbį. Ši vos linktelėjo, ir Sofija pastebėjo, kad mama nepaprastai stengiasi būti maloni.

– Buvai sunkus vaikas, – pripažino ji.

Sofijai nebuvo lengva kalbėti su motina. Vengdamos daugybės neliečiamų temų jos slydo paviršiumi it čiuožėjų pora, bijodamos įlūžti į apačioje esantį liūną, kur tyko demonai. Sofijos atminties gelmėse mama liko tuo žmogumi, kuris buvo kaltas dėl jos išsiuntimo. Ji pasielgė negarbingai. Aplinkui lyg gyvas pavyzdys šurmuliavo gyvenimas, kurį Sofija turėjo gyventi. Niekad nepajėgs jai to atleisti. Tad mandagiai šnekučiavosi padedamos Čikitos, o ši atliko arbitro vaidmenį, kaskart pakeisdama temą vos pajutusi, kad nuslystama pernelyg arti vandens.

– Sofija, papasakok, kokie tavo vaikai, – paprašė Čikita.

– Oi, žinoma, mergaitės nuostabios. Tikros anglės. Deividas – fantastiškas tėvas ir siaubingai jas lepina. Jos – mažosios jo princesės ir, jo akimis, negali padaryti nieko blogo.

– O tavo akimis? – paklausė mama.

– Na, gali būti ir išdykusios, ir žavingos, – tarė ji ir nusišypsojo prisiminusi jų veidukus. – Honora pasiutusi, tokia buvau ir aš – tiesą sakant, ganėtinai nevaldoma, o Indijai labiausiai patinka būti namie su žirgais.

– Tai dabar žinai, su kuo man tekdavo taikstytis, – tarė Ana ir nusišypsojo dukteriai.

– Taip, žinau. Auginant vaikus, stebuklingo gėrimo nėra, tiesa? Jie asmenybės, ir nuo tavęs tai nepriklauso.

– Tikra tiesa, – linktelėjo ji ir staiga abi moterys suvokė, kad po tokios daugybės metų jos vis dėlto turi šį tą bendra. Jos abi mamos.

– Abuelita, tu nežiūri, – suinkštė močiutei Klara, paskui vėl persivertė kūliais. Pokalbis nukrypo į šalį, ir Sofija negalėjo atsidžiaugti, kad nereikia kalbėti apie save. Ji nenorėjo šnekėti apie Angliją, o galvojant apie Deividą ir mergaites slėgė kaltė.

Po kurio laiko mama nuėjo, o Klara gulėjo atsišliejusi į tetos krūtinę ir snaudė saulutėje. Sofija kalbėjosi su Čikita apie Mariją; teta mėgino išpešti ką nors apie ją, bet pokalbis neišvengiamai grįždavo prie Marijos – taip norėjo Sofija. Jiedvi prisiminė praeitį, ir ji buvo laiminga, nes tai buvo ir jos praeitis.

Pasibaigus žaidimui prie jų prišuoliavo nepavargstantis Santis.

– Mama, būk gerutė, paskolink man truputį Sofiją. – Jis pažvelgė žemyn į ją ir nusišypsojo. – Paieškokim tau ponio.

– Bueno, Santi, – atsakė Čikita atsistodama. Paskui žiojosi dar kažko sakyti, bet giliai įkvėpusi susiturėjo. – Ne, nieko, – sumurmėjo atsakydama į klausiamą Sofijos žvilgsnį. – Verčiau eisiu, pažiūrėsiu, kaip laikosi Marija. Pasimatysim vėliau. – Ir nusivedė apsnūdusią Klarą tolyn pro medžius.

Santis palydėjo Sofiją lig tos vietos, kur su La Pura jos laukė Chavjeras. Sofija lengvai įsėdo į balną. Chavjeras padavė jai taco, ir žybtelėjęs akimis Santis nušuoliavo į priekį, mušdamas prieš jį gulintį kamuolį. Vėl sėdint balne, jaučiant plaukuose vėją ir liuoksint paskui kamuolį Sofiją apėmė fantastiškas jausmas, tas seniai pamirštas pojūtis. Pakėlę savo taco abu nusikvatojo kaip senais laikais ir nujojo į skirtingas puses.

– Tas pats, kaip važiuoti dviračiu! – susijaudinusi sušuko Sofija. Ji suprato nė kiek nepamiršusi, kaip reikia žaisti.

– Rūdys truputį jaučiasi, gorda! – įgėlė jis skriedamas pro šalį.

– Aš tau parodysiu, viejo!

– Viejo? Senuk? Čiofi, gausi nuo manęs už tai!

Ir jis prisivijo ją iš užpakalio. Ji pasuko savo ponį ir nušuoliavo per aikštę ombu link. Jis suprato, kur ji veda, ir mielai pasidavė žaidimui. Šuoliuojant per ilgus vakaro šešėlius ir rasotą žolę pro šalį greitai lėkė laukai. It didelis spindintis persikas kabėjo saulė, platus dangus žėrėjo paslaptinga oranžine šviesa. Santis ją pasivijo ir jie jojo greta šypsodamiesi vienas kitam, iš laimės praradę žadą.

Pagaliau sulėtino greitį ir jodami lengva risčia palindo po pažįstamomis šakomis. Kai nulipo, ponius dar krėtė jaudulio virpulys, jie stovėjo pavėsyje garsiai šnopuodami. Savo slėptuvėse čirškė svirpliai, ir Sofija traukė visa krūtine tuos nepakartojamus Argentinos kvapus, kuriuos taip mylėjo.

– Ar prisimeni pasakojimą apie šios akimirkos dovaną? – paklausė ji ir patenkinta pasirąžė.

– Žinoma.

– Na, būtent čia ir dabar aš tikrai gyvenu šia akimirka.

– Ir aš, – švelniai tarė jis prieidamas iš už nugaros ir rankomis ją apglėbdamas. Abu stovėjo žiūrėdami į horizontą, palengva besimainančias spalvas.

– Dabar viską pastebiu. Svirplius, platų dangų, plokščią lygumą, kvapus. Suvokiu, kaip labai man jų trūko.

Jis pabučiavo jai kaklą ir skruostu prigludo prie jos.

– Prisimenu, kai grįžau iš Amerikos, – kalbėjo jis, – Argentina atrodė kitokia. O gal tokia pati, bet aš viską pastebėdavau. Mačiau kitomis akimis.

– Suprantu, ką sakai.

– Na, džiaugiuosi, kad kai ko tave išmokiau, – pajuokavo jis, bet juodu nesijuokė. Tik stovėjo kurį laiką tylėdami. Nors tuo metu Sofija nenorėjo apie tai galvoti, širdyje žinojo, kad anksčiau ar vėliau visa tai vėl turės palikti.

Pagaliau jis ją atsuko į save. Žiūrėdama į jo švelnias žalias akis ji pajuto galinti įžvelgti jo sielą, o jis įžvelgė jos. Ji žinojo, ką jis galvoja, ir suprato jo meilės gilybę. Atrodė liūdnas, nes meilė dažnai liūdina, ir jie abu pasidavė jausmams. Kai ją pabučiavo, bučinys juos taip užvaldė, kad jei nebūtų atsišlieję į medį, ji būtų susmukusi. Nuo lėkimo jis buvo suplukęs, ir lūpomis ji jautė jo skonį, uodė jo kvapą, o kadangi neįstengė nuauti jo batų, mylėjosi su auliniais. „Štai kaip mylisi meilužiai arba svetimautojai“, – galvojo Sofija. Šie santykiai atrodė vulgaroki. Gal todėl, kad šįkart juodu turėjo daugiau ką prarasti, mylėjosi skubotai ir vogčiomis. Jaunystės nekaltumą pakeitė žemiška patirtis – ji Sofiją neįtikėtinai jaudino, bet kartu ir liūdino.

– Dios, man tikrai būtų ne pro šalį paplaukioti, – tarė jis segdamasis kelnes.

– Puiki mintis. Kaip manai, ar ten bus žmonių?

– Tikiuosi, kad ne. – Jis priglaudė delną prie jos drėgno skruosto ir vėl ją pabučiavo. – Aš vėl jaučiuosi savimi, Čiofi, – tarė jis ir nusišypsojo.

Kai juodu parjojo atgal ir nusėlino prie baseino, saulė jau buvo nusileidusi. Nuo drėgmės oras tapo saldus ir tirštas, vėjas drėgnose dulkelėse nešiojo eukaliptų ir jazminų kvapus. Jų laimei, nieko nebuvo. Prieš juos plytėjo ramus baseino vanduo lygiu paviršiumi. Jie tyliai nusimetė drabužius, slopindami juoką išvadavo Santį iš aulinių batų. Tyliai, nekeldami triukšmo jie perskrodė paviršių ir drauge paniro į drumzliną tamsą.

– Kaip pasiaiškinsi, kur buvai? – paklausė ji vėliau. Nė vienas iš jų nenutuokė, kiek dabar valandų.

– Mama puikiausiai supras, kur aš buvau. Pasakysiu jai tiesą, tik praleisiu neteisėtas vietas, – išsišiepė jis.

– O ką pasakys Klaudija? – šelmiškai nusijuokė ji. Bet jis nerimastingai papurtė galvą.

– Žinai, man labai nepatinka ją šitaip apgaudinėti. Ji man visuomet buvo labai gera.

Sofija gailėjosi paminėjusi jos vardą.

– Žinau, man taip pat nepatinka apgaudinėti Deividą. Negalvokime apie tai. Prisimeni šios akimirkos dovaną? – linksmai tarė ji, bet dovana jau buvo sugadinta. Kurį laiką juodu plaukiojo tylėdami, grumdamiesi su savo sąžine, paskui susėdo ant grindinio akmenų apdžiūti.

– K reiškia kaltę, tiesa? – užjaučiamai sukuždėjo ji.

– Tiesa, – atsakė jis apkabindamas ją ir prisitraukdamas arčiau. – Bet G nereiškia, kad gailiuosi.

– Nė kiek?

– Nė kiek. Rytoj ateik anksti, gerai?

– Žinoma, bet noriu kuo daugiau laiko praleisti su Marija. Ji atrodo daug geriau nei ligoninėje.

– Tikrai. Bet, Čiofi…

– Ką?

– Ji mirs. – Jo balsas suvirpėjo.

– Stebuklai…

– Taip, stebuklų būna, – vos ištarė jis. Sofija jį apglėbė ir jis prapliupo graudžiai, nuoširdžiai raudoti. Nežinojo, kokiais žodžiais jį paguosti. Tokių žodžių nebuvo. O tų žodžių, kuriuos jis norėjo išgirsti, ji tiesiog negalėjo ištarti. Tad laikė priglaudusi prie krūtinės ir leido jam išraudoti bent šiek tiek skausmo.

– Santi, mielasis, išsiverk. Paskui jausies daug geriau. – Pasijuto ir pati norinti verkti, bet valdėsi, ir nuo to jai maudė gerklę. Suprato: jei pasiduos jausmams, raudos taip, kad niekas negalės jos paguosti, ir ašaros liesis ne vien dėl Marijos.

Keturiasdešimt antras skyrius

Kai Sofija grįžo namo, jau buvo vėlu. Tėvai su Rafaeliu ir Chasmina laukė jos terasoje. Sofija paaiškino norinti nusiprausti ir persirengti, paskui paklausė, ar galinti paskambinti namo. Iš tiesų nelabai norėjo, bet žinojo, kad jei nepaskambins, Deividas nerimaus.

– Kaip tavo pusseserė? – paklausė jis.

– Silpsta, – liūdnai atsakė Sofija, – bet nors galiu šiek tiek su ja pabūti.

– Klausyk, mieloji, gali ten būti, kiek tik nori. Mergaitės laikosi puikiai, viskas puiku.

– O žirgai?

– Nieko naujo. Tik mergaitės tavęs ilgisi.

– Ir aš jų ilgiuosi, – tarė ji gėdydamasi, kad sumišę jausmai nustelbė dukrelių ilgesį.

– Šiais metais Honora mokyklos vaidinime atliks pagrindinį vaidmenį. Baisiausiai patenkinta, nes tarp atlikėjų yra ir septyniolikmečių merginų, o jai tik keturiolika. Bijau, kad ji per daug džiūgauja.

– Įsivaizduoju, – atsakė ji.

– Štai, ji nori su tavimi pasikalbėti, – tarė jis. Kai ragelyje sučirškė Honoros balselis, Sofijai gerklę užgniaužė kaltės jausmas, sumišęs su namų ilgesiu.

– Sveika, mamyte. „Baltojoje raganoje“ atliksiu pagrindinį vaidmenį, – linksmai pareiškė ji.

– Žinau, tėvelis man sakė. Šaunuolė.

– Jau išmokau žodžius. Jų labai daug. Daugiau negu visų kitų veikėjų, o panelė Hindlip siuva man specialų kostiumą, ir dar man būna dikcijos pamokos, kad išmokčiau valdyti balsą.

– Tai būsi labai užimta, tiesa?

– Labai. Visai neturėsiu laiko mokytis.

– Nieko naujo, – tyliai nusijuokė Sofija. – O kaip laikosi Indija?

– Tėtis sako, jai verčiau su tavimi nesikalbėti, nes paskui labai nuliūsta, – pranešė Honora nutaisiusi vyresnės ir atsakingesnės dukters balsą.

– Suprantu. Ar pabučiuosi ją nuo manęs? Aš judviejų abiejų labai pasiilgau.

– Bet tu jau greit grįši namo, tiesa?

– Žinoma, mieloji. Labai greitai, – tarė jai Sofija, mėgindama nuslėpti jaudulį. – Ar duosi man vėl tėvelį? Bučiuoju jus abi karštai. – Honora garsiai pakštelėjo į ragelį, paskui perdavė jį tėvui.

– Ar Indija gerai jaučiasi? – sunerimusi paklausė ji.

– Gerai. Ilgisi tavęs, ir tiek. Bet nesijaudink, ji laikosi puikiai. Mieloji, tavo balsas labai prislėgtas. Labai gaila, kad negaliu būti su tavim. – Jo balsas skambėjo užjaučiamai, bet ją erzino. Ji jautėsi sudirgusi.

– Klausyk, verčiau jau eisiu. Kalbėti brangu. Perduok mergaitėms, kad labai jas myliu, – tarė ji.

– Žinoma. Ir žiūrėk savęs, brangioji.

Valandėlę Sofija pasijuto nejaukiai. Pokalbis paliko karčias nuosėdas. Ji jautėsi dviveidė ir nekentė savęs už mokėjimą taip įtikinamai meluoti. Galvodama apie nekaltus, patiklius savo dukrelių veidukus ji dar labiau bodėjosi savo apgaule. Deividas visuomet buvo jai labai geras. Malonus jo balsas ir meilūs žodžiai kaip niekad privertė ją pasijusti nedorą ir negarbingą. Bet kai po kelių minučių persirengusi ir pasiruošusi vakarienei išėjo į terasą, Anglija vėl pasitraukė į antrą planą, ir šiltą drėgną naktį ji gyveno šia akimirka, kvėpavo tuo pačiu oru kaip Santis.

Vakarieniauti buvo labai malonu. Stalą apšvietė keli žibintai su žvakėmis, pro atvirus svetainės langus skambėjo Mocarto „Rekviem“. Sofijai labai patiko Chasmina, ir jiedvi kaip senos draugės nuoširdžiai šnekučiavosi.

– Gyvename siaubingoje nežinioje, – kalbėjo Chasmina. – Vaikams gyvenimas tęsiasi. Pirmadienį jie grįš į mokyklą. Manau, jie net nežino, kas dedasi. Bet mums, šitaip laukiantiems, gyvenimas sustojo, ligi Marija bus iš mūsų atimta. Ir nežinome, kaip ilgai tai tęsis.

– Ką darysite? – paklausė Sofija. – Grįšite į Buenos Aires, kaip paprastai?

– Ne. Vaikai rytoj vakare išvažiuos su Chuanu Pablu, vairuotoju, o mes liksime ir, matyt, lauksime.

– Man bus liūdna, kai Klara išvažiuos; mes susidraugavome.

– Ir jai bus liūdna tave palikti – manau, ji tave įsimylėjo. – Ir Chasmina žaviai moteriškai nusijuokė. – Kitą savaitgalį ji vėl atvažiuos. Lig to laiko jau būtų tau įgrisusi.

– Nemanau. Ji žavinga.

– Rafa sako, ji visai tokia kaip tu, kai buvai jos metų.

– Viliuosi, jai nesibaigs kaip man, – liūdnai pajuokavo Sofija.

– Didžiuosiuosi ja, jei jai taip nutiks, – jausmingai pareiškė Chasmina. – Žinai, Marija tokia laiminga, kad atvažiavai. Ji tavęs ilgėjosi. Dažnai apie tave kalbėdavo.

– Mudvi buvome labai artimos. Liūdna, kai gyvenimas susiklosto ne taip, kaip vyleisi, – ilgesingai tarė ji.

– Jis visuomet pažeria netikėtumų, bet dėl to ir yra įdomus. Negalvok, ką praradai, Sofija, galvok apie tai, ką turi.

Tuo metu su Sofijos mėgstamu desertu – lietiniais su bananais ir dulce de leche – įžengė Soledada.

– Tau, senjorita Sofija, – išdidžiai nusišypsojo ji ir padėjo lietinius ant stalo.

– Soledada, tu dieviška. Nežinau, kaip ištvėriau be jų dvidešimt trejus metus, – gerindamasi tarė Sofija.

– Senjorita Sofija, gausi jų, kai tik panorėsi.

– Ar ilgai ketini būti? – paklausė Rafaelis ir nieko nelaukdamas įsidėjo į lėkštę didelę porciją lietinių.

– Nežinau, – nuoširdžiai atsakė ji.

– Ji ką tik atvažiavo, mi amor, neklausinėk, kada išvažiuos, – papriekaištavo Chasmina.

– Lik, kiek tik norėsi, – tarė Pakas. – Sofija, čia tavo namai, tavo vieta čia.

– Pritariu, tėveli. Jau sakiau jai, kad turėtų čionai atsivežti vyrą ir vaikus.

– Rafa, juk žinai, kad tai neįmanoma. Ką Deividas čia veiktų? – Ji nusijuokė.

– Ne tai svarbiausia. Negali metų metams dingti, grįžti, o paskui vėl mus palikti!

Sofija dirstelėjo per stalą į motiną. Tuo pat metu Ana pakėlė akis ir jų žvilgsniai susidūrė. Sofija mėgino perprasti, ką ji galvoja, bet Anos veidas, kitaip nei tėvo, nieko neišdavė.

– Esu sujaudinta. Tikrai, – atsakė ji ir įsidėjo deserto.

– Agustinas mus paliko ir išvyko į Ameriką – nežinau, jaunimas šiais laikais… – tarė tėvas purtydamas sidabrinę galvą. – Mano laikais šeimos laikydavosi kartu.

– Tėti, tavo laikais šioje šalyje buvo tokia padėtis, kad reikėjo laikytis kartu. Niekada nežinojai, kada tau iš panosės pastvers kurį nors iš taviškių, – prisiminęs Fernandą niūriai tarė Rafaelis.

– Buvo sunkūs laikai.

– Prisimenu, kai buvau vaikas, – kalbėjo jis, – pastebėdavau, kad jūs visuomet nerimaudavote, kur mes esame.

– Grobimas buvo įprastas dalykas. Dėl jūsų mums nuolat buvo neramu, – tarė Ana. – Ypač dėl Sofijos – ji nuolat dingdavo su Sančiu ir mieląja Marija.

– Na, tai kas dar naujo? – pašmaikštavo Rafaelis, ir Sofija nesuprato, ar jis kalba apie dabartį, ar apie jos dingimą prieš daugybę metų.

– Niekad nesupratau, kodėl tu taip nerimaudavai, mama. Man atrodė, kad tau paranoja, – tarė ji.

– Netiesa. Tu manei, kad aš zirzlė. Man su tavimi, Sofija, buvo labai sunku. – Ji visai nejuokavo, nors prieš prabildama nenorėjo pasirodyti supykusi.

– Atleisk, mama. – Sofija pati nustebo taip pasakiusi, nes atsiprašė nuoširdžiai. Ji niekuomet anksčiau nebuvo pažvelgusi į save mamos akimis. Bet dabar pati buvo mama, pati nuolat nerimaudavo dėl dukterų. Jos galvoje įsižiebė menkutė supratimo kibirkštėlė. Vėl dirstelėjo į motiną ir nuliūdo.

Tą vakarą Sofija nuo stalo pakilo anksti. Paliko juos kalbančius terasoje. Šokinėjanti žvakių šviesa apšvietė veidus, balsai susiliejo su tyliu svirplių choro čirpimu, pripildančiu pampų tylą, o ji per mėnesienos nutviekstą kiemą, prikabinėtą gėliapuodžių su snapučiais, patraukė į savo kambarį. Atsigulusi veltui bandė užmigti. Ji geidė Sančio. Kažin, kiek dar jie galės būti drauge. Žinojo: ateis laikas, kai teks jį palikti. O gal yra kokia nors galimybė juodviem gyventi kartu? Išties, po šitiek metų jie to nusipelnė. Mintys blaškėsi, protas stengėsi ką nors suprasti.

Pagaliau ji nusivylusi nuspyrė paklodes. Reikėjo pamatyti Santį. Reikėjo žinoti, kad dabar, kai juodu surado vienas kitą, viskas tuo nesibaigs. Ji greitai apsivilko chalatą ir išsliūkino į naktį. Ryškiai švietė mėnulio pilnatis. Nuo rasos šlapiomis basomis kojomis it varlė ji liuoksėjo nuo šešėlio prie šešėlio. Nežinojo, kaip jį suras ar kaip pažadins nepabudindama jo žmonos.

Atsidūrusi prie namo Sofija apėjo jį aplinkui, laikydamasi kuo arčiau sienų. Žvilgčiodama pro langus mėgino išsiaiškinti, kuris kambarys jų. Čikitos namas, kitaip nei Sofijos tėvų, buvo vieno aukšto, tad jai nereikėjo plūktis su kopėčiomis ar repečkotis sienų vijokliais. Daugumą kambarių temdė langinės – ji buvo pamiršusi argentinietišką langinių pomėgį. Žinoma, pro jas nieko neįstengė įžiūrėti, tad negalėjo sužinoti, kas dedasi kitoje pusėje. Ji patraukė terasos link ir sustojo ant nugludintų grindinio akmenų nežinodama, ko griebtis. Jau ketino galutinai pasiduoti, kai dėmesį patraukė mažas raudonas žiburėlis verandoje. Įsižiūrėjusi įdėmiau pamatė, kad tai cigaretė.

– Rūkyti mečiau prieš daugybę metų, – tarė rūkantysis.

– Santi! Ką tu čia, lauke, veiki? – su palengvėjimu aiktelėjo ji.

– Čia mano namai. O tu ką čia veiki?

– Atėjau su tavimi pasimatyti, – garsiai sukuždėjo ji ir pirštų galais nutipeno prie jo ant suoliuko.

– Išprotėjai, – sukikeno jis. – Bet dėl to aš tave ir myliu.

– Negalėjau užmigti.

– Ir aš ne.

– Ką darysime?

– Nežinau. – Jis atsiduso ir užgesino cigaretę. Prisitraukė ją artyn ir prisiglaudė neskustu veidu. Skruostas badė.

– Bjauru net pagalvoti, kad dabar, kai ką tik suradome vienas kitą, viskas baigsis, – sumurmėjo ji.

– Žinau, galvojau apie tą patį, – atsakė jis. – Gaila, kad nepabėgome tada, prieš daugelį metų.

– Ir man gaila. Jei tik…

– Gal mums buvo duota galimybė ir mes jos neišnaudojome.

– Nekalbėk taip, Santi. Mes patys kuriame sau galimybes! – sušnypštė ji.

– Tu tikrai nedorėlė, jei galėjai štai šitaip čia ateiti. – Jis meiliai patrynė jai galvą. – Tik viliuosi, kad visi kiti miega gerai.

– Mudviem su tavimi visuomet viskas vykdavo sutartinai.

– Tai ir yra bėda. Ir niekada nebus kitaip, kad ir kur pasaulio platybėse mudu atsidurtume.

– Santi, kiek mes dar turime laiko? – prisivertusi ramiai paklausė ji, nenorėdama pasirodyti netekusi vilties.

– Rytoj vakare Klaudija išsiveš vaikus į Buenos Aires, – tarė jis, ji taip ir nesuprato, ar jis tyčia neatsakė į jos klausimą.

– Tai mudu turėsime šiek tiek laiko kartu?

– Jai nelengva.

– Kas?

– Kad netikėtai pasirodei tu.

– Ar ji žino apie mus? – smalsiai paklausė Sofija slapta džiūgaudama, kad Klaudija žino.

– Žino, kad kadaise buvome meilužiai. Aš jai papasakojau. Visi žinojo. Kaip gali įsivaizduoti, sunku nuslėpti tokį skandalą. Norėjau, kad ji žinotų tai, ką žino visi kiti. Be to, norėjau būti sąžiningas. Ji nusipelnė viską žinoti. Norėjau, kad ji suprastų, jog tai nebuvo kas nors niekinga, kad mudu mylėjome vienas kitą. Čiofi, ji užpildė mano gyvenime tuštumą. Ji man suteikė laimės, kai maniau jau nebebūsiąs laimingas.

– Ką mėgini pasakyti? – lėtai paklausė ji, bet pati suprato. Jis pabučiavo jai smilkinį, ir jam giliai įkvėpus ji pajuto išsiplečiant jo krūtinę.

– Nežinau, Čiofi. Nenoriu jos skaudinti.

– Na, tuomet apie tai dabar negalvokime, – narsiai tarė ji. Ji tikėjo, kad jeigu juodu vengs tiesiai pažvelgti į susidariusias aplinkybes, dar bus vilties. – Mums nereikia nieko nuspręsti. Tiesiog džiaukimės galėdami būti kartu, kartu su Marija.

– Claro, mums nereikia nieko nuspręsti, – pakartojo jis. Sofija vylėsi, kad netikrumas jį kamuoja taip pat kaip ir ją.

Jai sėlinant atgal į savo kambarį, aušra jau keitė dangų virš jos – dažė jį įvairiais melsvais ir rausvais atspalviais. Sofija stengėsi negalvoti apie ateitį, nes pernelyg bijojo susidurti su neišvengiamybe.

Savaime suprantama, Sofija nubudo vėlai, bet šįkart puikiai žinojo, kur esanti. Šmurkštelėjo į trumputę suknelę su petnešėlėmis ir ryžtingai žengė į spinduliuojantį rytą. Negailestinga Argentinos saulė svilinte svilino. Sofija prisiminė, kaip didumą vasaros ji praleisdavo tysodama ant gulimosios kėdės prie baseino ir kepindamasi. Gyvenant Anglijoje jai trūko to karščio, ir jau buvo pamiršusi šią rugiagėlių spalvos žydrynę, be jokio debesėlio spindinčią virš jos.

Kai atsidūrė terasoje, Chasmina ir Rafaelis kartu su Ana ir Paku po skėčiais skaitė, o jų vaikai gulėjo ant pilvų ir piešė su pusbroliais. Vaizdas dvelkė ramybe, ir Sofija net pajuto pavydą. Ar šitaip būtų buvę, jei ji būtų grįžusi? Ar galų gale juodu su Sančiu ir mažuoju Santigitu būtų susikūrę gyvenimą? Santigito ir dviejų dukrelių ilgesys persmelkė jai visą kūną. Kažin, kur dabar jos sūnus? Jis būtų dvidešimt trejų metų jaunuolis. Sutikęs jos nepažintų. Juodu būtų nepažįstami žmonės.

Slopindama tą gerai žinomą skausmą ji pasisveikino su namiškiais ir atsisėdo prie stalo. Netrukus pasirodė Soledada su arbata, skrebučiais, membrillo ir sūriu. Sofija pastebėjo, kad Chasminos kūdikis miega jai prie krūtinės beveik visas užklotas dailia balta skara. Viena ranka ji glaudė vaiko galvelę, kita laikė knygą. Jei būtų mokėjusi tapyti, Sofija būtų nutapiusi ją tokią, ramią ir gražią, kaip Sorolos „Motina su vaiku“.

Sėdėdama prie stalo Sofija visą laiką troško būti su Sančiu. Laukė vakaro, kai Klaudija išvažiuos į miestą ir paliks juos vienus. Niekas nekalbėjo. Kiekvienas atrodė nuklydęs į savo pasaulėlį, ir Sofija prisiminė tas nekaltas jaunystės dienas, kai ji priklausė jų pasauliui. Stebėjo savo motiną, tyliai skaitančią skrybėlės šešėlyje; skrybėlė nuo saulės visuomet būdavo jos skiriamasis ženklas. Sofija niekaip neįstengė prisiminti, ką mama nešiodavo žiemą; regis, jos atmintyje liko tik vasaros. Pro mažus apskritus akinius, užkartus ant didelės pakumpusios nosies, Pakas skaitė sekmadienio laikraščius. Pajutęs jos tiriamą žvilgsnį jis pakėlė akis ir nusišypsojo. Jo akys meiliai suspindėjo. Ir vis dėlto Sofija nesiderino prie šio vaizdo. Visi čia, saulės atokaitoje, turėjo savo vietą. Visi elgėsi nevaržomai laisvai, žodžiai buvo nereikalingi. Jie buvo savo vietoje. Kadaise čia pritapdavo ir Sofija, bet dabar atsiminimai apie tai išblėso, ir ji nebeįstengė prisiminti, kaip būdavo anksčiau.

Ji tylėdama siurbčiojo arbatą. Po kurio laiko prie jos atstraksėjo Klara parodyti savo piešinuko. Kaip tokio amžiaus vaiko, piešinys buvo labai vykęs, pilnas šviesių spalvų ir laimingų veidų. Jos potėpiai buvo drąsūs, pilni pasitikėjimo. Sofija grožėjosi piešiniu.

– Tu tikra dailininkė! – entuziastingai sušuko ji. Klara spindėjo pasididžiavimu. – Kas išmokė tave piešti?

– Niekas, tiesiog man patinka. Mokykloje man geriausiai iš visų klasėje sekasi piešti.

Sofija nusišypsojo vaiko veidukui.

– Ar užaugusi būsi dailininkė?

– Ne, – įsitikinusi atsakė ši. – Aš būsiu aktorė. – Ir laiminga išsišiepė.

– Manau, kad tu, Klara, būsi labai gera aktorė.

– Tikrai taip manai? – sušuko ji šokinėdama nuo vienos ant kitos kojos.

– Koks tavo mėgstamiausias filmas?

– „Merė Popins“.

– O ką tu norėtum vaidinti – mažąją mergaitę?

– Ne. Merę Popins. Moku visus jos žodžius. – Ir ji pradėjo dainuoti: – „Tik cukraus šaukščiukas…“

– Tu tikrai moki visas dainas, – nusijuokė Sofija.

– Mama sako, tai geras būdas mokytis angliškai.

– Ji teisi, tikrai geras.

– Šį vakarą grįžtu į Buenos Aires, – suaimanavo mergaitė ir patempė lūpą.

– Bet tau juk patinka mokykloje, o kitą savaitgalį sugrįši, tiesa?

– Ar būsi čia?

– Žinoma, būsiu, – atsakė Sofija nenorėdama jos nuvilti. Ji nežinojo, kada išvažiuos. Nenorėjo apie tai galvoti.

– Ar tu dabar liksi čia gyventi? Tėtis sako, kad liksi.

Sofija dirstelėjo į Rafaelį, šis pakėlė nuo laikraščio akis ir kaltai išsiviepė.

– Vargu ar liksiu, – nuoširdžiai atsakė. – Tikrai ne visam laikui. Bet tu turi atvažiuoti į Angliją pagyventi su manimi. Tau ten patiks. Anglijoje geriausias teatras.

– Oi, aš viską žinau apie Angliją. Merė Popins gyveno Londone, – rimtai pasakė ji.

– Taip.

– Žiūrėk, carro!

Iš už medžių išdardėjo arklių traukiama brika, vadeles laikė Pablas. Sofija prisiminė, kaip prieš daug metų su senele palengva važinėdavo po sodybą. Abuelita Solanas visuomet sakydavo, kad vienas didžiausių jos gyvenimo malonumų – važinėti po pampas patogiai įsitaisius ant nudėvėtos brikos sėdynės ir dairytis į pro šalį slenkantį kraštovaizdį. Kas kartą priartėjus prie duobės savo tyliu, bet tvirtu balseliu ji liepdavo Chosė važiuoti atsargiai, pastebėjusi įdomų paukštį ar gyvūną retkarčiais paprašydavo sustabdyti arklius. Ji pasakodavo Sofijai, kad kai buvusi jaunesnė, brika būdavo važiuojama į miestą. Sofijai atkreipus dėmesį, kad tai turėję užtrukti valandų valandas, senelė atsakydavusi, kad jos laikais gyvenimas tekėjęs daug lėčiau. „Nė iš tolo nepriminė dabartinės skubos. Pasensite nespėję nė pasidžiaugti savo jaunyste“, – nepritariamai pareikšdavo ji. Bet, prisiminė Sofija, romantika jai greit nusibosdavo, ir ji negalėdavo sulaukti, kada Chosė bent kiek paragins arklius. Vis dėlto senelė nenorėdavo važiuoti greičiau, ji grožėdavosi vaizdais ir sveikindavosi su pro šalį eidine jojančiais gaučais.

Pakas nužingsniavo prie išpuoselėtų arklių. Paplekšnojo juos tvirtu delnu ir pakalbino Pablą.

– Sofija, gal nori pasivažinėti? – paklausė tėvas.

– Ir aš, ir aš! – suspigo Klara, mesdama piešimo sąsiuvinį ir straksėdama prie senelio.

– Norėčiau, – atsakė Sofija ir nuėjo prie jų.

Pablas nulipo nuo pasostės ir tėvas savo didelėmis rankomis įkėlė Klarą į briką lyg mažą šunytį. Jiedvi susėdo ant priekinės sėdynės jam iš šonų ir jis padavė Klarai vadeles kantriai mokydamas, kaip vadelioti. Sofija matė, kad Pablas eina atgal pro medžius. Jie pamojavo Rafaeliui ir Chasminai, ir Anai, kuri padėjo knygą ir nusišypsojo jiems iš po skrybėlės.

– Ar jie žiūri? Ar jie žiūri? – šnypštė Klara gręždama arklius. Jos veidelis buvo labai susikaupęs.

– Mieloji, jie nenuleidžia nuo tavęs akių, – tarė Pakas, ir Sofija prisiminė, kad lygiai taip pat jis sakydavo ir jai.

Jie nudardėjo į parką. Sofiją nusmelkė gailestis, kad važiuoja tolyn nuo Čikitos namų. Ji siaubingai troško pamatyti Santį, buvo sunku sutelkti dėmesį į ką nors kita. Kaip ir prieš daugybę metų su senele, nauja veikla po kurio laiko pabodo, ir ji troško atsidurti kitur. Tėvas kantriai klausėsi be perstojo čiauškančios vaikaitės. Pagaliau, kai jų pokalbyje atsirado pauzė, jis nukreipė dėmesį į Sofiją.

– Tau patikdavo važinėti arkliais, – tarė jis.

– Tėti, aš puikiai prisimenu.

– Bet polą žaisdavai geriau.

– Man polas labiau patiko, – nusijuokė ji.

– Ar prisimeni Santa Katalinos taurę? – paklausė jis ir išsišiepė.

– Kaip įstengčiau pamiršti? Dėkui Dievui, Agustinas nukrito, kitaip nebūtum leidęs man žaisti.

– Juk žinai, kad nuo pat pradžios norėjau leisti tau žaisti.

– Tikrai?

– Bet žinojau, kaip labai mama nenori, kad žaistum. Ji piktinosi, kad tu čia pritampi. Ji taip ir nepritapo. – Jis atsisuko ir pažvelgė jai į akis. Sofija jo akyse įžvelgė gailestį.

– Ji apsisprendė čia gyventi, – nusigręždama sumurmėjo Sofija.

– Klara, pažiūrėk, kiti vaikai ant sūpuoklių, – tarė Pakas, pastebėjęs, kad vaikui, nebesulaukiančiam dėmesio, ima nusibosti šis žaidimas. – Gal eik ir pažaisk su jais?

– Galiu? – gyvai paklausė ji ir jam sustabdžius arklius linksmai nustraksėjo per parką prie pusbrolių ir pusseserių.

Sofija nujautė, kad tėvas nori pasikalbėti su ja viena, ir atsargiai laukė, kada pradės. Jis paragino arklius, ir pakinktų žvangėjimas užpildė atsiradusią nejaukią pauzę.

– Žinai, buvo nelengva, – po kurio laiko tarė jis, įsmeigęs žvilgsnį į prieš juos besidriekiantį kelią.

– Kas buvo nelengva? – sutrikusi paklausė ji.

Valandėlę jis sėdėjo mąstydamas, judančios brikos siūbuojamas pirmyn ir atgal.

– Aš myliu tavo motiną. Tarp mūsų būta nesusipratimų. Tau išvažiavus ir nebesugrįžus ji užsisklendė. Žinau, atrodo bejausmė. Ji nepatenkinta savimi. Dėl tavęs jos nesaugumo jausmas dar sustiprėjo.

– Ką nori tuo pasakyti? – nustebusi paklausė ji.

– Ji čia nepritapo, o tu pritapai. Visi tave mylėjo. Jai mylėti buvo sunku.

– Bet juk ji mane mylėjo? – paklausė Sofija, paskui nustebusi įsiklausė į savo žodžius, tarytum ne pati juos būtų ištarusi.

– Ir dabar myli. Bet…

– Kas? – Ji žiūrėjo į jo profilį, ir jo veidas įgavo išraišką žmogaus, ketinančio atskleisti kažkokią siaubingą paslaptį.

– Bijau, kad iš dalies esu kaltas dėl… tavo audringų santykių su mama, – liūdnai tarė jis. – Jau labai seniai noriu tau apie tai papasakoti.

– Kaip gali būti kaltas? Tu visuomet mane palaikei. Būdavai pasiruošęs padėti. Tiesą sakant, dažniausiai tu mane per daug paikinai.

– Sofija, kai mama tavęs laukėsi, mudviejų santykiai nebuvo geri. – Jis sunkiai rinko tinkamus žodžius, ir Sofija pajuto, kas artėja. – Santykiai buvo įtempti. Aš su tuo nesusidorojau. Abu buvome labai nelaimingi.

– Turėjai kitą moterį? – nutraukė jį Sofija. Jo pečiai sulinko. Tikriausiai jam palengvėjo, kad ji išgelbėjo jį – nebereikės šių žodžių ištarti pačiam.

– Taip, – atsakė jis, ir ji matė, kad jį tebegraužia sąžinė. „Lyg būtų koks nors šlykštus šeimos stereotipas, – pamanė Sofija. – Dieve, ką aš darau?“

– Kai pamilau tavo mamą, – toliau kalbėjo Pakas, – lig tol jokios panašios nebuvau sutikęs. Ji buvo jaunatviška, nerūpestinga – sunku net apsakyti jos elgsenos natūralumą. Kai parsivežiau ją į Argentiną, ji ėmė keistis. Tapo kitokia. Mėginau ją išlaikyti, bet ji vis labiau tolo. Žmogų, kurio netekau, atradau kitos moters glėby. Ji taip ir neatsigavo po tos išdavystės.

Juodu sėdėjo gaubiami sunkios tylos. Sofija pradėjo suvokti, kodėl jie taip griežtai su ja pasielgė, kai ji seksualiai nusižengė. Bausdama Sofiją mama baudė tėvą dėl kadaise mylėtos kitos moters. Vargšas tėvas jautėsi per daug supančiotas kaltės, tad nepaprieštaravo.

– Kaip ji galėjo kaltinti vaiką vien dėl to, kad šis gimė sunkiu laiku? – paklausė Sofija. – Negaliu patikėti, kad ji neapkentė manęs vien todėl, kad priminiau tavo neištikimybę.

– Netiesa, kad ji tavęs nekentė. To nebuvo. Tiesiog jai sunkiai sekėsi užmegzti su tavimi ryšį. Ji bandė. Pavydėjo tau, nes aš tave mylėjau besąlygiškai, kaip ir senelis O’Dvajeris. Jai atrodė, kad atėmei iš jos du svarbiausius jos gyvenimo vyrus.

– Du svarbiausi mamos gyvenimo vyrai visuomet buvo Rafa ir Agustinas, – karčiai pareiškė ji. – Nemanau, kad ji būtų bent mėginusi užmegzti ryšį su manimi.

– Ji labai gailisi dėl praeities.

– Tikrai?

– Labai laukė, kad grįžtum namo.

– Tėti, aš nesuprantu. Kai mane išsiuntėte, buvau dar vaikas. Jaučiausi labai nelaiminga. Nenorėjau nuo jūsų visų nusigręžti, bet jutau, kad jūs visi nusigręžėte nuo manęs. Jaučiausi tokia kalta, kad pakliuvau į tą bėdą. Jūs manimi labai nusivylėte. Maniau, jei niekada jūsų nebepamatysiu, gal nebus taip skaudu.

– Atleisk, hija. Laiko atgal neatsuksime. Jei galėčiau atsukti, prisiekiu, pakločiau visus pasaulio pinigus. Bet, Sofija, turime gyventi ir padarę klaidų. Man buvo nelengva gyventi su savosiomis.

– Ir man, – kimiai atsakė ji ir įsmeigė žvilgsnį į drėgnas lygumas.

– Ar išleisti tave prie Čikitos namų? Tuomet galėsi aplankyti Mariją, – tarė jis gręždamas arklius namų link.

Privažiavus prie Čikitos namų Sofija atsisuko į tėvą. Nustebo jo akyse pamačiusi tą seną pažįstamą spindesį, ir pirmąsyk nuo jos atvykimo tarp jųdviejų užsimezgė nebylus, nevaržomas ryšys. Manė jau niekada jo nebepajusianti. Ir vis dėlto jam švelniai nusišypsojus ji pajuto tramdanti ašaras. Kai jis palietė jai ranką, ji vėl pasijuto esanti jo mergaitė. Ištiesė rankas ir meiliai, nesivaržydama jį apkabino. O jis ją glaudė visai kaip anksčiau.

Keturiasdešimt trečias skyrius

Sofija žiūrėjo, kaip Pakas apsuka vežimą ir nudarda atgal pro medžius. Vaikystėje ji manydavo, kad tėvus jungia kažkoks stipresnis, ne vien nuo jų priklausantis ryšys. Dievo taip sutvarkyta, kad vaikai teisėtai tikisi tėvų pagalbos, ir nors santykiai su mama būdavo įtempti, ji nė kartelio neįtarė, kad tarp vyro ir žmonos galėtų kilti sunkumų. Tiesą sakant, ji nekvaršindavo galvos dėl kitų, pernelyg gailėdavosi savęs.

Buvo labai karšta, negailestingai kepino vidudienio saulė, ir nuo akinamos šviesos ji prisimerkė. Be to, buvo labai drėgna. Oda lipte lipo, ir tai varžė. Mielai būtų palindusi po dušu ar paplaukiojusi. Prisiminė, kaip vaikystėje kelias dienas kaupdavosi tokia tvankuma, paskui virsdavo fantastiškai įspūdinga audra. Pampose vėtros būna nepaprastai bauginančios. Maža Sofija tikėjo, kad danguje dunda šimto pilkų pabaisų žingsniai, kai jie aukštai kaunasi baisiame dangaus mūšyje.

Ji įėjo į namą. Atėjus iš saulės šviesos vėsūs šešėliai apgaubė raminama tykuma. Prireikė kelių akimirkų akims priprasti. Paskui koridoriaus gale ji išgirdo tylų murmesį. Sofija nupėdino Marijos kambario link. Vienos durys dešinėje buvo atviros, bet ji to nepastebėjo, kol tvirta ranka nesugriebė ir neįtraukė jos vidun. Žiojosi aiktelėti, bet nespėjus jai pulti į paniką Sančio lūpos užspaudė burną ir nutildė beišsprūstantį riksmą. Jis beveik tempte įsitempė ją į tamsą. Ji vos tvardėsi nesusijuokusi, bet juoką nuslopino šilta, jusli jo burna. Jis taip pat buvo suprakaitavęs.

– Sakei, kad ateisi anksti. Kur buvai? – sukuždėjo jai į ausį.

– Važinėjausi su tėčiu carro, – atsakė ji ir nusijuokė jam bučiuojant kaklą. – Labai kutena.

– Laukiau tavęs visą rytą, – aistringai tarė jis. – Tikrai moki erzinti!

– Santi, aš nenorėjau tavęs erzinti. Tėtis pakvietė pasivažinėti. Džiaugiuosi, kad važiavau.

Jo ranka po suknele slydo į viršų. Sofija iš malonumo išsirietė.

– Tai viskas gerai? – iškvėpė jis jai į plaukus.

– Santi, vėl jaučiuosi jam artima. Jis kalbėjo nedaug, toks jau tas tėtis, bet mudu vėl vienas kitą suprantame.

Jis ligi juosmens pakėlė jai suknelę, veidą įkniaubė į kaklą ir įkaitusiu kūnu prisiglaudė prie jos.

– Čiofi, aš noriu tavęs, dabar, – šnibždėjo spausdamas ją prie sienos. Nugara ji jautė vėsą.

– Negalime. Tik ne po tuo pačiu stogu su Marija, – neryžtingai paprieštaravo ji.

Nekantriais pirštais jis glamonėjo jos kūną žinodamas, kad kiekvieną sekundę jie gali būti užklupti, ir vis dėlto negalėdamas atsispirti pernelyg viliojančiam tokios galimybės jauduliui. Tos pažįstamos rankos surado kelią į slapčiausias jos vietas, ir užvaldyta glamonių ji nebegalėjo nei kalbėti, nei priešintis. Girdėjosi tik jo šnopavimas ir jos suknelės šiugždėjimas. Sofija jautėsi patvirkusi. Geismo apimtas žmogus nieko nepaiso; jai buvo vis tiek, ar kas nors juos užklups, nes tą akimirką iš malonumo jai norėjosi rėkti. Santis privertė ją vėl pasijusti jauną. Jautėsi gyva, pasitikinti – ta Sofija, kurią buvo palikusi praeityje. Buvo džiugu vėl jaustis tokiai. Ji rangėsi glamonėjama jo rankų. Jis tvirtai, begėdiškai lietė jos kūną, ir šis jo bruožas ją nepaprastai traukė. Jį jaudino kiekviena jos moteriško kūno kertelė. Beveik gyvuliškai ir nevaržomai jis troško ją uosti, ragauti ir mėgautis ja. Mylintis su ja, atsišliejusia į sieną, išnyko viskas, liko tik šis nedidelis kambarys.

– Negaliu šitokia eiti aplankyti Marijos, – uždususi sušnibždėjo ji, kai jie baigė.

– Ša. – Jis ranka užspaudė jai burną ir įtariai prisimerkė. Žingsniai. Nenuleisdamas nuo jos akių prispaudė ją dar labiau prie sienos. Koridoriumi artėjo lengvi žingsniai. Sofija vos drįso kvėpuoti. Vaizduotė jau kūrė paveikslą. Siaubas Klaudijos veide. Nusivylimas tėvo akyse. Dar vienas gėdingas išvykimas. Iš baimės jai daužėsi širdis. Bet žingsniai prakaukšėjo pro duris ir nutolo.

Ji susmuko atsirėmusi į jį. Jis giliai atsiduso ir pabučiavo jos drėgną kaktą.

– Pasisekė, – sukuždėjo.

– O Dios, Santi. Ką mudu darome?

– Tai, ko tikrai neturėtume daryti. Dabar eikime iš čia.

– Bet aš noriu aplankyti Mariją, – nuoširdžiai tarė ji. – Juk žinai, atėjau pasimatyti su Marija.

Jis patenkintas nusišypsojo ir meiliai papurtė galvą.

– Na, užuot aplankiusi ją, pasimatei su manimi. Dieve, tai bent atrodai, – meiliai pridūrė. – Negali šitaip pasirodyti.

– Kur mudu eisime? Mus tikrai kas nors pamatys.

Jis truputį pagalvojo.

– Klausyk, bėk į vonią ir apsitvarkyk – tavo plaukai visaip išsitaršę. Atrodai nepaprastai geidulinga. Myliu tave tokią, bet Marija iškart atspės. Susitiksime jos kambaryje.

– Gerai.

– Puiku. Patikrinkime, ar kelias laisvas. – Bet stovėjo nejudėdamas.

– Na, tai eikime, – tarė ji.

Jis suėmė rankomis jos veidą ir dar kartą pabučiavo.

– Nenoriu eiti. Žiūrėk, – tarė jis uždėdamas jos ranką sau ant kelnių, – galėčiau vėl viską pakartoti.

Ji tyliai nusijuokė jam į krūtinę.

– Kvaileli, ir tu negali šitoks išeiti – mes čia užstrigome! – Abu ėmė nevaldomai juoktis iš absurdiškos padėties. Jiems grėsė pavojus būti užkluptiems, pavojus viską sugriauti, o jie teįstengė juoktis it porelė mokinukų. Pagaliau jis nuslinko prie durų ir dirstelėjo lauk.

– Eime, – sušnypštė jai. Sulaikę kvapą juodu kartu išsėlino į koridorių, juokas išgaravo. Vos priėjusi kitas duris ji nėrė į saugų vonios prieglobstį. Jis nužingsniavo į sesers kambarį.

Atsidūrusi vonioje Sofija atsirėmė į duris ir dar kartą atsikvėpė. Ant kūno tebejautė Sančio rankas, nuo susijaudinimo jos oda švytėjo. Pažvelgusi į veidrodį suprato, ką turėjo omenyje Santis. Skruostai buvo paraudę, akys žaižaravo. Ji atrodė įtartina ir patvirkusi. Buvo malonu matyti save tokią. Ji nusiprausė veidą ir apsitvarkė, kiek įstengė.

Marija apsidžiaugė ją pamačiusi. Sofijai įėjus į kambarį rudos jos akys nušvito. Staiga Sofiją apėmė kaltės jausmas, kad mylėjosi su Sančiu tame pačiame name, kuriame miršta jos pusseserė. Tai atrodė neteisinga. Juto, kaip tėvas Chulijas grūmoja jai kaulėtu pirštu iš savo paauksuoto krėslo rojuje.

Santis sėdėjo išsidrėbęs kėdėje ir gurkšnojo iš taurės vyną; jo veide kaltės nebuvo nė pėdsako. Eduardas sėdėjo Marijos kojūgalyje. Didelei Sofijos paguodai, Klaudijos niekur nesimatė. Ji pasisveikino su Sančiu, lyg juodu nuo vakar būtų nesimatę. Kai pasilenkė jo pabučiuoti, jis dukart spustelėjo jai ranką – tarp jų visuomet buvo signalų sistema. Ji jam taip pat spustelėjo.

Eduardas atrodė papilkėjęs, ir nors šypsojosi, akys išdavė neviltį. Sofijai skaudėjo širdį dėl jų abiejų. Kaip ji gali džiaugtis Sančiu, kai aplinkui tiek liūdesio?

Marija buvo nusilpusi, bet laiminga. Visi šnekučiavosi, niekas neminėjo jos ligos. Visi troško neprarasti vilties, kad jai pagerės; niekas nenorėjo pažvelgti į akis rūsčiai tiesai, kad Marija gęsta. Jie kalbėjo apie vaikams prasidedančius mokslus. Marija nenorėjo, kad jie išvažiuotų, bet vaikams bus geriau, jei jų gyvenimas bent kiek grįš į įprastas vėžes. Išvažiuos su Klaudija ir jos vaikais. Paminėjus Klaudiją, Sofija sugavo Sančio žvilgsnį ir pajuto, kad jis ne mažiau nei ji trokšta likti su ja vienas.

Marija greitai nuvargo. Kai jai ėmė merktis akys, jie nusprendė leisti jai pamiegoti ir persikėlė į terasą. Verandoje ant suolo su dukrele, susirietusia šalia jos kaip meilus šunytis, tvarkingai sėdėjo Klaudija. Sofija jai nenuoširdžiai šyptelėjo, tikėdamasi šalto atsako. Labai nustebo moters akyse pastebėjusi anksčiau nematytą rūpestį. Ji atrodė išsigandusi. Klaudija išsitiesė ir švelniai pastūmė dukrelę rodydama, kad eitų šalin. Kiti tuo tarpu neskubėdami rinkosi gėrimus. Sofijai teko kalbėtis su Klaudija, tai buvo neišvengiama.

– Taigi, – prabilo ji, – šį vakarą grįšite į Buenos Aires.

– Taip, – atsakė Klaudija ir nuleido akis. Abi nesmagiai nutilo; Sofija mindžikavo nežinodama, stovėti ar atsisėsti.

– Kokią mokyklą lanko vaikai? Šventojo Andriejaus? – paklausė ji.

– Taip, – nė kiek jai nepadėdama atsakė Klaudija.

– Ir aš ją lankiau.

– Žinau, Santis sakė.

– Taip.

– Mudviejų su Sančiu santykiai puikūs, jis man viską pasakoja, – lyg atremdama puolimą tarė ji.

– Žinau. Jis man pasakojo, kokia esi jam gera. Padarei jį labai laimingą, – išspaudė Sofija pro sukąstus dantis.

– Jis man geras. Negalėčiau net svajoti apie geresnį vyrą ar tėvą savo vaikams. – Ir ji įsmeigė į Sofiją plienines akis. – Jis nori likti čia dėl Marijos. Jis ją dievina. Neras sau paguodos, kai jos nebebus, bet gyvenimas vėl stos į savo vėžes. Tu tikriausiai grįši pas savo šeimą?

– Taip, tikriausiai grįšiu. – Bet labiausiai Sofija troško pasilikti.

– Kaip jautiesi, tiek metų čia nebuvusi? – paklausė moteris, ir jos lūpose nušvito pergalinga šypsena.

– Lyg niekas nebūtų pasikeitę. Neįtikėtina, kaip žmogus vėl gali pritapti.

– Bet ar tu… vėl pritapai? – meilikaujamai paklausė Klaudija.

– Žinoma.

– Juk žmonės keičiasi, tiesa? Iš pažiūros atrodo, lyg namai tebėra tavo, bet tikriausiai ir čia, ir ten jautiesi svetima.

– Ne visai taip. Aš niekur nesijaučiu svetima, – sumelavo Sofija.

– Na, tuomet esi laimės kūdikis. Labai dažnai taip nutinka. Stebiuosi, kad jautiesi kaip namie. Tokia daugybė naujų veidų – nauja hierarchija. Tu jau nebepriklausai šiems namams. Santis man pasakojo, kaip anksčiau Santa Katalinoje visi tik ir tešnekėdavo apie tave; dabar apie tave niekas nekalba.

Sofiją įskaudino jos tiesumas ir ji viduje susigūžė.

– Tiesą sakant, Klaudija, aš ir nenoriu, kad apie mane kalbėtų, – šaltai atsakė ji. – Atvykau dėl Marijos. Mudviejų draugystės tu niekuomet nesuprasi. Nesvarbu, ką tu manai. Mano šaknys šiuose namuose įleistos giliau, nei kada nors tau pavyks jas suleisti.

– Bet aš čia gyvenu, Sofija, ir Santis – mano vyras. Galų gale tu išvyksi ir sugrįši pas tuos, kuriems priklausai. Tavo vieta nebe čia.

Tuo metu į terasą neskubėdamas išėjo Santis, paskui jį žengė Migelis, Pančitas, Eduardas ir Čikita. Santis iškart pastebėjo rausvus Klaudijos skruostus ir, žvilgčiojant tai į žmoną, tai į meilužę, jo veidu nuslinko susirūpinimo šešėlis.

– Sofija, ar liksi pietų? – paklausė Čikita. – O gal vakarienės?

– Dabar, Čikita, valgysiu su tėvais, bet mielai pavakarieniaučiau kartu. – Tada atsisukusi į Klaudiją pridūrė: – Manau, vėliau mudvi nepasimatysime. – Klaudijos kaklas paraudo nuo slepiamo įniršio, o Sofija patenkinta nusišypsojo. – Linkiu saugios kelionės į Buenos Aires.

Eidama pro medžius namo Sofija beveik striksėjo iš laimės. Ji jautėsi laimėjusi. Klaudija gynėsi. Jei jai atrodo, kad Sofija kelia grėsmę, vadinasi, tarp vyro ir žmonos tikrai ne viskas gerai. „Ji užpildė mano paliktą tuštumą, bet dabar aš grįžau“, – džiūgaudama pagalvojo Sofija.

Maždaug apie penktą valandą po pietų automobiliai pajudėjo Buenos Airių link. Rafaelio ir Chasminos vaikai išvažiavo su vairuotoju, Sančio ir Klaudijos – su Marijos vaikais. Kai nusėdo saulėje žvilgančių automobilių sukeltos dulkės, Sofija pergalingai nužygiavo į Čikitos namus.

Po vakarienės su Sančio šeima visi susėdo terasoje. Kartu su oro drėgme juos prislėgė nusiminimas. Sėdėjo tamsoje, slapta stebimi pampos gyventojų, ir atvirai kalbėjosi apie Mariją. Sofija vos pajėgė žiūrėti į švelnų Eduardo veidą. Vis dėlto po šio pokalbio jiems palengvėjo. Bent kartą jie pažvelgė tikrovei į akis. Ji labai ilgai netrauks. Migelis buvo skambinęs Fernandui, ir šis pirmą kartą po įkalinimo nutarė grįžti į Santa Kataliną atsisveikinti su seserimi. Dėl jos įveiks baimę ir gal atsikratys jį persekiojančių šešėlių.

Guosdami vienas kitą Čikita ir Migelis sėdėjo susikibę rankomis. Lengva nebus, nors tam ruoštasi ne vieną mėnesį. Dabar tai gali nutikti kiekvieną dieną, tikrai. Tokiomis valandėlėmis Sofija jautėsi savo giminaičiams labai artima. Visi jie dalijosi bendra praeitimi, visi mylėjo Mariją. Tai juos jungė. Šio ryšio niekas nesuardys, kad ir kas vėliau nutiktų.

Kai pagaliau namiškiai sugulė, Santis ir Sofija liko sėdėti ant suolo kaip ir dieną anksčiau. Sėdėjo tylėdami. Nejautė poreikio kalbėti. Juos guodė jųdviejų artumas. Jis paėmė jos ranką ir prisitraukė arčiau. Sofija nežinojo, ar ilgai jie šitaip sėdėjo, bet po kurio laiko nuo nepatogios padėties jai paskaudo kūną.

– Man reikia pajudėti, Santi, – tarė ji ir išsitiesė. Jautėsi sustingusi ir mieguista, ir dar nuliūdusi. – Eisiu į lovą. Akys merkiasi.

– Čiofi, aš noriu miegoti su tavimi. Šiąnakt man reikia būti prie tavęs, – tarė jis. Ji pažvelgė į susigraudinusį jo veidą. Jis buvo stambus vyras, bet šįvakar atrodė pažeidžiamas.

– Negalime čia likti, – paprieštaravo ji.

– Žinau. Nederėtų. Eisiu su tavimi.

– Tu tuo tikras?

– Nė kiek neabejoju. Man tavęs reikia, Čiofi. Jaučiuosi baisiai nelaimingas. – Ji apglėbė jį kaip vaiką ir jis prigludo prie jos. Apsikabino kažkaip graudžiai. Jai susopo širdį. – Mes nieko negalime padaryti, – sielvartavo jis. – Jaučiuosi niekam tikęs. Paskui galvoju: o jei taip nutiktų kuriam nors iš mano vaikų? Kaip pakelčiau? Kaip pakelia mano tėvai?

– Tu pakeli, nes turi pakelti. Santi, skaudu, ir niekuomet nesiliaus skaudėję. Bet turi būti stiprus. Tokie dalykai mums siunčiami kaip išbandymas. Nežinome, kodėl jie nutinka, bet Dievas nori pasiimti Mariją. Turime būti dėkingi, kad mums bent tiek leido ja džiaugtis, – tarė ji mirksėdama ir tramdydama ašaras. Pagalvojo apie savo ištartus žodžius ir pamanė, kad jie nuskambėjo lyg jos mamos. Nors ir maištavo, mamos filosofija persiėmė labiau, nei pati suvokė. – Nagi, eime gulti. Esi pavargęs, todėl labiau jaudiniesi. Rytą jausies tvirtesnis.

Susikibę rankomis jie nuėjo pro medžius. Turėjo jaustis pakylėti, kad naktį galės praleisti kartu, bet širdis slėgė tuštuma ir nepaaiškinama vienatvė.

– Žinai, niekuomet negalvodavau apie mirtį. Neteko su ja susidurti. Bet ji mane gąsdina. Mes tokie velniškai pažeidžiami.

– Žinau, – sutiko Sofija. – Visi kada nors išeisime.

– Žiūriu į savo vaikų veidus. Ką jiems pasakysiu, kai jie paklaus, kur ji išėjo? Nė pats nebežinau, kuo dar tikiu.

– Taip yra todėl, kad pyksti ant Dievo. Vaikystėje nuolat pykau ant Dievo, nes mama buvo perdėm religinga; mane tai erzino. Bet dabar aš tikiu. Viskas turi tikslą.

– Turiu būti tvirtas dėl mamos, bet viduje jaučiuosi silpnas ir nevykėlis, – liūdnai prisipažino jis.

– Santi, prieš mane tu neturi dėtis tvirtas.

Ir jis suspaudė jai ranką.

– Džiaugiuosi, kad atvažiavai; sugrįžai, kai esi man reikalingiausia.

Sofija užvėrė paskui save duris ir priėjo prie lango uždaryti langinių ir užtraukti užuolaidų.

– Tik paklausyk svirplių. – Ji šiek tiek nervinosi. Juodu mylėjosi ir anksčiau, bet šiąnakt viskas vyks lėtai ir jaukiai. Išgirdo iš už nugaros prieinantį Santį, paskui jo rankos apglėbė juosmenį ir ją prisitraukė. Jis švelniai pabučiavo jai kaklą. Ji atsilošė ir užsimerkė. Jo rankos įslydo po marškiniais, pilvo oda ji pajuto šiurkščius delnus. Oras buvo drėgnas, jos oda taip pat buvo drėgna. Paskui jo rankos atsidūrė jai ant krūtų ir lietė jas taip švelniai, kad ji vos juto. Barzdos šeriai kuteno jai kaklą, ir ji ėmė rangytis iš malonumo. Atsigręžė į jį, ir jo burna įsisiurbė į jos lūpas karštai kaip žmogaus, norinčio nuslopinti dabarties skausmą ir užsimiršti mylinčios moters glėbyje. Galiausiai juodu paniro vienas kitame, ir nakties slaptyje ji su niekuo juo nesidalijo.

– Ar aš sena? – paskui paklausė ji pastebėjusi, kad jis žiūri į jos kūną.

– Tu? Visai ne, – švelniai atsakė jis. – Tik vyresnė.

Keturiasdešimt ketvirtas skyrius

1997 m. lapkričio 10 d., pirmadienis

Išlipdamas iš kelto, per drumzlinus upės vandenis perkėlusio jį iš Urugvajaus į Argentiną, Fernandas juto, kaip nugara jam sruvena prakaitas. Praėjo beveik dvidešimt metų nuo to laiko, kai paskutinį kartą stovėjo ant Argentinos žemės. Dvidešimt metų nuo tų dienų, kai dalyvavo politinėse demonstracijose prieš kariškių vyriausybę, atėjusią į valdžią 1976 metų kovo 26 dieną. Nors pats pučas įvyko be kraujo praliejimo, per kitus penkerius metus dingo beveik dešimt tūkstančių žmonių. Nedaug trūko, kad Fernandas būtų vienas iš jų.

Jis pažvelgė atgal į rudus vandenis ir prisiminė savo pabėgimą prieš daugybę metų. Išgąsdintas ir nugalėtas, jis buvo prisiekęs niekuomet nebekelti kojos į Argentiną. Per daug prisižiūrėjo prievartos, kad norėtų vėl atsidurti taip arti mirties.

Per tą laiką Fernandas daug sužinojo apie save. Tai, ką sužinojo, jam nepatiko. Jis buvo bailys. Visai ne toks kaip tie narsūs vyrai ir moterys, rizikavę savo gyvybėmis ir dažnai pasiaukoję dėl savo šalies gerovės, demokratijos ir laisvės. Šimtai jų Gegužės aikštėje protestavo prieš generolą Videlą ir jo statytinius. Jie buvo dingę beveidžiai Argentinos didvyriai, vidury nakties ištraukti iš lovų ir daugiau nei matyti, nei girdėti. „Galbūt, – galvojo jis, – būtų buvę geriau, jei būčiau dingęs su jais, gal gulėčiau vandens kape jūros dugne, užuot bėgęs slėptis į Urugvajų.“ Jei tik policija būtų žinojusi, kad iš tiesų jis nepavojingas, kad jo triukšmingas puikavimasis ir gyrimasis tebuvo vien troškimas pasijusti ir atrodyti svarbiam, atsiteisti už metus, praleistus šalia brolio, spindėjusio taip ryškiai, jog nustelbė Fernandą. Lig to laiko, kai susidraugavo su Karlosu Riberasu ir įsitraukė į pogrindinį partizanų judėjimą. Ta veikla buvo tokia tamsi, kad jis įstengė joje spindėti vienas.

Atsidūręs Urugvajuje jis nusipirko pajūryje nedidelį apšiurusį namelį, užsiaugino barzdą, plaukus, beveik nesiprausdavo, tik plaukiodavo jūroje. Visiškai prarado savigarbą. Neapkentė savęs, todėl stengėsi pasislėpti po tankiais juodais plaukais, želiančiais kaip erškėčiai pasakoje apie miegančiąją gražuolę. Tik nebuvo princesės, kuri galėtų pabučiavusi jį pažadinti. Jis vengė moterų. Jis niekam tikęs; kodėl kas nors turėtų jį mylėti?

Jis rašydavo straipsnius įvairiems Urugvajaus žurnalams ir laikraščiams, mėgindamas kitoje upės pusėje tęsti kovą. Bet pinigų jam nereikėjo – šeima rūpinosi, kad jam nieko netrūktų. Tiesą sakant, jis turėjo daugiau pinigų, nei buvo vertas, tad dalydavo juos apgirtusiems benamiams, klajojantiems dulkinomis gatvėmis ir ruduose popieriniuose maišeliuose spaudžiantiems gėrimo butelius. Bet vis tiek nepasijusdavo geriau. Tiesiog viduje jautėsi miręs.

Paskui vieną naktį jis pabudo pažadintas įprasto košmaro; prakaitas gėrėsi į čiužinį ir šis buvo įmirkęs kaip pelkė. Fernandas nusprendė nebegalįs tverti tokių dvasinių kančių. Jis atsikėlė, susidėjo į kuprinę kelis reikmenis ir užrakino namų duris. Kitus penkerius metus daug keliavo po Pietų Ameriką: Boliviją, Meksiką, Ekvadorą. Nuo Čilės ežerų iki Peru kalnų. Bet kad ir kur ėjo, per žingsnį nuo jo slinko ir jo kančios šešėlis.

Stovėdamas Maču Pikču viršūnėje, kai virš jo tebuvo dangus, o žemiau rūkuose plytėjo žemė, jis suvokė neturįs kur bėgti. Jis pasiekė viršūnę. Galėjo rinktis tik iš dviejų: į viršų, kur dievų karalystė, arba vėl grįžti žemyn ir išmokti gyventi su savimi. Tai buvo sunkus apsisprendimas. Šokdamos apačioje hipnotizuojamai sūkuriavo ūkanos, kviesdamos blokštis į žadamą saldžią tylą ir užmarštį. Mirties tylą. Užmarštį, kuri leis pamiršti net save. Siūbuodamas ant pasaulio krašto jis žvelgė žemyn. Bet tai taip pat būtų pabėgimas. Nė kiek ne geriau nei pabėgimas iš Argentinos, nė kiek ne geriau nei dezertyravimas. Būtų taip lengva, gal net per lengva. „Tai nebūtų joks nuopelnas, – pamanė. – Šitaip mirti nereikia drąsos.“

Jis susmuko ant žolės ir susiėmė rankomis galvą. „Sunkiausia gyvenime gyventi“, – liūdnai galvojo jis susitaikydamas su tuo, kad jo tikriausiai dar laukia gana daug metų. Juos galima nugyventi nesąmoningai kaip vaiduokliui, belaukiant mirties, arba stačia galva pulti į gyvenimą ir pragyventi jį kuo geriau.

Jam privažiavus prie namų viduje skambėjo telefonas. Skambino tėvas, ne vieną savaitę mėginęs jį surasti. Marija miršta nuo vėžio. Laikas namo.

Atvykęs į Buenos Aires Fernandas paprašė tėvų atsiųsto vairuotojo nuvežti jį prie Casa Rosada – Vyriausybės rūmų Gegužės aikštėje. Jis tenorėjo tik apsukti ratą aplink juos. Įsitikinti, ar jie vis dar tokie pat pamėkliški kaip jo sapnuose. Vyriausybės rūmai, rausvai nudažyti sumaišius kalkes su lajumi ir krauju, stūkso aikštėje supami Banco de la Nación, Catedral Metropolitana, Consejo Municipal ir Cabildo. Tai buvo graži aikštė, apsodinta aukštomis egzotiškomis palmėmis, margais gėlynais, apstatyta kolonijinio stiliaus pastatais. Bet Fernandui ji buvo tapusi niūria ir grėsminga aikšte, regėjusia daug nusivylimų.

Automobiliui artėjant prie aikštės, Fernandas juto, kaip baimė suspaudžia paširdžius ir pakilusi į gerklę įsitaiso joje it riebi rupūžė; jis beveik neįstengė kalbėti, tik kvarkė. Suspaustuose kumščiuose kaupėsi šaltas prakaitas, kvėpavimas tapo paviršutiniškas ir nelygus. Bet aikštėje vasaros saulės spinduliai nekaltai liejosi ant augalų ir žiedų, ir Fernandas pajuto, kaip baimė sklaidosi, lyg pats Dievas ją blaškytų. Šešėliai dingo. Dabar Argentina buvo demokratiška šalis, jis galėjo tai užuosti saldžiame ore ir įžiūrėti nerūpestinguose pro šalį žingsniuojančių žmonių veiduose. Jis žvelgė į naująjį miesto veidą ir matė, kaip jis klesti, kaip šypsosi. Baimė liovėsi jį slėgusi, ji nukrito nuo pečių it sunešiotas paltas, nebetinkamas naujam, šiltesniam klimatui.

– Gana, – tarė jis vairuotojui. – Vežk mane į Santa Kataliną.

Fernando atvykimas jo šeimai buvo reikšmingas įvykis. Prisimindami Sančio sugrįžimą iš kelionės po užsienį daugiau nei prieš dvidešimt metų, visi susirinko namų terasoje ir markstėsi saulėje mėgindami pirmieji įžiūrėti automobilį su Fernandu. Tik jo atvykimo buvo laukiama su liūdesiu, nes jis grįžta pasakyti sudie seseriai.

– Sofija, jis labai pasikeitęs, – liūdnai tarė Čikita. – Nežinau, ar atpažinsi.

Sofija užjaučiamai nusišypsojo tetai.

– Ar manote, kad jis pasiliks? – paklausė ji mėgindama užmegzti pokalbį. Iš tiesų jai nerūpėjo, sugrįš jis ar ne. Ji dirstelėjo į Santį; šis kalbėjosi su tėvu ir Eduardu. Fernando atvykimą temdė nuogąstavimas. Migelis jaudinosi, kad Fernandas gali nesuspėti. Marija sparčiai silpo. Visi nenustygo savo vietose: mindžikavo nuo vienos kojos ant kitos arba žingsniavo po žolę. Net šunys gulėjo alsuodami šešėlyje, nejudindami savo sunkių uodegų.

Kai automobilis su Fernandu pasuko už kampo ir lėtai privažiavo keliuku, riedėdamas oriai ir santūriai it katafalkas, nedidelė kompanija atsiduso ne tiek iš džiaugsmo, kiek pajutusi palengvėjimą. Fernandas pažvelgė pro langą ir jo širdis prisipildė meilės ir švelnaus liūdesio. Štai čia jis užaugo. Štai ką daugybę metų buvo paaukojęs, o namai nė kiek nepasikeitė.

Jis išlipo iš automobilio ir žengė į trapų mamos glėbį. Apkabino tėvą, Pančitą, tetas ir dėdes, kurie visi reiškė nuomonę apie jo ilgus plaukus ir juodą barzdą. Jį buvo sunku atpažinti. Pamatęs Sofiją jis nustebęs aiktelėjo.

– Tikrai nemaniau kada nors tave pamatysiąs, – tarė jis žvelgdamas į moterį, primenančią kadaise nemėgtą pusseserę. Bet dabar jie abu buvo pasikeitę, tarytum vaikystė būtų buvusi ilgai trukęs vaidinimas, dabar jau seniai neberodomas, o jų vaidmenys ir tekstas išmesti kaip nebereikalingi.

– Ferčai, malonu vėl tave matyti. Džiaugiuosi, kad sugrįžai, – atsakė ji, neturėdama ką daugiau pasakyti. Jautėsi nejaukiai. Fernandas jai atrodė svetimas.

Pamatęs Santį jis pasielgė abiem netikėtai – pravirko. Santį jis regėjo kaip draugą, su kuriuo tą šaltą žiemos naktį išsiruošė bausti Fakundo Ernandeso. Vis dėlto jis verkė ne todėl, kad Fakundas išgelbėjo jam gyvybę, ir ne todėl, kad juodu abu išgelbėjo Marijai gyvybę, bet todėl, kad pažvelgęs į doras žalias brolio akis jis regėjo tik prarastus metus, aptemdytus pavydo, apmaudo ir baimės. Jis verkė, nes grįžo namo ir čia pasiliks. Grįžtelėjo atgal, bet už nugaros šešėlio jau nebesimatė.

Čikita nusivedė Fernandą vidun pas Mariją. Santis sugavo Sofijos žvilgsnį ir juodu abu suprato, kad ši valandėlė skirta ne jiems; Fernandui reikia pabūti vienam su seseria.

– Važiuokime į miestą, – rimtai tarė jis. – Dabar, kai Ferčas sugrįžo, niekas nė nepastebės mūsų dingimo.

– Jis toks pasikeitęs. Tarytum kitas žmogus – visiškai nepažįstamas, – susimąsčiusi tarė Sofija sekdama paskui jį pro medžius.

– Žinau. Mums jis taip pat atrodo pasikeitęs.

– Turėčiau ką nors jam jausti, bet nieko nejaučiu, – tarė ji galvodama apie permainingą laiką, po ilgų išsiskyrimo metų su vienais žmonėmis leidžiantį likti artimiems, o su kitais neleidžiantį.

– Čiofi, jis daug iškentėjo. Jis nebe toks, koks buvo. Tau teks iš naujo jį pažinti. Kaip ir man.

Fernandą sujaudino narsi sesers šypsena ir žėrinčios akys, bet pribloškė pragaištingas ligos poveikis. Jos veidas buvo sulysęs, skruostikauliai atsikišę, ji priminė tas bauginančias Antrojo pasaulinio karo vokiečių belaisvių stovyklų nuotraukas, nes plaukai buvo nuslinkę, pro plonytę odą švietėsi kaukolės kaulai. Bet jos dvasia atrodė tokia didi, kad nustelbė išorinį vaizdą ir tarytum apšvietė kambarį. Ji ištiesė kaulėtą ranką ir pasveikino jį, sugrįžusį namo, o jis parpuolė ant kelių ir pabučiavo tą ranką, pagarbiai žavėdamasis jos narsa ir pernelyg aiškiai suvokdamas savąjį narsos stygių.

– Tik pažiūrėk! – nusijuokė ji, jos akys švelniai šypsojosi. – Ferčai, kas tau? – Fernandas buvo netekęs žado. Jo lūpos sujudėjo, bet neištarė nė garso. Tamsios jo akys priplūdo ašarų. – Visiems mane pamačiusiems darau štai tokį siaubingą poveikį. Visi virsta drebančiais klipatomis! – tarė ji, bet humoras neįstengė paslėpti ašarų, pradėjusių kauptis jos akyse ir riedėti išblyškusiais skruostais. – Kvailiukas, tu tikras kvailiukas, – kalbėjo ji virpančiu balsu, – taip ilgai buvai mus palikęs. Ką ten veikei, kai visi mes, kurie tave mylime, buvome čia ir tavęs ilgėjomės? Ar ir tu mūsų ilgėjaisi? Ar grįžai visam laikui?

– Grįžau visam laikui, – sugargė jis. – Gaila, kad…

– Ša, – nutildė jį Marija. – Dabar laikausi tokios taisyklės. Jokio apgailestavimo. Jokios sąžinės graužaties. Jokių dejonių ir plaukų rovimosi dėl to, ką padarei ne taip. Man šitaip buvo su Sofija – judu abu kvailiukai. Šiuose namuose gyvename dabartimi ir džiaugiamės vienas kitu nesidairydami atgal, nebent kalbėtume apie senus gerus laikus. Juk jie buvo puikūs, tiesa, Ferčai? – Jis tyliai linktelėjo. – Ak, prisimeni tą mano draugę, kurią buvai įsimylėjęs, turi prisiminti, tą, su kuria kartu mokiausi? Silviją Dijas. Rašydavai jai meilės laiškus. Kažin, kaip ji dabar gyvena?

– Aš jai niekuomet nepatikau, – nusišypsojo jis, prisiminęs savo naivumą.

– Oi, ne, dar ir kaip patikai. Tik ji buvo drovi. Per pamokas vis skaitydavo ir skaitydavo tavo laiškus. Man garsiai perskaitydavo. Jie buvo labai romantiški.

– Man taip neatrodo.

– Tikrai. Labai romantiški. Tu buvai neperprantamas. Nesusekamas. Bet kartą mudvi su Sofija pastebėjome tave baseine bučiuojantį Rominą Blakjerą.

– Žinojau, kad judvi ten, – prisipažino jis ir nusišypsojo.

– Neišsidavei.

– Žinoma, ne – man patiko jūsų dėmesys. – Jis nusijuokė.

– Jau geriau. Juokas gydo, ašaros mane tik liūdina, – tarė ji ir jie abu kartu nusijuokė.

Keturiasdešimt penktas skyrius

– Prisimeni, kiekvieną šeštadienio vakarą čia ateidavome klausyti mišių? – Sofijos balsas aidėjo atsimušęs į šaltas akmenines Nuestra Señora de la Asunción bažnyčios sienas.

– Prieš eidami į naktinį klubą, – tyliai nusijuokė Santis. – Ne itin pagarbu.

– Niekuomet apie tai nepagalvojau, – atsakė ji. – Atvirai kalbant, mišios būdavo tikra kankynė.

– Tu dažniausiai visas mišias prakikendavai.

– Nelengva išlaikyti rimtą veidą, kai tėvas Chulijas mikčioja ir švebeldžiuoja.

– Jis jau seniai miręs.

– Nebegaliu jo atsiprašyti.

– Turėtum atsiprašyti, juk esi jo bažnyčioje, – nusijuokė Santis.

– Nori pasakyti, kad jis išgirstų? Kažin, ar žmonės rojuje mikčioja? Juk neteko girdėti apie mikčiojančius angelus, tiesa?

Juodu patraukė taku tarp klauptų, jų alpargatas švelniai ir tyliai žengė akmenimis. Bažnyčia buvo visai neišgražinta, ne tokia kaip katalikų bažnyčios mieste. Altorius dunksojo kuklus ir paprastas, uždengtas švariu baltu audeklu ir papuoštas svyrančiomis gėlėmis. Buvo trošku, tvyrojo aitrus smilkalų kvapas, nes visi langai, pro kuriuos jis būtų galėjęs išsivėdinti, buvo uždaryti. Saulė liejosi per altoriaus vitražą ir ant grindų bei sienų metė ilgus spindulius apšviesdama dulkes, kurios, jei ne saulė, būtų likusios nepastebėtos. Sienos buvo nukabinėtos Švenčiausiosios Mergelės Marijos paveikslais, stovėjo daugybė šventųjų statulų, prieblandoje spindėjo žvakės. Klauptai atrodė tokie pat, kokius Sofija ir prisiminė: labai paprasti ir nepatogūs, kad klausytojai per pamokslą neužmigtų.

– Prisimeni Soledados dukterėčios Pilaros jungtuves? – šypsodama paklausė Sofija.

– Kaip galėčiau užmiršti? – atsiliepė Santis plodamas delnu sau per kaktą ir garsiai nusijuokdamas.

– Tėvas Chulijas supainiojo ją su seserimi ir visą laiką kalbėjo apie Liusiją! – Juodu bandė nuslopinti juoką.

– Tik pačiam gale, kai jis palaimino laimingą Roberto ir Liusijos porą, visi suprato, kad mergina, apie kurią jis ką tik kalbėjo, nė kiek nepanaši į Pilarą! – pridūrė ji vos įstengdama kalbėti. – Koks siaubas. Ji taip sielojosi, o mes visi tik juokėmės!

Priėję prie altoriaus jie nutilo lyg pakerėti. Instinktyviai liovėsi kvailioti. Iš abiejų altoriaus pusių stovėjo po mažą stalelį, apstatytą įvairiausių dydžių ir formų žvakėmis. Jų mintys nukrypo į Mariją. Santis užžiebė degtuką ir uždegė vieną žvakę.

– Už mano seserį, – tarė jis ir užsimerkęs ėmė melstis. Sofija susijaudino. Uždegusi kitą žvakelę ji taip pat užsimerkė ir tyliai paprašė Dievo išsaugoti pusseserei gyvybę. Pajuto, kaip Sančio ranka susirado jos ranką ir laikė ieškodama paguodos. Jis dukart ją spustelėjo ir Sofija atsakė tuo pačiu. Kurį laiką juodu taip stovėjo. Ji niekad gyvenime taip karštai nesimeldė. Bet jos maldos nebuvo visiškai nesavanaudiškos. Kol Marija gyva, ji turi dingstį pasilikti.

– Kažin, ar Dievas nepyksta, kad į Jį kreipiamės tik ištikus nelaimei, – tyliai tarė Santis.

– Manau, Jis prie to pripratęs, – atsakė ji.

– Tikiuosi, padės.

– Ir aš.

– Nors nelabai tikiu, kad taip bus. Bet norėčiau. Jaučiuosi kaltas, kad ateinu čia, kai nebelieka kitos išeities. Jaučiuosi nevertas stebuklo.

– Bet atėjai. Manau, kad nesvarbu, jog atėjai neturėdamas kitos išeities. Dabar tu čia.

– Tikriausiai. Niekuomet nesuprasdavau žmonių, kurie visą laiką eina į bažnyčią. Dabar, ko gero, suprantu. Jie įgyja ramybės.

– Ar tu bent kiek nusiraminai? – paklausė ji.

– Gal, – atsakė jis ir ilgesingai nusišypsojo. – Žinai, man būtų patikę šioje mažoje bažnytėlėje tave vesti.

– Tėvui Chulijui mikčiojant „A-a-a-a-r i-i-mi S-s-s-s-Sofiją…

Jai pamėgdžiojus jis sukikeno.

– Niekas nebūtų buvę svarbu, net jei apie mane būtų kalbėjęs kaip apie Ferčą! – tarė jis prisitraukdamas ją į glėbį ir meiliai bučiuodamas į kaktą.

Jo glėbyje ji jautėsi labai mylima. Jo kvapas priminė anuos laikus, ir ji troško amžiams išsaugoti šią akimirką. Ji taip pat jį apglėbė, ir juodu kurį laiką taip stovėjo; nė vienam nekilo noro kalbėti. Sofija siaubingai liūdėjo, bet kartu jautėsi laiminga, nes buvo su juo. Juto akimirkų laikinumą, tad kabinosi į jas ir išgyveno daug smarkiau nei anksčiau.

– Ar kada nors išpažinai tėvui Chulijui, kad buvome meilužiai? – atsitraukdamas paklausė jis.

– Ar pakvaišai? Ne! O tu?

– Ne. O apskritai ar ką nors atvirai prisipažindavai?

– Tiesą sakant, ne, viską sukurdavau. Jį būdavo taip lengva papiktinti, tad labai knietėdavo visko prisigalvoti.

– Žinai, tu iš tiesų nedorėlė! – liūdnokai nusišypsojo jis.

– Negalvojau esanti tokia nedora kaip kadaise, kol nepasirodžiau čia. Dabar peržengiau net savo ribas.

– Turėčiau jaustis kaltas – aš viską pradėjau. Bet dabar nesijaučiu. Viskas atrodo taip teisinga, – tarė jis purtydamas galvą, tarytum jausmai būtų jam nebepavaldūs ir jis už juos nebūtų atsakingas.

– Tai yra teisinga, – neatlyžo ji suimdama jo rankas. – Taip turėjo būti.

– Žinau. Jaučiuosi kaltas, kad nejaučiu kaltės. Siaubinga, kaip žmogus gali viską pamiršti.

– Klaudiją?

– Klaudiją, vaikus. Būdamas su tavimi nebegalvoju apie juos.

– Ir aš, – atsakė ji. Bet buvo ne visai taip. Kai tik iškildavo Deivido ir dukrelių veidai, ji iš visų jėgų stengdavosi juos nustumti šalin. Ir jie beveik nebepasirodydavo. Bet Deividas norėdamas būdavo labai atkaklus.

– Eime. Eikime iš čia, kol tėvas Chuanas mūsų neužklupo, – tarė jis eidamas pro klauptus.

– Mes nieko blogo nedarome. Juk mudu pusbroliai, nepamiršai?

– Negaliu pamiršti, Čiofi. Manau, Dievas tave sukūrė mano pussesere norėdamas nubausti mane už kažką aname gyvenime.

– Arba Jo humoras žiaurus!

Išėję į saulę juodu turėjo prisidengti akis nuo akinamos šviesos. Valandėlę, kol akys priprato, Sofijai svaigo galva. Drėgmė dusino.

– Artėja siaubinga audra. Ar jauti, Čiofi?

– Taip. Man patinka audros, mane jos jaudina.

– Kai pirmą kartą mylėjomės, siautė audra.

– Taip, prisimenu. Kaip galėčiau pamiršti?

Juodu išėjo į aikštę. Kelias vis dar buvo neasfaltuotas, nepasikeitęs nuo jų senelių laikų. Jis mieguistai suko aplink aikštę, apsodintą aukštais medžiais. Sofija pastebėjo, kad kamieno apačia vis dar balinama Cal, norint nubaidyti skruzdes. Maži nameliai ir parduotuvių fasadai vėrėsi į saulę, už langų dulkėtais stiklais jų šešėliuotas vidus buvo įžambiai nutviekstas šviesos. Toje pačioje vietoje, gatvių kampe, tebebuvo boliche. Į šią kavinę išgerti matės ir palošti kortomis susirinkdavo visi gaučai. Kiekvieną sekmadienio rytą prie puodelio kavos Pakas čia skaitydavo laikraščius; Sofija įsivaizdavo, kad tebeskaito ir dabar, nes buvo įpročio žmogus.

Kadangi buvo popietė, visos parduotuvės uždarytos siestai, dienos karštyje aikštė plytėjo rami ir tyli. Norėdami atsisėsti juodu patraukė prie suoliukų šešėlyje. Jau buvo besėdą, kai nuo vieno suoliuko juos pašaukė balsas. Jų siaubui ir nustebimui, šaukė gerai žinoma Vieja Bruja.

– Buen día, senjora Ofsteta, – mandagiai linktelėjo galvą Santis.

– Nežinojau, kad Senoji Ragana dar gyva! – šypsodamasi iškošė Sofija.

– Nemanau, kad raganos miršta, – atsakė Santis.

La Vieja Bruja sėdėjo sulinkusi, vilkėjo ilgą juodą suknelę – nenuostabu, kad ją pravardžiavo Senąja Ragana. Sofija prisiminė, kad vaikystėje ši moteriškė jai varė siaubą. Jos veidukas buvo mažas ir raukšlėtas kaip senas graikinis riešutas. Akys tokios pat juodos kaip ir dantys, o kvapą galėjai užuosti per mylią. Ilguose gumbuotuose pirštuose ji spaudė rudą popierinį maišelį.

Pusbroliai atsisėdo ir mėgino nekreipti į ją dėmesio, bet besišnekučiuojant Sofija visą laiką juto į nugarą įsmeigtas moters akis.

– Ar ji į mus tebežiūri? – paklausė ji Sančio.

– Taip. Tiesiog dėkis, kad jos čia nėra.

– Aš ją jaučiu. Norėčiau, kad ji nueitų.

– Nesijaudink, ji tikrai ne ragana.

– Netikiu. Palyginti su ja, pasakų raganos knygose atrodo kaip Snieguolės. – Abu prunkštelėjo sau į saują. – Ji tikriausiai žino, kad apie ją kalbame.

– Jei ji ragana, tai tikriausiai žino.

– Eime. Tikrai negaliu jos pakęsti! – Tad jie atsistojo eiti.

– Fe! – piktai sumurmėjo moteris. Juodu jos nepaisė ir nuskubėjo šalin. – Fe! – nesiliovė ji. – Mala suerte. Judu turėjote savo progą. Mala suerte. Fe! – Abu sustojo ir pažvelgė nustebę vienas į kitą. Santis buvo jau beatsisukąs, bet Sofijai pavyko pastverti jį už rankos ir nutempti tolyn. – Giminingos sielos. Matau jūsų auras, giminingos sielos! Fe! – murmėjo ji.

– O Dios, ji mane gąsdina. Eikim iš čia, – ragino Sofija, ir juodu nuėjo sparčiu žingsniu.

– Kaip ta liežuvautoja drįsta taip su mumis kalbėti! – piktai tarė Santis. – Tokie kaip ji vaikšto visur ir neduoda visiems ramybės.

– Žinai, ji tikrai ragana, nėra jokios abejonės.

– Na, tai tegu nešdinasi ant savo šluotos. – Abu nervingai nusijuokė.

Kai jau manė daugiau jos nepamatysią, staiga ji, sukumpusi ir dvokianti, išdygo priešais tarytum milžiniškas plaukuotas šikšnosparnis. Prišlepsėjo prie nieko neįtariančios Sofijos ir įgrūdo į rankas rudą popierinį maišelį. Sofija laikė jį bjaurėdamasi, lyg maišą, pilną lauk drimbančių gyvulių vidurių, pirštais užčiuopė, kad maišelis minkštas ir drėgnas. Sofija pažvelgė į juodas moters akis ir puolė į paniką, bet La Vieja Bruja raminamai jai linktelėjo ir rankomis tvirčiau suspaudė ant maišelio jos pirštus. Sofija pasimuistė ir žengė atbula, bergždžiai mėgindama nuo moters išsivaduoti. La Vieja Bruja išsiviepė, sumurmėjo jos vardą „Sofija Solanas“ ir dingo už medžių.

Atsidūrusi saugiame automobilio prieglobstyje Sofija užtrenkė dureles ir uždarė langą. Ji drebėjo.

– Kas maišelyje? – nekantriai paklausė Santis. Įvykis ėmė jį linksminti.

– Nežinau, ko tu vaipaisi, čia nieko juokingo. Pats pažiūrėk! – sušuko ji ir įbruko maišelį jam. Jis lėtai jį atvėrė ir akies krašteliu dirstelėjo vidun, lyg tikėtųsi rasti ką nors šlykštaus. Paskui su palengvėjimu garsiai nusijuokė.

– Na, kas ten? – paklausė ji.

– Nepatikėsi! Sodinukas – ombu sodinukas, kad pasisodintum.

– Ombu medis? Ką, po galais, aš veiksiu su ombu medžiu?

– Na, žinoma, Anglijoje jis neaugs. – Jis vėl pradėjo juoktis.

– Kokia keista moteris. Kiek jai metų? Jau prieš dvidešimt metų ji man atrodė labai sena! – karštai sušuko ji. – Turėtų būti seniai ataušusi kape.

– Kodėl ji tau davė ombu medį? – sumurmėjo raukydamas kaktą Santis. – Stebiuosi, kad apskritai žino, kas tu tokia.

Jis įjungė variklį. Kai miestelis liko užpakalyje ir jie pasuko Santa Katalinos link, Sofija atsikvėpė.

– Ką ji turėjo omenyje sakydama „giminingos sielos“? – po kurio laiko paklausė ji.

– Nežinau.

– O juk ji teisi, mes ir esame giminingos sielos. Bet nemanau, kad norint tai pamatyti reikia būti aiškiarege. Ji tokia šiurpi. Bėda ta, kad žmonės ja tiki, – piktai tarė ji. – Pavyzdžiui, Soledada.

– Oi, o tu ne? – tarė jis ir jo burna ėmė šieptis.

– Žinoma, ne! – šnirpštelėjo ji.

– Tai kam dar apie ją kalbame? Jei ja netikėtum, net nekvaršintum sau dėl jos galvos.

– Nesąmonė. Aš ja netikiu, ji įkyri boba, ir nemanau, kad turėtų vaikštinėti ir gąsdinti žmones. Aš raganomis netikiu.

– Bet tiki ombu medžio burtais.

– Tai kas kita.

– Ne, ne kas kita!

– Kas kita. Ji beprotė. Ją reikėtų uždaryti. Ombu medis – tai visiškai kas kita. Gamtos burtai.

– Čiofi?

– Ką? – irzliai paklausė ji. Paskui žvilgtelėjo į jį ir pastebėjo jo lūpose kirbančią šypsenėlę.

– Ar ombu išpildė nors vieną tavo norą? – tarė jis, akis įsmeigęs į kelią, tarytum reikėtų sutelkti į ką nors dėmesį, kad nesusijuoktų.

– Taip.

– Kurį?

– Kartą sugalvojau norą, kad mane įsimylėtum, – atsakė ji ir pergalingai nusišypsojo.

– Nemanau, kad tai kaip nors susiję su ombu.

– Tu nieko neišmanai! – sušuko ji. – Tiesiog nesupranti gamtos galių, ir žinai ką, lažinamės, kad šis sodinukas Anglijoje augs. – Ji atsisuko ir pamatė jį šypsantį. – Juokiesi iš manęs? – tarė nepatenkinta. – Sustabdyk automobilį.

– Ką?

– Sustabdyk automobilį. Tučtuojau!

Jis pasuko iš plento ir pavažiavo keliuku prie medžių, už kurių atsivėrė laukas. Išjungė variklį ir atsisuko veidu į ją. Didelėms žalioms jo akims ir šelmiškai šypsenėlei atsispirti buvo neįmanoma. Ji pajuto, kaip jos suirzimas sklaidosi.

– Klausyk, ji tikrai buvo šiurpi, – tvirtino Sofija.

– Taip, tikrai. Bet kas čia blogo pasakyti, kad mes giminingos sielos? – paklausė jis bučiuodamas jai kaklą.

– Ji pasakė, kad mudu turėjome progą.

– Ką ji žino? Ji tik sena ragana, – sukikeno jis atsegdamas jai suknelę.

Vos šiltos jo lūpos prigludo prie jos lūpų, Sofija pamiršo senę aikštėje ir jos murmenimą. Liežuviu juto sūroką jo skonį ir užuodė tą nepakartojamą Sančio kvapą, kurį taip mėgo. Užgniaužusi kvapą ji užsiropštė raitomis ant jo, įveikė kelyje pasipainiojusį vairą ir pavarų perjungimo svirtį. Jis pakėlė jos suknelę ir ranka paglostė švelnią vidinę šlaunų pusę. Šlaunys buvo lipnios nuo prakaito. Jis patraukė kelnaites į šoną ir įslydo į ją. Suėmęs rankomis jos strėnas prisitraukė arčiau, padėdamas jai judėti. Šitaip jiedviem mylintis pusiau apsirengusiems ji dar kartą pajuto, kaip pašėlusiai gera laužyti taisykles.

Keturiasdešimt šeštas skyrius

Sugrįžę į Santa Kataliną juodu sukrito į baseiną. Žemai vakaruose kabojo popietinė saulė, ruseno vaiskiame danguje it žioruojanti anglis. Aplink medžius ir žolėse pleveno uodai, vandeniu iki jųdviejų atsklido Antonijaus rožių ir sausmedžių aromatas. Rankas permetę per kraštą, tysodami vandenyje jie žvelgė tolyn į laukus ir kalbėjosi apie tai, kas pasikeitė per jų išsiskyrimo metus.

– Žinai, man trūksta Chosė, – tarė Sofija. – Pablas mielas žmogus, bet prie Chosė buvau prisirišusi.

– Jis buvo išmintingas senis.

– O kas šis Chavjeras? Labai dailus.

– Jis Soledados ir Antonijaus sūnus. Tau ji nesakė? – atsiliepė nustebęs jis.

– Soledados sūnus? Tu neklysti?

– Žinoma, ne. Negaliu patikėti, kad ji tau nepapasakojo. Tikriausiai manė, kad žinai.

– Koks siaubas. Nuo tos akimirkos, kai atvažiavau, daugiau nieko ir neveikiau, tik kalbėjau apie save.

– Jis šioks toks didvyris.

– Tikrai? Ką jis padarė?

Santis papasakojo, kaip prieš keletą metų Chavjeras triūsė kartu su tėvu – tvarkė augalus prie baseino, o šeimyna, įsitaisiusi ant terasos aplink vandenį, kaitinosi saulutėje ir šnekučiavosi. Klara ir Feliksas tyliai žaidė žolėje su kitais mažyliais. Niekas nepastebėjo, kad Feliksas nuropojo prie vandens, norėdamas paliesti jį rankutėmis. Chavjeras dirstelėjo į baseiną ir dugne pamatė nejudantį kažin kokį mažą pilką šešėlį. Jis negaišo nė akimirkos. Nėrė ir aptiko, kad tas šešėlis – tai mažasis Feliksas. Jis ištraukė vaiką iš vandens, šis žiopčiojo ir springdamas gaudė orą. Chavjeras išgelbėjo jam gyvybę. Jei ne jis, Feliksas būtų nuskendęs. Už tai, kad išgelbėjo vaikaičiui gyvybę, Pakas padovanojo Chavjerui naują balną su jo inicialais, išgraviruotais ant sidabrinės plokštelės. Niekas nepamiršo, ką Chavjeras yra padaręs. Pakui visuomet labai patiko Chavjeras.

Vos jie baigė plaukioti, Sofija nudrožė atgal į namus, tiesiai į virtuvę, kur Soledada ruošė vakarienę.

– Soledada, tu man nesakei, kad turi sūnų, – džiugiai tarė ji, stengdamasi atsilyginti už neparodytą dėmesį. – Ir jis labai dailus.

– Visai kaip Antonijus, – nusijuokė Soledada.

– Na, panašesnis į tave, Soledada, – tarė Sofija. – Jaučiuosi siaubingai: pastarąsias kelias dienas sodyboje visur jį matydavau ir niekad nieko nepasakiau.

– Maniau, žinai.

– Dabar žinau. Santis man papasakojo, kaip jis išgelbėjo Feliksui gyvybę. Turėtum labai didžiuotis.

– Aš ir didžiuojuosi. Abu didžiuojamės. Chavjeras kasdien blizgina savo balną. Jam tai pats brangiausias daiktas. Senjoras Pakas labai dosnus, – pagarbiai tarė ji.

– Chavjeras nusipelnė tokio dosnumo, – atsakė jai Sofija.

Sofija nužingsniavo į savo kambarį ir prisileido vonią vėsaus vandens. Nusirengdama prisiminė Santį ir pasvarstė, kas jos laukia ateityje. Galvojo ir apie Deividą, kaip jis ją išgelbėjo, kai jautėsi pažeidžiama ir bejėgė. Jis buvo jai toks geras. Kai į duris pabeldė Soledada, ji lengviau atsikvėpė. Reikėjo prasiblaškyti nuo klausimų, užplūstančių galvą, kai tik lieka viena.

Į vidų įpuolė Soledada. Sofijos nuostabai, jos apskritas veidas buvo išblyškęs ir ašarotas, sielvartaudama ji grąžė rankas. Sofija tučtuojau nusivedė ją prie lovos, kur abi atsisėdo, ir guosdama apkabino jos plačius pečius.

– Kas atsitiko? – paklausė ji žiūrėdama, kaip stambus moters kūnas krūpčioja nuo raudos. Soledada bandė kažką pasakyti, bet kas kartą pamėginusi imdavo dar labiau raudoti. Pagaliau po ilgų įtikinėjimų ji prisipažino turinti paslaptį, kurią buvusi prisaikdinta saugoti.

– Bet tu – mano Sofija, – verkė ji. – Negaliu nieko nuo tavęs slėpti.

Sofiją tikrai sudomino jos paslaptis. Praeityje ji buvo saugojusi daug Soledados paslapčių, ir nė viena nebuvo verta nė skatiko. Bet jai buvo skaudu matyti senąją draugę tokią susikrimtusią, tad norėdama ją paguosti klausėsi jos paslapties.

– Ji susijusi su Chavjeru, – silpnu balseliu prabilo ji.

– Jis sveikas, tiesa? – paklausė Sofija įsivaizduodama, kad jis gal serga.

– Ne tai, senjora Sofija. Mudu su Antonijumi jį mylime. Suteikėme jam gerus namus, matėme, kaip jis išaugo vyras. Didžiuojamės juo. Tu būtum patenkinta.

– Tai kodėl verki? Jis geras sūnus. Jums pasisekė.

– Ak, žinau, senjora Sofija. Tu nesupranti. – Ji nutilo ir giliai atsiduso, net suvirpėjo jos kūnas. – Senjoras Pakas liepė mums niekam nesakyti. Niekam ir nesakėme. Dvidešimt trejus metus saugojome jo paslaptį. Manėme, kad grįši anksčiau. Sakėme sau: esame tik jo globėjai. Tu visuomet buvai jo motina.

– Soledada, ką tu kalbi? – sukuždėjo Sofija.

– Prašau manęs nekaltinti. Padariau tik tai, ko prašė senjoras Pakas. Jis iš Šveicarijos parvežė tavo kūdikį. Sakė norintis, kad jis turėtų gerus namus. Kad tu grįši ir gailėsies, ką padariusi. Jis nenorėjo, kad jo vaikaitį augintų svetimi žmonės.

– Chavjeras – mano sūnus? – lėtai tarė Sofija. Ją apėmė keistas pojūtis, lyg būtų atsiskyrusi nuo kūno, ir žodžius tartų kitas žmogus.

– Chavjeras – tavo sūnus, – pakartojo Soledada ir pradėjo staugti kaip sužeistas žvėris.

Sofija pakilo ir stovėjo prie lango, žvelgdama į sutemų gaubiamas pampas.

– Chavjeras – Santigitas? – paklausė ji nenorėdama tikėti. Ant stiklo ji matė jo mažytes rankytes ir kojytes, nedidukę nosytę, kurią per mažai bučiavo. Burnoje pajuto sūrumą. Matė, kaip jos atvaizdas veidrodyje persikreipė iš skausmo, paskui akis aptemdė migla ir ji visiškai nieko nebegalėjo įžiūrėti.

– Apie tai žinome tik senjoras Pakas ir aš – ir, žinoma, Antonijus. Jis nenorėjo, kad senjora Ana žinotų. Bet tu turi šitą teisę. Tu jo motina. Jei nori pasakyti Chavjerui, negaliu tavęs sulaikyti. Gal jis turėtų žinoti, kas jo tikrieji tėvai. Kad jis – Solanasas.

Keturiasdešimt septintas skyrius

Sofija išbėgo į parką, palikusi Soledadą vieną, staugiančią jos miegamajame. Buvo beveik tamsu. Nežinojo, ką jam pasakys, bet turėjo jį pamatyti, turėjo jam pasakyti. Juk ar ne kiekvieno vaiko teisė žinoti, kas jį išnešiojo? Mintyse regėjo save, apkabinančią jį ir traukiančią į save jo kūno kvapą. „Sūnau, tu esi Santigitas, sūnus, kurį maniau praradusi, sūnus, kurio nesitikėjau pamatysianti.“ Ašaros liovėsi riedėjusios ir Sofiją apėmė keistas būties lengvumas. Jis svaigino.

Artėdama prie trobelių ji įžvelgė raudonas laužo liepsnas. Ją pasiekė gitaros skambėjimas, paskui – dainuojantys balsai, jai artėjant jie vis garsėjo. Sofija sunerimo pamačiusi aplink laužą sėdintį būrį kvatojančių ir geriančių gaučų, šokinėjančios liepsnos apšvietė rudus jų veidus. Ji staiga sustojo ir pasislėpė už medžio, kad galėtų juos stebėti. Jie jos nematė. Ji įtempė žvilgsnį stengdamasi tarp veidų įžiūrėti sūnų. Paskui jį pamatė. Jis sėdėjo tarp Pablo ir kito vyro, kurio neatpažino, pakiliai dainuodamas drauge su kitais. Kartais nusišypsodavo, mirgančioje šviesoje blykstelėdavo balti dantys. Ji negalėjo pakankamai gerai įsižiūrėti, į ką jis panašesnis – į ją ar į Santį, ir neįstengė prisiminti jo bruožų iš tų kelių kartų, kai juodu buvo susitikę. Nusivylusi prisimerkė mėgindama įsižiūrėti geriau.

Staiga liekna moteris pravėrė namo duris ir priėjo prie vyrų, nešina padėklu su valgiais. Sofija išvydo jai prie kojų šokinėjantį liesą šunį. Krustelėjo norėdama geriau įsižiūrėti, ir šuo tikriausiai pajuto tarp medžių žmogų, nes ėmė amsėti. Pakėlęs į viršų stačią uodegą, pasirengęs pulti it šernas atskuodė prie jos. Moteris pažvelgė ton pusėn, kur stovėjo Sofija. Kažką pasakė vyrams, ir pora jų pašoko pastvėrę už facones. Sofijai nebeliko nieko kito, tik išlįsti iš slėptuvės. Susigėdusi, kad buvo užklupta, ji išėjo iš už medžių priedangos. Matė, kaip visi surimtėjo: gitara buvo padėta į šalį, vyrai nustojo dainuoti.

Chavjeras, jau atsistojęs, patraukė ranką nuo peilio ir atžingsniavo prie jos.

– Labas vakaras, senjora Sofija. Ar jums nieko neatsitiko? Gal ko nors reikia? – mandagiai paklausė jis smalsiai raukdamas kaktą.

Ji žiūrėjo į jį, ateinantį dideliais žingsniais. Aukštas, geros laikysenos, plačiapetis kaip tėvas. Net ir ėjo panašiai kaip Santis, kelius lenkdamas į išorę, bet juk visą gyvenimą praleido ant arklio, tad nė kiek nenuostabu. Jam priartėjus pastebėjo, kad jo plaukai tamsūs, kaip jos. Jis stovėjo priešais laukdamas, kol ji prabils. Sofija jau buvo besakanti, kad yra jo motina, bet žodžiai užstrigo gerklėje. Užsidegimas išblėso. Ji pažvelgė į nedidelį pulkelį jam už nugaros, į jo draugus gaučus, ir suvokė, kad čia jis laimingas. Laimingas nežinodamas. Jis turi kažin ką, kas prieš daugybę metų išsprūdo jai iš rankų, – bendrumo jausmą. Jo vieta buvo čia, Santa Katalinoje. Kaip ironiška, kad jis čia labiau savas nei ji, ir daug labiau savas, nei buvo jos motina. Ji liūdnai suvokė, kad būtų žiauru ir savanaudiška sudaužyti viską, kuo tikėdamas jis užaugo. Ji prarijo nepasakytus žodžius ir blausiai nusišypsojo.

– Dažnai ateidavau čia vaikystėje, kai Chosė dar buvo gyvas, – tarė ji mėgindama užmegzti pokalbį.

– Mama man sakė, kad ilgai čia nebuvote, senjora Sofija, – tarė jis.

– Taip, nebuvau. Nė nenutuoki, kaip man viso to trūko.

– Ar tiesa, kad Anglijoje visą laiką lyja? – paklausė jis ir droviai nusišypsojo.

– Ne taip labai, kaip galima įsivaizduoti. Kai kurios dienos būna giedros ir vaiskios kaip čia, – atsakė ji vildamasi, kad jis nepastebės, kaip atidžiai ji tyrinėja jo bruožus.

– Niekada nebuvau išvykęs iš Santa Katalinos, – tarė jis.

– Na, tavimi dėta, niekur ir nevažiuočiau. Buvau įvairiose pasaulio vietose ir galiu pasakyti, kad už Santa Kataliną niekur nėra gražiau.

– Ar ilgai pabūsite? Mama viliasi, kad pasiliksite.

– Nežinau, Chavjerai, – papurtė galvą ji. – Tavo mama – sentimentali moteriškė!

– Žinau, – nusijuokė jis.

– Guldau galvą, ji tau buvo gera mama.

– Tikrai.

– Ir man ji buvo gera, kai buvau vaikas. Mano nusikaltimų bendrininkė.

Po kurio laiko Sofija suprato, kad jis nori grįžti pas draugus. Juk, šiaip ar taip, ji – tik šeimininko duktė, jie gyvena skirtinguose pasauliuose. Jis niekuomet nesikalbės su ja kaip lygus. Įtikti jai – jo darbas.

Ji stebėjo jį nueinantį, paskui pasuko pro medžius namų link. Jis tikrai buvo jos sūnus. Nors tamsoje jai nepavyko įžiūrėti jo akių spalvos, įsivaizdavo, kad jos rudos. Jei būtų žalios kaip tėvo, būtų jau pastebėjusi, manė ji. Savo išvaizda jis niekuo neišsiskyrė. Gražus, bet užaugintas kaip gaučas. Jį suformavo aplinka. Ne, jam pasakyti būtų buvę neteisinga.

Kai sugrįžo į savo kambarį, jame tebesėdėjo Soledada. Sėdėjo susikūprinusi ir sugniuždyta, rankas suspaudusi sterblėje. Jai įėjus, Soledada sumirksėjo pakėlusi akis, pažvelgė žvilgsniu žmogaus, iš kurio atimta visa gyvenimo prasmė. Akys paraudusios nuo ašarų ir apsiblaususios nuo sielvarto. Sofija taip pat jautėsi kažko netekusi. Bet pamačius Soledadą tokios būklės, jos sprendimas sutvirtėjo. Ji pasielgė teisingai.

Sofijai papasakojus, kad neįstengusi atskleisti jam paslapties, Soledados veidas nušvito ir sulinkę pečiai su palengvėjimu atsipalaidavo. Ji vėl pravirko, bet šįkart liejosi laimės ašaros. Ji glaudė Sofiją prie krūtinės, vis dėkodama už sugrąžintą sūnų. Pasakojo: nebūta nė dienos, kad ji sau neprimintų, jog Chavjeras jai nepriklauso, kad ji esanti tik globėja, auginanti jį kaip sugebanti, kol sugrįš tikroji motina ir jį pasiims. Bet Sofija liūdnai atsakė, kad jis – Soledados sūnus. Nesvarbu, kas jį pagimdė.

– Soledada, Chavjeras net atrodo kaip tu, – tarė ji, sėsdama šalia jos ant lovos ir leisdama senai draugei raminamai apglėbti jos pečius.

– Nežinau, senjorita Sofija, bet jis – dailus berniukas, tas tiesa, – tarė ji slopindama išdidų šypsnį, suprasdama, kad šiame kambarėlyje jos išdidumui nėra vietos.

– Kaip tai nutiko? – smalsiai paklausė Sofija. – Kaip niekas nepastebėjo, kad pas judu su Antonijumi staiga iš nežinia kur atsirado vaikelis?

– Na, senjoras Pakas atėjo į mūsų namus. Jis mums pasakė, kad esame tinkamiausi žmonės prižiūrėti tavo kūdikį, nes mudvi visuomet buvome labai artimos. Prisimeni, aš tave auginau, kai buvai mažytė?

Sofija linktelėjo. Ji galvojo apie Dominiką ir Antuaną, rezgančius planą išsiųsti Santigitą į Argentiną. Ji ant jų nepyko; tiesą sakant, jie jam suteikė pačius geriausius namus. Jis rado namus, kurių neteko ji. Ironiška, karčiai nusišypsojo Sofija.

– Ką jis tau sakė?

– Pasakė mums, kad kada nors tu grįši, bet pati negali prižiūrėti kūdikio. Senjorita Sofija, aš nieko neklausinėjau, nesmalsavau. Patikėjau jo žodžiais ir pasistengiau kuo geriau išauklėti Chavjerą, kaip tu būtum norėjusi. – Soledada šnirpštelėjo ir jos balsas sudrebėjo.

– Žinau. Aš tavęs nekaltinu. Man tik reikia žinoti, ir tiek, – tyliai tarė Sofija raminamai spustelėdama Soledadą lipnia ranka. Soledada giliai atsikvėpė ir pasakojo toliau.

– Tad mes sukurpėme istoriją apie mirusią Antonijaus dukterėčią, kuri testamentu nurodžiusi Antonijui rūpintis jos kūdikiu. Niekas nesuabejojo – tokie dalykai nuolat nutinka. Visi dėl mūsų nesitvėrė džiaugsmu. Mudu trisdešimt metų troškome kūdikio. Dievas mūsų pasigailėjo. – Jos balsas virto šnabždesiu, putliu skruostu nuriedėjo didelė ašara. – Paskui, po savaitės, vidury nakties į mūsų namus atvažiavo senjoras Pakas su mažuoju Chavjeru, suvystytu į musliną. Jis buvo gražutis. Kaip kūdikėlis Jėzus, didelių rudų kaip tavo akių ir švelniai rusvos odos. Pamilau vos jį pamačiusi ir dėkojau Dievui už Jo dovaną. Tai buvo stebuklas. Stebuklas.

– Be tavęs ir Antonijaus, mano tėvas vienintelis žinojo, tiesa?

– Taip.

– Tai kaip jis su juo elgėsi? Ar jam buvo sunku?

– Nežinau, senjorita Sofija, bet jis visuomet būdavo labai geras Chavjerui. Vaikas jį sekiodavo po sodybą kaip šuniukas. Jie puikiai sutarė. Bet Chavjeras visada buvo gaučas. Su mumis jautėsi laimingesnis nei su jūsų šeima. Jo vieta buvo ne didžiuosiuose namuose, ten jis blogai jausdavosi. Tad jam augant jie savaime atitolo. Bet, kaip jau sakiau, senjoras Pakas visuomet buvo labai geras Chavjerui.

– Koks jis buvo vaikas? – išdrįso paklausti Sofija, nors žinojo būsiant skaudu klausytis, ko ji neteko.

– Jis buvo šelmis. Permainingo būdo kaip tu ir talentingas kaip senjoras Santjagas. Jam viskas sekdavosi geriausiai. Geriausias ant žirgo, geriausias prie mokslų.

– Aš prie mokslų niekuomet nebuvau geriausia, – tarė Sofija. – Tą jis paveldėjo ne iš manęs.

– Bet, senjora Sofija, jis yra pats savimi, – nuoširdžiai pridūrė Soledada.

– Žinau – mačiau. Vyliausi, kad atrodys kaip aš, šlubčios kaip Santis. Tikėjausi, kad turės to pasitikėjimo savimi, tą Solanasų išraišką. Supranti, ką noriu pasakyti? Bet jis yra visiškai savitas. Man jis svetimas, ir vis dėlto devynis mėnesius jį nešiojau ir pagimdžiau į šį pasaulį. Paskui palikau, – tarė ji. Jos balsas nutilo. – Dabar bent nebekankins nežinia, kas jam nutiko. Džiaugiuosi, kad turi tave, Soledada, kad tu jo motina. Nes tu buvai ir mano motina. – Tada ji pravirko prigludusi prie tarnaitės krūtinės. Raudojo dėl to, ką prarado, ir dėl to, ką surado, ir nežinojo, dėl ko rauda labiau.

Tą naktį ji beveik nemiegojo. Sapnus regėjo ir nemiegodama, ir nugrimzdusi į negilų snaudulį. Sapnavo besimylinti su Sančiu, žiūrinti jam į veidą, staiga jis virto Chavjero veidu. Pabudo apimta panikos, uždegė šviesą ir laukė, kol nurims pašėlusiai plakanti širdis. Jautėsi labai vieniša. Troško papasakoti Sančiui apie Chavjerą, bet žinojo, kokią padarytų žalą. Svarstė, kodėl Dominika niekada jai to nepasakė. Klausė savęs, kaip viskas būtų susiklostę, jeigu jai būtų pavykę tąkart su ja pasikalbėti, kai suniurusi namų šeimininkė pranešė, kad jie išvykę į užsienį.

Iš pradžių ji bijojo pasakyti Dominikai ir Antuanui, kad apsigalvojusi, nes negalėjo prisipažinti suklydusi. Jie ją perspėjo, ji neklausė. Jei anksčiau būtų prabilusi, kad gailisi, gal jie būtų pasakę, kur jis yra. Gal ji būtų grįžusi gyventi į Argentiną. Gal net būtų sukūrusi ateitį su Sančiu, kas žino. Bent jau tikrai žinojo viena: tėvas taip pasielgė iš meilės, ir ji buvo už tai dėkinga. Jis surado Santigitui gerus namus, mylinčią šeimą. Tikriausiai tikėjosi, kad galų gale ji grįš namo. Žinoma, dabar jau per vėlu. Viskam per vėlu.

Keturiasdešimt aštuntas skyrius

1997 m. lapkričio 11 d., antradienis

Kitą rytą, šiek tiek laiko praleidusi su Marija, Sofija nuėjo aplankyti senelio O’Dvajerio kapo. Padėjo gėlių prie antkapio, apaugusio žaliomis samanomis ir apkerpėjusio. Tikriausiai čia nedažnai apsilankoma, nes kapas atrodė neprižiūrėtas daugybę metų. Ranka perbraukė akmenyje iškaltus žodžius ir pagalvojo, kiek nedaug jai beliko Santa Katalinoje. Beveik girdėjo iš kapo ataidintį senelio balsą, sakantį, kad gyvenimas – tai pratybų aikštė, jame neturi būti lengva, jis skirtas mokytis. Išties griežta mokykla.

Kai Sofija jau ketino eiti, iš už medžių pasirodė vaiduokliška mamos figūra: baltos laisvai krintančios kelnės, šiugždantys balti marškiniai. Plaukai vilnijo ir gaubė pečius minkštomis rūdžių spalvos garbanomis. Ji atrodė pasenusi.

– Ar kartais ateini pasikalbėti su seneliu? – mamai artinantis angliškai paklausė Sofija. Laikydama rankas kišenėse Ana lėtai priėjo ir atsistojo vėjų nugairinto eukalipto šešėlyje. Medis saugojo kapą nuo stichijų.

– Atvirai kalbant, ne. Anksčiau ateidavau, – tarė ji ir liūdnai nusišypsojo. – Tikriausiai pasakysi, kad turėčiau prižiūrėti jo kapą.

– Ne, visai ne, – atsakė Sofija. – Seneliui patiko laukinė ir natūrali gamta, tiesa?

– Jam patiks tavo gėlės, – tarė ji ir nevikriai pasilenkusi pakėlė jas pauostyti.

– Ne, nepatiks, – nusijuokė Sofija. – Jis net nepastebės!

– Nežinau. Jis visuomet kuo nors nustebindavo, – tarė Ana prikišdama nosį prie gėlių, paskui vėl padėjo jas prie antkapio. – Nors gėlės jam per daug nerūpėjo, – pridūrė prisiminusi, kaip sodo žirklėmis jis karpydavo jų galvutes.

– Ilgiesi jo? – nedrąsiai paklausė Sofija.

– Taip. Ilgiuosi. – Ji atsiduso ir giliai atsikvėpė. Žvelgdama į dukterį kiek patylėjo, lyg galvodama, kaip būtų geriausia kai ką pasakyti. Stovėjo rankas susikišusi į kišenes, kiek susigūžusi, nes buvo šalta. – Sofija, aš gailiuosi dėl daugelio dalykų. Vienas jų – kad netekau savo šeimos, – dvejodama tarė ji.

– Bet senelis gyveno čia.

– Ne, kalbu ne apie tą laiką. Noriu pasakyti… – Ji rankomis įsisprendė į klubus ir papurtė galvą. – Ne, aš gailiuosi, kad nuo jų pabėgau.

Sofija pastebėjo, kad motinai sunku žiūrėti jai į akis.

– Tu nuo jų pabėgai? – nustebusi paklausė. Apie mamos santuoką niekuomet nebuvo pagalvojusi tokiu požiūriu. – Kodėl?

– Nes tikriausiai norėjau geresnio gyvenimo, nei jie man suteikė. Buvau savanaudė ir išpaikinta. Maniau, esu verta geresnės ateities. Žinai, keista: sendamas manai, kad laikui bėgant skausmas ir nuoskauda išnyks, bet laikas čia niekuo dėtas. Dabar jaučiuosi lygiai taip pat kaip prieš keturiasdešimt metų. Pasikeitė tik išorė.

– Kada pradėjai gailėtis?

– Tau gimus labai greitai atvyko manęs aplankyti tėvai.

– Taip, prisimenu, man pasakojai.

– Na, tuomet suvokiau, kad gyvendami atskirai žmonės nutolsta. Aš nutolau nuo savo šeimos. Nemanau, kad mano tėvai su tuo susitaikė. Paskui pamačiau tave darant tas pačias klaidas kaip ir aš. Baisiausiai norėjau tave sulaikyti. Ir štai, tu pabėgai nuo savo šeimos, o aš maniau, kad tu visai kaip tavo tėvas!

– Ak, mama, nenorėjau taip ilgam išvažiuoti, – ašarodama paprieštaravo Sofija. Kaip jai paaiškinti, kas nutiko, kaip ji jautėsi? Kaip priversti mamą suprasti?

– Žinau, kad nenorėjai, mergyt, tai vis tas prakeiktas tavo išdidumas. Ir mano!

– Tikriausiai mudvi nė viena ne geresnė už kitą, tiesa?

– Gailiuosi, kad elgiausi su tavimi taip griežtai.

– Mama, tau visai nereikia šito sakyti, – pertraukė ją Sofija sutrikusi, kad mama apnuogina savo sielą. – Juk čia ne išpažintis.

– Ne, aš noriu. Matai, mudvi tiesiog nesuprantame viena kitos. Bet tai nėra priežastis nebūti draugėmis. Gal prisėskime? – pasiūlė ji.

Sofija atsisėdo ant sausos žolės priešais mamą ir pagalvojo: kaip gerai, kad senelis O’Dvajeris dalyvauja šiame pokalbyje.

– Tekėdama už tavo tėvo maniau, kad bus lengva pradėti naują gyvenimą gražioje šalyje su vyru, kurį myliu. Bet klydau. Visai nebuvo taip paprasta, ir aš, matyt, buvau pikčiausia savo priešė. Dabar tą suprantu. Ko gero, sendamas žmogus įgyja truputį išminties; tampa išmintingas po laiko. Tai šis tas, ko mane išmokė tėvas. Jis buvo teisus dėl daugelio dalykų, bet aš nesiklausiau jo. Ir gailiuosi.

Ana nutilo ir papurtė galvą. Ji buvo apsisprendusi susitaikyti su dukra ir negalėjo leisti sau suklupti. Ji giliai atsikvėpė ir už ausies užkišo ant akių užkritusius plaukus.

– Ak, Sofija, nesitikiu, kad suprasi. Žmogus nesupranta net savo paties jausmų nei iš kur jie kyla, o ką jau kalbėti apie mėginimą suprasti kito jausmus. Bet aš tiesiog čia nepritapau. Per visą tą laiką. Mėginau, bet tiesiog nebuvau sukurta šitam žirgų ir romaniško karšto temperamento gyvenimui. Paaiškėjo, kad žmonės čia labai neatlaidūs; kad ir kiek stengiausi prisitaikyti, man nepavyko. Nenorėjau sau pripažinti, kad ilgiuosi žalių Glengarifo kalvų, niūraus tetos Dorotės veido ir savo mielos brangios mamos, kurią aš, na, palikau.

Anos balsas užsikirto, bet ji prisivertė kalbėti toliau. Jos akys buvo įsmeigtos kažkur į tolį, ir Sofija juto, kad šis monologas skirtas ne tik dukteriai, bet ir sau.

– Viliuosi, mama danguje man atleis, – pridūrė ji tyliai, žvelgdama į dangų.

Sofija sėdėjo išpūtusi akis, bijodama užsimerkti, kad nedingtų ši akimirka. Anksčiau niekuomet negirdėjo mamos taip kalbant. Jei Sofijai augant ji būtų buvusi tokia atvira, gal jos būtų buvusios tikros draugės. Paskui Ana nustebino net pati save.

– Aš pavydėjau tau, Sofija, – prisipažino ji. Prisipažinimas buvo kuo nuoširdžiausias, ir Sofija pajuto gerklėje gniužulą.

– Pavydėjai? – sugargė ji.

– Nes žiūrint į tave atrodė, kad viskas labai lengva. Norėjau pakirpti tau sparnus ir neleisti skraidyti, nes aš to nepajėgiau, – tarė ji kimiu balsu.

– Bet, mama, aš troškau, kad mane pastebėtum, dėl to elgiausi bjauriai. Tu visuomet matydavai tik brolius, – tarė Sofija, bet balsas nuskambėjo beveik kaip riksmas.

– Žinau. Neįstengiau užmegzti su tavimi ryšio. Bandžiau.

– Aš taip norėjau, kad būtum mano draugė. Stebėdavau Mariją su Čikita ir troškau, kad mūsų santykiai būtų tokie. Bet mudvi niekada nesuartėjome. Kai išvažiavau gyventi į Londoną, norėjau tave įskaudinti. Jus abu. Žinojau, kad jei negrįšiu namo, judu liūdėsite. Norėjau, kad manęs ilgėtumėtės. Norėjau, kad suvoktumėte, kaip labai mane mylite. – Tariant žodį „mylite“ Sofijos balsas užlūžo. Ji nebeįstengė kalbėti.

– Sofija, eikš čia. Leisk man pasakyti, kaip labai tave myliu. Kaip labai gailiuosi dėl praeities ir suprantu, kad šis kartas gal paskutinis, kai galiu su tavimi susitaikyti.

Sofija persėdo arčiau motinos ir atsidūrusi šalia leido Anai ją apglėbti, veidu prisiglausti prie jos. Ant savo skruosto Sofija pajuto mamos ašaras.

– Aš myliu tave, Sofija. Tu mano duktė. – Ji liūdnai nusijuokė. – Kaip galėjau tavęs nemylėti?

– Ir aš tave myliu, mama, – sušniurkštė ji.

– Žinai, didžiausias krikščionybės mokymas yra atleisti. Tad mudvi su tavimi turime išmokti atleisti.

– Pamėginsiu, – atsakė Sofija. – O tu irgi turi pamėginti atleisti tėčiui, – išdrįso pridurti.

– Pakui?

– Tėčiui, – pakartojo ji.

Ana prisitraukė dukterį arčiau ir atsiduso.

– Sofija, tu teisi. Pamėginsiu ir jam atleisti.

Vėliau tądien Sofija išjojo pasijodinėti su Sančiu ir Fernandu. Ji galvojo apie tai, ką pasakė motina. Dairydamasi po Santa Kataliną pradėjo suvokti Anos vienišumą, nes palengva Sofija ėmė suprasti ir pati jau esanti čia ne sava. Kaip ironiška, kad mamos pavydas, jog Santa Katalina yra Sofijos namai, buvo jos dygumo priežastis; dabar pačios Sofijos vienišumas padėjo jai geriau suprasti mamą.

Sofija ramiai žiūrėjo, kaip Santis įsakinėja Chavjerui. Jam Chavjeras buvo kaip ir Pablas – tarnas, ir tiek. Santis buvo geras, bet griežtas, kaip visi kiti jos šeimos nariai. Fernandas elgėsi kiek šiurkščiai, kaip ir jo tėvas Migelis; jiems tai buvo būdinga. Iš kur jie galėjo žinoti, kad Chavjeras – jų kūno ir kraujo? Kai Chavjeras pabalnojo jai ponį ir privedė, kad ji galėtų atsisėsti, ji jam nusišypsojo; jis atsakė šypsena. Bet jai šypsojosi taip pat švelniai kaip ir kitiems jos šeimos nariams, gal net mažiau, nes jos beveik nepažinojo. Jis nematė, kad savo gymiu primena ją, savo šypsniu ir eigastimi atkartoja Santį; nebuvo to sąmoningai nesuvokiamo ryšio, jungiančio juos visus tris. Kadaise ji svajodavo, kad jo prigimtis leis jam įžvelgti savo kilmę, bet ta svajonė tebuvo tik romantiškas noras. Jis užaugo panašesnis į Soledadą ir Antonijų. Kaip jis atrodytų, jei būtų užaugęs su ja ir Sančiu, spėliojo ji. Niekada to nesužinos.

– Ką šiandien veikei? – vėliau tą vakarą paklausė Marija, kai po vakarienės jiedvi su Sofija liko vienos terasoje. Marija atrodė geriau ir įstengė valgyti su visais prie stalo po žvaigždėmis. Drėgmė buvo nepakeliama. Visi juto už horizonto kylančią audrą.

– Aplankiau senelio kapą, – atsakė Sofija. Marija nusišypsojo jai tamsoje. Staiga Sofija pasigailėjo priminusi pusseserei mirtį. – Kaip tu jautiesi? – pridūrė pakeisdama pokalbio temą.

– Tiesą sakant, geriau. Pirmą kartą nesijaučiu ligonė. Vėl jaučiuosi gerai. Gal padėjo jūsų žvakelės, – tarė ji, turėdama omenyje jų apsilankymą anądien bažnyčioje.

– Būtų puiku. Mes labai karštai meldėmės, – viltingai atsakė Sofija. Kurį laiką abi sėdėjo tylėdamos. Sofija suvokė, kad kiti leido joms pasišnekėti vienoms. Buvo dėkinga už šią intymią valandėlę su drauge.

– Sofija, ką ketini daryti? – atsargiai paklausė Marija.

– Ką turi omenyje? – dėdamasi naivi paklausė ji. Bet Marija permatė ją kiaurai, kaip ir Santis.

– Pati žinai. Galų gale turėsi grįžti namo.

Sofija sunkiai suvaldė jaudulį.

– Žinau. Bet dabar negaliu apie tai galvoti.

– Reikės pagalvoti. Turi vyrą ir dvi dukreles. Nejau jų nemyli?

– Tikrai myliu. Labai jas myliu. Tiesiog jie baisiai toli.

– Santis taip pat turi vaikų bei žmoną ir juos labai myli.

– Ne taip, kaip myli mane, – ėmė gintis ji.

– Bet jis negali būti su tavimi. Nejau nesupranti? Tai neįmanoma.

Sofija žinojo, kad ji teisi, bet nenorėjo pažvelgti tiesai į akis. Viskas buvo puiku. Juodu laimingi kartu; ji stačiai negalėjo įsivaizduoti, kad viskas baigsis.

Marija paėmė jos ranką ir tvirtai suspaudė.

– Sofija, – toliau kalbėjo ji, – šią akimirką viskas labai gerai. Abu gyvenate svajonių pasaulyje. Bet ką judu darysite, kai aš išeisiu? Sančiui reikės grįžti į Buenos Aires, jis turi verslą. Viskas sugrįš į savo vėžes, o kur dėsies tu? Ko jūs norite – kartu pabėgti? Palikti šeimas?

– Ne! Taip! Nežinau, – sutrikusi atsakė ji.

– Sofija, sutinku, kartu jums gerai, bet dabar jau vėlu. Myliu brolį; atiduočiau viską, kad abu būtumėt laimingi. Bet negalite griauti aplinkiniams gyvenimo. Negalėtum vėliau pažvelgti į save veidrodyje. Negerbtum žmogaus, šitaip palikusio savo vaikus. Ar tikrai gali susikurti laimę ant kitų žmonių sielvarto?

– Aš jį myliu, Marija. Man niekas daugiau nesvarbu. Pabundu su juo mintyse ir užmiegu apie jį svajodama. Aš juo kvėpuoju. Turiu būti su juo. Tiesiog nenorėčiau be jo gyventi. Prieš daugybę metų jį palikusi taip kentėjau, kad nebeįstengsiu to ištverti!

– Elkis, kaip išmanai, – geranoriškai nusileido Marija. – Tik pagalvok, ką pasakiau.

Sofija apkabino draugę, tokią trapią ir kartu tokią narsią. Ją užplūdo didžiulė meilė. Kai jiedvi išsiskyrė, iš dangaus krito pirmieji lietaus lašai.

Keturiasdešimt devintas skyrius

1997 m. lapkričio 12 d., trečiadienis

Griaustinis riaumojo kaip įniršęs liūtas, besiblaškantis danguje. Sofija norėjo bėgti į Sančio namus ir susiriesti jo glėbyje. Liūtis plačiais kirčiais daužė jos langą, piktai barškino stiklą. Ji stovėjo tamsoje ir žvelgė laukan. Tebebuvo labai karšta. Retkarčiais blykstelintis žaibas apšviesdavo kambarį šiurpia sidabrine šviesa. Ji nebijojo, tik buvo liūdna.

Marijos žodžiai sukosi galvoje ir Sofija negalėjo nuo jų išsivaduoti. Ar iš tiesų jai ir Sančiui neįmanoma būti drauge? Bandė užmigti, bet griaustinis atkartojo galvoje kilusią sumaištį ir ji sielvartaudama blaškėsi. Pagaliau išslinko į lietų ir atsistojo po smarkia liūtimi. Nesirūpino, kad peršlaps; tiesą sakant, džiaugėsi lietumi, nes naktis buvo drėgna ir lipni. Ji džiaugėsi tamsos teikiama ramybe, tamsa visuomet ją keistai viliodavo. Ji jai pasidavė. Žingsniuodama po kiemelį Sofija atsidavė saldžiam vienatvės liūdesiui. Ji myli Santį, bet ar myli taip, kad galėtų paleisti?

Po lempele, vėjo siūbuojama virš durų, ji dirstelėjo į laikroduką. Trečia valanda nakties. Nors buvo karšta, ji pajuto per kūną pereinant virpulį. Staiga ją apėmė panika. Visa savo esybe ji pajuto siaubingą grėsmę. Kažkas negerai, ji tuo neabejojo.

Pasijuto per lietų ir vėją bėganti į Čikitos namus. Nežinojo, ką darys, kai ten atsidurs. Tiesiog bėgo. Vanduo pliaupė jos veidu ir visiškai permerkė naktinukus, jie lipo prie kūno it piktžolės. Kas kartą sudundėjus griaustiniui ji imdavo bėgti greičiau, žaibuojant liuoksėjo per žolę. Pasiekusi namus ėmė daužyti duris. Kai pasirodė susiraukšlėjęs ir sunerimęs Migelio veidas, ji krito jam į glėbį.

– Kažkas negerai! – gaudydama kvapą sušuko ji. Sutrikęs jis pažvelgė į ją, bet jam nespėjus nieko pasakyti ji prasiveržė pro jį. Iš kažkur išdygo Santis, ir staiga nubudo visas namas. Kai įėjo į Marijos kambarį, jos nuogąstavimai pasitvirtino. Marija buvo mirusi.

Sofija nerado paguodos. Migelis ir Čikita laikėsi įsitvėrę vienas kito, lyg nuo to priklausytų jų gyvybė. Pančitas ir Fernandas sėdėjo susmukę kėdėse ir verkė. Santis klūpojo ant grindų prie Marijos lovos ir glostė jos ranką; jo susitaikęs veidas buvo papilkėjęs. Eduardas, visą laiką buvęs šalia jos, lyg transo apimtas žvelgė pro langą. Sofija tik stovėjo, o aplink dužo jos svajonės.

Ji paskutinį kartą pažvelgė į savo draugę. Mirusi Marija buvo dar gražesnė nei gyva. Oda atrodė kaip porcelianas, veide tvyrojo ramybė. Iškankintas jos kūnas gulėjo ramus ir apsunkęs, ir Sofija labai aiškiai suvokė, kad jis tėra kiautas, tuščias būstas, kuriame Marijos gyventa, bet dabar ji iš jo išsilaisvino. Sofija džiaugėsi, kad pagaliau Marija išsivadavo iš skausmo. Žinojo, kad yra kita plotmė, kur jos negali pasiekti kančia ir liga, bet kaipgi jie visi?

Migelis pabučiavo dukters kaktą ir išėjo su Čikita, Fernandu bei Pančitu, palikę Eduardą vieną su žmona. Papilkėjusiu iš sielvarto veidu Santis priėjo prie Sofijos. Prisitraukė ją į glėbį ir išsivedė į koridorių, kur abu pasidavė širdgėlai. Ilgai verkė tylomis, paskui jis suėmė jos veidą rankomis ir nykščiais nubraukė ašaras. Jo akys prisipildė švelnumo.

– Ką dabar mudu darysime? – sukuždėjo ji susitvardžiusi tiek, kad įstengtų kalbėti.

Jis papurtė galvą ir sunkiai atsiduso.

– Nežinau, Čiofi. Tiesiog nežinau.

Bet ji žinojo. Marija buvo teisi.

Paskui įvykiai plaukė lyg migloje. Laidotuvės buvo nedidelės, orios, per jas Santis ir Sofija vos apsikeitė žvilgsniais. Su Eduardo ir Marijos vaikais grįžo ir Klaudija su savaisiais. Juoko nesigirdėjo. Lietaus debesys išsisklaidė, bet saulės šviesa nepradžiugino nė vienos širdies.

Sofija su tėvais sėdėjo nepatogiuose bažnyčios suoluose, o tėvas Chuanas sakė sklandų pamokslą, jaudinantį visus iki ašarų. Ašaros liejosi upeliais. Ji pastebėjo, kad tėvai laikosi už rankų ir kartą ar du apsikeitė švelniais žvilgsniais. Jų užuojauta sujaudino Sofiją; ji vylėsi, kad netekę Marijos juodu gal vėl surado vienas kitą. Atsisveikinant su jauna moterimi, kuri dar turėjo tiek daug dėl ko gyventi, visus slėgė sunkumas. Sofija vos įstengė žiūrėti į Marijos šeimą; ją kamavo neapsakomas liūdesys. Jos vaikai net nespėjo atsisveikinti.

Marija buvo palaidota nedideliame šeimai priklausančiame kapų rūsyje, šalia senelių ir kitų anksčiau mirusių giminaičių. Sofija padėjo gėlių ir sukalbėjo trumpą maldelę. Kadaise į šį kapų rūsį ji būtų žiūrėjusi kaip į savo pačios paskutinę poilsio vietą, bet dabar suvokė, kad bus palaidota toli nuo čia ir į jos laidotuves susirinks kiti žmonės.

Žiūrėdama į Sofiją Klaudija sumirksėjo pro ašaras, ir ji žinojo, ką ši galvoja. Viskas baigėsi. Dabar jai nebėra priežasties pasilikti.

Ji apkabino Čikitą ir padėkojo už atsiųstą laišką.

– Džiaugiuosi, kad mane suradai. Gerai, kad atvažiavau, – nuoširdžiai tarė ji.

– Sofija, ir aš džiaugiuosi, kad atvažiavai, – atsakė ši. – Bet aš tau nesiunčiau jokio laiško.

Jei ne Čikita, tai kas tada atsiuntė laišką?

Jiems einant prie automobilių, privažiavo taksi ir iš jo išlipo vyras, kurį Sofija pažino. Tai buvo jos brolis Agustinas. Jis nudrožė tiesiai prie Čikitos ir Migelio, apkabino juos abu ir pasakė liūdįs, kad iš jų atimta Marija.

– Bet aš sugrįžau, – gyvai tarė jis Pakui ir Anai. – Palikau Marijaną ir vaikus. Grįžau namo.

Pamatęs Sofiją mandagiai lyg prašalaitis pasisveikino. Tik tuomet Sofija suvokė, kiek daug iš jos atėmė tie ilgi metai. Jie pakeitė ją. Jos vieta nebe čia.

Grįžusi į Santa Kataliną ji paskambino Deividui.

– Deividai, ji mirė, – liūdnai tarė ji.

– Brangioji, man labai gaila, – jo balsas buvo kupinas užuojautos.

– Daugiau neturiu čia ką veikti. Grįžtu namo.

– Pranešk, kada leidžiasi tavo lėktuvas, atsivešiu mergaites, – švelniai tarė jis.

– Na, taip, žinoma, atsivežk mergaites.

Staiga ją užplūdo baisus namų ilgesys.

Sofija susidėjo daiktus ir susiruošė ilgai kelionei namo. Santa Katalina netikėtai atitolo ir ėmė rodytis nedraugiška, tarytum norėtų palengvinti Sofijai skausmą, kad tenka ją palikti. Penktą valandą, kai ilgėdami šešėliai artino vėsesnį, gaivesnį vakarą, privažiavo ir po eukaliptais sustojo jos automobilis. Ji stovėjo medžių pavėsyje ir sakė tėvui sudie.

– Viskas įvyko taip staiga. Kada vėl tave pamatysime? – paklausė jis kimiu balsu, mėgindamas paslėpti savo skausmą, bet iš jo veido ji suprato, kad jam labai sunku ją išlydėti.

– Nežinau, tėti. Turi suprasti, kad čia jau nebe mano namai, – atsakė ji tvardydama jausmus. – Turiu vyrą ir dvi mergaites, jie manęs laukia Anglijoje.

– Bet tu net su niekuo neatsisveikinai.

– Neturiu jėgų. Geriau, jei išvažiuosiu tyliai – regis, anksčiau nieko nesu padariusi tyliai! – gan nevykusiai pašmaikštavo ji.

– Sofija, tavo vieta čia, – tarė jis.

– Buvo kadaise. Ir dalelė manęs visuomet liks čia, – atsakė ji ir pastebėjo, kad jo žvilgsnis nukrypo į tolumoje plytinčią polo aikštę.

– Taip, liks. – Jis linktelėjo ir giliai atsiduso.

– Dėkui, tėti, – tarė ji ir palietė jo ranką. Jis atsisuko abejodamas, ar supranta, ką ji bando pasakyti. – Tu suradai mano vaikui namus, – pridūrė ji. – Ironiška, tiesa? Jo vieta tuose namuose, kuriuos aš praradau. – Pako akys suspindėjo, jis žiojosi kažką sakyti. – Žinau, pasielgei teisingai, – skubiai patvirtino ji. – Tik gaila, kad aš negrįžau kartu su juo. Tuomet nebūčiau atitolusi nuo žmonių, kuriuos myliu.

Išgirdęs šiuos žodžius Pakas prisitraukė dukterį į glėbį ir laikė taip tvirtai apkabinęs, kad ji suprato, jog slepia nuo jos savo ašaras.

Tuo metu tarpdury lyg vaiduoklis pasirodė Ana. Pastaroji para po jos akimis paliko tamsius ratilus. Ji atrodė pavargusi ir sugniuždyta.

– Mama! – sušuko nustebusi Sofija. Ji nenoriai išsivadavo iš tėvo glėbio ir virpančia ranka šluostėsi skruostus.

– Norėčiau, kad pasiliktum, – tyliai tarė Ana artėdama prie jos su švelnia veido išraiška. Ji išėjo iš šešėlio į saulę ir ištiesė Sofijai rankas. Sofija jas paėmė.

– Dabar Marija pas Dievą, – tarė Ana.

– Žinau. Su seneliu, – tyliai atsiliepė Sofija.

– Ar mums paskambinsi? – paklausė Ana, ir Sofija pamatė, kad iš žydrų it ledas jos akių plūsta ašaros.

– Taip. Norėčiau, kad kada nors susipažintumėte su mano vaikais.

– Ir aš norėčiau, – atsakė motina. – Tau čia visuomet bus paruoštas kambarys, bet, manau, jau laikas jį sutvarkyti, tiesa?

Sofija linktelėjo jai ir nusišypsojo. Motinos akyse ji įžiūrėjo sąžinės graužatį, tarytum po kūno kiautu ji verktų, bet neįstengtų fiziškai išreikšti savo jausmų. Sofija juto jos kovą su savimi pačia. Instinktyviai ji žengė pirmąjį žingsnį. Apkabinusi prisitraukė jos trapią figūrėlę. Ana nesipriešino. Laikydama motiną apglėbusi Sofija juto iš jos sklindančią šilumą, kokios nebuvo jautusi daugybę metų. Ji prisiminė tuos kelis kartus, kai ją mažytę mama paimdavo į glėbį ir ja džiaugdavosi. Ji kvepėjo taip pat, ir jos kvapas atrakino paskutines Sofijos atminties dureles. Ji juto, kaip lengvėja ir ją išlaisvina sunkumas, susikaupęs dėl taip ilgai jausto apmaudo. Gal, kaip Ana ir sakė, jos abi išmoks atleisti.

– Džiaugiuosi, kad atvažiavai, – nusišypsojo dukteriai Ana, ir staiga Sofija prisiminė laišką. Jei jį parašė ne Čikita, tuomet jį turėjo parašyti mama. Vis dėlto ji norėjo, kad Sofija grįžtų. Svainės vardu tikriausiai parašė bijodama, kad jei pasirašytų pati, duktė gali neatvažiuoti.

– Laišką… parašei tu, tiesa? – paklausė Sofija ir išsiviepė. – Labai sumanu, mamyte!

– Sofija, ir aš moku gudrauti, – subarė dukterį ji. – Oi, palauk minutėlę, dar nevažiuok. Turiu tau kai ką, – tarė ji staiga su jai nebūdingu užsidegimu. – Kai ką, ką seniai turėjai gauti. Palauk, tuoj atnešiu.

Ana dingo tamsiame name. Pakas atkreipė dėmesį į energingus jos žingsnius, priminusius kadaise prarastą Aną Melodiją, bet nebeprisiminė, kada tai buvo, ir jo lūpas suvirpino viltis, kad jis gal vėl ją atras. Sugrįžusi rankose ji laikė raudoną ryšulėlį. Padavė dukteriai, ši smalsiai jį pavartė. Pradėjo plėšti popierių.

– Išvyniosi automobilyje, – primygtinai paprašė Ana, ranka pridengdama ryšulėlį, kad ji nematytų, kas viduje. – Tai kai kas, kas tau primins mus. – Sofija sumirksėjo žiūrėdama į motiną, bet pro akis aptemdžiusį rūką įžvelgė tik dėmę.

Pakas paskutinį kartą apkabino dukterį; jam palengvėjo, kad dabar abu žino dvidešimt trejus metus saugotą paslaptį, nebeliko juos skiriančių paslapčių. Sofija padėkojo jam už Chavjerui suteiktus pačius geriausius namus. Jis priklausė Santa Katalinai.

Sofija taip pat suspaudė jį glėby žinodama, kad praeis daug mėnesių, kol vėl jį apkabins. Ji dar kartelį žvilgtelėjo, kur kadaise buvo jos namai, ir suvokė, kad nors ji pasikeitė ir gyvena savo gyvenimą, šių namų prisiminimas nenublanks jos širdyje kaip tamsiai rudos anų, laimingesnių laikų nuotraukos. Ten bus ir Marija; pro pliumbagius ir kinrožes šypsosis spinduliuojantis jos veidas.

Sofija įsėdo į automobilį ir paskutinįsyk pamojo tėvams, kurie po atšalimo metų pagaliau vėl pažino savo dukterį. Ji nekantriai atplėšė raudoną popierių. Ką mama būtų galėjusi jai nupirkti? Ištraukus juodą odinį diržą su sidabrine sagtimi ir išgraviruotais jos inicialais, migla akyse virto didelėmis, jausmingomis ašaromis.

Kai važiuojant aukštų medžių alėja namas dingo šešėliuose, ji tarė vairuotojui:

– Štai čia, gale, pasukite į kairę. Yra dar viena paskutinė vieta, kurioje norėčiau apsilankyti prieš išvažiuodama.

Ir nukreipė jį prie ombu.

Penkiasdešimtas skyrius

Automobilis, kiek galėjo, dardėjo lauko keliuku. Privažiavus keliuko galą ji paprašė vairuotojo palaukti – likusį kelią nueis pėsčia. Po audros oras dabar buvo atvėsęs, žolė atsigavusi nuo taip reikalingo lietaus. Sunkia širdimi ji traukė takeliu, kuriuo per pastarąsias dienas ėjo tokią daugybę kartų. Jausmų nebeliko, tarytum nervai būtų tiesiog išsijungę ir atsisakę ką nors jausti.

Ji priėjo prie medžio, regėjusio visas jos nelaimes. Jis stūksojo didingas ir išdidus, it brangus senas draugas, niekad neteisiantis, tik stebintis su tyliu supratimu. Ranka meiliai perbraukė per jo kamieną ir prisiminė laimingesnius laikus su Sančiu. Pažvelgusi į laukus ji pamatė tolumoje polą žaidžiančius gaučus, jų įdegusius kūnus, karštyje žaidžiant be marškinių. Chavjeras buvo tarp jų. Negalėjo įžiūrėti, kuris, bet žinojo, kad jis ten. Ten, kur jo vieta.

Netikėtai ji pajuto, kad yra ne viena. Atsigręžė ir pamatė liūdną Sančio veidą. Jis atrodė toks pat nustebęs ją matydamas, kaip ir ji.

– Man pasakė, kad išvažiavai. Nežinojau, kur dėtis, – kankindamasis sušuko jis ir žengė jos apkabinti.

– Nepajėgiau dar kartą su tavimi atsisveikinti. Tiesiog neturėjau jėgų, – sumurmėjo ji jausdama nenugalimą sielvartą.

– Aš tik neseniai tave suradau, – liūdnai tarė jis. – Negaliu leisti tau išvažiuoti.

– Bet juk tai neįmanoma, tiesa? Jei tik…

– Nereikia, – vos ištarė jis. – Jei leisimės „jei tik“ keliu, gyvi sulįsime į žemę. – Jis veidu pasitrynė į jos plaukus, lyg norėdamas pasislėpti nuo neišvengiamybės.

– Tu manęs nemylėtum, jei galėčiau palikti savo vaikus, – liūdnai tarė ji prisiminusi Marijos patarimą. Pagalvojo apie Chavjerą – skausmas, kad prieš daugybę metų jį paliko, tebedraskė jos sąžinę.

– Tik noriu kvėpuoti tuo pačiu oru kaip tu.

– Bet Marija buvo teisi. Mūsų gyvenimai dabar labai skirtingi; abu turime šeimas, kurias mylime. Negalime sugriauti gyvenimo visiems tiems žmonėms.

– Žinau. Bet vis dar mėginu rasti išeitį.

– Išeities nėra. Mano vieta jau ne čia.

– Tavo vieta su manimi. Mes skirti vienas kitam.

– Tai gražus sapnas, miela galimybė, kaip galėjo būti. Bet tai neįmanoma. Žinai, kad neįmanoma.

Jis linktelėjo ir susitaikęs giliai atsiduso.

– Tuomet leisk man įsiminti tavo veidą, kad niekuomet jo nepamirščiau, – iškilmingai tarė jis glostydamas pirštais jai skruostą. Pabučiavo akis, anot jo, „švelnias ir rudas kaip cukrus“, paskui nosį, smilkinius, kaktą, smakrą ir bučiuodamas kalbėjo, kodėl myli kiekvieną šią dalį. Paskui pasiekė lūpas.

– Niekuomet nepamiršiu, ką reiškia tave jausti, Čiofi, nei koks tavo kvapas. – Ir bučiuodamas paragavo jos ašarų sūrumo.

Juodu apsikabino. Žvelgdama į jūros žalumo jo akis Sofija žinojo gyvensianti pačioje slapčiausioje jų gelmėje ir naktį, kai fantazija ir tikrovė susilieja į viena, pasirodysianti jo mylėti. Paskutinį kartą Sofija pabučiavo jį į lūpas ir jiems išsiskyrus dar ilgai jautė jų skonį. Vieną sykį atsigręžė ir pamatė vienišą figūrą, sėdinčią prie medžio kamieno. Pamojo jam, paskui nusisuko ir nuėjo. Tas vaizdas, kaip jis sėdi vienas po ombu medžiu, vėliau pasirodys jai vos užmerkus akis.

Man visi sakė, kad Anglijoje ombu medis neprigis. Bet išrinkau jam vietą mūsų sode Glosteršyre, kad už jo leistųsi saulė, ir vis tiek pasodinau. Jis auga.

Padėka

Norėčiau nuoširdžiausiai padėkoti savo argentinietiškai „šeimai“, kuri priėmė mane į savo pasaulį. Dalijosi su manimi namais ir savo šalimi, ir įkvėpė jiems meilę. Be jų ši knyga nebūtų buvusi parašyta.

Taip pat norėčiau padėkoti savo draugei Katie Rock, agentui Jo Frankui ir redaktorei Kirsty Fowkes už neįkainojamus patarimus bei paramą, ir savo mamai už atsiminimus.

Content

Монтефиоре Санта Dvasių medis