Монтефиоре Санта

Namas prie jūros

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš:

Santa Montefiore

THE HOUSE BY THE SEA

Simon & Schuster Inc., New York, 2011

Ši knyga yra grožinės literatūros kūrinys. Vardai, personažai, vietos ir nutikimai yra arba autorės vaizduotės kūriniai, arba naudojami kaip meninė priemonė. Bet koks panašumas į tikrus įvykius, vietoves ar asmenis yra visiškai atsitiktinis.

Šį kūrinį, esantį bibliotekose, mokymo ir mokslo įstaigų bibliotekose, muziejuose arba archyvuose, be kūrinio autoriaus ar kito šio kūrinio autorių teisių subjekto leidimo ir be autorinio atlyginimo draudžiama mokslinių tyrimų ar asmeninių studijų tikslais atgaminti, viešai skelbti ar padaryti viešai prieinamą kompiuterių tinklais tam skirtuose terminaluose tų įstaigų patalpose.

ISBN 978-609-01-1001-0

Copyright © Santa Montefiore, 2011

© Viršelyje panaudotos nuotraukos, „Shutterstock“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Renata Valotkienė, 2013

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Renata Valotkienė

Redaktorė Loreta Paškevičienė

Korektorė Marijona Treigienė

Viršelio dailininkė Deimantė Rybakovienė

E. knygą maketavo Albertas Rinkevičius

Mano brangiajam Sebagui,

su meile

Prologas

Toskana, 1966-ieji

Maža mergaitė stovėjo už įspūdingų juodų vilos „Magdalena“ vartų ir spoksojo į taką. Ilga kiparisų alėja skrodė vietovę, galop atsiremdama į tikslą – viliojamai spindinčius gelsvus rūmus. Vila atrodė ori ir iškili tarytum didi imperatorė: aukšti elegantiškos žalsvai mėlynos spalvos langai su langinėmis, puošni it karūna baliustrada virš fasado, žvilgančios tarsi šilkas sienos. „Magdalena“ priklausė kerinčiam ir nepasiekiamam pasauliui, koks būna tik pasakose.

Nuo ryškios Toskanos saulės ant tako gulė juodi šešėliai, ir mergaitei nosį kuteno saldūs sodo, tarpstančio karštyje, kvapai, kurių buvo prisigėręs oras. Ji avėjo sandalais, vilkėjo purvina paplūdimio suknele, o ilgi rudi plaukai, aplipę dulkelėmis ir šlapi nuo jūros vandens, draikėsi ant nugaros ir virš akių, rudų, nerimastingų ir degančių. Jos kaklą puošė pakabutis su Mergelės Marijos atvaizdu, kurį dovanojo motina, prieš pasprukdama su vyriškiu, sutiktu prie daržovių prekystalio Lakondos aikštėje. Kartu ji pasiėmė ir jaunesnįjį mergaitės broliuką.

Mergaitė dažnai atkakdavo prie „Magdalenos“ vilos. Užsikeberiodavo ant sienos, kurios dalis buvo nutrupėjusi ir todėl pažemėjusi, tad lengva užsiropšti, ir iš viršaus žvelgdavo į nuostabius sodus su akmeniniais fontanais, grakščiais skėtkėniais, marmuro statulomis, vaizduojančiomis elegantiškas damas ir pusnuogius vyrus, išsirietusius teatrališkomis ir geidulingomis pozomis. Mergaitei patikdavo svajoti, kad ji gyvena tenai, apsupta dieviškos grožybės ir prabangos. Įsivaizduodavo esanti jauna dama, vilkinti brangiomis suknelėmis, avinti tviskančiais bateliais, mylima motinos, kuri pina į plaukus kaspinus, ir tėvo, ją lepinančio dovanomis, mėtančio į orą ir sugaunančio stipriomis globėjiškomis rankomis. Ji ateidavo prie „Magdalenos“, kad bent trumpam užmirštų savo girtuoklį tėvą ir mažą butuką Romos gatvėje, kurį iš visų jėgų stengėsi užlaikyti švarų.

Smulkios jos rankutės sugniaužė strypus, ir ji įspraudė tarp jų veidelį, norėdama atidžiau žvilgtelėti į vaikinuką, kuris žingsniavo jos link, lydimas šuns mišrūno. Žinojo, kad jis lieps jai nešdintis, todėl stengėsi gerai jį apžiūrėti, tik tada ners šalin taku, besirangančiu iki pat paplūdimio.

Vaikinukas buvo išvaizdus, už ją daug vyresnis, šviesiais plaukais, nubrauktais nuo kaktos, malonaus veido. Jis nužvelgė ją blyškiomis linksmomis akimis, kurios, kai ji įsižiūrėjo geriau, pasirodė esančios žalios. Mergaitė stovėjo kaip įbesta, drąsindamasi iki paskutinės akimirkos nepakrutėti iš vietos. Pirštais apsivijo vartų virbus, ryžtingai sučiaupė lūpas, bet ją nuginklavo vaikino šypsnys; jo mina visai nepanėšėjo į žmogaus, kuris ketina ją išvaryti.

Jis susigrūdo rankas į kišenes ir ėmė pro virbus ją tyrinėti.

– Sveika.

Mergaitė neatsakė. Protas liepė jai bėgti, bet kojos neklausė. Ji vėpsojo negalėdama atplėšti nuo jo akių.

– Nori užeiti? – Vaikinuko kvietimas užklupo ją netikėtai, ir ji įtariai atsitiesė. – Matau, smalsauji.

– Aš tik ėjau pro šalį, – atsakė ji.

– Aha, moki kalbėti.

– Žinoma, moku.

– Iš pradžių tuo abejojau. Atrodei labai išsigandusi.

– Tavęs nebijau, jeigu taip pamanei.

– Na ir gerai.

– Aš tik drožiau kitur.

– Keista, mes čia gyvenam gana nuošaliai.

– Žinau. Buvau prie jūros. – Bent dabar ji sakė tiesą.

– Užklydai pasižvalgyti?

Užsiminus apie vilą, jos veidas nušvito, o akys ilgesingai nukrypo į alėją.

– Čia labai gražu, tai ir patraukė mano dėmesį.

– Tada užeik, pavedžiosiu po sodus. Namiškių nėra, esu vienui vienas. Malonu su kuo nors pasišnekėti.

– Nežinau…

Jos akys darsyk patamsėjo, bet jis jau atvėrė vartus.

– Nebijok. Nepadarysiu tau nieko bloga.

– Aš ir nebijau, – atšovė ji. – Galiu ir pati savimi pasirūpinti.

– Neabejoju.

Mergaitė žengė vidun, ir jis uždarė vartus. Ji stebėjo, kaip jis juos užrakina, ir širdį nusmelkė nerimas. Bet vėl pažvelgė į vilą ir baimę pamiršo.

– Gyveni čia?

– Ne nuolat. Šiaip gyvenu Milane, bet čia kasmet vasarojame.

– Tada aš tave mačiau.

– Tikrai?

Iš jaudulio, kad atsidūrė soduose, ji išdrąsėjo.

– Taip, šnipinėju nuo sienos.

– Ak tu, velniūkšte.

– Mėgstu žiūrėti į sodus. Žmonės man ne tokie įdomūs.

– Suteiksiu tau progą geriau viską apžiūrėti, nebereikės šnipinėti.

Ji pėdino šalia jo ir širdis tirpo iš malonumo.

– Ar visa tai iš tikrųjų tavo?

– Mano tėvo.

– Jei ši vila – jūsų vasarnamis, namas Milane tikriausiai karališkas?

Jis nusijuokė atlošdamas galvą.

– Jis didelis, bet karaliui būtų per ankštas. Vila didesnė. Kaime daugiau erdvės.

– Ji sena.

– Penkiolikto amžiaus. Ją pasistatė Medičių šeima, o suprojektavo Leonas Batista Albertis 1452 metais. Ar žinai, kas jis toks?

– Aišku, žinau.

– Kiek tau metų?

– Dešimt metų ir dešimt mėnesių. Mano gimtadienis rugpjūtį. Turbūt bus vakarėlis, nemažai svečių.

– Tai jau tikrai.

Ji nudelbė akis į žemę. Niekada nėra buvusi vakarėlyje. Mamos nebėra, todėl niekas nė neprisimins gimtadienio.

– Kuo vardu tavo šuo?

– Labanaktis.

– Keistas vardas.

– Jis benamis, vidurnaktį radau ant kelio. Mudu kaipmat susidraugavom, o pavadinau Labanakčiu, nes ta naktis, kai jį suradau, buvo gera.

Ji pasilenkė paglostyti šuns.

– Kokios jis veislės?

– Nežinau. Jame sumišę daug visokių veislių.

– Labai mielas. – Kai šuo palaižė jai veidą, sukikeno. – Ei, nurimk, šuneli!

– Tu jam patinki.

– Žinau. Mane mėgsta visi benamiai padarai.

Nes tu pati panaši į benamę, pagalvojo jis, žiūrėdamas, kaip ji rankomis apsivijo Labanakčiui kaklą ir priglaudė galvą prie šono.

– Įsitaisiau draugą, – pergalingai nusišypsojo mergaitė.

Jos gyvumas jį prajuokino.

– Ir ne vieną, o du. Eime.

Jie patraukė taku šalia kits kito, ir jos savikliova stiprėjo sulig kiekvienu žingsniu. Jis aiškino jai architektūros subtilybes, rodydamas savo išprusimą, o ji klausėsi žavėdamasi kiekviena smulkmena, mėgindama viską įsiminti, kad vėliau galėtų papasakoti savo draugei Kostancai. Vila buvo didesnė nei atrodė slapčia spoksant, kai medžių alėjos gale įžiūrėdavo tik centrinę dalį. Rūmai turėjo du sparnus, žemesnius už vidurinį pastatą, bet tokio pat pločio. Neįmantri klasikinių proporcijų vila dvelkė santūria didybe, nudažyta geltonais dažais atrodė linksma, patenkinta savimi, tarsi žinotų, kad jai visai nereikia stengtis būti gražiai. Mergaitei magėjo užeiti vidun, pereiti per kambarius ir dirstelėti į paveikslus, sukabintus ant sienų. Ji neabejojo, kad viduje dar nuostabiau negu lauke. Bet jis nusivedė ją už vilos, į anglišką parką, kurį puošė skulptūros, terakotiniai puodai su dailiai apkarpytais dekoratyviniais medeliais ir stiepėsi aukštos pušys, žemyn leidosi platūs akmeniniai laiptai. Ar ir rojuje šitaip gražu?

Pro vartelius sienoje vaikinukas įvedė ją į nuostabų sodą, kurį juosė apskrita akmeninė kolonada. Sodo puošmena ir pasididžiavimas buvo gražus fontanas, vaizduojąs undines, taškančias vandenį. Aplinkui vingiavo takas, šen bei ten apsodintas čiobreliais, o prie keturių tvarkingai nupjautų vejų su gėlynais, aprėmintų žemų gyvatvorių, stovėjo po geležinį suoliuką. Mergaitė kiek užgaišo, kol įstengė viską aprėpti, stovėjo įsispyrusi į sandalus, susigriebusi už širdies, nes dar niekada nebuvo regėjusi tokios grožybės.

– Tai mano mamos sodas, – pasakė jis. – Ji norėjo vietelės, kurioje galėtų niekieno netrukdoma skaityti ir nebūti šnipinėjama. – Vaikinukas pamerkė mergaitei ir vėl nusijuokė. – Turbūt esi labai prityrusi šnipė, kad pavyko čionai įsigauti.

– Kertu lažybų, tavo mama graži, – pasakė ji, mėgindama prisiminti, kaip atrodo jos pačios motina.

– Tikriausiai. Nors apie savo mamas taip nekalbama.

– O kur ji paprastai sėdi, kai skaito?

– Gal ant vieno iš tų suolelių prie fontano? Nežinau. Niekada neatkreipiau dėmesio. – Jis palengva žingsniavo tolyn. – Juk čia visai miela! – ūmai užsikrėtė mergaitės nuostaba.

– Įsivaizduoju, kaip sėdžiu čia, įsaulyje, klausausi sruvenančio vandens ir žiūriu į besiturškiančius jame paukščius.

– Čia ramu, tyku.

– Man labai patinka paukščiai. Šiame sode jų turbūt daug. Bet tikriausiai skiriasi nuo tų, kurie gyvena miestelyje.

Jis nusikvatojo.

– Man regis, šiame sode lakioja tie patys kaip ir Herboje.

– Ne, čia yra ir ypatingų. – Ji kalbėjo taip įtikinamai, kad jis net apsigręžė, kone tikėdamasis pušyse išvysti papūgų. – Ar tu kada čia sėdi?

– Ne.

– Kodėl?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– O ką veikčiau sėdėdamas?

– Ak, aplinkui tiek daug dalykų, į kuriuos galima žiūrėti neatitraukiant akių. Aš sėdėčiau čia valandų valandas, gal net dienų dienas. Būčiau amžinai ir nenorėčiau išeiti. – Mergaitė atsargiai prisėdo ant suoliuko, tarsi jis būtų šventenybė, kurią baisu sulaužyti, įsistebeilijo į vandenį ir ėmė vaizduotis, kad turi sodą, kad grožisi šviesa, gaubiančia jį nuo aušros iki sutemų. – Čia plevena Dievas, – tyliai pasakė ji, apimta keistai pagarbios šiurpulingos baimės, tarytum jaustų šiltą angelo alsavimą.

Jis klestelėjo ant suoliuko šalia jos ir ištiesė kojas, rankas susinėrė už galvos.

– Taip manai?

– Ak, žinau. Jaučiu Jį.

Juodu ilgai sėdėjo klausydamiesi kiparisuose klajojančio brizo šnibždesių ir balandžių, be paliovos ulbančių ant vilos stogo. Labanaktis bėgiojo uostinėdamas kampus, paskui prie gyvatvorės pakėlė koją.

– Tai geriausia diena mano gyvenime, – pasakė ji. – Kažin, ar kada buvau tokia laiminga.

Jis smalsiai pažvelgė į ją, jo lūpose šmėstelėjo šypsena.

– Kuo tu vardu, piccolina1?

Ji pažvelgė į jį dėkingumo ir pasitikėjimo kupinomis akimis.

– Floriana, – atsakė. – O tu?

Jie abu suprato, kad toks prisistatymas kai ką reiškia. Jis delsė atsakyti, tik žvelgė jai į akis, kurios dabar buvo plačiai atmerktos, žvilgsnis drąsus. Tada ištiesė ranką. Mergaitė nedrąsiai spustelėjo ją. Jo plaštaka buvo stambi, oda blyški, o jos rankelė – smulkutė, oda tamsi.

– Dantė Albertas Masimas, – tyliai pasakė jis. – Bet gali vadinti mane Dante.

1 Mažyle (it.).

1 skyrius

Devonas, 2009-ieji

IEŠKOMAS DAILININKAS, KURIS NORĖTŲ VASAROTI „POLZANSO“ VIEŠBUTYJE DEVONE IR SYKIU MOKYTI VIEŠBUČIO SVEČIUS TAPYTI.

BŪSTAS IR MAISTAS VELTUI.

TELEFONAS: 07 972 859 301

„Morris Minor“ dardėjo siauru keliuku į Šeltono kaimą. Pakelėje žėlė aukštos, vešlios gyvatvorės, išdabintos krūminių builių ir neužmirštuolių nėriniais. Pulkelis žvirblių purptelėjo į dangų, kuriame nuo jūros pusės plaukė plunksniniai debesys, genami sūroko vėjo. Automobilis apdairiai pasuko į kelkraštį, kad nesusidurtų su artėjančiu sunkvežimiu, paskui riedėjo toliau per žavų kaimelį, pro namukus baltintomis sienomis ir pilkų čerpių stogais, žioruojant aušrai tviskančiais it auksas.

Šeltono centre tarp didingų klevalapių platanų gūžėsi pilko akmens bažnyčia, o palei jos sieną sparčiai ir grakščiai tipeno juodas katinas, grįžtąs iš sėkmingos naktinės medžioklės. Pravažiavus kaimą keliukas, prieš leisdamasis prie jūros, staigiai suko kairėn. Nuo jo atsišakojo siauras takas, dailiu lanku apeinantis jau pražydusius rododendrų krūmus. Tako gale vėrėsi įspūdingi geležiniai vartai. Automobilis čiūžtelėjo taku ir pro rubuiliais rausvais žiedais apsipylusius krūmus nuburzgė prie vienišo dvaro iš pilko akmens, stūksančio įvažos gale ir išdidžiai žvelgiančio į jūrą.

Didžiulis taisyklingų proporcijų namas buvo vadinamas „Polzansu“. Jį 1814 metais pastatydino Somerlando kunigaikštis savo užgaidžiai žmonai Alisai, sirgusiai astma. Švelnus jūros oras turėjo palengvinti moters vargus. Kunigaikštis nugriovė seną statinį, atgrasią šešiolikto amžiaus plytų krūvą, ir, padedamas gabios žmonos, puikiai žinančios, ko nori, suprojektavo dabartinį namą. Iškilo rūmai, kuriuose jauteisi lyg erdviame užmiesčio name: sienos buvo apkaltos medžio plokštėmis, išklijuotos gėlėtais apmušalais, sumūryti židiniai, o dideli langai su pinučiais žvelgė į veją ir tolumoje ošiantį vandenyną.

Kunigaikštienė nepaprastai mėgo savo sodą ir vasaras leisdavo puoselėdama rožes, sodindama egzotinius medžius ir kurdama painų takelių labirintą, vingiuojantį per sodrią miškingą vietovę. Lauke, už savo darbo kambario langų, ji užveisė sodelį vaikams, ir jie čia augindavo daržoves ir gėles. Sodelį supo siauras negilus akvedukas, tad vaikai, kol mama rašydavo laiškus, galėdavo vandenyje plukdyti laivelius. Italija besižavinti kunigaikštienė apstatė terasą sunkiais terakotiniais puodais su rozmarinais ir levandomis, oranžerijoje pasodino vynmedžių, pratindama juos kopti grotelėmis, kad žemyn svirtų dulkėtos vynuogių kekės.

Kunigaikštienės palikuonys čia mažai ką pakeitė, bet daug ką patobulino, pasitelkę gabumus ir išlaidaudami rūpinosi šios vietovės grožiu. Paskui atslinko sunkūs laikai, ir 1990-ųjų pradžioje jie buvo priversti rūmus parduoti. „Polzansas“ virto viešbučiu. Jeigu Alisa būtų sulaukusi tos dienos, jai būtų plyšusi širdis. Tačiau jos palikimas nepražuvo, išliko ir beveik visi originalūs, rankomis ištapyti sienų apmušalai su paukščiais ir peteliškėmis. Kedrui, dengiančiam rytinę namo pusę, buvo bene penki šimtai metų, be to, dvaras puikavosi uždaru senoviniu darželiu, užveistu kur kas anksčiau, nei čionai atvykusi kunigaikštienė ėmė auginti rabarbarus ir avietes. Dvaras didžiavosi ir senutėliu sodininku, čia triūsiančiu nuo neatmenamų laikų.

Marina išgirdo, kaip lauke po automobilio ratais sugurgždėjo žvyras, ir nuskubėjo prie lango pirmame aukšte. Dirstelėjusi pro stiklą išvydo senutėlį „Morris Minor“, visą purviną, prikimštą drobių ir dažais aptaškytų apmušalų, drobes saugančių nuo dulkių. Priešais viešbutį sustojęs automobilis atrodė panašus į nusivariusį mulą. Marinai širdis suspurdėjo iš nekantrumo, ji greitomis apžiūrėjo save veidrodyje prie laiptų. Jai buvo kiek per penkiasdešimt, bet vis dar graži, nesuvytusi; regis, laikas tik vos vos palietė veidą ir nepaliko beveik jokių pėdsakų. Kvepiantys medaus rudumo plaukai bangomis vilnijo pečiais, akys buvo gilios, traukiančios žvilgsnį, dūminio kvarco spalvos. Neaukšta, smulkių kaulų, laibu liemeniu, bet gundomai plačiais klubais. Ji delnais palygino suknelę ir pašiaušė plaukus, vildamasi padaryti gerą įspūdį.

– Marina, brangioji, regis, atvyko dailininkas, pirmas atsišaukęs į tavo kvietimą, – žvelgdamas pro langą sušuko jos vyras Grėjus Turneris ir sukikeno pamatęs žvyru žengiantį senyvą vyriškį ilgu brokato paltu ir juodais bridžiais; nudrengtus jo batus puošė didžiulės žalvarinės sagtys, blausiai spindinčios pavasario saulėje.

– Vaje, kapitonas Hukas! – aiktelėjo Klementina, dvidešimt trejų metų Grėjaus duktė, kuri taip pat priėjo prie lango. Ji niekinamai suraukė nosį. – Nesuprantu, kodėl Submarina kiekvieną vasarą kviečiasi dailininką ir tas tampa mūsų išlaikytiniu? Kviestinis dailininkas – tai bent užgaida!

Grėjus apsimetė neišgirdęs nepagarbios pravardės, kurią jo vaikai buvo prikabinę pamotei.

– Marina išmano apie verslą, turi gerą uoslę, – atsakė nepiktai. – Pernai Polas Lokvudas sulaukė didžiulės sėkmės, jis labai patiko mūsų svečiams. Taigi, suprantama, ji įžvelgia naudą.

– Gal pamačiusi šį seną jūrų vilką apsigalvos?

– Manai, tarp savo daiktų jis slepia papūgą? – paklausė Grėjus žiūrėdamas, kaip senis nerangiai nutursena prie bagažinės ir ištraukia apšiurusį aplanką.

– Beveik neabejoju, tėti, o jo laivas tikriausiai prišvartuotas prieplaukoje. Gerai dar, kad vietoj rankos nestirkso kablys.

– Marina juo žavėsis. Jai patinka keistuoliai.

– Todėl ir ištekėjo už tavęs?

Grėjus atsitiesė ir susikišo rankas į kišenes. Buvo labai aukštas, žilstelėjusiais garbanotais plaukais, pailgo jausmingo veido. Jis pažvelgė į dukterį ir krestelėjo galvą.

– Nepamiršk, kad paveldėjai mano genus, Kleme. Jei aš esu keistuolis, labai tikėtina, kad ir tu turi tą pačią ydą.

– Nemanyčiau, kad tai yda, tėti, – atšovė duktė. – Nieko nėra nuobodesnio už normalius žmones. Turėk omeny: gerų dalykų negali būti per daug, – pridūrė, kai dailininkas užtrenkė bagažinę.

– Jis čia! Kaip įdomu! – Marina atskubėjo prie lango, pro kurį spoksojo sutuoktinis ir podukra.

Klementina pastebėjo, kad išvydus pirmąjį kandidatą pamotės džiaugsmas priblėso, ir pajuto šiokį tokį pasitenkinimą. O kandžių suvarpytu paltu vilkintis senis svirduliuodamas jau artėjo prie durų, po pažastimi pasikišęs meno kūrinius.

– Dievulėli! – šūktelėjo Marina ir iškėlė rankas. – Kaip dabar bus?

– Trauktis per vėlu, brangioji. Verčiau kviesk jį vidun, kitaip gali išsitraukti kardą. – Marina maldaujamai, nevilties kupinomis akimis pažvelgė į sutuoktinį, bet šis tik papurtė galvą, nusijuokė ir dar giliau susigrūdo rankas į velvetinių kelnių kišenes. – Tai tavo sumanymas. Tau juk nepatinka, kai kišuosi.

– Gal abu su juo pasišnekėkim? – šypsniu mėgino suvilioti vyrą žmona.

– Ak ne, brangioji, jis visas – tavo.

– Tu tikras bjaurybė, Grėjau Turneri, – atkirto Marina, bet jos lūpų kampučiai kilstelėjo aukštyn. Ji atsistojo vidury vestibiulio, prie apskrito stalo su prašmatnia gėlių puokšte vazoje, o durininkas Šeinas Blekas jau vedė į kambarį seną žmogų, nešiną aplanku.

Nekreipdama dėmesio į linksmus veidus, susispietusius prie lango (Dženiferė, viena iš registratorių, ir padavėja Hetera radusios dingstį irgi trynėsi vestibiulyje), Marina šiltai nusišypsojo pirmajam kandidatui ir padavė ranką. Atvykėlio delnas buvo šiurkštus, nusėtas nuospaudų, po nagais įsiėdę seni dažai. Jis stipriai paspaudė Marinai ranką. Akimis ryte rijo ją su goduliu žmogaus, daugybę mėnesių plaukiojusio jūroje ir staiga praradusio amą.

– Kaip malonu, kad atvykot, pone Baskobalena. Eime į mano kabinetą, ten išgersim kavos ir šnektelėsim. O gal norėtumėt arbatos?

– Arba statinaitės romo, – tėvui šnipštelėjo Klementina.

Ponas Baskobalena atsikrenkštė.

– Juodos kavos be cukraus, ir prašau vadinti mane Baltazaru.

Jo baritonas išgąsdino Mariną ir ji krūptelėjusi atitraukė ranką. Akies krašteliu regėjo prunkščiančią podukrą, bet apsimetė jos nematanti ir išdidžiai pakėlė smakrą.

– Šeinai, pasirūpink, kad Hetera tučtuojau atneštų ponui Baskobalenai puodelį juodos kavos, o man kapučino.

– Bus padaryta, ponia Turner, – gniauždamas juoką atsiliepė Šeinas.

Paėmęs iš atvykėlio aplanką Šeinas per vestibiulį ir svetainę, kurioje grupelėmis sėdėjo viešbučio svečiai ir skaitė laikraščius, nusekė paskui Mariną ir atvykėlį iki gražaus žaliai dekoruoto svečių kambario. Už jo buvo Marinos kabinetas su langais į vaikų sodą, apleistą akveduką ir jūrą. Ji mostu paparšė Šeino padėti aplanką ant kavos stalelio, paskui nulydėjo akimis išeinantį ir uždarė duris. Tada pakvietė Baltazarą sėstis ant sofos.

Kai suskretę jo drabužiai prisilietė prie blyškiai žalio šenilo, kuriuo buvo aptraukta sofa, ji susiraukė, klestelėjo į krėslą ir atgręžė veidą į pravirą langą. Nuo jūros pūtė brizas, maloniai dvelkė nupjauta žole ir ozonu, tolumoje ošė vandenynas, graudžiai klykavo kirai, sukantys ratus vėjyje. Jai susopo širdį – troško nulėkti į paplūdimį ir pabraidžioti vandenyje, brizui plaikstant plaukus. Nenoromis prisiminė svečią. Akivaizdu, Baltazaras Baskobalena „Polzanse“ nevasaros, bet išprašyti žmogų dera mandagiai.

– Baskobalena – labai graži pavardė. Ispaniška?

Marina susizgribo, kad dailininkas dėbso į ją taip, jog net žandikaulis atvipo, tarsi iki šiol nebūtų regėjęs moters. Nors langas buvo atdaras, kambary jau spėjo pasklisti sudvisęs neprausto kūno kvapas. O, kad Hetera greičiau atneštų kavos! Bet Šeinas tikriausiai vis dar šlaistosi vestibiulyje ir su kitais viešbučio darbuotojais apšnekinėja svečią. Marina vylėsi, kad niekas iš svečių nepastebėjo dailininko.

– Gal kitados mano šeimos istorijoje ir šmėžavo ispanai, – atsiliepė atvykėlis. – Bet šiaip esame tikri Devono gyventojai ir tuo didžiuojamės.

Marina abejodama kilstelėjo antakius. Vyro oda ir akys buvo tamsūs kaip ispano. Kai jis išsišiepė, atsidengė rudi išgedę dantys, kaip jūrininko, sergančio skorbutu.

– Baltazaras. Knygos veikėjo vardas.

– Mano motina turėjo gyvą vaizduotę.

– Ar ji taip pat buvo dailininkė?

– Ne, bet svajoklė, amžiną jai atilsį.

– Tad papasakokit, Baltazarai, ką tapote?

– Laivus, – atsakė jis ir pasilenkė norėdamas atversti aplanką.

– Laivus, – pakartojo Marina, mėgindama kalbėti taip, kad jos balse būtų girdėti šioks toks susidomėjimas. – Kaip įdomu. Bet ir nieko stebėtina, – pridūrė linksmai, turėdama omeny piratišką atvykėlio išvaizdą.

Ponas Baskobalena nesuprato jos užuominos.

– Mane laivai traukė nuo tada, kai dar buvau berniūkštis.

– Užaugot jūroje?

– Taip. Kaip ir mano tėvas, ir senelis. – Jo dėmesį patraukė keli paveikslai, kabantys ant sienos. – Šitie peizažai geri. Ar jūs kolekcininkė, ponia Turner?

– Deja, ne. Ir netapau. Tik žaviuosi tokiais žmonėmis kaip jūs. Taigi apžiūrėkim jūsų darbus.

Jis ištraukė vieną piešinį su žvejų laivu audringoje jūroje. Marina akimirką užmiršo nuo vyro sklindantį dvoką ir keistas drapanas ir įsispoksojo į paveikslą.

– Gražu, – aiktelėjo pasislinkdama arčiau. – Jūs talentingas.

– Tada pažvelkit į šį. – Vyras entuziastingai ištraukė kitą piešinį. Mariną pribloškė ilgesingas žavesys, kurį skleidė tas piešinys. Senis buvo pripaišęs visokių laivų, ir karalienės Elžbietos I laikų flotilę, ir šiuolaikinių jachtų bei baržų. Vieni pavaizduoti auštant, tykiame vandenyje, kiti – šėlstančioje jūroje, šviečiant mėnesienai, bet visi iki vieno skleidė jaudinančią melancholiją. – Tapau ir aliejiniais dažais, bet tie paveikslai per dideli vežiotis. Jei norėtumėt, galėtumėt atkeliauti pas mane ir pamatytumėt pati. Gyvenu netoli Salkombo.

– Ačiū. Neabejoju, kad jie tokie pat puikūs kaip ir šitie piešiniai. – Ji nuoširdžiai pažvelgė į vyrą. – Jūs nepaprastai talentingas.

– Jei mokėčiau piešti žmones, nutapyčiau jus.

Marina stengėsi išvengti gašlaus jo žvilgsnio.

– Žmonių nepiešiat? – apsimetė nusivylusi.

– Ne. – Jis persibraukė delnu per retėjančius žilus plaukus, siekiančius paauksuotus palto antpečius. – Ir niekada nepiešiau. Nemoku deramai jų pavaizduoti, nuolat išeina panašūs į beždžiones.

– Kaip apmaudu. Suprantat, Baltazarai, man reikia dailininko, kuris išmokytų mūsų viešbučio svečius piešti bet ką, ne tik laivus ir beždžiones. Apgailestauju.

Žlugus viltims Baltazaras susigaužė. Kaip tik tuo metu pro duris įžengė Hetera su padėklu, ant kurio stovėjo sidabrinis kavinukas ir kapučino kava. Marina sužaibavo akimis nepatenkinta, kad Hetera taip užgaišo, o toji nuraudusi pastatė padėklą ant stalo. Marina tikėjosi, kad dailininkas tučtuojau atsisveikins, bet godžios jo akys įsmigo į imbierinius sausainius, o ūpas pasitaisė. Jis patogiau įsitaisė ant sofos, o ji nenoromis įpylė jam kavos ir pavaišino sausainiais.

Klementina įsėdo į raudoną „Mini Cooper“ ir siaurais vingiuojančiais keliukais nurūko į Dokombo-Devlišo miestelį. Po giedru žydru dangumi it margas skiautinys plytėjo miglos apgaubti žaliuojantys laukai. Nardė šelmeninės kregždės, ratais sklandė kirai, kartkartėmis priešais sutviksdavo mėlynas vandenynas, ties horizontu virstantis ūkanomis. Nors ir supama tokio grožio, Klementina netvėrė pykčiu.

Ji liūdnai spoksojo į pilką asfaltuotą kelią ir galvojo apie nelemtą savo dalią. Kaip norėtų vėl keliauti po Indiją, mėgautis laisve, kaip tuos trejus metus, ir privalumais, kuriuos teikia universiteto diplomas, užuot kas rytą ilgai kračiusis iki Dokombo-Devlišo ir plušusi sekretore pas beviltišką nuobodą poną Atvudą apsnūdusioje nekilnojamojo turto agentūroje, įsikūrusioje pagrindinėje gatvėje.

Kai tėvas pranešė nebeturįs pinigų nesibaigiančioms jos silpnybėms, Klementina buvo sukrėsta. Ji tikėjosi, kad nedirbs dar bent metus. Tėvas siūlė jai darbuotis viešbutyje. Brolis Džeikas jau buvo užsitarnavęs vadybininko pareigas, bet ji verčiau būtų mirusi nei savo pamotę vadinusi viršininke. Todėl tėvas rado jai darbo pusmečiui, kol pono Atvudo sekretorė Polė yra motinystės atostogose. Jeigu ištvers šešias savaites, įvyks stebuklas, mat ji ne tik nelabai gerai spausdino, bet ir buvo išsiblaškiusi, kliovėsi Silvija, pono Atvudo partnerio sekretore, vildamasi, kad ši nudirbs už ją didžiumą darbų. Klementina žinojo bandanti savo viršininko kantrybę, tačiau jis buvo skolingas jos tėvui už siunčiamus klientus, todėl mažai ką galėjo padaryti.

Gyventi Devone buvo nuobodu. Jeigu mama nebūtų buvusi prispirta parduoti namą Londone ir kraustytis į Škotiją, Klementina būtų susiradusi kur kas patrauklesnį darbą Čelsyje ir visus vakarus ūžusi su draugais „Boujis“ naktiniame klube. Deja, ji atsidūrė Devone, kuriuo bjaurėjosi ir neapkentė, nes daugybę vasaros atostogų praleido šaltuose paplūdimiuose, virpėdama ant uolų, kol jos brolis su tėvu gaudydavo krabus. Pamotė Marina mėgo rengti prašmatnias iškylas ir vesdavosi ją į paplūdimį rinkti kriauklių, bet Klementina visada spyriodavosi, nenorėdavo duoti jai rankos. Tai būdavo mažytis jos nepaklusnumo aktas. Šalia tos gražios būtybės, pavogusios tėvo širdį, ji nuolat jausdavosi nevisavertė. Puikiai matė, kaip nušvisdavo tėvo akys, kai jis žvelgdavo į tą moterį, tarsi žiūrėtų į angelą, ir kaip jo žvilgsnis prigesdavo sužiurus į ją, Klementiną, lyg ji būtų jiems kliūtis. Klementina neabejojo tėvo meile, tik Mariną jis mylėjo labiau.

Artėdama prie miestelio Klementina pastebėjo kažką juoduojant vidury kelio. Iš pradžių pamanė, kad tai senas batas. Sumažino greitį, o įsižiūrėjusi atidžiau suprato, jog tai ežys, palengva tursenantis per kelią. Užpakalinio vaizdo veidrodyje išvydo keletą iš paskos važiuojančių automobilių, bet jei nesustos, ežį tikrai sutraiškys. Gailėdama vargšo gyvūnėlio, patekusio į keblią padėtį, užmiršo apie savo saugumą. Staiga sustabdė automobilį, atlapojo dureles ir nuskuodė gelbėti ežio. Vyras, važiavęs iš paskos, piktai papypsėjo. Klementinai jis buvo nė motais, ji pasilenkė norėdama nunešti ežį nuo kelio. Tik, bėda, jis labai badėsi, o kailiuke knibždėte knibždėjo blusų. Pamačiusi priešais atlekiančius automobilius mergina minutėlę svarstė, ką daryti, paskui nusiavė batelius. Į vieną atsargiai įvarė gyvūnėlį ir nunešusi paleido žolėtame kelkraštyje. Patenkinta žiūrėjo, kaip ežys nutapsi į krūmus ir dingsta. Kol įsiropštė į mašiną, už jos ir priekyje nusidriekė automobilių vora. Važiuodama pro šalį Klementina dėkinga mostelėjo ir nusišypsojo vairuotojams, varstantiems ją tūžmingais žvilgsniais.

Kai įlėkė į kontorą ir burbtelėjo atsiprašydama, kad vėluoja, buvo gerokai po dešimtos. Silvija Helvin, smarki raudonplaukė išsiskyrusi moteris didžiulėmis krūtimis, kurios veržėsi išsprūsti iš po aptempto megztinio V formos iškirpte ir šilkinio šalikėlio, ranka pridengė telefono ragelį ir plačiai išsišiepė.

– Nepanikuok, mieloji, šįryt abu susitinka su klientais. Kontoroje mes vienos. Būk gerutė, atnešk man kavos su pienu. – Ji kilstelėjo pirštus skaisčiai raudonais nagais ir kimiai nusikvatojo. – Ei, Fredi, tu tikras blogiukas. Elkis gražiai, kitaip vėl pliaukštelėsiu.

Klementina nukėblino į „Juodosios pupelės“ kavinę. Kai grįžo, Silvija vis dar plepėjo telefonu, ragelį spausdama smakru ir petim, nes įnirtingai dildė nagus. Klementina tėškė prieš ją popierinį puodelį su kava ir nubloškė ant grindų savo rankinę.

– Bjaurus rytas? – padėjusi ragelį paklausė Silvija.

– Submarina kalbasi su dailininku.

– Ak, ieško kviestinio dailininko? Labai prašmatnu.

– Taip. Tik, deja, visai neprašmatnu. Pretenzinga.

– Argi tai svarbu, jeigu vyrukas patrauklus?

– Patrauklus? Kažin. Labiau panašus į svirduliuojantį piratą. Senas, dvokia ir aiškiai pamišęs. Stinga tik laivo.

Silvija atsargiai, kad nenusitrintų lūpdažis, siurbtelėjo kavos su pienu.

– Žinai, ji arba drąsi, arba kvaila, jei į namus kviečiasi visai nepažįstamą žmogų.

– Tai ne namai, o viešbutis. Pagaliau, juk toks jos verslas: kiauras dienas po namus pirmyn atgal maklinėjantys prašalaičiai. Šlykštu!

– Ne, kalbu apie vagystes. Vienas ilgapirštis jau pramintas Baflsu, džentelmenišku vagimi. Jis taikosi į tokius viešbučius kaip tavo tėvo, taip pat į didelius namus. Ar šį rytą neskaitei laikraščio?

– Dokombo-Devlišo laikraščio neskaitau.

– Daug prarandi. Tai tikras čionykščių žinių lobynas. Dedasi gan keisti dalykai. Tas vyrukas įsibrovė į didžiulį namą, esantį už Turlestouno, įsigavo vidun, kai visi miegojo, o išsėlino su daugybe grynųjų ir puikiu meno kūriniu. Įdomu tai, kad jis, regis, žinojo, kur viskas guli, tarsi būtų tenai lankęsis anksčiau ir apsidairęs.

– Iš kur jie žino, kad tai jis?

Silvija gūžtelėjo pečiais.

– Na, jis pasirašo Raflsu, vieno literatūrinio veikėjo, vardu2, be to, jis vyras. Todėl ir gavo Baflso pravardę. – Ji kimiai nusikvatojo. – Jau tie žurnalistai! Ir sugalvok tu man. Bet štai kas: jis nepaliko jokių įkalčių, tik raštelį, kuriame dailia, tvarkinga rašysena brūkštelėta: „Ačiū.“

– Turbūt juokauji!

– Negi kalbėčiau nerimtai apie tokį rimtą dalyką? – tramdydama juoką Silvija įtraukė skruostus. – Nesišaipau iš tavęs, mieloji Kleme. Kultūringas vagis! Tik pamanyk, vos prieš savaitę jis įsilaužė į „Palace“ viešbutį Turlestoune. Viliuosi, čionai neatsigrūs.

Klementina nusikvatojo ir klestelėjo ant kėdės.

– Tiesą sakant, man vis tiek, jeigu jis įsigaus į „Polzansą“ ir nušvilps visus vertingus Submarinos paveikslus. Tas vagišius padarytų man paslaugą, jei kartu su grobiu pasiimtų ir ją.

– Tu nesąžininga ir šališka. Man patinka ta moteris. Ji žavi.

– Pigus žavesys.

– Nebūk snobė.

– Ir nesu. Man nesvarbu, iš kur kilę žmonės, jeigu jie mieli.

– Ji – čionykštė kaip ir aš.

– Gerai jos nepažįsti. Stengdamasi laikytis gerų manierų, ji taip neriasi iš kailio, kad beveik negirdėti jos gimtosios kaimiškos tarsenos. – Klementina sukikeno. – Bėda ta, kad ji galų gale prašneko su labai keistu, nei šiokiu, nei tokiu akcentu, todėl kartais tikrai pagalvotum, kad yra užsienietė!

– Tu jai per daug griežta, Kleme. Taip, ji turi keistenybių, bet turėtum būti jai atlaidesnė.

– Ji manieringa. Nemėgstu žmonių, kurie dedasi esą tuo, kuo nėra. Jai reikėtų liautis vaidinti kilmingą damą.

– Sakai nesanti snobė, Klementina, bet elgiesi, lyg tokia būtum, – pyktelėjo Silvija. – Ką tau davė puikus išsilavinimas? Ogi slyvą, kurią vadaloji burnoje, ir pranašumo jausmą. Dirbi su manimi toje pačioje kontoroje, bet uždirbi kur kas mažiau. Verčiau tavo tėvas būtų pataupęs tuos pinigus už mokslą.

– Nenorėjau tavęs įžeisti, Silvija. Tiesiog ji – mano pamotė. Man regis, ji ne pora mano tėvui, tik tiek. Vienas pats jis geriau tvarkytųsi. Juk Londone buvo klestintis advokatas. Po šimts, kas jį čionai atvijo ir paskatino vadovauti viešbučiui?

– Jo žmona.

– Ir aš taip manau. O jei būtų įsitvirtinęs tenai, dabar jau būtų teisėjas.

– Gal jis nesiveržė būti teisėju? Gal jį tenkina tai, ką pasirinko? Kad ir kaip ten būtų, savo pamotės tu nepamilsi. Net jeigu ji būtų gimusi karaliaus dukterimi, vis tiek blogai apie ją manytum.

– Tikriausiai ji norėjo to namo, nes jo šeimininkas buvo Somerlando kunigaikštis. Ji įsikūrė buvusiame kunigaikštienės darbo kambaryje ir jaučiasi esanti labai svarbi. Tėtis stovi ant aukštesnio socialinio laiptelio nei ji, todėl stebiuosi, kad jai pavyko jį nugriebti.

– Ji graži. Jos akys paslaptingos ir liūdnos.

– Patikėk manimi, jai nėra dėl ko liūdėti. Ji turi viską, ko kadaise troško, ir tai gavo vien manipuliuodama.

– Tada turėtum sekti jos pavyzdžiu ir sumaniai naudotis savo grožiu.

– Kad aš negraži.

Silvija papurtė galvą ir meiliai šyptelėjo.

– Graži, kai šypsaisi.

Marina atlėgusia širdimi žiūrėjo, kaip Baltazaro automobilis springdamas išsuka iš įvažos. Grėjų ji rado čia pat, bibliotekoje, užsilipusį ant kopėčių ir ieškantį knygos, kurią ketino paskolinti brigados generolui. Prieš penkerius metus mirė generolo žmona, ir nuo tol jis kas rytą pusryčiaudavo „Polzanse“, gardžiuodamasis kiaušiniais ir skrudinta duona.

– Ak, brangioji, – tarė Grėjus. – Pokalbis buvo nesėkmingas?

Ji kilstelėjo rankas ir teatrališkai įkvėpė.

– Niekaip negalėjau jo atsikratyti. Dabar mano kabinetas dvokia kaip bendrabutis benamiams, o juk netrukus turėsiu šnekėtis su kitu kandidatu.

– Gal pasėdėk lauke? Graži diena.

– Jei man patiks Elizabeta Pembridž-Hjuz, tada ir pasėdėsiu. Bet jei paaiškėtų, kad ji pamišusi, teks kalbėtis slapta, kad neišgąsdintų mūsų svečių. Uždegiau kvapią žvakę, tačiau abejoju, ar kambarys greitai išsivadės.

– O man pasirodė, kad tas žmogus tau patiko. Juk keistuolius tu mėgsti.

Ji nenorom šyptelėjo.

– Tik ne pajuodusiais dantimis, klaikiai dvokiančius, ilgais riebaluotais plaukais ir juokingais drabužiais!

Jis nusiropštė nuo kopėčių.

– Tu stebini mane.

– Mėgstu keistuolius, kurie man įtaiko. Tokius, kurie kvepia žaliosiomis citrinomis, dėvi švarius marškinius ir valosi dantis.

– Oho! – Grėjus kilstelėjo antakį. Paskui pabučiavo ją į kaktą. – Juk turi būti smagu, Marina. Šiaip ar taip, tu pati tai sumanei. Mėgaukis.

– O jei nerasiu tinkamo žmogaus?

– Kviestinis dailininkas tau nebūtinas.

– Bet vis tiek susirasiu. Mums reikia tokio, kuris viešbutį padarytų išskirtinį, pritrauktų žmonių. Pats žinai, kokie sunkumai užgriuvo. Turime sugalvoti, kaip padaryti, kad mūsų verslas klestėtų, kitaip ištiks finansinė krizė. Mes neuždirbam pinigų, Grėjau. Atvirai šnekant, tie pinigai gaunami per kraują. Tik pagalvok, pusė žmonių, atvykstančių čionai vasarą, atvažiuoja tapyti. Mano ponios iš Londono užsisakė viešbutį vienai birželio savaitei tik todėl, kad nori vėl patirti tą patį malonumą kaip pernai. Kuriu gerą vardą, kuris trauktų žmones metai po metų.

– Na ką gi, jei to tinkamo žmogaus neatsiras, mes jį sumedžiosim.

Marina sunėrė pirštus.

– Klementinos nuomone, tai blogas skonis.

– Ji jauna.

– Nemandagi ir neišauklėta.

– Nepaisyk jos. Klementina nori tave suerzinti, išvesti iš kantrybės.

– Tada nesusmegsiu kaip suflė. Vis dėlto ji turėtų mane šiek tiek gerbti. Esu jos pamotė. – Marina ūmai nusigręžė – tas žodis skambėjo it užgaulė.

– Nori, kad su ja pasišnekėčiau?

– Ne. Duok jai ramybę. Turbūt nesu labai gera pamotė.

– Tu stengiesi, brangioji. Žinau, stengiesi iš visų jėgų, ir esu tau labai dėkingas. Padėtis nepakenčiama, – pasakė jis, ir staiga oras apsunko nuo žodžių, kuriuos buvo per skaudu ištarti.

– Nebekalbėkim apie tai, – ramiu balsu paprašė Marina. – Grėjau, bet kurią minutę turi pasirodyti Elizabeta ar kaip ji ten vaidinasi, ir aš nenoriu atrodyti įsitempusi.

– Tu atrodai gerai.

– Tik tau.

– O kam dar tai rūpi?

Jos mina sušvelnėjo.

– Tu mano pusėje, Grėjau.

– Visada, mieloji.

Prie durų nesmagiai muistėsi Šeinas, dėdamasis negirdįs jų pokalbio. Jis atgalia ranka nusišluostė didžiulę nosį ir sukluso, nes lauke po padangomis vėl sugurgždėjo žvyras. Dženiferė paliko Rouzę prie registratūros stalo, žengė prie lango ir prispaudė nosį prie stiklo, ketindama įvertinti, ko verta ši kandidatė.

2 Romanų seriją apie Raflsą, džentelmenišką vagį, gyvenusį Londone XIX a., parašė anglų poetas ir rašytojas E. W. Hornungas (1866–1921). (Čia ir toliau vert. past.)

2 skyrius

Elizabeta Pembridž-Hjuz buvo itin išvaizdi moteris. Aukšta, liekna, grakšti, dailių aristokratiškų bruožų, porcelianine oda ir švelnių mėlynų akių. Geriausias rafinuoto menininko įsikūnijimas. Marina paspaudė moteriai ranką ir nustebo, kokia ji šalta.

Tada nusivedė viešnią į terasą, pakeliui abi stabtelėjo pasigrožėti citrinmedžiais, augančiais dėžėse, ir vynmedžiais, kurių šakelės kopė grotelėmis, o ūseliai kabinosi į stiklines lubas kaip kokie mieli aštuonkojai. Elizabeta negailėjo pagyrų, jai pro akis nepraslydo jokia smulkmena, ir Marina lengviau atsikvėpė – pagaliau rado tinkamą dailininkę.

Jiedvi atsisėdo lauke prie vieno iš apskritų stalų, tarp didžiulių terakotinių vazonų su rozmarinais ir netrukus sužydėsiančiomis levandomis. Elizabeta sukryžiavo kojas, pečius apsigobė blyškios alyvų spalvos kašmyro šaliu, nes dvelkė šaltas vėjas. Šviesiuose nedažytuose jos plaukuose, surištuose į uodegą, bolavo žilos sruogelės, o kelis išslydusius palaidus kuokštelius žaismingai kedeno vėjas. Ji nebuvo gražuolė, bet veidas išdidus, ir tai traukė dėmesį.

– Ar neprieštarausit, jei užsirūkysiu?

Marina nepakentė rūkalių, todėl šiek tiek nusivylė. Bet Elizabeta paklausė taip mandagiai, žodžius bėrė taip nepriekaištingai, kad Marina nusprendė jai nedrausti. Juk tobulų žmonių nėra, tiesa?

Elizabeta ėmė raustis rankinėje ieškodama cigarečių ir žiebtuvėlio. Tai mažumėlę užtruko, ir per tą laiką Marina viešniai užsakė žolelių arbatos, o sau – vaisių sulčių. Galų gale ilgi Elizabetos pirštai iš rankinės ištraukė pakelį „Marlboro Light“. Įsispraudusi cigaretę tarp plonų lūpų, prisidegė ją ir atsuko vėjui nugarą.

– Kokia nuostabi vieta, Marina, – tarė, pro lūpų kamputį išpūsdama dūmus. – Jūra įkvepia.

– Turiu nuolat būti netoli jūros, – atsakė Marina, liūdnas akis įsmeigdama į tviskantį vandenį. – Ji visada buvo pastoviausias dalykas mano gyvenime.

– Pritariu. Glosto sielą. Sykį keliavau su garsiu aktoriumi, kurio pavardės neminėsiu. Jis medituodavo prie jūros. O aš buvau lyg ir jo kelionės dailininkė. Man jis buvo įkvėpimas. Mėginau medituoti ir pati, bet mano protas perdėm įsitempęs. Negaliu jo nuramdyti.

– Ar daug keliaujate dirbdama?

– Nuolat. Lydėjau po visą pasaulį karalius, karalienes ir princus. Tiesą sakant, man labai sekėsi.

Marina pasijuto nesmagiai. Ji mąstė gan blaiviai ir suprato, kad kviestinio dailininko vieta „Polzanse“ nėra itin graibstoma, bet jei Elizabeta Pembridž-Hjuz pratusi tapyti karalius, ji, aišku, nė neketins vasaroti Dokombe-Devliše, senas ponias mokydama piešti už nemokamą kambarį ir valgį.

– Kaip įdomu, Elizabeta. Papasakokite, kokius karalius, karalienes ir princus teko tapyti? Labai norėčiau išgirsti jūsų istorijas.

Elizabeta sučiaupė lūpas.

– Na, reikalas tas, kad… Jei koks privilegijuotas žmogus pakviečiamas keliauti į užsienį su tokiais svarbiais asmenimis, jis privalo tylėti kaip žuvis. Esu tikra, kad suprantate, ką turiu omeny. – Ji suprunkštė išpūsdama dūmus pro šnerves. – Gal, kai susipažinsim artimiau, keliais perliukais ir pasidalysiu.

– Žinoma.

Marina ūmai suabejojo, ar toji moteris turi kokių perliukų. Jos nuotaika ėmė bjurti.

Į terasą išėjo Grėjus.

– Štai ir mano vyras, – dėkinga nusišypsojo jam.

Elizabeta nužvelgė Grėjų – stotą, plačius pečius, vešlius garbanotus plaukus, geraširdį veidą. Jis nepaprastai patrauklus, dingtelėjo jai. Akivaizdu, intelektualas ir kilnus, visi tai patvirtins.

– Malonu susipažinti, – energingai ištarė ji ir padavė ranką.

– Pamaniau, ateisiu ir prisidėsiu prie jūsų, – pasakė Grėjus, spausdamas jai ranką. Laibi moters pirštai buvo šalti, o spustelėjimas silpnas. – Ar jums čia nešalta?

– Visai ne, – atsakė Elizabeta. Jis prisitraukė kėdę ir atsisėdo. Padavėjas nuskubėjo į virtuvę atnešti Grėjui kavos. – Mudvi tik šnekėjomės, kad labai gera žvelgti į jūrą.

– Tikrai, vaizdas įspūdingas.

– Norėčiau jį nutapyti.

– Gal ir nutapysit, – pasakė Grėjus. Tada jo akys susidūrė su žmonos akimis, ir iš jos minos jis suprato, kad Elizabeta Pembridž-Hjuz čia neapsistos ir nieko netapys.

– Na, ir kokios gi tos kviestinio dailininko pareigos?

Marina pilve pajuto pažįstamą maudulį, suveikus vidiniam signalui, kuris niekada neapgaudavo. Ji jau nebenorėjo, kad Elizabeta Pembridž-Hjuz apsigyventų viešbutyje ir visą vasarą girtųsi pažintimis su garsiais žmonėmis. Ir vėl ji sumojo turinti ko nors griebtis, kad nepasirodytų nemandagi.

– Pernai buvom pasikvietę žavų vyriškį, gyveno pas mus tris mėnesius ir viešbučio svečius mokė tapyti. Mėgstu svečiams pasiūlyti ką nors kitoniško.

– Kokia puiki mintis. Apylinkės čia išties tapybiškos.

– Ir aš taip manau. Aną vasarą piešti mus mokė Polas.

– Ir jus? – Atvykėlės klausimas buvo skirtas Grėjui.

– Manęs ne, aš nesu menininkas. O Marina piešė, ar ne, brangioji?

– Taip, bet ir aš nesu gabi dailei. Tiesiog buvo įdomu pabandyti. O jis pasirodė labai mielas žmogus, smagu, kad gyveno pas mus visą vasarą. Jam išvažiavus ilgėjomės, nes buvo tapęs šeimos nariu.

– Ir aš tokia būsiu. Labiau už viską mėgstu pasiraitoti rankoves ir imtis veiklos. Ei, visi, marš ant denio!

– Taip, žinoma, – linktelėjo Grėjus. Moters nuoširdumas jam kėlė juoką.

Padavėjas patiekė kavą kartu su žolelių arbata ir stikline greipfrutų sulčių.

Elizabeta padėjo cigaretę į peleninę.

– Dabar leiskit jums šį tą parodyti. – Ji pasikuitė rankinėje ir ištraukė juodą nuotraukų albumą. – Deja, mano kūriniai dideli, tad nesivežioju. Keli paveikslai kabo karališkuose dvaruose, todėl vargu ar būtų įmanoma pasiskolinti. Šis albumas padės jums susidaryti nuomonę apie mano paveikslus. – Ji padavė albumą Grėjui. Marina pasislinko su kėde arčiau ir bakstelėjo vyrui alkūne. – Man labai sekasi tapyti žmones, – tauškė Elizabeta. – Suprantat, viena yra žinoti, kaip tapyti, bet visai kas kita – kaip mokyti tų dalykų. Nesunkiai susidoroju ir su tuo, ir su tuo.

Grėjus niūktelėjo žmonai į nugarą.

Jie peržiūrėjo nuotraukas – nufotografuotus anglimi pieštus arklių eskizus, aliejiniais dažais tapytus natiurmortus. Be jokios abejonės, Elizabeta buvo talentinga. Tačiau jos darbai toli gražu nedvelkė ta nuoširdžia Baltazaro Baskobalenos melancholija ir paslaptingumu. Moteris buvo itin gabi, bet jai stigo dvasingumo.

– Jūs labai talentinga, Elizabeta, – pasakė Marina, stengdamasi kalbėti kuo džiugiau.

– Ačiū. Jei ką myli, tai, regis, ir atsiskleidžia, argi ne?

– Taip, iš tikrųjų, – pritarė Grėjus, bet Marina paveiksluose neįžvelgė nieko, kas bylotų apie tapant jaučiamą malonumą.

Surūkiusi vieną cigaretę Elizabeta prisidegė kitą. Kai gurkštelėjo arbatos, Marina ūmai pastebėjo, kaip suglebo jos veidas. Nūnai prieš ją sėdėjo sena, liūdna moteris, tarsi aktorė, pavargusi vaidinti. Mariną nusmelkė gailestis, bet ji nekantravo kuo greičiau atsikratyti viešnios.

– Ji baisi, – pasakė vyrui, kai Elizabetos automobilis nurūko įvaža.

– Kol randi savąjį princą, tenka pabučiuoti daug varlių. Tikriausiai tą patį galima pasakyti ir apie tavo dailininkus.

– Nejaugi, Grėjau? Tau juokinga, ar ne?

– Aš smaginuosi.

– Na, bent vienam iš mūsų linksma.

Jis apglėbė ją ranka ir meiliai priglaudė prie savęs.

– Brangioji, tik neprarask humoro jausmo. Pasaulis pilnas nuostabių žmonių – ir nuostabiai atkarių, ir nuostabiai malonių. Elizabeta Pembridž-Hjuz – tikra šelmė.

– Jei manęs nekamuotų rūpestis, aš irgi pasidžiaugčiau.

– Nėra ko nerimauti. Galų gale viskas išsispręs. Manyk, kad taip tyrinėji žmogaus prigimtį.

Ji išsišiepė.

– Ir iš to darau išvadą, kad ir Dievui nestigo humoro.

Grėjus nusikvatojo.

– Taip, bet kai Jis kūrė tave, turbūt buvo labai rimtas.

Marina nebeištvėrė, taip pat prapliupo juoktis.

Vidurdienį į vestibiulį įžengė Harvis Davkotas, užkietėjęs viengungis, seniai dirbantis Grėjui ir Marinai. Be to, jis buvo paskutinio ir paties neturtingiausio Somerlando kunigaikščio ir kunigaikštienės dvaro valdytojas. Septyniasdešimt penkerių vyras, visada su ta pačia tvido kepuraite ir žydru kombinezonu, daugiausia dirbdavo lengvus atsitiktinius darbus, kuriuos jam pavesdavo Marina. Nuolatinius svečius džiugino, kad jis triūsdamas sukiojasi aplinkui, trykšdamas neišsenkamu optimizmu ir žavesiu. Harvį mylėjo visi, jis buvo tapęs neatskiriama viešbučio dalimi, kaip plytos ir cementas, iš kurių pastatytas šis namas, o Marina tiesiog nebegalėjo išsiversti be to išmintingo senuko. Jis šluodavo lapus, pintines prikraudavo malkų, lopydavo vamzdžius, keisdavo perdegusius elektros saugiklius ir stogo čerpes, remontuodavo prakiurusias lubas, tinkuodavo ir dažydavo, kai reikėdavo ką nors padailinti. Harvis mokėjo daryti viską, o plušėjo su dvidešimčia metų jaunesnio žmogaus energija. Jis buvo stiprus, liesas, bet raumeningas, retėjančiais žilais plaukais, pailgo geraširdiško, nuolat besišypsančio veido, kurį vagojo gilios juoko raukšlės. Jo akys žibėjo bylodamos apie žvitrų protą ir pastebėdavo mažiausią smulkmenėlę. Harvis trykšte tryško geru ūpu.

Jis atėjo kaip tik tuo metu, kai Elizabeta Pembridž-Hjuz sėdo į savo reindžroverį ir išrūko iš kiemo.

– Dar viena nugalėtoji!

– Ak, Harvi, kaip gerai, kad grįžot! – sušuko Marina jausdama, kaip maloni ramybė nuveja abejones. – Kad jūs žinotumėt, su kokiais žmonėmis šnekėjausi šiandien. Su piratu ir su būtybe, kuri gyrėsi pažįstanti daugybę garsenybių. Jei ir trečias pokalbis bus šitoks, nežinau, ką darysiu.

– Lauksit kito tinkamo žmogaus.

– Manote, toks atsiras?

– O taip, atsiras. – Harvio žodžiai guodė ir ramino.

– Kaip jūsų mama? Atleiskit, esu taip įsisukusi į veiklą, kad pamiršau paklausti.

Ji uždėjo plaštaką jam ant rankos. Pablogėjus Harvio motinos sveikatai, devyniasdešimt aštuonerių senolė buvo įkurdinta prieglaudoje. Harvis labai mylėjo motiną ir lankė tris kartus per savaitę.

– Pakenčiamai. „Saulės slėnio“ slaugos namai niūrūs, bet mudu su sūnėnu Stivu ją linksminame ir kaip galėdami rūpinamės. Ji labai nervinasi, kad Stivas nusipirko nenaują jaguarą. Gražus automobilis. Murkia lyg didžiulė katė. Sūnėnas atlėkė juo į slaugos namus, ir mama buvo išvežta į lauką, kad galėtų gerai apžiūrėti automobilį.

– Apie Stivą man dar nepasakojot. Nė nežinojau, kad turite sūnėną. Regis, jam puikiai sekasi.

– Taip. Gyvena didžiuliame name už Salisberio, pilname gražių daiktų. Suprantat, jis kolekcininkas. Nustebtumėt pamačiusi, kokių daiktų turi. Mano brolis Tonis niekada daug neuždirbdavo, bet vaikis Stivas visai kitoks. Jis labai dosnus: jei tik paprašyčiau, paskolintų man tą jaguarą. Atšvilpčiau juo čionai ir puikuočiausi.

Marina nusijuokė.

– Jūs – prie prašmatnaus automobilio vairo? Šitai norėčiau pamatyti.

– O aš norėčiau išvysti jūsų miną, kai juo pavėžinsiu! – Jis pražiojo plačią burną ir širdingai nusikvatojo.

– Man tai patiktų, Harvi. Jau daugybę metų nesu sėdėjusi gražiame sportiniame automobilyje. – Staiga Marina surimtėjo. – Ar šį rytą girdėjot naujieną?

– Taip, žinoma. Jis panašus į Makavitį, Paslaptingąjį katiną.

– Iš tikrųjų, Harvi…

„Makavitis – paslaptingas katinas, vadinamas Slaptąja Letena, jis – nusikaltėlių karalius, visai nepaisantis įstatymų.“3

Harvis išspaudė šypsnį, ir tai vėl privertė ją nusišypsoti.

– Visai nejuokinga, Harvi.

– Man nepatinka, kai jūs tokia susirūpinusi.

– Bet aš tikrai nerimauju, Harvi. Turim būti budrūs ir tikėtis, kad jis nenusitaikys į mus. Palyginti su tais namais, kuriuos jis iki šiol apvogė, mes esam labai maži, todėl viliuosi, kad mus jis aplenks.

– Manau, aplenks. Juk čia nėra ko vogti.

– Taigi. Tiesą sakant, nieko vertingo.

– Na, tokiu atveju meskit jį iš galvos.

– Tik tada, kai jį sučiups policija.

„Į neviltį įvarė Skotlandjardą, jo ieško daug kietų vyrukų, bet vos atidumia nusikaltimo vieton, o Makavitis jau pasprukęs!“

– Harvi, regis, jums tai visai nerūpi, ar ne?

– Rūpinsiesi ar ne, jam tai nesutrukdys įsigauti į „Polzansą“.

– Ir kas tada?

– Stovėsiu lauke, atstatęs šautuvą.

– Kažin, ar jausiuosi saugiau, kai mosuosit šautuvu, Harvi. Mums reikia kai ko daugiau.

Jis pasikasė smakrą.

– Šuns?

– Juk žinot, kad namie neleidžiu laikyti šunų.

– Jei turėtumėt bent vieną, būtų saugiau. Katinai, panašūs į Makavitį, nemėgsta vogti tenai, kur yra šunų.

Ji nusisuko ir sukryžiavo rankas.

– Šuns nepakęsčiau. Ne, ir tiek…

– Šunys – labai draugiški padarai.

– Suprantu… bet ne, negalėčiau…

– Tada sugalvosim ką nors kita, – nuramino jis.

Ji lengviau atsiduso ir nusišypsojo.

– Taip, būkit toks malonus ir sugalvokit. Tiks bet kas, tik ne šuo.

Trečias ir šiandien paskutinis kandidatas į dalininkus atkeliavo vėlai vakare. Nerišliai vapantis universiteto diplomantas, puošeiva, apsitempęs džinsais, smėlio spalvos velvetiniu švarku, ilgais šviesiais plaukais ir kūdikio veidu. Atrodė taip, lyg būtų ką tik baigęs mokyklą. Pūtė vėjas, todėl arbatą jie gėrė oranžerijoje. Jis pasakojo Marinai apie save, o ji stengėsi susikaupti ir apsimesti, kad jai įdomu. Harvis, atėjęs į terasą pataisyti klibančio stalo, pagavo jos žvilgsnį ir juokingai išsiviepė. Jai nereikėjo jo pritarimo, bet buvo malonu žinoti, kad jis ją palaiko. Taigi ir Džordžas Kviglis čia nevasaros.

Atsikratyti jo buvo nelengva. Jis maukė arbatą, puodelį po puodelio, sukirto keturis gabalus pyrago ir sušlamštė krūvelę mažyčių sumuštinių su kiaušiniais. Marina kantriai klausėsi tauškalų apie Ekseterio universitetą, apie jo merginą ir optimistiškus ateities planus, kai rengs parodas visame pasaulyje. Jo darbai buvo abstraktūs, beje, tokius Marina ir tikėjosi išvysti. Nusivylimą ji lengvai nuginė įsivaizduodama, ką apie tą vyruką pamanytų senosios ponios, viešbučio viešnios.

Marina paaiškino, kad jo kūriniai perdėm modernūs ir viešbučio svečiai jų nesupras, o kai jis mėgino pasakyti galįs nupiešti bet ką, neleido jam kalbėti. Gal tas vyrukas ir geba tapyti kaip Deividas Hoknis4, bet jai vis tiek nepatiko.

Dailininkui ruošiantis išeiti, į vestibiulį įžengė Klementina. Dirstelėjo į jį, ir veide pražydo šypsena. Juodu susižvelgė, ir jis taip pat nusišypsojo, kritiškai nužvelgė ją nuo galvos iki kojų. Klementina nulydėjo jį akimis, paskui atsigręžė į pamotę.

– Ar jis liks vasarai? – paklausė susijaudinusi.

– Deja, ne. Netinka.

Klementinos veidas apniuko.

– O kodėl? Jei įdomi mano nuomonė, tau reikia kaip tik tokio.

– Todėl ir neklausiu tavo nuomonės.

– Tau labai sunku įtikti. O tavo suplėkusioms senolėms toks patrauklus jaunuolis patiktų.

– Jo paveikslai per daug šiuolaikiški.

– Jeigu jis talentingas, tikriausiai moka tapyti ir nuobodžius peizažus, kurie paglostytų ir pamalonintų tau širdį.

– Nepajutau jam simpatijos.

– Užtat aš pajutau.

– Tada eik ir pasišnekėk su juo. Žiūrėk, jis trinasi prie automobilio. Tu jam aiškiai patikai.

– Ne, – griežtai atšovė ji.

– Nesusidomėjai?

Klementina piktai pliaukštelėjo liežuviu.

– Tu to nesuprasi, – pasakė ir išdidžiai išžingsniavo iš vestibiulio.

Marina atsiduso.

– Išeinu, – pasakė Dženiferei. – Man reikia įkvėpti oro. Buvo labai sunki, varginanti diena. Ar matei Džeiką?

– Jis dar negrįžo.

– Šitaip ilgai sėdi pas dantų gydytoją? Na, jau dingstu. Jei prireiktų Grėjaus, jis kažkur čia.

Marina ryžtingai žingsniavo uola, kuri stačiai leidosi žemyn, ėjo sukryžiavusi rankas, susigaužusi nuo įsismarkavusio vėjo. Išvydusi vandenyną, ypač tokią giedrą dieną, kaip ši, kai leidžiantis saulei imdavo plėšti sielą, kol pradėdavo skaudėti, ji kaskart žvelgdavo į tolį geliančia iš ilgesio širdimi. Išmintu taku atskubėjo į paplūdimį. Čia šešėliai pamažu rijo paskutinius saulės spindulius, ir ji, nusispyrusi batelius, basa ėmė vaikščioti per smėlį. Plaučiai prisipildė gaivaus, gryno oro, širdis salo nuo blėstančios dienos grožio. Ilgus metus ji slėpė liūdesį sielos gelmėse ir vylėsi gerai paslėpusi, tačiau dabar, kai įpusėjo šeštą dešimtį, liūdesys vėl išsiveržė, spraudėsi pro senstančio kūno plyšius, o ji nebeįstengė jo suvaldyti.

Ją priveikė nusivylimas, apėmęs dieną, nerimas dėl verslo, ir ji pravirko. Kodėl netiko nė vienas dailininkas? Kodėl jie visi tokie nevykėliai? Kodėl jai atrodo, kad jos gyvenimas staiga prarado tikslą, o gal kryptį? Kodėl dabar, beveik po keturiasdešimties metų, ūmai iškilo jos praeitis, atsivėrė it kokia užtvanka, ir užliejo skausmingi prisiminimai? Netekusi jėgų ji suklupo. Susiėmė rankomis už pilvo ir ėmė linguoti pirmyn atgal, stengdamasi numaldyti sielos skausmą.

Tokią ją rado Grėjus. Atbėgo paplūdimiu ir apkabino. Ji nesipriešino, atsuko nugarą vandenynui ir veidu įsikniaubė jam į krūtinę. Abu nepratarė nė žodžio. Nes ką gi jie būtų galėję pasakyti? Jokie kruopščiai parinkti žodžiai nebūtų įstengę sušvelninti bevaikystės kančių.

Jie stovėjo stipriai įsitvėrę vienas kito. Marina nuvijo liūdesį ir liovėsi verkusi. Nuraminta Grėjaus rankos, švelniai glostančios jai plaukus, ir lūpų, meiliai bučiuojančių į smilkinį, ji užsimerkė ir giliai įkvėpė, pajuto užliejant ramybę, tarsi ant širdies žaizdų būtų užpilta šilto medaus. Sielvartą pamažu išstūmė dėkingumas Grėjui, žmogui, kuris ją mylėjo nepaisydamas visų jos ydų ir trūkumų.

– Atėjau pasakyti, kad atsirado dar vienas kandidatas į kviestinius dailininkus. Ką tik skambino toks Rafaelis Santoras ir klausė, ar dailininko vieta jau užimta. Kai pasakiau, kad ne, jis labai apsidžiaugė.

– Kažin, ar turėsiu jėgų susitikti su juo, – sušnarpštė ji.

– Pasišnekėsit rytoj. Dabar esi labai nuvargusi, todėl pamiršk.

– Iš kur jis? Iš Italijos?

– Argentinos.

– Ar jis kalbėjo… normaliai?

Grėjus nusikvatojo jai į plaukus.

– Ką reiškia „normaliai“?

– Gal jis koks pamišęs tango šokėjas ar populiarus polo žaidėjas? – Ji pakėlė galvą ir nedrąsiai šypsodama nusišluostė akis.

– Nežinau. Bet šnekėjo lyg ir normaliai.

– Kada atvyks?

– Dešimtą.

Ji sunkiai atsiduso.

– Gerai, – pasakė atgaudama tvirtybę. – Taigi dar ne viskas prarasta.

– Neprarasta tol, kol pasakysi, kad prarasta, brangioji.

– O, kad grįžtų Polas.

– Rasim kitą Polą. O gal tas Rafa prisistatęs žmogus bus net geresnis už Polą.

– Tu optimistas kaip ir Harvis. – Ji nusikvatojo, ir jos akyse vėl įsižiebė džiugios kibirkštėlės. – Žinai, „Rafa Santoras“ man skamba kaip kokia sausainių šunims rūšis.

Šeltone, „Įkaušusio jūrininko“ bare, Klementina susitiko su Silvija, jos meilužiu Fredžiu ir Fredžio draugu Džo. Jie sėdėjo tarp laivų modelių ir lūženų, panašių į surūdijusias „Meri Rouz“5 liekanas.

– Šeltonas turbūt labiausiai apsnūdęs kaimas Devone, – pasakė Klementina, dairydamasi į tuščius stalus.

Salės kampe keli senyvi žmonės nepersimesdami nė žodeliu šveitė kepsnius ir inkstų pyragą. Pagyvenęs vyriškis, vilkintis nuspurusia tvido eilute ir užsivožęs kepurę, įsitaisęs ant aukštos kėdės plepėjo su bufetininke, o toji ramstė prekystalį ir džiaugėsi jo draugija.

– Daugelis žmonių traukia į „Keliautoją“ Dokombe, bet man patinka čia. Jauku ir netriukšminga, – paaiškino Silvija.

– Mėgstu ramybę, – pritarė Fredis, apglėbdamas Silviją per liemenį. – Čia nereikia su niekuo dalytis tavimi.

– Ir gali nebijoti, kad susitiksi žmoną, – pridūrė Silvija, kilstelėdama dailiai išpešiotą antakį.

– Lažinuosi, kad iš Londono atvykusi čionai patyrei kultūrinį šoką, – pasakė Džo, susižavėjusiomis akimis varstydamas Klementiną.

– Taip. Nenorėjau važiuoti. Nesutariu su tėvo žmona.

– O kodėl?

– Nes turiu užsidirbti pinigų.

– Maniau, tokios kaip tu semia pinigėlius iš kokio globos fondo ar panašaus iždo.

Klementina karčiai nusijuokė.

– Buvo metas, kai tėvas švaistėsi pinigais. Supranti, dėjosi pavyzdingu tėvu, kuris stengiasi užsitarnauti vaikų meilę papirkinėdamas, kad tik neširstume dėl jo skyrybų. Deja, jo turtai ištirpo. Submarinos, jo žmonos, išlaikymas atsieina labai brangiai, be to, žinau, jiems itin striuka su pinigais, nes netyčia nugirdau pokalbio pabaigą. O mama dar sykį ištekėjo už tokio Maiklo, kuris yra beviltiškas skurdžius. Kad jis galėtų prisidėti prie šeimos verslo, jiems teko parduoti namą Londone ir persikraustyti į Edinburgą. Per finansų krizę jis prarado daug pinigų. Užuot gerai gyvenusi Edinburge, verčiau būčiau skurdusi Londone.

– Edinburgas kur kas šaunesnis už drauge sudėtus Dokombą ir Šeltoną! – šūktelėjo Silvija.

– Galbūt, bet tenai šalta. Čia bent jau daug saulės.

– Kartais. Tau pasisekė, kad dabar šviečia saulė. – Silvija timptelėjo žemyn iškirptę, kad geriau matytųsi tarpkrūtis. Fredžio žvilgsnis išsyk nukrypo tenai. – Aš negalėčiau gyventi didmiestyje. Per daug triukšmo, gausybė žmonių, ak, nepakęsčiau, jei tektų kautis dėl vietos ant šaligatvio. Dokombe vasarą, kai užplūsta palėbauti trokštantys turistai, irgi nekas. Bet man čia patinka tokiu metu, kai viskas nurimę, kai esam tik mes, čionykščiai, tušti paplūdimiai, tuščia jūra, o dienos ilgos ir tingios. – Ji sukrizeno, nes Fredis uždėjo ranką jai ant šlaunies. – Ir tu, mielasis Fredi, su savo tuščia galvele!

– Ji netuščia. Pilna tavęs, Silvija.

Toji net susirietė iš malonumo.

– Gal eime laukan užtraukti dūmo?

Silvija neskubėdama nusklendė per aludę. Tvido kostiumu vilkįs vyras atsigręžė ir nulydėjo ją akimis, geidulingai spoksodamas į smėlio laikrodžio formos figūrą, įspraustą į siaurą mėlyną suknelę. Bespoksodamas net išliejo alų.

– Nevėpsok taip, nevarvink seilės, tu jai per senas, mielasis, – imdama šluostę sukikeno bufetininkė.

– Tai bent moteris, – papurtė galvą Džo. – Tikra ragana.

– Ar seniai jie drauge? – paklausė Klementina.

– Žodis „drauge“ nelabai tinka. Jiedu meilužiai, aišku kaip dieną. Jis vedęs, turi vaikų. Ji išsiskyrusi. Keblus reikalas. Atsakau į tavo klausimą: maždaug pusmetį. Nuvogtos akimirkos, o aš jį dangstau.

– Susitvarkai puikiai.

– Jis mano draugas. Dėl Fredžio bet ką padaryčiau. Bėda ta, kad jis įsimylėjęs. O kai vyras myli, pameta galvą, nebemąsto.

– Kai išsiskyrė mano tėvai, buvau visai maža, bet jų skyrybos mane sugniuždė. Ar galėjo būti kitaip? Tie, kurie mano, kad tėvams skiriantis vaikai nenukenčia, tik apgaudinėja save. Visą vaikystę svajojau, kad jie vėl būtų kartu. Net kai tėtis vedė Submariną ir persikėlė čionai, vis tiek nesilioviau to troškusi. – Ji pasilenkė per stalą ir pritildė balsą. – Labai norėjau, kad Submarina pakliūtų į avariją.

– Ei, bjauri mergiūkšte.

– Labai bjauri.

– Bet ji juk tebėra gyva ir spardosi.

– Deja, taip. Gerai, kad bent neprigimdė tėčiui vaikų. Esama šiokios tokios teisybės. – Klementina išmaukė degtinę su toniku. – Esu tėčio vienturtė. Tai guodžia.

Džo nusijuokė.

– Tu linksmuolė.

– Juokas pro ašaras.

– Ar galiu atnešti tau dar gėrimo?

– Aišku, gali, Džo. Ačiū.

Jis nupėdino prie baro. Klementina atsilošė ir tingiai spoksojo į jį. Džo buvo gražus pažiūrėti. Gal kiek šiurkštokas, bet jai patiko, kaip jis juokėsi iš jos sąmojų ir kaip supratingai žiūrėjo į ją.

Jis grįžo su degtine ir išsišiepęs.

– Kodėl šypsaisi?

– Dėl mūsų.

– Ką turi galvoje?

– Na, Silvija su Fredžiu mudu apmovė.

– Nejaugi?

– Tikrai.

– Maniau, jie nuėjo parūkyti.

– Ne. Jie dingo pasidulkinti, o mudu tyčia paliko vienus.

– Ji nebūtų manęs apgavusi, prieš tai neperspėjusi.

– Aišku, kad apgavo. Juk tai Silvija. Ji kilniaširdė. Nori, kad visi būtų laimingi kaip ji.

– Jeigu tai mūsų pasimatymas, gal ko nors užsisakykim? Esu alkana kaip vilkas.

Jis nekantraudamas stebeilijo į ją, net vienas burnos kampas trūkčiojo.

– Šįvakar danguje spindi mažiau žvaigždžių.

– Iš tiesų?

– Taip, nes ryškiausia žvaigždė sėdi su manimi čia, prie šio stalo.

Tikriausiai buvo kaltas alkoholis ar vieniša jos širdis, pasiruošusi atsiverti pirmam vyrui, radusiam raktą į tą širdį, nes išgirdusi banalius žodžius ji nuoširdžiai nusikvatojo ir siurbtelėjo degtinės.

Kai lygindama suknelę ir taisydamasi aukštą šukuoseną grįžo Silvija, lydima Fredžio, Klementina su Džo gardžiavosi kaimišku pyragu ir kvailai krizeno iš savo vapalionių.

– Atrodo, judu susičiulbėjot, – pasakė Silvija. Ji nerūpestingai klestelėjo ant suolo, ir ore pasklido stiprus tuberozų kvapas.

– Kur buvot? – paklausė Klementina.

– Surūkyti cigaretės, mieloji.

– Ji buvo labai ilga.

Silvija kimiai nusijuokė.

– Taip, galų gale ją įveikėm.

– Užsisakykim pyrago, – pasiūlė Fredis. – Gardžiai kvepia.

– Jis ir yra gardus, – linksmai suvogravo Džo, kramtydamas pilna burna.

– Silvija, ar tu mus apgaudinėji?

– Niekada taip nedarau neperspėjusi, Kleme, – išsigando Silvija.

– Bet Džo sakė…

– Neklausyk, ką tauškia Džo. Jis – baisus sukčius. Ar jūs iš tikrųjų susikukavot? – Ir tuojau pridūrė: – Jeigu taip, mielai prisiimsiu nuopelnus.

– Geresnio vyro už Džo nerasi.

– Fredis teisus. Trisdešimt dvejų, nevedęs, jokių vaikų, turi gerą darbą. O šiais laikais tai šį tą reiškia.

– Kuo užsiimi, Džo? – pasidomėjo Klementina.

– Viskuo, kuo tik nori. – Jis nusikvatojo iš savo sąmojo.

– Ne, iš tikrųjų.

– Taip, iš tikrųjų. Esu visų galų meistras.

– Kaip Harvis, – sumurmėjo Klementina ir sukrizeno prisiminusi senuką su kepuraite ir mėlynu kombinezonu.

3 Iš T. S. Elioto „Populiarusis mokslas apie kates, parašytas seno oposumo“.

4 David Hockney, g. 1937, anglų dailininkas, grafikas, fotografas.

5 Karaliaus Henriko VIII karinio jūrų laivyno karakas, tristiebis karo laivas.

3 skyrius

Kitą rytą Marina ir Grėjus sėdėjo prie pusryčių stalo savo namuose, kuriuos buvo įsirengę rekonstruotose arklidėse už viešbučio.

– Džiaugiuosi, kad šįryt grįžo Džeikas, – pasakė Marina. – Vizitas pas stomatologą buvo baisiai ilgas. Ir ką tas daktaras jam darė? Išlupo visus dantis ir vėl sudėjo?

– Džeikas buvo Turlestoune.

– Kodėl? Juk jis mūsų vadybininkas, jis nedirba Turlestoune.

– Vaikinas susidomėjo tuo vagimi.

– Todėl mažumėlę padirbėjo detektyvu?

– Na taip.

Ji gurkštelėjo kavos.

– Puiku. Dabar visi naktį miegosime ramiau.

– Kažin, ar būdamas tenai Džeikas padės rasti įsilaužėlį.

– Turbūt mano galįs pagelbėti.

– Detektyvas mėgėjas.

– Džeikas turėtų uoliau plušėti viešbutyje, antraip pasamdysiu kitą žmogų.

Grėjus dirstelėjo į sieninį laikrodį.

– Gal pažadintum Klementiną? Antraip jai teks tavęs prašyti darbo.

– Tai merginai reikia išmokti atsakingumo.

– Vargas visko išmokys.

– Vėloka mokyti ją savarankiškumo. Klementina žino, kad visada ją išgelbėsi.

– Jeigu ji nori vėl keliauti į Indiją, turi užsidirbti pinigų.

– Grėjau, mielasis, ko jai į tą į Indiją? Verčiau susirastų gerą darbą. Indija tėra pretekstas nieko neveikti.

– Ji labai mėgsta keliauti.

– Kai buvau jos metų, teko pačiai pasirūpinti savimi. Neturėjau turtingų tėvų, kurie būtų galėję paremti.

– Klementinai pasisekė, ji tokius turi.

– Turėjo. Juk sėdim be skatiko.

– Nieko blogo, kad ji, kol jauna ir laisva, keliauja po pasaulį.

– Žinoma, nieko blogo. Bet ji elgiasi neišmintingai. Klementina suaugs tik tada, kai pasijus atsakinga už savo gyvenimą. Tu jai pernelyg nuolaidžiauji. Visada taip elgiesi.

– Aš – prasikaltęs tėvas.

– Tau nėra dėl ko jaustis kaltam. Davei vaikams viską, ko geidė jų širdis. Džeikas gyvena ir dirba čia, o Klementina visas atostogas leidžia blaškydamasi po pasaulį. Jai net nereikėjo užsidirbti mokslams universitete. Abiem tavo vaikams nieko nestigo, todėl jie labai išlepę. Bet jie nėra mano vaikai… – Ji gūžtelėjo pečiais. – Ir man nederėtų jų kritikuoti.

Jis atlaidžiai pažvelgė į ją.

– Tačiau kritikuoji.

– Nes man jie rūpi.

– Žinau, – nusišypsojo jis.

– O jie to nesupranta. Mano, kad esu jų priešė.

– Netiesa. Širdies gilumoje tu jiems patinki.

– Bet jie to neparodo.

– Ir tu elgiesi lygiai taip pat.

Marina atsiduso.

– Beviltiška padėtis.

– Valgyk ragelį.

– Nukrypai nuo temos.

Jis išsišiepė.

– Taip.

– Puiku, suvalgysiu ragelį. Netrukus susitiksiu su tuo „Sausainiu šunims“.

– Ir pažadink mano dukterį.

– Už tai ji man nepadėkos.

– Bet padarysi gerą darbą.

Marina išgėrė kavą.

– Tikriausiai šį rytą trauksi žvejoti?

– Gera diena žvejybai.

– Graži. Kartais taip norėčiau plaukti su tavimi.

– Ir aš to norėčiau. Tau būtų neprošal ištrūkti ir pamąstyti apie ką nors kita.

– Nežinočiau, apie ką. Šis viešbutis užgožia visas mintis.

– Tą ir norėjau pasakyti. – Jis atsistojo. – Grįšiu pietums. Sėkmingo pokalbio su Sausainiu.

Marinos veide šmėstelėjo nerimas, ji bejėgiškai atsiduso. Eidamas pro ją Grėjus pasilenkė ir pakštelėjo į viršugalvį. Kiek pastovėjo, tarsi norėdamas sugerti jos nuogąstį, perimti jos naštą, užsimerkęs pasimėgavo nuo jos dvelkiančiu šiltu vanilės aromatu.

– Brangioji, juk mes abu į tai įsivėlę.

Jis spustelėjo jai petį, o ji padėjo ranką jam ant plaštakos. Jo prisilietimas atstojo daugybę neištartų žodžių, į kuriuos ji neturėjo drąsos atsakyti, todėl taip pat tik spustelėjo ranką. Jiedu patylėjo, guodėjos vaidmenį patikėdami meilei, kuri stipresnė už bet kokius žodžius. Paskui jis dar kartą pabučiavo ją ir išėjo iš kambario.

Klementiną pažadino galvoje besikaunantys raganosiai. Priglaudusi ranką prie kaktos patrynė ją, bet tai, deja, nepadėjo. Kai pamažu atitoko, viena po kitos atgimė anos nakties nuotrupos, o galop atmintyje išryškėjo bjaurus vaizdas. Ji sudejavo niršdama, kad šitaip kvailai elgėsi – ne tik leidosi bučiuojama Džo, nors jo bučiniai buvo visai malonūs, bet ir nedraudė jam išdarinėti visokių kitokių dalykų, kuriuos prisiminė padrikai ir dėl kurių dabar graužė gėda. Klementina apsivertė ant kito šono, galvą pakišo po pagalve. Ar jiedu padarė tai? Pašiurpo suvokusi, kad nieko neprisimena.

Atsivėrė durys, ir į kambarį įtykino Marina.

– Klementina, kelkis. Jau penkiolika po aštuonių. – Klementina nė nekrustelėjo apsimesdama, kad negirdi. Marina priėjo prie lango ir atitraukė užuolaidas. Vidun įspindo saulė. – Dar viena graži diena, danguje nė debesėlio. – Prislinkusi prie lovos, kilstelėjo pagalvę. – Žinau, nemiegi. Buvo pašėlęs vakarėlis, tiesa?

– Per daug degtinės „Įkaušusiame jūreivyje“, – burbtelėjo Klementina.

– Išvirsiu tau stiprios kavos. Palįsk po šaltu dušu ir pasijusi geriau.

– Noriu miego.

– Neskambinsiu ir nemeluosiu, kad sergi.

– Būk gera, paskambink.

– Ne. Tai jau ne mano pareiga. Paskubėk, nes pavėluosi.

Klementina nusvirduliavo į vonios kambarį ir įsispoksojo į savo atspindį veidrodyje virš kriauklės. Veidas papilkęs, po akimis ratilai, tamsūs tarsi audros debesys, o ant smakro pūpso bjaurus spuogas. Pečius siekiantys plaukai susivėlę, susiraizgę, lyg juose būtų nakvojęs paukštis ir paskui mėginęs ištrūkti į laisvę. Lūpos ištinusios nuo perdėm smarkaus bučiavimosi. Jokie akių lašai nenuramins krauju pasruvusių akių, o kalbant apie savigarbą, tai jos nesugrąžins niekas, tarė sau apgraibomis ieškodama paracetamolio.

Galų gale nusliūkino į virtuvę. Šviežios kavos kvapas ir šilti rageliai kiek pakėlė ūpą. Marina sėdėjo prie stalo ir skaitė „Vogue“. Atrodė susitvardžiusi ir elegantiška su smėlio spalvos kelnėmis ir šviesia gėlėta palaidine, nedideles pėdas įspraudusi į batelius su aukštais pleišto formos kulniukais. Pakėlusi akis užjaučiamai nusišypsojo.

– Taip kur kas geriau.

Klementina pasistengė viską paslėpti po storu makiažo ir juodų šešėlių vokams sluoksniu, bet, deja, tas pagerėjimas buvo menkutis.

– Man nereikėjo šitaip prisisiurbti.

– Visi kvailiojam.

– Ak, nežinau, Marina. Nepanašu, kad per savo gyvenimą būtum iškrėtusi bent vieną kvailystę.

– Oi, nustebtum sužinojusi, kiek jų buvo.

– Tai jau tikrai.

Klementina neįsivaizdavo pamotės nusigėrusios ar leidžiančios netašytam, atsitiktiniais darbais besiverčiančiam vyrukui nepadoriai su ja elgtis. Ji įsipylė į puodelį kavos ir atsargiai nukando ragelio galą. Jai buvo tokia gėda, kad net susitraukė skrandis. Būtų mielai išpasakojusi Marinai savo rūpesčius ir nerimą, bet pamotė – ne tas žmogus, kuris galėtų ją suprasti. Žiaumojant ragelį, jos baimė dar labiau sustiprėjo. O jeigu jis nenaudojo prezervatyvo? Kas bus, jeigu ji pastos? O gal jis serga? Gal reikėtų nueiti pas gydytoją? Jai atėmė kojas.

Marina pajuto, kad Klementina kamuojasi, ir pažvelgė į ją.

– Gerai jautiesi? Nesveikuoji?

– Nieko baisaus. Pagirios, ir tiek.

Marinos tai neįtikino.

– Jeigu iš tikrųjų negaluoji, neturėtum eiti į darbą, juolab sėsti prie vairo. Paskambinsiu ponui Atvudui.

– Liaukis. Juk sakiau, man viskas gerai. – Klementina nenorėjo, kad balsas nuskambėtų griežtai ir irzliai, bet jai buvo taip silpna, kad neturėjo jėgų atsiprašinėti. – Verčiau eisiu.

– Beveik nieko nevalgei.

Ji atsistojo.

– Nesu alkana.

– Pasiimk ragelį ir sukrimsk automobilyje.

– Užkąsiu miestelyje.

Nenorėdama nervinti Klementinos, Marina jos nebespaudė. Pažvelgė į prakąstą ragelį, numestą ant stalo, ir ją apėmė motiniškas nerimas. Nesveika pradėti dieną tuščiu skrandžiu.

– Iki. Geros tau dienos.

Klementina neatsakė. Išėjo iš kambario, sykiu išsinešdama ir savo niūrumą. Netrukus garsiai trinktelėjo pagrindinės durys. Į virtuvę įsiveržė vėjo gūsis, bet paskui viskas nurimo, ir vėl pasidarė lengva.

Marinos mintys ėmė suktis apie Rafą Santorą. Susitikimo su juo visai nelaukė. Slogią nuotaiką dar labiau gadino baimė ir laukiantis nusivylimas. O, kad sugrįžtų Polas Lokvudas, tada viskas būtų gerai. Ji išgėrė kavą ir nukraustė stalą. Sukrovusi lėkštes į stirtą išgirdo vėl atsiveriant duris ir įprastą garsų atodūsį, kuris pranešdavo, kad atėjo Berta.

– Labas rytas, – sunkiai atsiduso Berta. – Dar viena puiki diena „Polzanse“.

Ji įliulėjo virtuvėn, stambi, panaši į kiaulaitę, taškuota rausva oda, blyškiai šviesiais plaukais, surištais į uodegą. Berta dirbo viešbutyje, bet kas rytą kelias valandas triūsdavo ir Marinos namuose.

– Labas, Berta. Kaip šiandien jautiesi?

– Peršalimas beveik praėjo, bet nugarai prastai. Na… – Ji padavė Marinai atviruką, susmuko ant kėdės ir paėmė apgraužtą Klementinos ragelį, kuris vis dar gulėjo ant stalo. – Atskriejo iš Kanados. Graži rašysena.

– Iš Katrinos Bridžes? – nusišypsojo Marina. – Senosios mano mokytojos.

– Smagu, kad vis dar palaikot ryšius.

– Ji buvo daugiau nei mokytoja. Buvo ypatinga.

Berta išsiviepė.

– Daktaras pasiūlė išmėginti adatas. Kaip vadinasi ta procedūra?

– Akupunktūra, – išsiblaškiusi atsakė Marina, akimis permesdama tekstą.

– Tos adatėlės, regis, skausmingos. Tikriausiai neištversiu. Negaliu pakęsti skausmo. Gimdymai vos nepribaigė manęs. Jei paleidžiant į pasaulį visus vaikus man nebūtų taikytas epidūrinis nuskausminimas, būčiau pakračiusi kojas.

Marina įsitempė.

– Geriau eisiu pasivaikščioti, – pasakė. – Gal šįryt iškuoptum Klementinos kambarį?

– Mačiau ją važiuojančią keliu. Atrodė nekaip. Man nė nešyptelėjo.

– Ir man, Berta.

– Juk šypsena daug nekainuoja.

– Kainuoja, jei kankina pagirios. Nepamirškit jos kambario, gerai?

– Nepamiršiu.

Berta pamažu atsistojo, ranka susiėmusi už strėnų nudrimblino prie indaplovės ir be jokio džiaugsmo ėmė krauti jon lėkštes.

Marina įsikišo atviruką į kišenę ir žvyruotu takeliu nužingsniavo į viešbutį. Įsitikinusi, kad ji tikrai išėjo, Berta užkaitė virdulį, atsisėdo ant kėdės, iš rankinės išsitraukė „Daily Mail“ ir įniko į labai įdomų straipsnį apie kačiuką, kuris buvo įmestas į klozetą ir nuplautas vandeniu, bet išgyveno.

Kai Marina atėjo į viešbutį, Dženiferė ir Rouz prie registratūros stalo šnekėjosi su Džeiku. Džeikas buvo visai kitoks nei jo sesuo: linksmas, nuolat besišypsantis žavus jaunuolis, aukštas kaip tėvas, gan patrauklus, šviesiai mėlynų akių, ilga tiesia nosimi. Jo išvaizdą gadino tik veide atsispindintis silpnavališkumas. Jis beveik nesiskyrė nuo kitų patrauklių anglų, kurie gyveno vien savo malonumui.

Džeikas džiugiai pasisveikino su pamote, ir ji nesusilaikė jam nenusišypsojusi.

– Turėčiau ant tavęs pykti.

– Žinau. Atsiprašau. Turėjau pasakyti, kad užsuksiu į Turlestouną. Bet nemaniau užtruksiąs taip ilgai.

– Na, ir ką sužinojai apie tą vagį?

– Be to, kad jis palieka padėkos raštelį?

– Tai jo parašas?

– Manau, jam visai patinka būti vadinamam Baflsu, džentelmenišku vagimi. Tikriausiai susitapatino su Raflsu, personažu iš vieno seno filmo. To, kuriame vaidino Deividas Naivenas6.

– Tas filmas pastatytas pagal E. V. Hornungo, Arturo Konano Doilio, sukūrusio Šerloką Holmsą, svainio romaną. Apie tai man pasakojo Grėjus. Jis tikras knygius. Verčiau tas Baflsas pasisaugotų. Jis tikrai susimaus. Tokie kaip jis perdėm gėrisi savimi.

– Tikriausiai tu teisi. Bet žmonės sutrikę. – Jis nusijuokė iš žodžių žaismo7. – Viešbučiuose ir senoviniuose dvaro rūmuose jis jaučiasi kaip namie, tik niekas nesupranta, kaip jam pavyksta tenai patekti.

– Nesu detektyvė, bet net ir aš suvokiu, kad patekti lengviausia apsimetus jų svečiu.

– Gali būti. Tačiau kaip svečiui įsigauti į kitus kambarius?

– Išlipa pro langą ir šokinėja nuo palangės ant palangės it koks katinas. – Ji nusišypsojo prisiminusi, kaip Harvis deklamavo „Makavitį“.

– Arba dirba viešbučiuose patarnautoju: dujininku ar kilimų valytoju.

– Anksčiau ar vėliau jis bus sučiuptas, – viltingai tarė Marina. – Tokie sukčiai vis tiek prieina liepto galą.

– Jis turėtų liautis anksčiau nei jį sučiups policija.

– Palieka tuos raštelius, nes jam smagu. Jam nuolat sekasi.

Džeikas papurtė galvą.

– Įsidėmėk mano žodžius: jis bus nutvertas nusikaltimo vietoje. Kai ims pernelyg pasikliauti savimi, tikrai iškrės kvailystę.

– Tikėkimės, kad netrukus taip ir atsitiks.

Džeikas nusekė paskui ją į vestibiulį.

– Girdėjau, vakar taip ir neradai dailininko.

Ji susigūžė ir gailiai šyptelėjo.

– Aš labai sutrikusi ir nusiminusi.

– Tėtis minėjo, kad šį rytą atvyksta argentinietis.

– Rafa Santoras. Skamba kaip brangių sausainių šunims rūšis.

– Gal nebus sluoksniuotas kaip sausainis?

– Norėčiau tikėti, kad tas žmogus – normalus dailininkas. Juk neieškau ypatingo. Nenoriu keistuolio; tokių čia sukinėjasi begalės!

– Beje, su tavimi nori pasišnekėti ponas Poteris. Apie kvapiuosius pelėžirnius.

– Vėliau. – Ji dirstelėjo į laikrodėlį. – Prieš pasirodant tam Sausainiui, šnektelėsiu su senuoju brigados generolu. Jei argentinietis atvažiuos anksčiau, mane rasi valgomajame. Nuvesk į mano kabinetą, o jei paaiškėtų, kad jis keistuolis, išprašyk lauk. Šįryt nenoriu jokių keistenybių.

Brigados generolas kaip įpratęs sėdėjo valgomojo gale, prie stalo šalia lango. Vilkėjo trijų dalių tvido kostiumu, ryšėjo gelsvą kaklaraištį. Gurkšnojo arbatą ir skaitė „The Times“, garsiai kikendamas iš absurdiško pasaulio. Valgomojo lubos buvo aukštos, o pro didžiulius langus, žvelgiančius į didingą kedrą, kambarin plūdo ryto saulė ir brigados generolui virš galvos spindėjo šviesos aureolė. Pamatęs Mariną vyras nerangiai atsistojo, nors ji kelis kartus prašė to nedaryti, ir linksmai, griausmingai ją pasveikino:

– Kaip miela iš pat ryto regėti tokį žavų vaizdelį. – Generolo veidas buvo mėsingas ir raudonas dėl sutrūkinėjusių kraujagyslų, ties smilkiniais žėlė tvarkingai apkirptos žandenos, po nosimi – ūsai, o galvą puošė vešlių žilų plaukų kupeta. Nors akys buvo mažutės kaip razinos, jo regėjimas buvo puikus, tad nužvelgė moterį taip, tarsi būtų išvydęs gražią kumelę. – Jūs – žavesio įsikūnijimas, Marina.

– Ačiū, – sėsdamasi padėkojo ji.

– Vakar Grėjus man paskolino labai įdomią knygą. Aną vakarą pradėjau ją skaityti ir negalėjau atsiplėšti.

– Kokią knygą?

– Endriu Robersto „Mokytojai ir vadai“8. Verta paskaityti. Gražiai parašyta. Tikras malonumas. Kartais labai norėčiau atsukti laikrodį atgal ir sugrįžti į geriausias savo gyvenimo dienas.

– Labai džiaugiuosi, kad negalime to padaryti.

– Vadinkit mane sukriošusiu kvailiu, bet anuomet gyvenime turėjau tikslą, buvo dėl ko kautis. Tačiau tie laikai seniai praėjo. Dabar aš – tarsi senas traukinys, riogsantis metalo laužo supirktuvės kieme ir menantis laimingus laikus.

– Jūs turite tikslą, brigados generole. Turit vaikų, anūkų ir proanūkį Albertą. Tikrai nesat užmirštas kaip metalo laužas.

Jis tyliai susijuokė.

– Ak, taip. Vaikai yra palaima. Iš tikrųjų žmogus nesijaučia palikęs pasaulyje pėdsako, jeigu į jį nepaleido atžalos. Mirsiu žinodamas, kad mano giminystės linija nenutrūko. Mes nekovojom dėl niekų, nors daugelis jaunų žmonių nevertina ir nepripažįsta to, ką dėl jų padarėm. Jei ne mes, jie būtų šnekėję vokiškai ir kaip vergai keliaklupsčiautų prieš tuos niekingus vokiečius! Trauk juos velniai! – Jis nusijuokė, bet užspringęs ėmė garsiai kosėti, paskui gerai atsikrenkštė, nes gerklė užkleko nuo skreplių. – Beje, kalbant apie vaikus, kaip gyvuoja jūsiškiai? Matau, Džeikas vis stiebiasi aukštyn.

Marina neišdrįso jam priminti, kad tie vaikai ne jos.

Pašnekesys su brigados generolu atitraukė jos mintis nuo neišvengiamai artėjančio susitikimo dešimtą valandą. Kai Džeikas atžingsniavo per kambarį, ji apskritai buvo pamiršusi laukiantį pokalbį.

– Vilką mini, vilkas čia, – nusijuokė brigados generolas.

Marinai nepraslydo pro akis keista Džeiko mina – džiugesys, sumišęs su susižavėjimu.

– Labas rytas, brigados generole, – pasisveikino Džeikas ir pasusuko į Mariną. – Atvyko Sausainis.

– Kodėl tavo mina tokia keista? – sunerimusi paklausė ji.

– Keista? Jis tavo kabinete.

– Ir ką? Ar jis… normalus?

– Sakyčiau, labai nenormalus.

– Erzini mane.

– Eik pas jį.

– Ką ten sakei apie sausainį? – įsiterpė brigados generolas. – Skamba viliojamai, ypač jei glaistytas pieniniu šokoladu.

Atėjusi į vestibiulį Marina čia rado Šeiną, Dženiferę, Rouzę, Heterą ir Bertą, susispietusius prie registratūros stalo ir krizenančius lyg paikų mokinukų būrelis. Pamatę Mariną jie purptelėjo kas kur, tarsi būtų prasikaltę. Ore sklandė keistas jaudulys – tarytum jos kabinete būtų sėdėjęs Kalėdų senelis, atkeliavęs septyniais mėnesiais anksčiau.

– Gal norėtumėt, kad atneščiau kavos? – paklausė Hetera.

Marina prisimerkė ir pažvelgė į merginą užkaitusiais skruostais.

– Paklausim jo paties, ko norėtų.

– Man rodos, jis mėgsta kavą, – įsiterpė Berta.

– O kas atvijo į viešbutį jus, Berta? – pasidomėjo Marina.

– Baigėsi „Cif“ valiklis. – Berta suprunkštė. – Sakyčiau, pačiu laiku.

– Tada eikit ir pasiimkit iš spintelės. Hetera, eime su manimi, o visi kiti grįžkit prie darbo.

Marina įžengė į kabinetą. Ji buvo nusiteikusi gan optimistiškai. Nuraudę viešbučio darbuotojų skruostai bylojo, kad tas dailininkas traukia akį. Tai jos nenustebino – argentiniečiai vyrai garsėja išvaizdumu. Bet pamačiusi santūriai žavųjį Rafaelą Santorą, neteko amo.

Jis stovėjo prie lango ir žvelgė į jūrą, susikišęs rankas į kišenes, paskendęs mintyse. Vilkėjo pablukusiu zomšos švarku, mėlynais marškiniais, išblukusiais džinsais. Buvo vidutinio ūgio, plačiapetis ir atletiškas. Žiūrėdama į jo profilį Marina spėjo, kad jam per trisdešimt. Jo oda buvo nugairinta vėjo, smakras apšepęs, šviesiai rudi plaukai kiek užkritę ant plačios kaktos, išvagotos raukšlelių dėl įpročio raukytis. Išgirdęs ją įeinant pro duris, jis atsigręžė ne išsyk, tarytum būtų kaupęsis. Marina pamatė aristokratišką nosį, griežtą smakro liniją ir susižavėjusi išsyk pralinksmėjo. Be jokios abejonės, jis gražus. Atvykėlis atsisuko ir pažvelgė į ją. Mariną akimoju pribloškė jo akys, rudos lyg karamelė ir gilios, o nuo to, kaip jis į ją žiūrėjo, jai užgniaužė kvapą. Tas žvilgsnis buvo tarsi pažįstamas, ir ji sutrikusi sumikčiojo:

– Malonu… malonu su jumis susipažinti.

– Ir man labai malonu susipažinti su jumis, – atsakė jis, paduodamas ranką. Jo akcentas buvo švelnus ir malonus, lyg karamelizuotas pienas.

Ji spustelėjo jam ranką ir pajuto jo odos šilumą.

– Jūs – pirmas argentinietis, įkėlęs koją į „Polzansą“, – pasakė nesugalvojusi nieko gudresnio.

– Tikrai? Pietų Amerikos gyventojai mėgsta keliauti.

– Džiaugiuosi, kad atvykot. – Marina nukreipė akis į šalį. Jai buvo per sunku atlaikyti jo žvilgsnį. – Miela girdėti užsienietišką tarseną, bent jau dėl įvairumo.

– Tokia nepaprastai graži vieta kaip ši galėtų privilioti žmones iš viso pasaulio.

– Jūs man pataikaujate.

– Ir norėjau jus pagirti. – Tą pastabą jis mestelėjo atsainiai ir nerūpestingai – akivaizdžiai flirtavo.

Marina nusišypsojo.

– Ačiū.

Tas vyras jai patiko. Nebuvo lėkštai patrauklus kaip Džeikas, o jo raukšlės ir elgesys bylojo, kad gyvenime patyrė ir šilto, ir šalto.

– Viliuosi, laukėte nebūtinai dailininko anglo?

– Anaiptol. Niekam neteikiu pirmenybės, svarbu, kad žmogus tiktų šioms pareigoms. – Jos žvilgsnis užkliuvo už sidabrinės vyro diržo sagties su išgraviruotais inicialais: R. D. S.

Jis šyptelėjo, ir aplink akis bei burną susimetė gilios juoko raukšlelės.

– Tėvo dovana.

– Gražus diržas. Prisėskim.

Jis įsitaisė ant sofos, o Marina svajingai nugrimzdo į krėslą. Ji buvo visai pamiršusi Heterą, kuri sustingusi stypsojo tarpdury, išpilta raudonio.

– Norėtumėt arbatos ar kavos? – paklausė atitokusi.

– Vaisių sulčių.

– Ir aš jų išgersiu. Šviežiai spaustų apelsinų sulčių, – Heteros paprašė Marina.

Hetera nustebo.

– Gal atnešti skanių sausainių?

– Puiki mintis, Hetera.

– Į sultis įmesti ledo?

– Ne, ačiū, – atsakė svečias.

Heteros skruostai išraudo dar labiau.

– Dar ko nors? – Ji nė nekrustelėjo iš vietos ir visai neketino išeiti.

– Tik nepamiršk durų, Hetera, – įgėlė Marina. – Išeidama uždaryk jas. – Taigi ką argentinietis veikia Devone? – kreipėsi į atvykėlį.

– Na ir paklausėt! Esu toli nuo namų.

– Labai toli.

– Dirbu Buenos Airėse, reklamos agentūroje, kūrybos skyriuje. Man patikėta visa meninė dalis. Tačiau mirė tėvas ir nusprendžiau metus paatostogauti.

– Užjaučiu.

– Jis buvo labai senas. Aš jauniausias iš penkių vaikų. Vyriausiasis dvidešimčia metų už mane vyresnis.

– Esat gana vėlyvas vaikas.

– Tai jau taip. Na, nutariau pakeliauti. Paskutinius kelis mėnesius maliausi po Europą.

– Tapydamas?

– Taip. Puikus būdas ir dirbti, ir gerai apžiūrėti vietoves.

– Turbūt jau turit nuostabią kolekciją.

– Taip. Deja, pasilieku ne visus paveikslus. Negaliu keliauti su lagaminais, prigrūstais piešinių.

– Suprantu. O ką su jais darote? Tik nesakykit, kad išmetate.

– Ne. Būtų per daug skaudu. Prie kiekvieno savaip prisirišu. Palieku viešbučiuose, restoranuose… arba kam nors atiduodu.

– Jūs labai dosnus.

– Būti dosniam lengva. Tie paveikslai man nieko nekainuoja. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Be to, jie nelabai vertingi. Nesu garsus. Net žinomas nesu.

– Jei būtumėt garsus, nebūtumėt čionai atvykęs.

– Tikriausiai jūs teisi. Užklydau į Devoną atsitiktinai, bet jis man pasirodė toks gražus, kad nusprendžiau pasilikti. Kai mėginau sugalvoti, kaip tai padaryti, čionykščiame laikraštyje pamačiau jūsų skelbimą. Norėčiau čionai pagyventi vasarą.

– O tada grįšit į Argentiną?

– Taip. Į Buenos Aires.

– Argentinoje nesu buvusi.

– Tenai taip pat gražu. Šis viešbutis byloja apie gerą jūsų skonį, todėl drįsčiau sakyti, kad jums tikrai patiktų mano šalis.

– Girdėjau, joje knibždėte knibžda italų, šnekančių ispaniškai, bet norinčių būti anglais.

Ji nusijuokė ir patogiau įsitaisė krėsle. Vyras buvo toks patrauklus, kad Marina norėjo, jog tas pokalbis niekada nesibaigtų. Jau žinojo, kad Rafa Santoras vasaros „Polzanse“, nesvarbu, moka piešti ar ne.

– Taikli pastaba, bent jau kalbant apie mane. Nors kažin, ar norėčiau būti anglu. Puikiai jaučiuosi būdamas savimi.

Tą akimirką atsidarė durys ir įėjo Hetera, nešina padėklu su sultimis ir sausainiais, o paskui ją įslinko Harvis, netveriantis iš smalsumo, dėl ko kilo tas sambrūzdis. Jis liepė ketvertui vestibiulyje imtis darbo, nes žinojo, kad Marina labai supyks, jeigu darbuotojai dykinės, ypač Berta, kuri buvo tingi kaip paršavedė, drybsanti saulėkaitoje.

Išvydusi jį Marina apsidžiaugė.

– Susipažinkite su Harviu, – pristatė atvykėliui.

Senis paspaudė ranką Rafai ir išsišiepė. Marina išsyk pastebėjo, kad atvykėlis jam patiko, ir pralinksmėjo.

– Harvis darbuojasi pas mus aštuoniolika metų, nuo tada, kai nusipirkom šį dvarą. Jis – mano Penktadienis. Be jo man būtų labai sunku.

– Neklausykit jos, – paprieštaravo Harvis, ir jo akys sužibėjo. – Tiesiog šiose apylinkėse nėra kito žmogaus, kuris mokėtų pakeisti elektros lemputę. O man jau septyniasdešimt penkeri.

– Nepanašu, kad jums septyniasdešimt penkeri, Harvi.

Harvis pamerkė Rafai.

– Tai glosto man savimeilę, skatina keberiotis kopėčiomis ir šveisti kanalizacijos vamzdžius.

– Ar atsivežėt savo kūrinių? – paklausė Marina.

– Žinoma.

Rafa pasidėjo ant kelių rudą odinį krepšį ir atsegė užtrauktuką. Ištraukęs piešimo sąsiuvinį, padėjo jį ant kavos stalelio.

Marina nekantraudama pasilenkė į priekį.

– Ar galiu žvilgtelėti?

– Prašom.

Ji atvertė pirmą lapą.

– Nuostabu, – ištarė tyliai.

Ji įdėmiai pažvelgė į meistriškai išlietą šiltą akvarelę, kurioje buvo pavaizduota upė. Čia buvo ir pulkelis paukščių. Vieni plūduriavo ant vandens, o kiti jau kilo į dangų, ir Marina tarėsi net juntanti vandens purslus, paukščių kojytėms plakant vandenį. Kitame piešinyje buvo pavaizduotos senutės, liežuvaujančios turguje. Jų labai išraiškinguose veiduose atsispindėjo ir kartėlis, ir išdidumas.

– Jūs universalus, – pasakė vyrui.

– To reikalauja mano darbas. Vieną dieną piešiu kolos butelį, kitą – peizažą, o dar kitą – karikatūrą. Ir niekada netenka paišyti to paties.

– Kur išmokot piešti?

– Specialiai nesimokiau niekur.

– Turit įgimtą talentą?

– Galbūt.

– Jums pasisekė.

Atvykėlis šyptelėjo Harviui.

– Bet visai nemoku valyti kanalizacijos vamzdžių.

Marina pervertė visą sąsiuvinį. Sulig kiekvienu piešiniu jos susižavėjimas didėjo.

– Labai norėtume, kad su mumis praleistumėt vasarą, – pasakė atsilošdama krėsle.

Rafa atrodė patenkintas.

– Mielai.

Ji pažvelgė kiek sumišusi.

– Deja, mokėti jums neišgalėsime. Bet kambarys ir maistas bus veltui. O prašymas vienas – pamokykit mūsų svečius tapyti. Žinoma, aprūpinsime visomis piešimo priemonėmis.

– Kada norėtumėt, kad pradėčiau dirbti?

Ji džiaugsmingai suplojo rankomis.

– Kitą mėnesį. Sakykim, birželio pirmą, tinka?

– Birželio pirmą.

– Atvykite diena kita anksčiau, kad spėtumėt įsikurti.

– Nekantriai to lauksiu.

– Ir aš, – atsakė Marina, džiaugdamasi, kad toks sandoris, regis, tenkina ir jį. – Nė nenumanot, kaip sunku buvo rasti tokį dalininką kaip jūs.

Paskui jos mintys nukrypo į Klementiną. Dabar jau mergina turės jai už ką dėkoti.

6 David Niven (1910–1983), anglų aktorius ir romanistas.

7 Angl. „buffle“ – sugluminti, sutrikdyti.

8 Andrew Roberts, britų istorikas.

4 skyrius

Klementina įžengė į kontorą. Ji mūvėjo siaurais džinsais, avėjo sportbačiais, buvo užsitempusi storą pilką beveik iki kelių nutįsusį megztinį. Nors už lango jau šėlo pavasaris, ji buvo sušalusi į ragą. Ir nežinojo, ką sopa labiau – sielą ar galvą.

Silvija, vilkinti aptempta suknele ir avinti aukštakulniais, sėdėjo prie stalo ir raudonai lakavosi nagus. Pono Atvudo partneris ponas Fišeris plepėjo telefonu savo kabinete. Klementinai atlėgo širdis, nes į darbą atėjo anksčiau už viršininką, bet kažin, ar šiandien iš jos bus kokia nauda.

– Ak, brangioji, – purtydama galvą prabilo Silvija, – atrodai prastokai.

– Jaučiuosi siaubingai.

– Eik išgerti kavos.

– Jau išgėriau puodelį namie.

– Tada pasimėgauk dar vienu. Netrukus ateis ponas Atvudas, jis norės kavos su liesu pienu ir apvalios bandelės su mėlynėmis. Jei visa tai lauks jo ant stalo, jis atleis tau, kad esi liguistai išblyškusi.

– Nejaugi atrodau šitaip baisiai?

– Taip, mieloji. Tavo amžiaus merginai tepliotis makiažo pagrindu visai nereikia. Kai sulauksi trisdešimties kaip aš, galėsi užsitepti jo storiausią sluoksnį.

Klementina sudribo ant kėdės ir įjungė kompiuterį.

– Ne kažin ką prisimenu, kas įvyko aną naktį.

– O ką prisimeni?

– Džo. – Ji užsimerkė vildamasi, kad vaizdinys išnyks.

– Argi jis ne mielas? Tikras gražuolis. Judu susikukavote. Šįryt mano veidą puošia šypsena, nes aš stumtelėjau tave jam į glėbį. Manau, jis įsimylėjęs iki ausų. Dar nesu mačiusi jo šitaip elgiantis.

– Kaip elgiantis?

– Dėl tavęs jis nėrėsi iš kailio.

– Nejaugi?

– O taip! – Silvija išsišiepė. – Dažniausiai būdavo atvirkščiai, jis turėdavo gintis nuo merginų.

– Tai teikia vilčių.

– Lyg ir nesidžiaugi? Jis – jaunikis, kurio galima pavydėti.

– Neabejoju. Stambi žuvis mažame tvenkinyje.

– Mažas tvenkinys nėra blogai. Geriau nei smulki žuvis dideliame tvenkinyje.

– Nežinau. Kad ir koks tas tvenkinys, nesu tikra dėl žuvies.

Silvija suraukė antakius.

– Tu mane glumini.

– Prisimenu, nuvažiavom pas jį. Prisimenu tave, šokančią su Fredžiu.

– Fredis labai mėgsta šokti.

– Dar prisimenu jo sofą.

Silvija kimiai nusijuokė.

– Neabejoju. Ta jo sofa daug ko prisižiūrėjo.

– Jaučiuosi kur kas geriau. Ačiū.

– Suprask, jis nėra vienuolis. – Silvija iškėlė pirštus ir pamosavo ore, kad greičiau nudžiūtų lakas. – O ir tu pati ne angelas.

– Bjauru apie tai galvoti.

– Juk nesigaili, ką? Dėl nieko nesigailėk – štai gyvenimo šūkis. Kitaip tik veltui švaistysi laiką. Buvo smagu?

– Neprisimenu.

– Mums išeinant atrodė, kad tau linksma.

Klementina paniuro.

– Kai išėjot, išsigandau.

– Nesu vujaristė, Kleme. Be to, mudu su Fredžiu taip pat turėjom reikaliukų. Ak, tai vyras, žinantis, kaip patenkinti moterį be palydovinės navigacijos.

Atsilapojo durys ir įžengė ponas Atvudas.

– Labas rytas, merginos, – smagiai pasisveikino jis. Tada pamatė Klementiną, susigūžusią ant kėdės, ant kelių pasidėjusią rankinę. – Jau palieki mus, Klementina?

– Ruošiuosi atnešti jums kavos su liesu pienu ir bandelę, – stodamasi atsakė ji.

– Gerutė. Gal sykiu prigriebtum „Gazette“ ir „Telegraph“? Ak, rytoj mano žmonos gimtadienis, gal paieškotum jai kokios tinkamos dovanos?

– Tinkamos?

– Kvapios žvakės ar ko panašaus. Tu – moteris, žinai, kas patinka moterims. O aš nė nenutuokiu ir visada prašaunu pro šalį.

– Nė nenumanau, ką mėgsta jūsų žmona.

– Aš žinau, – įsiterpė Silvija, užsukdama lako buteliuką. – Nudrožk į „Virtuvės džiaugsmus“ ir tenai ką nors nupirk. Tai jos mėgstama parduotuvė.

– O jeigu ji tą daiktą jau turi?

– Svarbu dėmesys, – tarė ponas Atvudas. – Gana to, kad poniutė pasijaus laiminga.

Klementinai patiko mintis kuriam laikui ištrūkti iš kontoros.

– Padarysiu, ką galėsiu.

– Būk gera, parnešk man šokoladinį pyragaitį ir arbatos su pienu, bet be cukraus, – pridūrė Silvija. – Ir juodos kavos ponui Fišeriui.

Suskambėjo telefonas. Silvija pakėlė ragelį labai atsargiai, kad nesugadintų nagų, ir monotonišku balsu ištarė:

– Atvudas ir Fišeris, kalba Silvija. Kuo galiu padėti?

Ponas Atvudas nužirgliojo į savo kabinetą, pakeliui sutvarkydamas žurnalus, gulinčius ant kavos stalelio priimamajame, ir uždarė duris.

Išėjusi į gatvę Klementina prisimerkė nuo saulės. Ji troško vaikščioti tol, kol pasiklys.

Pirmiausia nukėblino į „Virtuvės džiaugsmus“ ir dairydamasi dovanos viršininko žmonai tyčia vaikštinėjo ilgai, tempdama laiką. Ji įsivaizdavo poną Atvudą, bet ne tą, kuris nė nesivargina išrinkti žmonai gimtadienio dovanos, o užsijuosusį prikyštę ir besiplūkiantį prie orkaitės. Ir koks jis sutuoktinis? Neįtikėtina, kad moteris apsidžiaugs, dovanų gavusi kelis virtuvės dubenis. O kodėl ne gražų vėrinį arba rankinę? Ponas Atvudas nieko apie tai neišmano, lygiai kaip ir Silvija. Provincialai, niekinamai prunkštelėjo Klementina, čiupinėdama želės formelių rinkinį. Po gerų penkiolikos minučių nusprendė pirkti tviskantį rausvą maišiklį.

Žavumėlis, galvojo ji, patenkinta pasirinkimu. Dirstelėjusi į kortelę su kaina susiraukė. Brangu, bet tinginystė juk kainuoja.

Paskui, nešina pirkinių maišeliu, patraukė į „Juodosios pupelės“ kavinę. Pakeliui nupirko laikraščius, gimtadienio atviruką ir dovanų popieriaus. Atviruką rinkosi net dešimt minučių ir išsirinko patį netinkamiausią; toks būtų pradžiuginęs tik ją pačią.

Nusigavusi iki kavinės Klementina pasijuto kur kas geriau. Klestelėjo ant aksominės sofutės, užsisakė balintos kavos su saldžia bandele ir „Gazette“ perskaitė naujausias žinias apie vagystes. Kitas dvidešimt minučių pasėdėjo savo malonumui, atsidususi pavėpsojo į kitus lankytojus: keletą mamų su pradedančiais vaikščioti kūdikiais, tris verslininkus, surengusius dalykinį susitikimą, mokinukes, aiškiai praleidinėjančias pamokas. Bet dykinėti visą rytą ji vis dėlto negalėjo. Nenoromis išgėrė kavą ir atsistojo į eilę ketindama nupirkti tai, ko prašė bendradarbiai, o sąrašas buvo netrumpas. Ūmai vėl prisiminė Džo, ir iš baimės net susuko vidurius.

Staiga atsidarė durys ir į kavinę įėjo vyras zomšiniu švarku ir mėlynais džinsais. Klementina dirstelėjo į jį. Bet užuot nusisukusi, toliau smalsiai spoksojo neįstengdama atplėšti akių. Vyriškis apsidairė ir atsistojo eilėn už jos.

Klementina vargais negalais atitraukė akis nuo vyruko, bet prieš tai išspaudė šypseną. Pajuto, kaip raudonis užlieja veidą, ir akimirksniu pamiršo Džonį ir savo nevisavertiškumą. Užuodė to nepažįstamojo odekolono kvapą – nuo vyruko dvelkė santalmedžiu. Įtraukė aromato, mėgaudamasi svetimų kraštų kvapu. Jis tikrai ne anglas. Anglai nenešioja tokių džinsų ir niekada nejuosi diržo su prašmatnia sagtimi. Ji žvilgtelėjo į jo apavą. Nuo tada, kai išvažiavo iš Londono, tokių rudų nevarstomų pusbačių nėra regėjusi.

Žmonių eilė greitai tirpo. Netrukus ji priėjo prie prekystalio ir pasakė, ko norinti. Kai pardavėja į maišelį įdėjo bandelę su šokoladiniu pyragaičiu ir nuėjo pripilti arbatos ir kavos, ji pasitraukė į šalį, užleisdama vietą nepažįstamajam.

– Ar abu saldėsiai jums? – paklausė jis.

Klementina nustebo. Nė nemanė, kad jis ją užšnekins. Stengėsi elgtis ramiai, bet širdis garsiai dunksėjo krūtinėje.

– Patariate man jų nevalgyti?

– Anaiptol. Merginai būtina gerai maitintis, – nusišypsojo jis.

– O jūs ką valgysit? Ką nors bjauraus?

– Jeigu taip sakot, pagalvosiu apie ką nors geresnio.

– Būtų nepadoru nepagalvoti. Iš kur jūs?

– Iš Argentinos.

– Argentinos? Polo šalies?

– O jūs žinovė.

Ji nusijuokė, jausdamasi kvailai.

– Visai ne. Buvau tarptautinėse „Cartier“ polo rungtynėse, per kurias argentiniečiai sutriuškino britus, o teatre mačiau „Evitą“.

– Neblogai.

– Atkeliavot iš tokios tolybės?

– Tiesą sakant, ne taip jau ir iš toli. Pasaulis nuolat mažėja.

Mergina, stovinti už prekystalio, palinko virš kasos.

– Ar galiu jums padėti?

Klementinai nepraslydo pro akis, kad pamačiusi svetimšalį ji taip pat atkuto.

– Prašyčiau šokoladinio pyragaičio ir espreso kavos. – Jis atsigręžė į Klementiną. – Kaip sakėt, tai būtų nepadoru.

Ji nusikvatojo.

– Tai jau tikrai. Jeigu atvykot iš Argentinos, turėtumėt užsukti į „Kipšą“ ir paragauti sklindžių su tiršta grietine ir džemu. Jie labai gardūs.

– Kai susitiksim kitą kartą, galėsite mane tenai nusivesti.

– Sutarta, – linktelėjo ji, nuoširdžiai trokšdama, kad tas kitas kartas tikrai būtų.

Klementina susimokėjo už pirkinius. Jis nepakvietė jos prisėsti prie staliuko. Tikriausiai čia neužsibus.

– Ką gi, iki pasimatymo, nepažįstamasai.

– Iki. Gardžiuokitės bjauria bandele.

– Tiesą sakant, pirkau ne sau, o viršininkui.

– Viršininkui pasisekė.

– Tikrai pasisekė. Jis jos nusipelnė.

Klementinai neliko nieko kito, tik išeiti. Už jų nusidriekusi eilė jau nekantravo. Ji nusišypsojo jam kuo atsainiau, nors iš laimės būtų ryte surijusi jo veidą, ir nėrė laukan. Susijaudinusi, nešina maišeliais, nuskubėjo į kontorą. Stumtelėjo duris ir įvirto vidun.

– Vaje! – sušuko Silvija, kuri dabar aliejumi tepė odeles aplink nagus. – Atrodai geriau. Ką nuveikei? Turi dovaną?

– Rausvą maisto maišiklį.

– Nuostabu!

– Ir aš taip manau. Dar nupirkau dovanų popieriaus ir atviruką.

– Gal parodyk?

Klementina padėjo maišelį ant Silvijos stalo.

– Mieloji, turėsi pati ištraukti, nes mano nagai dar neišdžiūvę.

– Ką tik susidūriau su maloniausiu vyru, kokį kada regėjau!

– Malonesniu už Džo? – nusivylusi ištarė Silvija.

– Mesk iš galvos tą Džo, Silvija, jis nebeturi šansų.

– O gaila, nes ką tik atsiuntė tau glėbį rožių. – Ji linktelėjo į Klementinos stalą.

Išvydusi dešimt putlių rožių, suvyniotų į permatomą popierių ir surištų kaspinu, Klementina nusiminė.

– O Dievulėli!

– Tu jį apžavėjai.

– Numanau.

– Taigi klok. Pralinksmink mane.

– Tas dieviškas nepažįstamasis iš Argentinos grakščiai įžengė į „Juodosios pupelės“ kavinę ir mane užšnekino.

– Tikrai? Nors tau ant veido šitiek makiažo?

– Taip.

– Svetimšalis? Ir ką?

– Ir nieko.

– Davei jam savo telefono numerį?

– Aišku, ne.

– O jis tau savo davė?

– Ne.

– Ar jis žino, kur dirbi?

– Silvija, apie mane jis nieko nežino. Mes tik persimetėm vienu kitu žodeliu, ir tiek.

– Aš nė kiek nepralinksmėjau. Tu atstumi Džo dėl vyro, su kuriuo kalbėjaisi vos penkias minutes ir kurio daugiau nepamatysi?

– Jaučiuosi kaip devintame danguje.

Silvija suglumo.

– Tu labai keista mergina, Kleme. Koks tavo zodiako ženklas?

– Avinas.

– Tikriausiai dabar teka Vandenio žvaigždynas.

– Man vis tiek. – Klementina plačiai nusišypsojo. – Pagirios išgaravo.

– Ką gi, už tai padėkok Viešpačiui.

Klemė padavė Silvijai atviruką. Toji pažvelgė į nespalvotą 1950-ųjų moters su prijuoste, ramiai šypsančios ir makaluojančios mediniu šaukštu, nuotrauką su užrašu: „Dedu galvą, neįsivaizduojat, kur norėčiau šitai sukišti?“

– Kaip manai, tiks?

– Jis nė nežvilgtelės, kol neatsivers žmona. Šiaip smagus atvirukas.

– Jis nesupras.

– Bet ponia supras.

Silvija nusijuokė ir atidavė atviruką Klementinai.

– Taip, ji supras. Duokš dovaną ir popierių. Kai nagų lakas išdžius, suvyniosiu dovaną, pavaduosiu tave. Jei supakuosi taip, kaip esi apsirengusi, ponas Atvudas svies dovaną tau į kaktą.

Beveik visą priešpietį Klementina kaišiojo dokumentus į arčiausiai gulinčius aplankus, visai negalvodama apie žmones, kuriems vėliau gali prireikti tų dokumentų. Ji svajojo apie gražuolį argentinietį. Įdomu, ką jis veikia Dokombe, jei čia apsistojo, o gal jau sėdi traukinyje, lekiančiame į Londoną, ir iškeliauja visiems laikams? Nesitikėjo vėl jį pamatysianti, bet mintyse jau regėjo, kaip vedasi į „Kipšą“ valgyti sklindžių su tiršta grietine. Galbūt, kai užsidirbs pinigų, keliaus ne į Indiją, o į Argentiną? O, kad jis užsuktų į jų agentūrą išsinuomoti būsto vasarai. Klementina pyko ant savęs, kad jiedviem šnekantis jai nešovė į galvą užsiminti apie „Atvudą ir Fišerį“. Būtų buvę paprasta lyg niekur nieko įterpti tą pavadinimą, juk agentūra buvo čia pat. Išgėręs kavos jis gal būtų pas ją užsukęs ir pakvietęs pietų.

Deja, pusę pirmos užsuko ne argentinietis, o Džo ir pasiūlė greitomis užkąsti pajūrio bare. Klementina dėjosi apsidžiaugusi, tik spaudė pilvą, kad šis liautųsi urzgęs iš apmaudo, ir padėkojo už gėles. Ji vos drįso pažvelgti Džo į akis, nes jam galvoje galbūt likę daugiau anos nakties prisiminimų. Nusprendė geriau to nežinoti, vis dar vylėsi to nedariusi.

Palyginti su nepažįstamuoju, Džo atrodė vulgarus, bruožai šiurkštoki, nors taisyklingi, kas bylojo apie silpnavališkumą. Mūvėjo prastai sukirptais džinsais, vilkėjo nertiniu V formos iškirpte, buvo nė iš tolo nepanašus į aną vyrą, kurio ji niekada nebeišvys. Nosį jai vis dar kuteno santalmedžio, kuriuo dvelkė jo oda, kvapas, o prieš akis šmėkščiojo vėjavaikiškas šypsnys ir giliai įsodintos akys. Džo nespinduliavo jokiu gilumu ir paslaptingumu, tebuvo duobė, kurią ji dabar nesąmoningai sau kasė, sutikdama su juo papietauti.

Ponas Atvudas išleido ją valandai, darbus kontoroje patikėjęs Silvijai. Jis liko patenkintas dovana žmonai, dailiai supakuota ir perrišta kaspinu, tarsi pačiam būtų buvę labai sunku rasti tinkamiausią. Ji labai apsidžiaugsianti maišikliu; rausva spalva – jos mėgstamiausia. Jis pasirašė ant atviruko nė nežvilgtelėjęs į jį, kartu su dovana įsimetė į portfelį ir paėmė telefoną ketindamas skambinti meilužei.

Viešbučio valgomasis buvo beveik tuščias, tik prie lango užkandžiavo keli svečiai ir pagyvenusi pora, atvažiavusi iš miestelio atšvęsti auksinių vestuvių sukakties ir ištaigingai papietauti. Hetera tingiai patarnavo, o apkūnusis someljė Arno oriai vaikštinėjo po salę su sidabriniu tasse de dégustation, tabaluojančiu jam po kaklu ant įmantrios grandinėlės.

Marina buvo perdėm laiminga, todėl nesikrimto dėl tuščių stalų. Pagaliau ji rado kviestinį dailininką. Žavų, talentingą ir nuoširdų. O svarbiausia, jis patiko Harviui, turinčiam gerą nuojautą. Ji atsisėdo prie rašomojo stalo ir ėmė sudarinėti pirkinių sąrašą, nors atliekamų pinigų turėjo mažai. Neabejojo, kad Rafa privilios žmonių į viešbutį, vos apie jį paskelbs tinklalapyje. Šeltonas garsėjo grožiu ir paukščiais. Jeigu jai kaip nors pavyktų sudominti žmones iš viso pasaulio, mėgstančius tapyti, ji tikrai išgelbėtų viešbutį nuo bankroto.

Pro atvirą langą įsiveržė jūros ošimas ir kirų klyksmas, ir ji ėmė galvoti apie vandenyną, kur ant bangų ir vėjyje blaškėsi jos skausmas. Ak ta nelemta netektis… Pieštukas pakibo virš popieriaus, ir ji buvo bepasiduodanti liūdesiui, bet prisiminė numylėtąjį „Polzansą“, namą, kurį pavertė gražiu viešbučiu, sukaupusi visą moters, nusprendusios kurti rankomis, jei to negali kūnas, ryžtą, drąsą ir valią. Kai širdgėla ir sielvartas grasindavo visai sugniuždyti, dvasią palaikydavo mintys apie „Polzansą“. Visą savo meilę ji sudėjo į šį sumanymą ir viešbučio gimimą. Be šito būtų žuvusi.

Marina vėl ėmė skrebenti popierių, ir vandenyno šniokštimas bei kirų riksmai pritilo, virsdami slopia dejone. Išgirdusi kažką tyliai barbenant į langą, liovėsi rašiusi, pakėlė akis ir išvydo prie lango stiklo prisiplojusį šeriuotą sodininko pono Poterio veidą. Pamatęs, kad Marina žiūri į jį, sodininkas nusitraukė kepurę, iššiepė bedantę burną ir pamojo kviesdamas pasikalbėti.

Marina atsiduso ir pakilo nuo kėdės.

– Labai atsiprašau, visai jus pamiršau, – pasakė persisverdama per langą. – Kvapieji pelėžirniai?

– Taip, ponia Turner.

– Luktelėkit, tik apsiausiu batus ir ateisiu.

– Atleiskit, kad trukdau. Regis, esat užsiėmusi.

– Nieko tokio. Sodai tokie pat svarbūs kaip ir namas.

Po žilais it cukraus vata antakiais sužibo pilkos akys.

– Sodai iš tikrųjų svarbiausi.

– Susitiksim šiltnamyje.

Ji pasitraukė nuo lango ir susijaudinusi stebėjo, kaip senukas užsivožia kepurę ir sunkiai spūdina šalin kiek šlubčiodamas, nes maudė klubą.

Jau susiruošusi eiti Marina prisiminė atviruką, gautą iš Katrinos Bridžes, ir išsitraukė jį iš kišenės. Meiliai šypsodama dar kartą perskaitė tekstą galvodama apie seną bičiulę, bebaigiančią septintą dešimtį ir gyvenančią Vindermyro ežero pakrašty, Britų Kolumbijoje. Meilė nulakdino Katriną į kitą pasaulio kraštą, ir Marina negalėjo dėl to priekaištauti, nors labai pasigesdavo bičiulės, kuria vienintele anuomet iš tikrųjų pasikliovė. Paėmė nuo lentynos gėlėtą dėžutę ir atidarė. Joje gulėjo gausybė laiškų iš Katrinos, susikaupusių per daugelį metų. Įdėjusi atviruką Marina pastatė dėžutę į vietą. Tada nudrožė į sodą ieškoti pono Poterio.

– Ji rado dailininką, – Heterai pasakė Berta.

Jiedvi sėdėjo prie stalo, nes pietų metas baigėsi, keli svečiai išėjo, o trys virėjai nusitraukę prijuostes nuėjo ilsėtis.

– Jis žavus, – atsiduso Hetera. Dėl jos devonširietiškos tarsenos žodžiai atrodė tarsi persmelkti garo, kylančio virš karšto šokolado, kuriuo gardžiavosi.

– Ar tai, ką kalba apie užsieniečius, tiesa?

– O ką apie juos kalba?

– Kad jie geri meilužiai.

Hetera sukikeno.

– To nežinojau.

– Kodėl jie turėtų būti geresni? Ką tokio jie daro, ko nedaro anglai?

– Gal ilgiau neužbaigia?

– Iš to nieko gero, – burbtelėjo Berta.

Hetera apglėbė puodelį su karštu šokoladu.

– Kaip tau atrodo, ar ji nusiramins, kai jau iškasė tą dailininką?

– Viliuosi. Ji labai įsitempusi. Turbūt kamuoja vidutinio amžiaus krizė.

– Nejaugi?

– O taip. Jai per penkiasdešimt, vaikų neturi. Kertu lažybų, tai skaudu.

– Vargšelė. Kiekviena moteris verta turėti vaikų.

– Žinai, be vaikų galima išprotėti. Tai kažkaip susiję su gimdos išsausėjimu.

– Tikrai?

– Taip. Ji sausėja, ir tas džiūvimas veikia smegenis.

– O kas paskui?

– Nežinau. – Berta papurtė galvą, o jos apniukęs veidas persimainė. – Gal ją pradžiugins tas dailininkas? – Ir nusikvatojo taip, kad net krūtys suliulėjo. – Mane tikrai pradžiugintų!

Klementina užsispyrė pati apsimokėti už pietus. Džo norėjo ją pavaišinti, bet suma buvo nedidelė, tad ant lėkštelės ji padėjo dvylika svarų ir atsisakė juos paimti.

– Tu nupirkai man puokštę rožių. Todėl draudžiu mokėti už pietus.

– Džiaugiuosi, kad gėlės tau patiko.

– Taip. Nušvito visa kontora.

– O tu praskaidrinai man dieną.

Ji nenatūraliai šyptelėjo.

– Puiku, – atsakė nenoriai.

– Ana naktis buvo fantastiška.

Ji kaip paklaikusi akimis ieškojo padavėjo.

– Nuostabi. Gera.

– Kalbi nelabai įtikinamai. Tau nepatiko?

Klementina spoksojo į mažus žvejų laivelius, besisūpuojančius jūroje. Troško pulti į kurį vieną ir išplaukti.

– Ne kažin ką prisimenu, – burbtelėjo. – Buvau prisisiurbusi degtinės. Šį rytą jaučiausi siaubingai. Todėl nebuvo itin gera.

Džo nusivylęs net susigūžė.

– Atleisk.

– Ir aš atsiprašau.

– Neturėjau leisti tau prisilupti.

– Nesu pratusi, – sumelavo ji.

– Bet su tavimi buvo smagu.

– Tai jau tikrai. – Klementina dėbtelėjo į jį. – Šiaip jau per pirmą pasimatymą su niekuo nemiegu.

Džo apstulbo.

– Manai, miegojai su manimi?

Dabar susigūžė ji.

– O nemiegojau?

– Kuo tu mane laikai? Manai, prigirdžiau ir pasinaudojau tavimi?

– Nepasinaudojai?

– Žinoma, ne.

– Tad mudu tik pakvailiojom?

– Taip nesakyčiau. Tu neprieštaravai. Tiesą sakant, net kniaukei iš malonumo.

– Nesileiskim į smulkmenas.

Jis išsišiepė.

– Dabar jautiesi geriau?

– Taip, kur kas geriau. Rytą pabudau graužiama gėdos. Aš ne tokia kaip…

– Suprantu. Todėl man ir patinki.

Ji pajuto jam dėkingumą, bet vis tiek troško sprukti.

– Ačiū.

– Tu keista. Tai man patinka.

– Keista?

– Ir dar man patinka netaisyklingas tavo sąkandis, tai seksualu.

– Netaisyklingas sąkandis?

– Taip. Tai, kaip priekiniai tavo dantys…

– Tau esu panaši į Gufį?

– Kada vėl tave pamatysiu? Šįvakar?

– Ne, Džo.

– Tada rytoj?

– Gal.

Džo šyptelėjo.

– Mane traukia neprieinamos moterys.

Nors paaiškėjo, kad Džo jos nelietė, į kontorą Klementina parsliūkino kaip perlieta vandeniu. Ji vylėsi nutraukti santykius su Džo, bet viskas, regis, klostėsi savaime, neatsižvelgiant į jos norus.

5 skyrius

Grėjus nuleido inkarą Kapitono įlankėlėje ir užmetė meškerę. Po žvejybiniu laivu švelniai bangavo jūra, iš dangaus žemyn smigę kirai ėmė plaukioti aplinkui, godžiai rydami jo pažertus duonos trupinius. Saulei kaitinant nugarą, o brizui glostant veidą, jis mėgavosi ramuma. Žalios aksominės pievos užsibaigė stačiais skardžiais, kur tarp uolų lizdus suko paukščiai, ir tik keli balti namai drąsiai priešinosi vėjams, taškantiems į juos vandenį. Įlankėlėje slėpėsi geltonas paplūdimys, bet Grėjus nė sykio nematė, kad kas nors jame vaikščiotų. Tarp akmenų žemyn vinguriavo siauras takelis, toks viliojantis, kad Grėjus ėmė vaizduotis, kaip pasitiesia iškylų kilimėlį, atsigula ant jo su Marina ir abu džiaugiasi nedrumsčiama ramybe.

Jo mintys kaip visada ėmė suktis apie žmoną. Ji vis labiau nerimavo. Jis suprato to nerimo priežastį. Niekas taip nemylėjo „Polzanso“ kaip ji. Jiedviem susipažinus, ji svajojo susikurti gražius namus. Jei būtų turėjęs pinigų, būtų tuojau pat nupirkęs jai namą, bet anuomet už savo, advokato, uždarbį būtų išgalėjęs nupirkti vos vieną tokio namo, kurį norėjo jai padovanoti, sparną. Todėl įsigijo apirusį dvarą ir su malonumu žiūrėjo, kaip ji pamažu, sunkiai triūsdama, rentė savo svajonių rūmus. Iš pradžių jis nesikišo, gyveno Londone, o savaitgaliais traukiniu parvažiuodavo pasižiūrėti, ką ji nuveikė per savaitę. Jai padėdavo Harvis, jiedu drauge dažydavo ir dekoruodavo, o ponas Poteris su sūnumis Tedu ir Danieliumi liejo prakaitą soduose. Tai buvo meilės darbas jiems visiems: Marinai, turinčiai savo viziją, Harviui ir ponui Poteriui, menantiems šlovingas dienas, kai tame name gyveno puiki šeima.

Kai jie atidarė „Polzansą“, Grėjus išsikraustė iš Londono. Viešbučio šeimininkas juk turi dirbti kiaurą dieną. Marina labai norėjo, kad žmonės čia jaustųsi kaip namie, tarsi mokiems svečiams būtų atvėrusi savo pačios namus, kiekvieną pasitikdavo prie durų, kaip ir dera šeimininkei. Netrukus apie juos ėmė rašyti prestižiniai žurnalai, ir žmonės plūstelėjo čionai pasigrožėti puošniu viešbučio interjeru ir nuostabiais sodais. O darbo buvo labai daug. Golfo pamokos, kad būtų patogu, vykdavo netoli viešbučio. Teniso klubas, turintis šešis kortus, kas vasarą rengdavo jaunimui Šeltono turnyrus, Grėjus plaukdavo žūklauti, viešbutį aprūpindavo šviežiomis midijomis, omarais, krabais ir įvairiausiomis žuvimis. Siauru taku, vingiuojančiu per stačias uolas, viešbučio svečiai traukdavo į Dokombą-Devlišą ir smagiai leisdavo laiką madingose brangių drabužių parduotuvėlėse ir restoranuose. Miestelio aikštėje vaikai stoviniuodavo eilutėje po platanu, kad jiems supintų kasytes ir padarytų purškiamą tatuiruotę, jų mamos tuo metu naršydavo po parduotuves, o tėvai plaukiodavo greitaeigiu kateriu ar visai dienai keliaudavo į Salkombą.

Nuo pat tos akimirkos, kai ištekėjo, Marina norėjo vaikų. Tada ji buvo trisdešimt trejų, daug jaunesnė už keturiasdešimt dvejų Grėjų, išsiskyrusį, su dviem mažais trejų ir penkerių metų vaikais, kurie atvažiuodavo neporiniais savaitgaliais ir per atostogas. Ji troško savo kūdikio, bet dievino ir Klementiną su Džeiku. Grėjus būtų mielai atlikęs tą pareigą. Ne todėl, kad būtų norėjęs dar vienos atžalos, o kad labai geidė padaryti žmoną laimingą. Jis puikiai suprato esąs daug vyresnis, tad skirtumą švelnindavo tenkindamas visas jos užgaidas kaip tėvas, lepinantis mylimą dukrelę. Ji ėmė lankytis bažnyčioje, meldė Dievo padovanoti jai kūdikį, bet, deja, vaikelio vis nebuvo. Arba Jis jos neišgirdo, arba manė, kad ji to nenusipelnė. Marina labai dėl to kankinosi.

Dabar ji jau nebeužsuka bažnyčion. Ir nebesimeldžia, o nuo menkiausios užuominos apie vaikus akys pritvinksta ašarų. Dievas ją apleido, ir ji, atstumtoji, juto tą Jo šaltį, ją graužė gėda. „Polzansas“ palaikė jos dvasią daugybę metų, bet svajonės apie motinystę jau buvo sudužusios. Ji daug laiko leisdavo paplūdimyje spoksodama į jūrą, tarsi būtų vylusis, kad vaikelis atbėgs vandeniu. Grėjus suprato, kad ateitis jai regisi niūri, tuščia, nors turėtų būti šviesi, pilna vaikų, o paskui ir vaikaičių juoko. Juos užklupo skaudi finansinė krizė, nes kurdami savo verslą labai prasiskolino. Marina suvokė netrukus galinti prarasti „Polzansą“, nors nedrįso to ištarti garsiai. Grėjus žinojo: tomis sąžinės perkratymo valandomis paplūdimyje ji turbūt klausinėja savęs, ką dar turi, be vyro ir mylimo viešbučio; žinojo ir jos atsakymą: ogi nieko.

Jis pajuto, kaip trūktelėjo meškerė, ir grįžo į dabartį. Pamažu, labai kantriai ir su dideliu įgudimu, ėmė traukti valą. Regis, užkibo didelė žuvis. Tik apmaudu, kad valgomasis tuščias, nebus kam ragauti. Jis didžiavosi galėdamas kasdien aprūpinti virtuvę šviežiu laimikiu. Kartais išplaukdavo su Danu Boilu ir Bilu Hedliu, dviem čionykščiais žvejais, šiuose vandenyse meškeriojančiais daugiau nei penkiasdešimt metų. Tada jo pagautų jūrų gėrybių pakakdavo savaitei.

Galų gale žuvis išniro virš vandens. Ant valo, stengdamasis ištrūkti, raitėsi stambus, slidus Kornvalio ešerys. Pamiršęs Mariną ir jos širdperšą dėl kūdikio, kurio jiems nepavyko susilaukti, Grėjus bloškė žuvį į valtį. Pražiodęs ištraukė kabliuką. Grožėdamasis laimikiu net susijaudino: toji žuvis tikrai svers ne mažiau kaip keturis svarus.

Jis užmovė naują jauką ir vėl užmetė meškerę. Čia prasmaksojo visą rytą, atitrūkęs nuo pasaulio ir rūpesčių. Sėdint valtyje atrodė, kad „Polzanzas“ labai toli. Grėjus nedrįso spėlioti, kaip Marinai sekėsi šnekėtis su Rafa Santoru. Jeigu būtų tikėjęs maldos galia, būtų sukalbėjęs už žmoną maldelę. Žinojo: jai šitas susitikimas labai svarbus, o jei svarbus jai, tai jam – dar svarbesnis.

Rafa Santoras parėjo į viešbutį ir įsitaisė lauke prie stalo, stovinčio prie sienos. Jį maloniai glostė saulė, o užuovėja saugojo nuo vėjo. Ant stalo nutūpė įžūlus kiras, bet Rafa neturėjo jam ko duoti, todėl paukštis kilstelėjo snapą ir nuplasnojo kaulyti kąsnelio kitur. Prie kito stalo sėdėjo kelios merginos ir krizeno žvelgdamos į lėkštes. Rafa nukreipė žvilgsnį kiton pusėn, nenorėjo jų provokuoti. Padavėjo paprašė atnešti kolos, kepsnį, bulvių traškučių, ir įniko į laikraštį. Tai patikimiausias būdas sužinoti čionykštes paskalas.

Taigi jis atkeliavo čionai. Tačiau kaip jaustis dabar, nenumanė. Viena jo dalis džiaugėsi, jautėsi pakiliai, bet kita liūdėjo, ir tikriausiai todėl, kad gyvybingiausia jo dalis apskritai nieko nejuto. Jis stengėsi apie tai negalvoti. Padavėjas atnešė valgį. Rafa gurkštelėjo kolos jausdamas, kaip kiaurai smaigsto anų merginų akys. Toks jų žavėjimasis juo labai varžė. Kurią kitą dieną būtų pakvietęs jas prie savo stalo, gal net nusivedęs į viešbučio kambarį ir pasimylėjęs. Kurią kitą dieną vien nuo tokios minties būtų pasitaisiusi nuotaika ir visą popietę būtų žingsniavęs eikliau, tačiau šiandien neturėjo ūpo. Jis vėl įsikniaubė į laikraštį ir toliau pietavo vienas.

Merginos išėjo, bet prieš tai tyčia prastypčiojo pro jo stalą, apdovanodamos jį šypsenomis. Jis mandagiai linktelėjo, tačiau tuoj nusisuko. Ant stalo, prie kurio ką tik sedėjo merginos, nutūpė kiras ir nugvelbė apkramtytą bandelę. Rafa dirstelėjo į laikrodį. Argentinoje buvo ankstyvas rytas, bet jam magėjo su kuo nors pasišnekėti. Išsitraukęs „BlackBerry“, spustelėjo sparčiojo numerio rinkimo mygtuką. Ilgai laukti nereikėjo.

– Rafa?

– Hola, mamá.

– Ačiū Dievui. Neskambinai visą savaitę. Baisiai nerimavau. Ar tau viskas gerai?

– Atkeliavau.

– Suprantu. – Jos balsas buvo sunerimęs. Jis išgirdo ją atsisėdant. Ji sunkiai atsiduso, tikėdamasi blogiausio. – Ir kaip?

– Tai gražus dvaras, stūksantis virš jūros. Jame ketinu praleisti vasarą, mokydamas svečius piešti. – Jis sausai nusijuokė. – Ir ką aš tikėjausi čia rasti?

– Apskritai neturėtum ten būti.

– Nurimk, mamá.

– Ką pamanytų tavo tėvas? Dios mío, ką jis pasakytų?

– Suprastų mane.

– Kažin.

– Na, jis to nesužinos.

– Nemanyk, kad jis tavęs nemato. Po viso to, ką dėl tavęs padarė, Rafa, turėtum gėdytis.

– Taip nekalbėk, nes pasijusiu dar blogiau. Ir aš grumiuosi su savo sąžine. Sakei, kad supranti mane. Sakei, man padėsi.

– Taip, nes myliu tave, sūnau.

Staiga jį užplūdo emocijos ir jis ranka susiėmė galvą.

– Ir aš tave myliu, mamá.

Stojo ilga tyla. Jis girdėjo ją kvėpuojant į ragelį, tą nuo vaikystės pažįstamą garsą, kuris kitados apgobdavo jį it šilta saugi besąlyginės meilės antklodė. Deja, dabar tas balsas buvo duslus, senas ir kupinas baimės. Galop motina virpančiu balsu pasakė:

– Grįžk namo, hijo9. Mesk iš galvos šią kvailą mintį.

– Negaliu.

– Tada nepamiršk manęs.

– Paskambinsiu po kelių dienų. Pažadu.

– Ar turi viską, ko reikia.

– Taip.

– Būk atsargus.

– Gerai.

– Pagalvok apie juos.

– Žinoma, mamá. Aš nė vieno neįskaudinsiu.

Bet skaudini mane, dėdama ragelį pagalvojo ji ir švaria balta pañuelo10 nusišluostė akis. Marija Karmela Santoro sunkiai pakilo iš krėslo ir plytelėmis grįstu koridoriumi patraukė į Rafos miegamąjį. Name buvo tyku. Jos vyras jau buvo pas Dievulį, o keturi vyresni vaikai seniai išskridę iš lizdo. Rafa – jaunėlis, padovanotas Dievo, kai ji buvo jau per sena gimdyti. Kiti jos vaikai tamsiaodžiai ir juodaplaukiai kaip ir jų tėvas, o Rafa labai šviesaus gymio. Šviesiaplaukis ir skleidžiąs įgimtą žavesį. Jis – ypatingas.

Ji stovėjo tarpdury ir žvelgė į kambarį, kupiną prisiminimų, šildomą nuolatinio švelnaus jos rūpesčio. Kai kiti jos vaikai buvo maži, dviese dalijosi vienu kambariu, nes ūkininko namas vidury pampų buvo nedidelis. Bet paskutinė jos atžala Rafa jau turėjo savo kambarį.

Dabar jis, žinoma, gyveno Buenos Airėse, elegantiškame bute už Laisvės bulvaro. Tačiau neretai parvažiuodavo namo, dažniau nei kiti vaikai. Jis geras sūnus. Nors jo tėvo, kuris rūpintųsi ja, nebėra tarp gyvųjų, ji žinojo, kad ją saugo visagalės jo rankos. Rafa kvietė ją gyventi kartu, bet ji nekentė miesto triukšmo ir smarvės. Niekada nebuvo iškėlusi kojos iš ūkio, sunkiai triūsė dirbdama senjoros Luisos tarnaite, o tai mirus patarnavo jos marčiai Marselai. Čia darbavosi daugiau nei penkiasdešimt metų, giliai suleisdama šaknis į derlingą žemę. Nūnai joje guli jos brangiausio vyro palaikai, poilsio vietą žymi paprastas antkapis ir gėlės, kurias, gerbdama savo vyro atminimą, ji neša kas savaitę.

Ji priėjo prie lango ir atlapojo žalias langines. Dvelktelėjo rudeniu, ir ji mėgaudamasi įtraukė jo kvapo. Saulė jau skleidė šilumą, ant žolės vartaliojosi keli medžių lapai, sudžiūvę ir rudi tarsi ilgesingi laiškai, nublokšti vėjo. Dūlavo didingi aukšti platanai, išsirikiavę abipus ilgos įvažos, kuri driekėsi per visą estancia11 iki pat pagrindinio namo, kur jos darbdaviai, supami tingios grožybės, leisdavo savaitgalius ir atostogas. Ant dulkėto tako krito marga šviesa, garsiai sulojo šuo, bet jį tuojau ėmė plūsti virėja Angelina, su įtūžiu ispaniškai pažerdama virtinę keiksmų.

Marija Karmela prisiminė, kaip vaikystėje tėvas mokė Rafą jodinėti. Prieš akis iškilus tam vaizdui nusišypsojo. Stambus juodaplaukis Lorencas su berete, atsainiai pasirišęs raudoną kaklaskarę, liemenį apsijuosęs tviskančiu monetomis išpuoštu diržu, mūvintis duksliomis bombachas12, sukištomis į nutrintus odinius aulinius, ir mažas šviesaus gymio berniukas baltomis espadrilėmis13, nuogos rudos jo kulkšnys švysčioja iš po rusvai žalių bombachas, liemenį jis apsivyniojęs siuvinėta raudona juosta, užsimaukšlinęs beretę ir prigludęs prie tėvo. Abu sėdi ant žirgo, pirmyn atgal šuoliuojančio lyguma, skamba juoko šūksniai. Jos vyro oda sudiržusi, nugairinta vėjo, o sūnaus – lygi ir švelni. Kiek džiaugsmo tas vaikas visiems teikė.

Dėl to angeliško žavesio senjora Luisa ir atkreipė į berniuką dėmesį. Vieną rytą tėvas leido šešerių sūnui nuvesti jai ponį. Didžiuodamasis, kad gavo tokią svarbią užduotį, vaikas nuvedė gyvulį prie namo ir laukė eukalipto šešėlyje tiesus, aukštai iškėlęs smakrą. Kai senjora jį užšnekino, berniukas įsmeigė į ją akis ir plačiai nusišypsojo; jo drąsa ir įžūlumas jai kėlė šypseną. Nors nedidelis, bet jau tikras narsuolis. Ji ilgai su juo kalbėjo žavėdamasi išmintingu jaunu veideliu, o jis rimtai atsakinėjo, ją vis prajuokindamas. Be abejonės, berniukas protingas ir sumanus, nesvarbu, kad tarnaitės vaikas.

Nuo tada senjora ėmė jį remti, domėtis jo mokslais ir pomėgiais. Sužinojusi, jog vaikis linkęs į meną, pasirūpino, kad turėtų visus būtinus reikmenis ir net padėjo jam, nors apie dailę menkai tenutuokė, o kai pristigo žinių, visai vasarai pasamdė jaunuolį iš Buenos Airių mokyti berniuko. Lorencas ir Marija Karmela didžiavosi sūnumi, buvo labai dėkingi senjorai, kita vertus, Marija Karmela labai bijojo, kad tik iš jos neatimtų Rafo, jai dingojosi, kad šis Dievo dovanotas vaikelis nebus jos amžinai.

Ji išėjo į lauką pašerti papūgos Pančito. Paukštis tupėjo ant laktos šildydamasis saulėje ir snapu utinėjosi žalias plunksnas – rytinė gražinimosi procedūra. Moteris pakišo jam saują riešutų, ir paukštis neskubėdamas sulesė po vieną, darbuodamasis snapu ir nagais; skubūs pusryčiai Pančitui nepatiko.

Senjoros Luisos dėka Rafa pranoko menkus lūkesčius, primestus jam gimus. Jis turėjo gerą darbą, gavo puikų atlyginimą, jo gyvenimas gražus… Ir kodėl sumanė viso to atsisakyti?

Iš darbo Klementina išėjo anksti. Silvija įtikino poną Atvudą nusivesti žmoną vakarienės. Klementina užsakė staliuką garsiajame restorane „Kylantis potvynis“ ir buvo nulėkusi nupirkti puokštės rožių – ponas Atvudas ketino įteikti jas kartu su dovana. Klementina būtų mielai atidavusi savo rožes, jei tik būtų buvusi tikra, kad nepastebės Silvija, bet toji buvo pamerkusi gėles į vandenį ir pastačiusi ant stalo.

Klementina išslinko penktą, po pažastimi pasikišusi rožes, nuo kurių ant palto lašėjo vanduo. Ji laukė vakaro. Smaksos priešais televizorių ir pamirš Džo, nebegalvos apie pasimatymą su juo kitą vakarą. Gerai bent jau tai, kad nepastojo. Dėl to labai džiaugėsi. Džo gal ir šiurkštokas, bet ja nepasinaudojo, nors lengvai galėjo taip pasielgti. Tikriausiai jis yra lyg nešlifuotas deimantas: po darbiniais drabužiais slypi džentelmenas. Ji nusišypsojo prisiminusi mamą ir ką ji būtų apie jį pasakiusi. Mama baisi snobė, visus žmones skirsto į keturias grupes: tinkamas, dėl verslo, paprastas ir užsienietis. Vienintelis jai priimtinas – „tinkamas“.

Tėvą ir Mariną ji rado virtuvėje geriančius arbatą. Tėvo skruostai buvo nuraudę, nes beveik visą dieną žvejojo, o Marina švytėjo iš laimės.

– Kaip dienelė? – paklausė tėvas.

Klementina nusikabino nuo kabliuko puodelį ir įsimetė maišelį su arbata.

– Nuobodi.

– Užsidirbi pinigų ir kaupi patirtį, o tai labai svarbu.

– Na ir puiku, tėti. Ačiū.

– Mes radom dailininką, – pranešė Marina.

– Valio!

Podukros sarkazmas jai buvo nė motais.

– Manau, jis tau patiks. Labai išvaizdus.

Ji įsipylė į puodelį vandens, kliūstelėjo pieno.

– Man neįdomu. Klausyk, tai tavo sumanymas. Aš čia niekuo dėta. Nemoku tapyti ir menu nesidomiu.

– Gal pavakarieniausi su mumis?

– Užkrimsiu žiūrėdama televizorių.

– Valgysim ešerį. Šįryt pagavo tavo tėtis.

– Na, jeigu visiems užteks, gal ir paragausiu.

– Žinoma, užteks, – išdidžiai tarė Grėjus. – Jis kokių keturių svarų.

– Ak, gerai padirbėjai, tėti.

– Gal norėtum paplaukioti laivu su manimi šį savaitgalį?

Klementina išsiviepė.

– Kodėl turėčiau?

– Tiesiog dingtelėjo, kad gal tau patiktų. Kaip tave veikia jūros supimas?

– Prie to niekada nepriprasiu. Nekenčiu laivų, o jūroje mane pykina. Neprisimeni?

– Tai buvo labai seniai.

– Kažin, ar tokie dalykai pasikeičia, kai suaugi.

– Keičiasi požiūris į juos, – ramiai įsiterpė Marina. – Gal vis dėlto rastum šiek tiek laiko tėvui?

– Gerai jau gerai, tau knieti atskaityti man dar vieną pamokslą, ar ne? Juk vidury jūros negalėsiu pabėgti.

– Jokio pamokslo nebus, tiesiog mudu mažai matomės.

– Nes aš dirbu, tėti. Sveikas atvykęs į realųjį pasaulį.

Gera Marinos nuotaika išgaravo. Atrodė, Klementina išsiurbė visą orą, ir kambarys prisipildė jos niaurasties. Ji dirstelėjo į vyrą ir pajuto panieką savo podukrai, kuri nuolat šiurkščiai jam atsikirsdavo.

– Tada kurią kitą dieną, – pasakė Grėjus, stengdamasis užgniaužti nusivylimą.

9 Sūnau (isp.).

10 Nosinaite (isp.).

11 Plantaciją (isp.).

12 Plačkelnėmis (isp.).

13 Vasarinis apavas iš lino ar medvilnės, padas iš virvelų, nuvytų iš kanapių.

6 skyrius

Kai kitą rytą ponas Atvudas įžengė į kontorą, jis buvo nusiteikęs ne džiugiai, kaip visada, o susiraukęs. Klementina sėdėjo prie stalo, internete žiūrinėdama Buenos Airių nuotraukas. Ji jautėsi kur kas geriau nei vakar, nes išsimiegojo. Silvijos dar nebuvo – vėlavo.

– Jei ne rausvas maišiklis, pradžiuginęs mano žmoną, už tą kvailą atviruką būčiau tave atleidęs, – Klementinai mestelėjo Atvudas.

Toji skubiai atsijungė nuo interneto ir nutaisė kuo nekalčiausią miną.

– Nesuprantu, apie ką šnekat, pone Atvudai.

– Manęs neapmulkinsi. Tikrai supranti. Atvirukas baisus, dar ir įžeidžiantis.

– Nemanau, kad jūsų žmona įsižeidė.

– Žinoma, ne, kvailute.

– Jis man pasirodė linksmas.

– Jai taip pat, bet ji pasišaipė iš manęs.

– Na, bent pasijuokė per savo gimtadienį.

Atvudas prisimerkė.

– Šiandien tu labai įžūli.

– Pusryčiams valgiau košės. Nuo jos man norisi priešgyniauti.

– Tada rytoj sukirsk kiaušinį. Nesitikėjau, kad mano sekretorė gali šitaip šiurkščiai man atrėžti.

– Juk pasirašydamas atviruką galėjote perskaityti, kas ant jo užrašyta.

– Aš moku tau, kad nereikėtų nieko skaityti.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Ar vakarienė buvo gardi?

– Taip.

– Na ir puiku.

Atvudas suirzęs purkštelėjo, sulygino žurnalų nugarėles ir nužirgliojo į savo kabinetą. Klementina minutėlę svarstė, ar tik jis nebus iš tų vyrų, kurie prieš mylėdamiesi tvarkingai sulanksto drabužius. Įtarė, kad toks ir yra.

Įžengė Silvija. Atrodė netvarkingai, plaukai susitaršę.

– Gal atbulomis išlipai iš lovos? – įgėlė Klementina.

– Atspėjai, – nusiviepė Silvija. – Fredis užsuko pusryčių, todėl ir pavėlavau.

– Tai geriausias pasiteisinimas, kokį esu girdėjusi. – Klementina vėl prisijungė prie interneto. – Užuot keliavusi Indijon, tikriausiai trauksiu į Pietų Ameriką, – pasakė apžiūrinėdama Buenos Airių vaizdus.

– Vis dar galvoji apie tą argentinietį?

– Svajonės juk nekainuoja.

– Paprastai gauni tai, už ką susimoki.

Silvija nėrė į tualetą. Grįžo įprastai sukėlusi plaukus, nepriekaištingai pasidažiusi, ant gėlėtos suknelės nebebuvo matyti jokios raukšlelės. Klementina mintyse nusistebėjo: kaip įmanoma taip persimainyti išvietėje?

– Šįvakar susitinku su draugais vakarienės. Ar nori prisidėti? – paklausė Silvija.

– Žinoma.

– Gal atsivesk ir Džo?

Klementina nunarino galvą.

– Na, užsiminiau jam, kad gal pasimatysim šį vakarą. Turbūt atsivesiu.

– Suteik jam progą. Nežinau, ko tu nori, gal kad iš džiaugsmo šokinėtų širdis ir diegtų pilvą, bet gyvenime taip nebūna. Juk svarbiausia, kad jis tave prajuokina ir yra geras meilužis, argi ne? O kas nors daugiau – tai jau premija arba būna tik romanuose. Jei lauksi tokio herojaus, susensi vieniša.

– Koks optimistinis monologas iš pat ryto.

– Atleisk, mieloji, bet aš tik pakišau tau dozę realizmo.

– Paskutiniu metu man to realizmo per akis. Ketinu keliauti į Buenos Aires, gyventi tenai ir svajoti.

– Argentiniečiai – patys blogiausi vyrai.

– Iš kur tu žinai?

– Visi tą žino. Jie garsėja žavesiu, kuriam neįmanoma atsispirti, ir tuo, kad yra nepataisomai neištikimi.

– Kalbi apie polo žaidėjus? Na, toliau varyk senas banalybes.

– Jie – geri meilužiai, bet niekam tikę sutuoktiniai.

– Aš ir nesiruošiu tekėti už argentiniečio. Apskritai neketinu tekėti.

Silvija suglumo.

– Kodėl?

– Esu iš subyrėjusios šeimos. Savo vaikui niekada nelinkėčiau tokios patirties.

– Kvailystė. Tą nelaimingą ciklą gali nutraukti.

– Nenoriu.

– Aš išsiskyrusi, bet vis tiek ryžčiausi pamėginti dar kartą. Ištekėčiau už Fredžio, jeigu jis mestų žmoną. Deja, vyrai taip elgiasi retai.

– Mano tėvas paliko mamą, – apmaudžiai ištarė Klementina. – Visai nenorėčiau būti šeimą ardančiu pleištu kaip Submarina.

Silvija gūžtelėjo pečiais.

– Gal jų meilė buvo labai stipri?

– Ar ką tik nesakei, kad tokia meilė būna tik romanuose?

– Ja apdovanojama tik saujelė laimingųjų.

– Vadinasi, tiki meile?

– Taip. Bet nemanau, kad ji aplankys kiekvieną iš mūsų. Tokios tokelės. Gal ir tu pamilsi Džo, jei suteiksi jam progą?

– Ar tu myli Fredį?

– Man labai patinka, kaip jis mane glamonėja, bučiuoja, linksmina. Labai patinku sau, kai būnu su juo. Bet ar jį myliu? Ar be jo numirčiau? Be abejo, liūdėčiau, tačiau nesijausčiau sugniuždyta.

– Netrokšti ko nors daugiau?

– Žinoma, trokštu. Visos mažos mergaitės trokšta rasti savo princą. Tačiau beprasmiška geisti to, ko neįmanoma gauti. Į viską žvelgiu gan realistiškai, todėl žinau esanti ne iš tų, kurioms sekasi. – Silvija griebė rankinę. – Sutrauksiu cigaretę. Pabudėsi prie telefono?

Klementina nulydėjo ją akimis. Ir ji nemanė esanti iš tų laimingųjų, bet giliai širdyje vylėsi turėsianti ką mylėti labiau už Džo.

– Rafą apgyvendinsim apartamentuose viršuje, – mąsliai pasakė Marina. Ji sėdėjo prie stalo ir gurkšnojo espreso kavą. – Jau daug mėnesių niekas nebuvo jų užsisakęs, apmaudu, kad tokie gražūs kambariai stovi tušti.

Harvis, kaip įprastai vilkintis mėlynu kombinezonu, su kepuraite ant galvos, buvo užsikeberiojęs ant kopėčių. Rankoje jis laikė atsuktuvą, nes taisė užuolaidos karnizą, kurio vienas galas buvo atsiknojęs nuo sienos.

Jis liovėsi darbuotis atsuktuvu.

– Tai gražiausias miegamasis name, – pasakė. – Viljamo, kai tas dar buvo vaikas, kambarys.

Harvis visada su meile kalbėdavo apie kunigaikščio Somerlando vaikus, tris padūkusius berniukus didžiulėmis mėlynomis akimis, anuomet nuolat besišypsančius ir slapta krečiančius šunybes. Jaunas būdamas Harvis dirbo dvaro valdytojo pono Felpso pagalbininku. Kapodavo malkas ir šluodavo lapus. Dabar, kai ponas Poteris rudenį degina lapus, Harvis su nostalgija prisimena anuos laikus. Pasak jo, anksčiau nebūdavo šitokios painiavos. Dabar sunkius darbus nudirba Tedas su Danieliumi, nes ponas Poteris visai suseno. Jis vyresnis už Harvį, o juk ir šis – senas kaip pasaulis. Dabar jau pono Poterio sūnūs kasdavo žemę, sodindavo ir genėdavo medžius. Harviui atrodė, kad senuką Poterį Marina laiko iš gailesčio. Ji supranta jo ryšį su šiomis vietomis ir nenorą pripažinti, jog metų našta slegia pečius. Trauktis į pensiją ponui Poteriui būtų tolygu gulti į karstą ir būti palaidotam.

Dabar sodai gražūs kaip ir tada, kai dvare šeimininkavo kunigaikštis, gal net gražesni, nes Marina puikiai žino, ko nori, atkakliai siekia, kad būtų dar geriau. Harvis su meile stebėjo ją nuo kopėčių. Toji moteris visada rengiasi tvarkingai: išlaidyta palaidinukė, ilgos platokos kelnės, vasarą – graži suknelė, nes džinsų nemėgo. Buvo žemo ūgio, todėl avėdavo aukštakulniais, su kuriais atrodydavo aukštesnė. Jis mylėjo ją kaip tėvas, nes liko nevedęs ir neturėjo vaikų. Jo garbinama Marina pražydo, ir Harviui dėl to buvo gera. Šiai žaviai moteriai, kuriai po kojomis paklotas, regis, visas pasaulis, jo reikia.

– Naujas laikrodis, Harvi? – paklausė Marina, pastebėjusi ant riešo tviskant sidabrą.

Vyras papurtė ranką.

– Gražuolis, ką?

– Labai didelis.

– Todėl man ir patinka.

– Atrodo brangus.

– „Omega“.

– Prašmatnu.

Harvio akį patraukė drėgnas lopas kambario kampe. Jis susiraukė.

– Regis, sunkiasi vanduo.

– Sunkiasi vanduo?

– Gal užsikimšo stoglatakis? Bet nieko, pataisysiu.

Ji meiliai nusišypsojo jam.

– Savo pašiūrėje visada turite tai, ko reikia. Esat apsirūpinęs geriau nei technikos krautuvė.

– Nes nieko neišmetu. Žinot, turiu 1950-ųjų radijo aparatą ir pirmąjį nespalvotą televizorių, pirktą septintame dešimtmetyje.

– Ir dideles atsargas „Agritape“ lipniosios juostelės, ir virvių šiaudams rišti, – linksmai pridūrė ji, nes buvo nuolat juokaujama, esą „Polzansas“ nesugriūva tik todėl, kad subyrėti jam neleidžia lipnioji juostelė ir virvės.

– Kur įkurdinsit poną Santorą? – paklausė jis, vėl darbuodamasis atsuktuvu.

– Pernai Polas gyveno mėlynajame kambaryje, bet jis kiek nutriušęs, reikia padažyti. Tačiau apartamentuose sienų apmušalai – originalūs, labai gražūs, be to, yra nedidukė svetainė, kurioje galima tapyti. Iš ten atsiveria nuostabus vaizdas į vandenyną. Ir vėjas švilpauja pastogėj. Tokie dalykai įkvepia.

– Taip yra todėl, kad Viljamas buvo laimingas berniukas. Su broliais mėgdavo tenai žaisti, nes tai buvo vaikų aukštas.

Marina baigė gerti kavą. Tame aukšte būtų žaidę ir jos vaikai, jei būtų sulaukusi tokios malonės, dingtelėjo jai.

– Jis atkako iš Argentinos, noriu, kad pamatytų geriausia, ką gali pasiūlyti Anglija.

Harvis smarkiai trūktelėjo karnizą norėdamas įsitikinti, ar jis gerai pritvirtintas prie sienos.

– Nė kiek neabejoju, kad pamatys.

– Manau, jis – tinkamas žmogus. Savaitei atvyksiančios senosios mano ponios dar nežino, kokia staigmena jų laukia. Viliuosi, kad pasklis kalbos ir čionai ims plūsti žmonės.

– Jie tikrai atvažiuos, – patikino Harvis. – Gyvenime pasitaiko sėkmių ir nesėkmių, bet įsidėmėkit mano žodžius: po nuosmukio visada būna pakilimas.

Marina metė žvilgsnį į tuščią puodelį.

– Gal aš kvaila, dėdama visas viltis į Rafą Santorą? Juk apie jį ničnieko nežinau. O gal jis žudikas, kuris švaistosi kirviu.

– Turit pasikliauti nuojauta. Man atrodo, jis – geras žmogus.

Marina pažvelgė į Harvį.

– Tikrai?

– Taip, nors negalėčiau pasakyti, ar jis padės vėl suklestėti šiam viešbučiui.

– Mes to meldžiam kasdien, Harvi.

Harvis liovėsi krapštęsis prie karnizo ir pažvelgė į ją.

– Žinau.

– Nemėgstu apie tai kalbėti. Tikiuosi, jei nešnekėsiu apie nesėkmes, jų ir nebus.

– Kol kas viskas gerai. Tik ar ilgam?

– Taip. Mums reikia pinigų, ir greitai.

Nusiropštęs nuo kopėčių Harvis stabtelėjo. Atsuktuvas sustingo ore.

– Dabar paklausykit manęs, Marina. Jums nevalia nuleisti rankų. Tai lyg ėjimas įtemptu lynu: žiūrėk į priekį, kitaip neteksi pusiausvyros. Viskas susiklostys sėkmingai, žmonės atvažiuos. Atsilaikysim kaip ir visi, bėdos praūš tarsi kokia vėtra.

– Ar tikrai priekyje matot mėlyną dangų?

– Be menkiausios abejonės.

– Man patinka, kaip mąstot, Harvi. O, kad galėčiau perimti bent dalelę ramių jūsų minčių, kol prašniokš audra.

Jis nusišypsojo.

– Manau, Viljamo kambariai puikiai tiks ponui Santorui. Gal kiek padažyti mėlynąjį kambarį?

– Gera mintis.

– Tada gal eikim ir jį apžiūrėkim?

Marina nekantraudama atsistojo.

– Taip ir padarykim.

– Ir užmeskim akį į apartamentus, patikrinkim, ar tenai nereikia ko patvarkyti.

– Eime. – Jos balsas pagyvėjo. – Stoglatakį paremontuosit vėliau.

Marinai ir Harviui einant pro registratūrą link laiptų, Dženiferė liovėsi plepėjusi telefonu ir kaltai šyptelėjo. Harvis priekaištingai dėbtelėjo į ją.

– Turiu baigti pokalbį, kaubojau, – į ragelį šnipštelėjo Dženiferė, kai Marina ir Harvis nuėjo. – Negaliu kalbėtis darbo metu, antraip būsiu išspirta lauk.

Kitame laido gale pasigirdo smagus kikenimas.

– Jeigu jie padarys tokią nesąmonę, aš kaipmat išmesiu jų dukterį. Ji – tikra rakštis.

– Ak, Naidželai, tai būtų neteisinga.

– Ji niekam tikusi sekretorė. Ir nevalyva. Laimė, Silvija gražiai rengiasi ir kruopščiai prisižiūri.

– Klemė dar jauna.

– Kaip ir tu, Džene, bet tu rūpiniesi savo išvaizda.

– Nes nežinau, kada čia pasirodysi. Juk atslenki tarsi koks Džonas Veinas, padėjęs ranką ant ginklo.

– Labai norėčiau, kad ant mano ginklo padėtum savo rankelę.

Ji sukrizeno.

– Ar jis užtaisytas?

– Visada užtaisytas, pasiruošęs iššauti nuo menkiausio prisilietimo.

– Ak, nedorėli. Šok ant žirgo!

– Ar šįvakar tave pamatysiu?

– Taip.

– Tada nebeskambinsiu.

– Bet parašyk žinutę. Man patinka gauti seksualias žinutes.

– Ar jos tave užveda? – sušnabždėjo jis, prikišęs burną prie pat ragelio.

– Taip, – šnipštelėjo ji.

– Ar labai?

– Mane net karštis išpila.

– Ir sudrėksti?

– Kaip tau ne gėda, pone Atvudai!

– Tau juk patinka.

– Susitiksim vėliau.

– Kada nors, kur nors. Einu blizginti savo ginklo.

– Nurimk, kaubojau. Tik per daug nenublizgink.

– Jokiu būdu. Užbaigti paliksiu tau.

Džeikas rado Grėjų bibliotekoje skaitantį „The Times“. Tėvo veidas atrodė senas ir išvargęs, o virš jo it debesis kabojo liūdesys. Bet vos Grėjus pamatė sūnų, debesis išnyko.

– O, Džeikai, – prabilo jis, dėdamas laikraštį į šalį.

– Tėti, mąsčiau, kaip atgaivinti mūsų verslą.

– Iš tikrųjų?

– Taip. – Džeikas klestelėjo į didelį odinį krėslą priešais tėvą. – Mums reikia renginių. Būtų gerai suburti žmones, turinčius bendrų interesų.

– Ką turi galvoje?

– Galėtume rengti literatūros vakarus. Ar ką panašaus. Įkurti literatūros klubą. Žmonės susimokėtų už narystę ir atvyktų klausytis paskaitų. Čia tvyranti ramybė nepatraukli, atstumia. Turėtume pagyvinti atmosferą.

– Dėl šito esi visiškai teisus.

– Žinau, Submarina surado kviestinį dailininką. – Džeikas šelmiškai šyptelėjo. – Po savaitės jis jau bus suvedžiojęs visas Dokombo moteris. Tai bus jai pamoka!

– Nebūk toks žiaurus, Džeikai. Dabar jai sunkus metas. Parodyk šiek tiek užuojautos.

– Atleisk. Bet kad tas vyrukas – plevėsa, akivaizdu.

– Jei toks būtų, kažin, ar būtų atkeliavęs čionai vasaroti.

– Na, gerai, gal ne plevėsa, o lošėjas.

– Tavo mintis gera, – ryžtingai pasakė tėvas. – Siūlau pradėti nuo paskaitų. Pagalvokim, kokį rašytoją norėtume pasikviesti, ir aš susisieksiu su leidėju. – Tas sumanymas Grėjui tikrai patiko. Jis mėgo knygas ir svajojo susitikti su daugybe rašytojų. – Šaunuolis, Džeikai. Užmačia puiki.

– Noriu padėti, tėti.

– Ačiū, labai tą branginu. – Jis meiliai pažvelgė į sūnų, išeinantį iš kambario.

O, kad ir duktė pasektų brolio pavyzdžiu ir sugalvotų ką nors įdomaus. Klementinai atrodo, kad su ja blogai elgiamasi, kad ji skriaudžiama, nors už daug ką turėtų dėkoti. Grėjus žinojo esąs pats kaltas – jis ją išlepino. Jeigu ji baigtų aikštytis, gal labiau suprastų žmones, kurie ją myli. Ne viskas yra taip, kaip jai atrodo. Jis nepaliko jos motinos ir nepaspruko su vilioke. Tiesiog neatstūmė pagalbos rankos, ištiestos jam, kai buvo atsidūręs juodoje nevilties duobėje. Jautėsi toks nelaimingas, kad nusprendė palikti šeimą. Deja, ir mažus vaikus. Tačiau kokia jiems būtų buvusi nauda iš jo, įbauginto ir sugniuždyto? Marina jį išgelbėjo ir vėl įkvėpė jėgų. Klementina, aišku, šitų dalykų niekada nesužinos, nebent pati paprašytų papasakoti, kaip buvo iš tiesų. Laukdamas tos vargu ar ateisiančios akimirkos jis tegalėjo atkišti jai ranką ir viltis, kad duktė ją paims.

Tą vakarą Klementina sėdėjo „Įkaušusiame jūreivyje“ su Džo, Silvija, Fredžiu ir nuobodomis Silvijos bičiuliais – Stiuartu ir Margareta. Daugiausia šnekėjo Silvija, rėksmingai pasakojo juokingas istorijas, krūtimis maskatuodama Fredžiui prieš nosį; šis, be abejonės, po stalu grabaliojo jai šlaunį ir net slinko aukštyn.

Klementina maukė vyną ir nesipriešino, kai Džo pripylė jai trečią taurę. Į aplinkinius žmones ji žiūrėjo tarsi pro lango stiklą. Silvija arogantiška, Fredis seilėjasi ir perdėtai ja žavisi, Margareta nuobodi kaip pastipusi pelė. Gal toji moteris – negyvėlė? Klementina negalėjo jos perprasti, nes Margareta sėdėjo nemirksėdama, neišspausdama nė žodelio. Londone Klementina būtų buvusi tarp vienminčių, tačiau čia, šiame nykiame užkampyje, ji dažnai jautėsi tarsi ūkyje, pilname gyvulių.

Kai atėjo metas desertui, Klementina jau buvo nusitašiusi. Ji plempė vyną, kad šis atbukintų jausmus. Įsiterpusi į pokalbį ėmė porinti savo istorijas, iš kurių visi juokėsi nuoširdžiau nei iš Silvijos pasakojimų, bet Silvija to nepastebėjo, ją labiau domino Fredžio ranka. Kai ši atsidūrė per aukštai, Silvija pašoko ir pasiūlė eiti laukan parūkyti. Klementina nenorėjo likti su Džo, Stiuartu ir Margareta, todėl taip pat atsistojo ir nutėškė ant stalo dvidešimt keturių svarų banknotą.

Vėsus oras šiek tiek atgaivino. Džo išėjo jai iš paskos ir padavė banknotą.

– Kodėl bruki man atgal? – paklausė ji.

– Vaišinu.

– Neturėtum.

– Aš taip noriu.

Klementina atsiduso. Nenorėjo jaustis jam skolinga.

– Ačiū, – iškošė.

Džo prisitraukė ją ir pabučiavo į lūpas.

Klementinai dingtelėjo, kad jis visai mielas.

– Sakei, esi rimta mergina.

– Taip.

Jis vėl ją pabučiavo.

– Gal dabar galėtum tapti truputį nerimta?

Ji nusikvatojo.

– Nežinau, Džo…

– Važiuojam pas mane.

– Aš nemyliu tavęs.

– Žinau.

– O tu mane myli?

– Geidžiu tavęs.

– Na, tai jau šis tas. Bet aš tavęs turbūt nepamilsiu. Nepyk, nenoriu užgauti tau širdies.

– Savo širdimi pats pasirūpinsiu.

– Gerai. Tada važiuojam.

– Ar leisi man padaryti tai, ko anąsyk nepadariau?

Ji nusijuokė.

– Galbūt.

Džo namuose jie pasimylėjo. Klementina nebuvo labai girta, tad juto malonumą. Žemė, aišku, nesiūbavo, bet buvo gan gera. Paryčiais ji paliko Džo miegantį ir parsirado į namus jau prablaivėjusi – sėkmingai parriedėjo siauru keliuku, neapgadinusi automobilio. Pamačiusi buvusias arklides, kuriose gyvena Marina su tėvu, paniuro, todėl patraukė ne namo, o į paplūdimį. Ėjo tuo pačiu taku, kuriuo dažnai vaikščiodavo Marina. Blausioje šviesoje smėlis atrodė auksinis, jūra bangavo, o vandeny atsispindinčios mirkčiojančios dangaus švieselės tolumoje liejosi su žvaigždėmis danguje. Ji pėdino paplūdimiu, stengdamasi išsisukti nuo bangų, dūžtančių prie pat kojų ir grasinančių nunešti į jūrą.

Naktis buvo tokia graži, kad Klementiną apniko melancholija. Regint šitiek žvaigždžių, jai norėjosi verkti. Švelniai dilgtelėjo širdį, ir ji priglaudė ranką prie krūtinės. Juto ne fizinį skausmą, o kažką, ko negalėjo paaiškinti.

Ji galvojo apie Džo. Turbūt gerai taip, kaip yra. Gal Silvija teisi, gal ji neturėtų laukti tos Didžiosios Meilės, nes jos nėra, nes jai nelemta jos patirti. Bet šiąnakt jos širdis tarsi vėrėsi trokšdama įsileisti ją vidun. Klementina atsisėdo tykioje nuošalioje įlankėlėje ir pamėgino nusiraminti. Užliūliuota jūros ji pamiršo Džo ir netrukus nugrimzdo į sapną.

7 skyrius

Toskana, 1966-ieji

Per savo neilgą gyvenimą Floriana pirmąkart įsimylėjo. Žinojo, kad tai meilė, nes jautėsi pakylėta taip aukštai, kad beveik galėjo paliesti debesis. Regis, ištiestų rankas ir atsiplėštų nuo žemės, nuskristų virš vandenyno lyg paukštė, nerūpestingai sklęstų aukštybėse, nešama vėjo. O, kad ji mokėtų skraidyti! Susisuktų lizdelį vienoje iš tų trilapių magnolijų „Magdalenos“ soduose ir įsikurtų čia visam laikui.

Na ir dienelė. Mergaitė nekantravo viską papasakoti Kostancai. Jai jau nerūpėjo, kad mama pabėgo pasiėmusi broliuką, o ją paliko su tėvu Elijum, beviltišku žmogum, nuolat girtu, tad jai tenka kaip suaugusiai rūpintis juo. Jai buvo nė motais, kad yra neturtinga, nes šiandien gavo tokius turtus, apie kokius nebūtų drįsusi net pasvajoti. Ji vogčia pažvelgė į rojų ir suprato: kad ir koks nesaugus jos gyvenimas, vienas dalykas aiškus – ji ištekės už Dantės ir apsigyvens „Magdalenoje“.

Ji straksėjo taku per pievą grožėdamasi tamsiai raudonomis aguonomis, kurios pasvirdavo ją praleisdamos. Jūra buvo rami ir mėlyna – lygiai kaip spindintis dangus virš jos. Linksmai čirpė aukštoje žolėje išsislapstę svirpliukai. Ji nusišypsojo, nes ir jie pripildė širdelę džiaugsmo. Galų gale ji nusigavo iki etruskų miestelio Herbos, kuriame gyveno su tėvu. Aplink sklido pažįstami garsai: lojo šuo, spygavo kaitroje žaidžiantys padaužos, motina staccato barė vaiką, atsidavė senais pastatais ir keptais svogūnais.

Netrukus akmenimis grįstu keliu ji jau skubėjo į miestelio centrą. Ėjo pro geltonai dažytus namus su tamsiai žaliomis langinėmis, plačiomis arkomis ir raudonų čerpių stogais. Tarpduriuose lyg riebios katės sėdėjo našlės juodomis suknelėmis, vienos siuvo, kitos liežuvavo ar užsimerkusios narstė rožinį ir tyliai murmėjo maldas. Palei namų sienas, slėpdamiesi šešėliuose, bidzeno perkarę šunys. Jie vis stabtelėdavo pauostyti kokio į akis kritusio daikto, kiek ilgiau užtruko prie mėsininko krautuvėlės, mat vylėsi gausią gardų kąsnelį.

Mergaitė įsuko į siaurą gatvelę, kuri kilo į stačią kalvą, ir nuskuodė pirmyn, o virš galvos pleveno ant virvių sukabinti skalbiniai. Norėdama pakabinti varvantį apatinį sijoną, per langą persisvėrė moteris, pamačiusi Florianą kažką jai šūktelėjo, bet mergaitė nė nemostelėjusi jai dūmė toliau, kol pasiekė Lakondos aikštę, išsiskleidusią pačiame miestelio centre it saulėgrąža saulėje. Čia stūksojo gražiausias miestelio pastatas – Dievo namai, Šventosios Dvasios bažnyčia.

Floriana vos gaudė kvapą, tad, užuot bėgusi, ėmė sparčiai žingsniuoti. Aikštę buvo užliejusi ryškiai auksinė saulės šviesa, pulkeliais susirinkę balandžiai nuo žemės lesiojo trupinius arba turškėsi fontane. Iš restorano sklido alyvų aliejaus ir bazilikų kvapai. Turistai sėdėjo lauke prie mažų staliukų, po dryžuotais skėčiais, traukė cigaretes, gėrė kavą, o čionykščiai keistuoliai, vilkintys liemenėmis ir užsivožę kepures, žaidė briscola14.

Floriana su niekuo nepersimetė nė žodeliu, nors visi miestelyje ją pažinojo, žinojo, kad mergaitės motina pasielgė nedorai ir gėdingai, o dukrą mylėjo kaip benamį šunį. Floriana nudrožė tiesiai į bažnyčią pasikalbėti su Tėvu, kuris vienintelis ją iš tiesų mylėjo ir kurį tenai visada rasdavo, kad ir kas nutiktų. Norėjo padėkoti jam už nusišypsojusią laimę, būgštavo, kad jei to nepadarys, laimė gali nusisukti nuo jos, kaip nusisuko motina.

Mergaitė tylutėliai žengė blizgančiomis akmeninėmis grindimis, įkvėpė smilkalų aromato, sumišusio su šutniu tirpstančio vaško kvapu, kuriais atsidavė visa bažnyčia. Suklupę tarp suolų meldėsi keli žmonės, tamsios jų figūros juodavo prietemoje. Aplinkui vaikštinėjo turistai sportiniais marškinėliais, grožėdamiesi freskomis ir šventųjų paveikslais šnabždėjosi tarpusavyje. Žvakių šviesoje tviskėjo auksinių lapų vainikai virš Mergelės Marijos, Kristaus ir kitų šventųjų galvų, apgobdami jas nežemiško pasaulio šviesa. Bažnyčioje Floriana jautėsi kaip namie, nes dažnai čia lankydavosi. Jos mama buvo labai religinga, bet paskui nusidėjo ir iš gėdos nusisuko nuo Dievo. Argi ji nesuprato, kad nusidėjėlių Jėzus laukia išskėstomis rankomis? Floriana nuolat nusidėdavo šnipinėdama prie „Magdalenos“ vilos, buvo išdidi ir kupina tuštybės, bet žinojo, kad Dievas vis tiek ją myli, ir gal kaip tik dėl tų jos nuodėmių. Juk visi žino, kad Jo sūnus Jėzus labiausiai myli puolusiuosius. Myli ir tėvas Askanijus, kitaip jis nebūtų dirbęs šio darbo.

Šonine nava Floriana nutapsėjo prie stalo su žvakėmis, stovinčio prie sienos navos dešinėje. Ji kasdien uždegdavo po žvakę ir melsdavosi, kad tėvas rastų moterį ir jiedu taip pat pabėgtų, nes ji jau pavargo jį prižiūrėti. Ligi šiol Dievas jos prašymo neišgirdo. Florianai toptelėjo kreiptis į Mergelę Mariją – ji, pati būdama motina, turėtų labiau užjausti, bet ir Marija, regis, negirdėjo jos maldų. Tikriausiai jie nesuvokia, kad tėvas – tikras nevykėlis ir didžiulė našta dukrai. Floriana troško gyventi ne su tėvu, o su teta Zita, mamos seserimi, ištekėjusia už Vincento. Juodu jau turėjo penkis vaikus, todėl lengvai galėtų priglausti dar vieną. Tiesą sakant, jie beveik nepastebėtų dar vienos burnos, nes Floriana nedidukė ir valgo nedaug.

Apie tai galvodama ji uždegė žvakę. Norėjo padėkoti Dievui už Dantę ir „Magdaleną“. Ji pasimeldė prašydama, kad Dantė palauktų, kol ji užaugs ir galės už jo tekėti. Paskui nedrąsiai įslinko į tarpsuolį ir suklupo ant pagalvėlės, ketindama sukalbėti maldą. Nužvelgė kitus besimeldžiančius žmones. Troško, kad jie visi išeitų, tada Dievas tikrai išgirs ją. Turbūt Jį siaubingai blaško, kai tiek daug žmonių šneka vienu metu. Deja, žmonės liko bažnyčioje, tad ji pasistengė galvoti kuo garsiau ir aiškiau.

Klūpojo ilgai, dėkojo Dievui už kiekvieną medį, gėlę, paukštį ir svirplį, matytą ryte. Buvo tikra, kad jeigu Jam truputį pameilikaus, Jis bus jai atidesnis, kol dėstys savo prašymus. Galų gale mintyse perskaitė savo troškimų sąrašą. Neprašė sugrąžinti motinos, nors anksčiau tai būdavo karščiausias jos troškimas. Manė negalinti prašyti per daug, o šiandien labiau geidė ištekėti už Dantės nei turėti motiną. Vylėsi, kad mama niekada to nesužinos.

Pasimeldusi persižegnojo priešais altorių, su užuojauta nusišypsojo nukryžiuotam Kristui, vargšeliui, turbūt labai nuvargusiam, nes visą laiką čia kabo, ir išėjo iš bažnyčios.

Kostancą rado namų kieme, sėdinčią supamojoje kėdėje, šešėlyje, ir skaitančią. Florianos draugė gyveno už miestelio, didelėje viloje, stūkstančioje ant kalvos šlaito. Vila buvo nušiurusi, o kitados garsios šeimos turtai ir laimė – sumenkę. Kostancos tėvai buvo aristokratai, grafai, ir tai darė didžiulį įspūdį Florianai, kurios tėvas tebuvo vairuotojas. Kadaise jie turėjo didingus rūmus Del Corso gatvėje Romoje ir vilą prie jūros gražioje Amalfio pakrantėje. Deja, Kostancos tėvas patyrė didelių nuostolių, apie kuriuos Floriana nieko nenutuokė, ir kai dukrai buvo treji, apsigyveno Herboje, vasarnamyje, į kurį anksčiau atvažiuodavo tik vasarą, kelioms savaitėms. Jie užsisklendė, beveik su niekuo nebendravo. Bet Kostanca jautėsi vieniša rūmuose ant kalvos, ir net jos snobė motina suvokė, kad dukrai reikia draugijos. Todėl galų gale grafienė atlyžo ir šešiametę dukterį išleido į vietinę mokyklą.

Kostanca turėjo didingą namą ir titulą, bet Floriana nesunkiai pranoko draugę žavesiu. Ji buvo ne tik graži, smulkaus berniokiško veidelio, kuriame spindėjo didžiulės akys, bet ir žinojo esanti patraukli, be to, iš prigimties buvo sumani. Ji prisigalvodavo įdomių žaidimų ir nepabūgdavo, kai jie tapdavo gan pavojingi, būdavo žaidžiama prie jūros ar ant stačių uolų.

Kostancai gamta pagailėjo grožio: mergaitė buvo šiurkštokų bruožų, apkūni. Bijojo aukščio ir vandens, todėl žavėjosi draugės drąsa žiūrėdama, kaip toji, norėdama pasirodyti prieš kitus vaikus, išdarinėdavo kvapą gniaužiančius triukus; už tokius žygius jų motinos būtų tikrai iškaršusios kailį. Kostanca pavydėjo Florianai nerūpestingo gyvenimo. Jos motina liepdavo mokytis, tvarkyti savo kambarį ir nepamiršti gerų manierų, o Florianai nebuvo kas nurodinėja, ir ji elgėsi kaip tinkama. Kai pabėgo Florianos motina, Kostanca gailėjo draugės, bet šešiametė Floriana tik paniekinamai purkštelėjo, išpūtė krūtinę ir pasakė: „O kam reikalinga tokia motina?“ Todėl Kostanca jai ir pavydėjo. Buvo per maža suvokti, kad už tos gynybinės sienos slepiasi užgauta širdis.

– Ciao, – linksmai pasisveikino Floriana, įžengdama į kiemą, kur vazonuose augo citrinmedžiai, o prie pietinės sienos tarpo pomidorai.

Kostanca pakėlė akis nuo knygos.

– Ciao. – Pamačiusi patenkintą draugės miną, paklausė: – Kas nutiko?

– Įsimylėjau, – atšovė Floriana.

– Ir ką tokį?

Floriana klestelėjo šalia draugės į krėslą ir atsispyrusi nuo žemės ėmė suptis.

– Jo vardas Dantė.

– Turi galvoje Dantę Bonfantį, kuris gyvena „Magdalenoje“?

– Pažįsti jį? – nepatenkinta paklausė Floriana.

– Šiek tiek. – Kostanca suraukė nosį. Iš tiesų nebuvo su juo susitikusi, tiesiog tėvai buvo pažįstami su vaikino tėvais, todėl ji beveik nemelavo.

– Jis man aprodė savo sodus. Ak, Kostanca, gražesnių sodų nesu regėjusi. Jie nuostabūs.

– Kurgi ne. Juose triūsia daugybė sodininkų. Mano mama taip pat turėjo didelį sodą Romoje.

– Bet ir šitas jūsų sodas labai gražus.

– Deja, gerokai apleistas. Ekstravagancijai nebeturim pinigų. – Ji nelabai suprato, ką reiškia žodis „ekstravagancija“, bet girdėjo jį nuolat kartojant mamą. Po to dažniausiai pasigirsdavo atodūsis.

– O anie sodai puikiai puoselėjami.

– Ar žinai, kad jų šeima viena turtingiausių Italijoje?

– Iš tikrųjų?

– Dantės tėvas Bepė – vienas iš kelių įtakingiausių šalies žmonių.

Floriana nežinojo, ką atsakyti, todėl tylėjo laukdama, kada Kostanca vėl prabils.

Kostanca mėgavosi tuo, kad apie vaikiną žino daugiau nei jos draugė.

– Dantė – vyriausias sūnus, – pasakė. Paskui ją vis dėlto įveikė pavydas, ir pagiežingai pridūrė: – Jis tarsi koks princas, tad turės vesti princesę. Todėl neįsimylėk jo, iš to nieko nebus.

Jos žodžiai tarsi kardas susmigo Florianai į širdį. Mergaitė priglaudė prie krūtinės ranką ir smarkiai spustelėjo, kad širdis liautųsi kraujuoti. Tada prisiminė Dievą, uždegtą žvakę, ir vėl įsižiebė vilties kibirkštėlė, o sopulys apmalšo.

– Aš ir nesitikiu, kad už jo ištekėsiu, – atsainiai pasakė ji, o kad būtų įtikimiau, tyliai sukikeno. Mokėjo meistriškai apsimetinėti. – Jis sakė, kad galiu ateiti, kada tik noriu. Jo tėvai išvykę.

– Kiek jam metų?

– Beveik aštuoniolika.

– Ir ko jis nori iš dešimtmetės mergaičiukės?

– Man tuoj sukaks vienuolika. Be to, jis nieko iš manęs nenori. Atrodo, jam manęs pagailo.

– Tavęs visi gaili. Bet jie nė nenutuokia, kokia tu stipri. – Atvėsinusi draugės entuziazmą Kostanca pasijuto nekaip, tad žaismingai niūktelėjo draugę. – Ar kitą sykį galėčiau eiti drauge? Labai maga pamatyti tuos sodus.

– Mudvi nudrošim tenai rytoj. Parodžiau jam apgriuvusią sieną, ant kurios užsiropštusi šnipinėju.

– O aš ar galėsiu šnipinėti?

– Žinoma, jei netriukšmausi.

– Tupėsiu tyliai.

– Ir nepulsi šnypši, kai nušoksiu žemėn ir imsiu šniukštinėti aplinkui?

– Garbės žodis, aš galiu pabūti tyliai.

– Bet kažin, ar ryt šnipinėsiu. Jis sakė lauksiąs manęs.

– O gal geriau spustelėti skambutį?

– Kur kas įdomiau slapčia perlipti per sieną.

– Jei pasakysiu savo tėvo pavardę, mudvi tikrai įsileis.

– Nereikia. Perlipsim per sieną ir susirasim Dantę. Tegu tai bus jam staigmena. Jis neprieštaraus, jis mano draugas. Į vilą eisim rytoj rytą.

Jiedviem susitarus Floriana pasičiupo iš virtuvės kelis vaisius ir nuokalne nusileido į miestelį. Saulė pamažu ritosi žemyn vakarėjančiu dangumi, šiam suteikdama melancholišką gintarinį atspalvį, ant tako mesdama ilgus šešėlius. Floriana šokinėjo per juos, atsikando sultingos figos ir vėl ėmė galvoti apie Dantę. Tai, kad jis turės vesti princesę, jai nerūpi, nes meilė svarbiau už titulus. Juk ir Pelenė ištekėjo už princo, nors tebuvo vargšė tarnaitė. Floriana mėgo „Magdaleną“ labiau už viską pasaulyje. Taigi jos vieta – tenai, tame undinių sodelyje, ten ji sėdės ant suoliuko prie fontano ir skaitys knygą. Na ir kas, kad skaito sunkiai. Ji išmoks, nes yra guvi ir greitai mokosi.

Ji nušokavo gatve ir netrukus atsidūrė prie didelės arkos, iškirstos geltonai dažytoje sienoje. Anksčiau šią vietą ji vadindavo savo namais, bet nuo tada, kai pabėgo mama, tai tebuvo durys, rodančios vietą, kur ji gyvena. Ji smarkiai pastūmė didžiules sunkias duris ir įžengė į kiemą. Jis buvo grįstas akmenimis, tarp kurių žėlė žolės. Jos vešėdavo tol, kol negailestingai išraudavo sinjora Bruno. Velionis vyras paliko jai aptriušusį pastatą su nedideliais nuomojamais butais, kurių dailūs geležiniai balkonai išėjo į kiemą. Aptrupėjusias namo sienas retsykiais puošdavo vienas kitas gėlių vazonas, bet dažniausiai palei jas driekdavosi saulėje džiūstančių skalbinių eilės.

Pamačiusi įeinant mergaitę, sinjora Bruno liovėsi tvarkiusi kiemą ir pasirėmė ant šluotos. Vis dingstis nedirbti.

– Tavo tėvas – pas Luidžį, veikiausiai rymo prie baro. – Moteris įtariai nužvelgė mergaitę, kuri nuliuoksėjo prie laiptų ir klestelėjo ant jų. – Kas tau? Esi panaši į pelę, suėdusią visą sūrį.

– Aš įsimylėjau, sinjora Bruno.

Moteris pažvelgė vaikui į spindinčias akis ir nusijuokė taip, kad net apgamas ant skruosto sukrutėjo.

– Ir iš kur tokios mintys? Tavo amžiaus mergaitės apie tai dar negalvoja. Meilė! – Ji pliaukštelėjo liežuviu. – Ji aplanko jaunystėje ir susuka galvą. Sudaužo širdį, o galiausiai suvoki, kad be meilės gyventi kur kas saugiau.

Floriana užjaučiamai pažvelgė į ją.

– Liūdna, sinjora Bruno.

– Kas tas laimingasis?

– Dantė Bonfantis.

Sinjora Bruno nustebusi dėbtelėjo į Florianą.

– Dantė Bonfantis? Kur su juo susipažinai?

– Stovėjau prie jų vilos vartų ir spoksojau į namą. Jis pakvietė mane užeiti. Vila „Magdalena“ – gražiausi rūmai pasaulyje.

– Tavimi dėta, bėgčiau nuo jų kuo toliau, – niūriai pasakė sinjora Bruno. – Tie žmonės nėra geri.

– Dantė geras, – paprieštaravo Floriana.

– Galbūt, bet jo tėvas labai pavojingas žmogus. Mesk juos iš galvos ir lik čia, kur ir yra tavo vieta.

– Bet aš jį myliu.

Senoji moteris atlaidžiai nusišypsojo mergaitei.

– Tu dar per jauna mylėti, bet nesakau, kad nenusipelnei meilės. Iš visų Herbos vaikų nusipelnei būti labiausiai mylima.

Floriana nužvelgė storas sinjoros Bruno kulkšnis, apsmukusias odos spalvos kojines, ir jai pasidarė įdomu, kas gi atsitiko sinjorui Brunui.

– Kur jūsų vyras?

– Mirė.

– Kaip gaila.

– O man ne. Gyventi su juo buvo nelengva.

– Kaip ir su mano tėčiu.

– Tavo tėvas – tau našta, – lyg višta sukudakavo sinjora. – Tai neteisinga. Jis turi elgtis atsakingiau.

– Manot, ir jis netrukus mirs?

Sinjoros Bruno veidas kiek papilkėjo – jai pasidarė gaila mergaitės.

– Ne, cara, dar pagyvens.

Floriana gūžtelėjo pečiais.

– Gaila.

– Juk nenori, kad jis mirtų, ką? – sutrikusi paklausė sinjora Bruno.

Ji numetė šluotą ir atplumpinusi atsisėdo ant laiptelio šalia Florianos, putlų kūną įsprausdama į siaurą tarpelį tarp mergaitės ir turėklų.

– Suprantu, jis ne toks tėvas, kokio norėtum. Dusyk tupėjo cypėje ir per daug geria. Tiesą sakant, visai nesistebiu, kad tavo motina nuo jo paspruko. Bet kodėl tau užkrovė tokią naštą? Kodėl paliko tave, mažą, silpną, negalinčią apsiginti būtybę, ir pasiėmė tik broliuką. Manau, dėl to, kad buvo dar visai mažas. Tėvas nebūtų juo pasirūpinęs, todėl tavo motina jam ir neprimetė. – Sinjora Bruno apkabino Florianą. Toji susigūžė. – Ji turėjo pasiimti ir tave, bet visada buvo savanaudė ir tikriausiai galvojo, kad tavimi pasirūpins Zita. Deja, jos sesuo niekam tikusi. Kurgi toji Zita, kai tau jos reikia, ką? Ji net su savo vaikais nesusitvarko. O juk vaikas – Dievo atsiųsta palaima, netgi tavo motina turėtų tai suvokti.

– O jūs turit vaikų?

– Jie jau suaugę, gyvena Romoje.

– Ar pasiilgstat jų?

– Taip, cara, pasiilgstu.

– Kaip jums atrodo, ar mano mama manęs ilgisi?

Sinjorai Bruno suspaudė širdį, ji nežinojo, ką sakyti.

– Turbūt ilgisi, mieloji.

– Tai nebesvarbu.

– Kas nesvarbu?

– Kad ji nebegrįš. Nes aš įsimylėjau. Suprantat, man nebereikia mamos.

Sinjora Bruno prijuostės krašteliu nusišluostė akis.

– Pliauški visokias nesąmones. Štai ką tau pasakysiu: drožk parsivesti tėvo, o aš padėsiu tau paguldyti jį į lovą.

– Ačiū.

Sinjora Bruno sunkiai atsistojo, Floriana net išgirdo trakštelint sąnarius.

– Mamos reikia visiems vaikams. Tavo amžiaus mergaitė neturėtų šitaip gyventi, – atsiduso moteris.

Paskui sinjorą Bruno Floriana nutipeno per kiemą. Jai viskas buvo vis tiek, juk rytoj ji pamatys Dantę.

Tėvą Floriana rado pas Luidžį, čia pat, už kampo, netoli savo namų Romos gatvėje. Jis buvo užsikvempęs ant baro, rankoje gniaužė tuščią stiklą. Luidžis atsisakė įpilti jam dar, todėl vyras ėmė niršti. Floriana žengė prie tėvo. Būrelis vyrų, mėginančių įkalbėti jį eiti namo, prasiskyrė, kad dukra galėtų prieiti.

– Papà, – Floriana bakstelėjo jam į ranką. – Metas namo.

Tėvas suirzęs dėbtelėjo į ją šaltomis traiškanotomis akimis.

– Pati drožk, nenaudėle, – atšovė.

Luidžis ir kiti vyrai supykę šoko ginti mergaitės:

– Negalima šitaip elgtis su dukterimi, Elijau. Eik namo ir būk geras tėvas.

Floriana visa tai jau buvo girdėjusi ir nė kiek nesigėdijo savo tėvo. Jeigu ką ir jautė, tai tik nuovargį po to, ką tekdavo iškęsti kiekvieną vakarą. Ji stebėjosi, kad Kostancos tėvas vis dar samdo jos tėvą. Mergaitė svarstė, gal tai iš gailesčio jai, gal jis neatleidžia tėvo tik iš geraširdiškumo? Vargu ar tėtis geras vairuotojas, juk jam dreba rankos, o akys visad apsiblaususios.

Galų gale vyrai įtikino Elijų eiti namo ir sunerimę žiūrėjo, kaip mažos mergaitės, tesiekiančios jam iki juosmens, padedamas jis išsvirduliuoja į gatvę. Jis rėmėsi į ją tarsi į lazdą ir kažką vapėjo. Kai juodu nusigavo iki namų durų, čia, kaip ir buvo žadėjusi, laukė sinjora Bruno. Senoji moteris užmetė vyro ranką sau ant plačių pečių ir siaurais laiptais užvilko jį į butą. Vos įžengusi pro duris, nubloškė jį ant lovos. Floriana nuavė tėvui batus, o sinjora Bruno užtraukė užuolaidas. Viena užuolaida buvo su skyle, o kita dėmėta. Niekas ir nesitikėjo, kad dešimtmetė skalbs ir taisys užuolaidas. Gana, kad skalbia tėvo drabužius. To ją, pasprukus motinai, išmokė sinjora Bruno. „Dabar turėsi pavaduoti motiną“, – pasakė anuomet. Mažoji narsiai išklausė ją stengdamasi nepravirkti. Ji visad išpūsdavo krūtinę ir pakeldavo smakrą, kad atrodytų stipri.

Sinjora Bruno žiūrėjo, kaip Floriana užkloja tėvą antklode. Jis stvėrė dukrą už rankos, veidas susiraukė it šlapia indų šluostė.

– Atleisk man, – burbtelėjo ašaringu balsu.

– Miegok, papà.

– Turėčiau būti tau geresnis. Rytoj mesiu gerti, pažadu.

– Tai kartoji kas vakarą. Jau nusibodo.

– Kaltink motiną, kad mus paliko. Jei nebūtų pabėgusi, viskas klostytųsi puikiai.

– Gerti pradėjai daug anksčiau, nei ji dingo.

– Klysti.

– Gal todėl ir paspruko, kad gėrei.

– Pati nesupranti, ką paistai. Myliu ją ir mūsų sūnų. Kur jie dabar? Ar kada pamatysiu? Koks vaikis iš jo išaugo? Tikriausiai nebeatsimena manęs. Bet aš myliu juos, ir tave myliu. Geriu norėdamas paskandinti skausmą. Mano gyvenimas toks niekingas ir apgailėtinas. Geriu, kad užmirščiau, jog esu tau blogas tėvas. Atleisk man, Floriana. Mano mažoji Floriana. – Jis ištiesė ranką, norėdamas paliesti jai veidą.

– Miegok, papà.

Elijus užsimerkė, jo ranka bejėgiškai nusviro. Floriana valandėlę žiūrėjo į jį, bergždžiai mėgindama pamatyti tokį tėvą, kokį troško regėti.

– Ar turi ko valgyti? – paklausė sinjora Bruno, joms išėjus iš kambario ir užvėrus duris.

– Taip.

– Ar susitvarkysi?

– Žinoma. – Mergaitė trūktelėjo pečiais. – Kartais pagalvoju, kad rytą rasiu jį negyvą.

– Ir ką tada darytum?

– Apsigyvenčiau pas tetą Zitą.

– Ji ir taip turi daug vaikų, kuriuos reikia maitinti.

– Aš valgau mažai.

– Bet užaugusi valgysi daug.

– Kai užaugsiu, ištekėsiu ir gyvensiu rūmuose.

– Vaikystėje mes visos svajojam, kad gyvensim rūmuose. Matai, kur gyvenu dabar? Tikrai ne savo svajonių rūmuose.

– Bet aš to prašiau maldose.

– Dievas ne visada išpildo svajones, Floriana.

– Žinau. Tačiau jis man skolingas.

Sinjora Bruno atlaidžiai šyptelėjo.

– Pamatysit, taip tikrai nutiks, – linksmai pasakė Floriana. – Jei būsite gera, galėsite pas mane dirbti.

– Ak, ačiū, signorina! – Senoji moteris kikeno tol, kol nulipo laiptais ir iškėblino į kiemą. – Verčiau tai įvyktų netrukus, kitaip manęs nebebus tarp gyvųjų.

Floriana sukrimto didelį gabalą duonos, sūrio ir išgėrė stiklinę pieno. Išgirdusi už sienos knarkiant tėvą, nutaisė grimasą, nes knarkimas buvo panašus į kiaulės kriuksėjimą. Pavalgiusi prisileido į vonią vandens. Jei rytoj susitiks su Dante, turi atrodyti puikiai. Šiltame vandenyje nusišveitė kūną nuo galvos iki kojų pirštų galiukų, išsitrinko plaukus, paskui ilgai, kruopščiai šukavosi, kol neliko nė vieno susivėlusio mazgelio. Nusikirpo kojų nagus, padailino rankų nagučius, kaip darydavo mama. Išsivalė dantis, kad šie blizgėtų. Buvo sunku rasti švarią ir ne per ankštą suknelę, bet galų gale išsitraukė baltą su įspaustomis raudonomis gėlėmis, nė sykio nevilkėtą, nes labai krito į akis. Šįkart bus atsargi ir nelaipios po medžius. Kada nors turės spintą, pilną gražių suknelių dienai ir vakarui. Jos visos bus švarios, išlygintos ir sukabintos ant šilkinių pakabų kambaryje, specialiai įrengtame drabužiams. Ir dar ji turės tarnaitę, kuri rūpinsis ja ir viską tvarkys.

Floriana nuėjo į savo miegamąjį, įsitaisė ant palangės ir pažvelgė į spingsinčias žvaigždes. Jeigu ištekės už Dantės, tikriausiai grįš mama, nes didžiuosis, kad jos duktė šitaip gerai ištekėjo. Atsisės tame undinių sodelyje ir puls atsiprašinėti, kad pabėgo, o Floriana ją supras ir atleis.

Knarkimas už sienos dar sustiprėjo. Tikriausiai baisi kančia dalytis lova su vyru, kuris kriuksi it kiaulė.

14 Kortų žaidimas.

8 skyrius

Kitą rytą Floriana patraukė per aguonų lauką į „Magdalenos“ vilą. Kostanca tučtuojau įvertino gražią draugės suknelę, žvilgančius plaukus, ir ją ėmė smaugti pavydas. Floriana buvo vargšė, bet tą rytą, kai žingsniavo trykšdama pasitikėjimu savimi, atrodė turinti viską, ko reikia. Kostanca nenoromis dūlino iš paskos.

– Jei nenori eiti, niekas neverčia, – pasakė Floriana, stabtelėjusi, kad draugė ją pasivytų.

– Aš noriu.

– Tada paskubėkim.

– Kam taip lėkti? „Magdalena“ niekur nedings.

– Bet gali dingti Dantė.

– Tau nereikėjo taip dėl jo išsipustyti. Ar vilkėsi puošniausia suknele, ar paprastute nešvaria, jis vis tiek žvelgs į tave kaip į vaiką.

– Aš ne dėl jo išsipusčiau, – atkirto Floriana.

– O dėl ko?

– Dėl savęs, kvaiša. Sinjora Bruno sakė, kad aš jau beveik suaugusi, todėl turėčiau labiau rūpintis savimi.

– Mama neišleistų manęs purvinos iš namų, tuoj pultų šukuoti plaukų, prausti veido. Tai erzina.

Floriana dirstelėjo į Kostancą. Toji vilkėjo nepriekaištingai išlyginta mėlyna suknele, avėjo švariais sandalais ir atrodė labiau išsipusčiusi nei Floriana. Ilgi plaukai buvo nubraukti nuo veido ir surišti mėlynais kaspinais. Turėti mamą, kuri tavim rūpinasi – nuostabu. Floriana nuvijo mintį apie mamą, kurios nebėra, ir patraukė toliau.

– O jeigu jo nebus? – sunerimo Kostanca.

– Vis tiek pašmirinėsim po sodą. Dabar, kai jis man jį aprodė, žinau, kur kas yra.

– O jei susidursim su kokiu žmogumi? Juk viloje tikrai kas nors triūsia.

– Vakar visi patarnautojai matė mane su juo. Jie jau pažįsta mane.

– Bet gali iškviesti policiją.

– Neiškvies, nebijok. Kokią grėsmę jiems gali kelti dvi mergaitės? Vargu ar mudvi panašios į čigones.

– Kad tik neįsiveltume į bėdą. Bepė – labai galingas žmogus.

– Na ir kas? Jis toks pat žmogus kaip ir mes. Nebūk bailiukė.

– Aš tik sveiko proto.

– Liaukis. Būti sveiko proto neįdomu.

Netrukus jos jau stovėjo prie didelių juodų geležinių vartų ir spoksojo į sodą. Geltona vila kiparisų alėjos gale koketiškai žvilgčiojo į jas.

– Iš tikrųjų nuostabūs rūmai, – grožėjosi Kostanca.

– Ne tik nuostabūs. Jie stebuklingi.

– Žinai, tokių namų regėjau daugybę.

– Neabejoju.

– Tiesą sakant, mūsų namas Portofine buvo labai panašus į šitą.

– Gaila, kad tavo tėtis jį prarado.

– O man visai negaila. Didžiulį namą labai sunku prižiūrėti.

– Nesunku, jei yra žmonių, kurie prižiūri jį už tave.

– Na taip, mes turėjom tarnų. Ir daug.

– Štai čia vakar susitikau Dantę, – svajingai pasakė Floriana.

– Jis nepasirodys.

– Ak, ateis.

– Geriau eikim namo.

– Bijai?

– Visai ne. Tik kažin, ar šaunu stovėti įsikibus į vartus, tarsi būtume benamiai šuniukai.

– Jeigu jis neateis, ropšimės per sieną.

– Su suknelėmis?

– O kas čia tokio? Galime nusivilkti.

– Nusivilkti?! – pasibaisėjo Kostanca.

– Taip. Permestume per sieną, o kai perlipsim, vėl apsivilktume. Paprasta.

– Juokauji?

– Visai ne. Nagi, eime, parodysiu, kaip tai daroma.

Floriana lyg niekur nieko nusivedė Kostancą vilos žemių paribiu, palei pat sieną, ir netrukus abi jau stovėjo prie apgriuvusios dalies, gana žemos, todėl nesunkiai perkopiamos.

– Nuo viršaus galėsime pasižvalgyti po sodus. Jie tikrai gražūs.

– Aš nelipsiu. Jei suplėšysiu suknelę, mama mane užmuš.

– Tada nusivilk.

Kostanca išsigandusi žiūrėjo, kaip Floriana išsineria iš suknelės ir lieka tik su baltomis kelnaitėmis, tokiomis susidėvėjusiomis, kad net įgavusiomis bjaurų pilką atspalvį. Jos kūnelis vis dar buvo kaip aštuonmečio vaiko. O Kostanca buvo apkūnesnė, jai jau ryškėjo krūtys.

– Aš to nedarysiu, – papurtė galvą ji, kai Floriana erzindama sušoko trumputį šokį.

– Be drabužių jaučiuosi laisva ir nevaržoma. Nagi, be drabužių – smagumėlis!

– Tu jau per didelė šokti nuoga.

– Gerai. Tada būk su suknele. – Floriana liovėsi šokusi ir kvatodama šveitė suknelę per sieną. – Na štai! Viliuosi, anapus netyko joks šuo! – Ji ėmė keberiotis aukštyn lyg maža beždžionėlė. Užsiropštusi ant sienos atsisėdo ir išdidžiai nusišypsojo draugei. – Nagi, kibk man į ranką! – Kostanca įsikibo Florianai į ranką. – Kišk koją į skylę, kad būtų lengviau užlipti.

Kostanca padarė kas liepta ir pamažu, labai atsargiai, didžiai susirūpinusi užsiropštė pas draugę.

– Neįtikėtina, kad tai padarei, – pasakė susijaudinusi, delnais lygindama suknelę. – O, kad kas tave pamatytų!

– Ir kas gi galėtų mane pamatyti?

– Aš, – iš kitapus sienos atsklido žemas balsas. Floriana pažvelgė ton pusėn ir pamatė Dantę, atkišusį jai suknelę. – Aš nežiūriu, – pasakė jis, kita ranka prisidengdamas akis.

Floriana nusijuokė, nė kiek nesumišusi paėmė suknelę ir užsitempė ant pečių.

– Ar jau galiu žiūrėti? – paklausė Dantė.

– Žinoma, gali, – atsakė ji, sagstydamasi suknelę. – Vis tiek nėra į ką spoksoti.

Kostanca nuraudo iki ausų įsivaizduodama, koks būtų siaubas, jei būtų buvusi tokia kvaila ir draugės pavyzdžiu permetusi savo suknelę per sieną. Jau ir taip blogai, kad jos nutvertos besibraunančios į svetimą teritoriją.

– Kas tavo draugė? – paklausė Dantė, išdidžiai žvelgdamas į Kostancą.

– Kostanca Aldorisijo, – pranešė Floriana.

– Regis, pažįstu tavo tėvus.

– Taip, – linktelėjo Kostanca.

– Grafas Karlas Aldorisijus?

– Taip. – Jos balsas buvo virtęs šnabždesiu.

– Na, nestypsokit čia visą rytą. Leiskitės žemyn.

Dantė iškėlė rankas, sugriebė Florianą ir padėjo jai nušokti ant žolės.

Drovėdamasi ir degdama iš gėdos Kostanca irgi įsitvėrė jo rankų. Vyrukas buvo toks išvaizdus, kad smerkti įsimylėjusios Florianos tikrai negalėjai. Kostanca dar niekada nebuvo regėjusi tokio gražuolio. Ji liuoktelėjo žemyn, pirmąkart sumodama, jog yra daug sunkesnė už Florianą.

– Taigi tu esi mažoji Kostanca Aldorisijo, – mąsliai tarė Dantė ir išsišiepė. – Mudu buvom susitikę anksčiau, bet tu neprisimeni, nes buvai maža.

– Iš tikrųjų?

– Čia lankeisi su savo tėvais. – Kostancai linktelėjus pridūrė: – Ar ir tu šnipinėji?

Kostanca nuraudo dar labiau.

– Ne. Aš nešnipinėju. Tik Floriana.

Dantė atsigręžė į Florianą.

– Esi šnipė vienišė, ar ne?

– Turbūt niekas taip nemyli jūsų sodų kaip aš.

– Turbūt.

– Ar galime vėl nueiti į tą sodą su kolonomis? Norėčiau jį parodyti Kostancai.

– Aišku, galime.

Tą akimirką iš už medžių išbidzeno Labanaktis. Kai šuo džiugiai puolė prie jų, Kostanca suklykė iš baimės.

– Labanaktis! – sušuko Floriana ir išskėtusi rankas pasilenkė pasveikinti draugužio.

– Nebijok, Kostanca, – nuramino Dantė, globėjiškai uždėdamas ranką jai ant peties. – Jis draugiškas.

Kostanca žiūrėjo, kaip šuo metėsi Florianai į glėbį, beveik ją pargriaudamas.

– Argi jis ne mielas? Žiūrėk, vėl mane laižo!

– Nemėgsti gyvūnų? – Kostancos paklausė Dantė.

– Ne.

– O aš labai mėgstu, – šūktelėjo Floriana. – Labai norėčiau turėti šunį. Draugą, kuris visada būtų šalia ir aklai mylėtų mane. Man tai patiktų.

– Gali kada panorėjusi pasiskolinti Labanaktį, – užsikrėtęs Florianos džiaugsmu pasakė Dantė. – Ką gi, eime į mamos sodą.

Jis susigrūdo rankas į kišenes ir nužingsniavo link namo. Labanaktis išgirdo kažką bruzdant krūmuose, pastatė ausis, pakelė uodegą ir nušuoliavo ton pusėn. Floriana nusišypsojo draugei, tarsi tardama: „Argi nesakiau, kad jis gražus?“ Kostanca irgi nervingai šyptelėjo – susipažinusi su Dante, o ne slapta įsibrovusi į namus, ji jautėsi kiek geriau.

Mergaitės ėjo grožėdamosi marmurinėmis skulptūromis ir apkarpytomis gyvatvorėmis, iš kurių buvo suformuoti tobuli rutuliai. Sodų pakraščiuose darbavosi keli sodininkai: laistė augalus, kol saulė dar ne tokia kaitri, rovė piktžoles, į vienračius metė pažeistus daigus. Pamatę Dantę jie liaudavosi triūsę, nusivoždavo skrybėles ir pagarbiai nusilenkdavo. Toks jų elgesys nepraslydo pro akis Florianai, ir mergaitė pajuto pasididžiavimą, kad eina šalia šitokio svarbaus žmogaus.

Dantė atlaidžiai šypsojosi klausydamasis mergaičių čiauškesio. Kostanca nebesinervino, ji atidžiai klausėsi Florianos, o toji aiškino, kas ir kur, tarytum ta vieta jau būtų jos nuosavybė. Kai atėjo į undinių sodelį, Floriana klestelėjo ant suoliuko ir pranešė, kad tai mėgstamiausias jos kampelis, nes čia girdi medžiuose čiulbančius paukščius, fontane sruvenantį vandenį ir jaučia, kaip saulė glosto jai veidą.

– Tai Rojus, – naiviai tarė ji, atsilošdama ir užsimerkdama. – Ši vieta grožiu tikriausiai prilygsta namams, kur gyvena Dievas, kai Jis nebūna bažnyčioje.

Dantė nusikvatojo ir atsisėdo šalia jos.

– Gal bažnyčioje Jis dirba lyg kokioje kontoroje, o čionai ateina norėdamas pabėgti nuo žmonių, kurie užverčia Jį neįvykdomais prašymais? – pasakė.

– Mano prašymai nėra neįvykdomi, – paprieštaravo Floriana. – Niekada Jo nespaudžiu.

– O ko tu prašai, piccolina?

Ji mįslingai šyptelėjo.

– Negaliu tau atskleisti. Jei prasitarsiu, turėsiu tave nužudyti.

– Tada verčiau nesakyk.

– Ji prašo, kad sugrįžtų jos mama, – leptelėjo Kostanca, nors jos niekas neklausė. Dabar ji labiau pasitikėjo savimi, bet graužė šioks toks pavydas, kad Dantė ką tik pavadino Florianą „mažyle“, tarsi seniai ją pažinotų ir mylėtų. Ji įsitaisė ant kito suolelio.

– Kur tavo mama?

– Pabėgo su vyriškiu, su kuriuo susipažino turguje, – atsainiai atsakė Floriana. Turint galvoje tai, kad ji ketina ištekėti už Dantės, jam neprošal žinoti apie ją viską.

– Liūdna.

– Ir man. Dažnai trokšdavau, kad ji pasiimtų ir mane, bet tada nebūčiau sėdėjusi šioje nuostabioje vietoje.

Jis smalsiai pažvelgė į ją.

– Labiau nori būti čia nei gyventi su savo mama?

– Žinoma. Vargu ar mama turi tokį sodą. Gal augina kokį vynmedį? Vyras, su kuriuo paspruko, prekiavo pomidorais. – Ji nusijuokė, lyg tai būtų nesvarbu.

– Gyveni su tėčiu?

– Jis – mano tėčio vairuotojas, – išdidžiai pasakė Kostanca.

– Mano tėvas niekam tikęs, – tarstelėjo Floriana ir ūmai nusiminė.

Dantė susiraukė.

– Eime, noriu jums kai ką parodyti. – Jis atsistojo. – Tai staigmena.

Floriana nuvijo mintį apie tėvą ir vėl išsišiepė. Jos veidas nušvito.

– Mėgstu staigmenas.

Pro vartus sienoje visi trys įžengė į gražų sodą su akmeniniais laipteliais, grakščiu lanku einančiais iki pat namo. Vyras žaliu kombinezonu, ant galvos užsivožęs baltą skrybėlę, grėbliu lygino žvyrą. Kitas žmogus laikė žarną – laistė sodo pakraščius. Išsitiesęs ant baliustrados miegojo pilkas katinas, ir Floriana nušokavo jo paglostyti.

– Jis tavo?

– Tiesą sakant, niekieno, – atsakė Dantė. – Dar vienas priklydęs gyvūnėlis.

– Tau pasisekė, kad leidžiama laikyti gyvūnus. O, kad aš galėčiau priglaust kokį vargšą benamį.

– Na, galėtum priglobti šitą, bet jis vis tiek parbėgs čionai, mat žino būsiąs pašertas.

– Ne, tikrai negrobsiu jo iš šitos vietos. Pažvelk, jis kaip koks mažas princas, miegantis rūmų papėdėje. Ankštame mano butuke jaustųsi nelaimingas.

– Tavo tėvas tikriausiai nudirtų jam kailį, – įgėlė Kostanca.

– Ne, jis to nepadarytų, – gindamasi atkirto Floriana. – Bet katinas jam nepatiktų.

Dantė susidomėjęs žvelgė į Florianą. Ji pati panėšėjo į benamę – drąsią, nepriklausomą katytę, trokštančią, kad kas nors ja pasirūpintų. Jis nusivedė mergaites į kitą sodo pusę. Čia, už senovinės akmenų sienos, žaliavo alyvmedžių giraitė. Tarp alyvmedžių augo figmedžiai, obelys, vyšnios ir apelsinmedžiai, riogsojo didžiulės terakotinės puodynės su dangčiais, kuriose kitados buvo laikomos įvairios atsargos. Žemė buvo nubarstyta geltonų gėlyčių, besistiepiančių pro aukštą žolę, o prie sienos rikiavosi susisukę eukaliptai, einantys sargybą it nukaršę seniai.

– Kokia puiki staigmena, – nudžiugo Floriana, grožėdamasi dar vienu nuostabiu sodu.

– Ne, dar nematei staigmenos, – nusijuokė Dantė. Jis stovėjo susikišęs rankas į kišenes ir dairėsi. – Ak, štai ir jis.

Floriana su Kostanca pasekė jo žvilgsnį ir pamatė gražuolį povą, kažką lesiojantį nuo žemės. Mėlynos jo krūtinės plunksnos žvilgėjo tarsi išteptos aliejumi.

– Juk sakiau, kad šiame sode yra retų paukščių, – nudžiugo Floriana. – Jis gražus. Ar turi vardą?

– Ne. Povas, ir tiek.

– Koks tu tinginys, kad nesugalvoji jam vardo. Tada sugalvosiu aš. – Ji prisimerkė ir džiugiai išsišiepė. – Mikelandželas.

– Kiek per prašmatnus vardas, ar ne?

– Ne, prašmatniam povui – ir vardas prašmatnus. Šiuose soduose jis turi vaikštinėti iškėlęs galvą, todėl pavadinkim šitaip.

– Ar jis kandžiojasi? – truputį nervindamasi pasidomėjo Kostanca.

– Gali nepatikti, jei prieisi per arti, – įspėjo Dantė.

Floriana ėmė patyliukais slinkti prie povo atkišusi ranką, siūlydama draugauti.

– Būk atsargi, piccolina.

Dantė ir Kostanca žiūrėjo, kaip Floriana sėlina artyn. Mikelandželas pakėlė galvą ir nepatikliai spoksojo į ją. Florianai pritykinus, jis žengė žingsnelį prie jos smalsaudamas, ką ji turi rankoje. Krusčiodamas povas stebėjo mergaitę, o ji kažką šnabždėjo jam ir slinko vis artyn.

Galų gale Floriana atsidūrė prie pat povo. Šis įsitempė, bet snapu nekaptelėjo, kai ji pirštais švelniai perbraukė jam per išsipūtusią krūtinę, suglostė plunksneles, primenančias kailį.

– Regis, tu jam patinki, – pasakė Dantė.

Kostanca stovėjo išsigandusi, iš visų jėgų stengdamasi nuginti baimę.

Staiga paukštis išskleidė puikiąsias plunksnas, ir jos virto ryškiaspalve vėduokle.

– Akivaizdu, tu jam patinki, – nusikvatojo Dantė.

– Tu ypatingas paukštis, Mikelandželai, – sušnabždėjo Floriana. – Man atrodo, jam patinka naujasis vardas, – pridūrė garsiau.

– Vardas labai kilnus.

– Geresnis už „Povą“. Argi norėtum, kad tavo vardas būtų Žmogus?

– Nelabai.

– Mikelandželas. Jam patinka tas vardas. – Ji suklupo žolėje ir uždėjo plaštaką paukščiui ant nugaros. Povas kiek pasimėgavo glostomas, paskui pasitraukė šalin. – Jam jau gana, – pranešė ji. – O kaip jis sutaria su katinu?

– Nekenčia jo. Tave prisileido, o katino nemėgsta.

Jie ratu apėjo vaismedžių sodą. Mikelandželas sekė iš paskos, bet per atstumą. Jis, kaip ir Dantė, smalsiai žvelgė į Florianą.

– Savaitei atvažiuoja mano sesuo su draugėmis. Ateikit pasipliuškenti baseine, – pakvietė Dantė.

– Vargu ar išeis, – suskubo atsakyti Kostanca.

– Kodėl gi ne? – atsiliepė Floriana. – Labai norėčiau susipažinti su tavo seserimi. Kiek jai metų?

– Šešiolika. Dar turiu trylikametę seserį Džovaną, dabar ji Meksikoje su tėvais.

– Ji vos vyresnė už mudvi, – Kostancai pasakė Floriana.

– Nemanau, kad mums derėtų siūlytis į draugiją. Ypač jei nebus Džovanos.

– Damiana apsidžiaugs, jei apsilankysit. Jai patinka jaunesni vaikai, kuriems gali įsakinėti.

– Nežinau… – susirūpinusi burbtelėjo Kostanca.

– Juk negalite nuolat smaksoti ant sienos ir šnipinėti. – Dantė pamerkė Florianai. – Ar būtum laimingesnė, jei paskambinčiau tavo mamai ir oficialiai tave pakviesčiau?

Kostancai atlėgo širdis. Jos pečiai nusileido ir ji nusišypsojo.

– Taip, prašyčiau.

– O kam turėčiau paskambinti dėl tavęs, piccolina?

– Niekam, – linksmai atsakė Floriana.

– Niekam? – Dantė kilstelėjo antakį.

– Ne. – Ji gūžtelėjo pečiais, lyg šitai jai būtų visai nesvarbu. – Niekam aš nerūpiu.

Tą valandėlę žiūrėdamas į išdykėlišką jos veidelį ir akis, įžūliai stebeilijančias į jį, Dantė suprato: ji rūpi jam – kaip broliui.

Dantė ištesėjo pažadą ir tą patį vakarą paskambino Kostancos mamai. Ši apsidžiaugė, kad jos duktė pakviesta į „Magdaleną“ paplaukioti baseine su Dantės seserimi Damiana, o Dantė pasiūlė, kad Kostanca kartu atsivestų ir savo draugę Florianą.

– Ji – Karlo vairuotojo duktė, – išdidžiai paaiškino grafienė, tarsi atsiprašinėtų dėl netinkamos tos mergaitės kilmės. – Ji miela, Kostancai patinka jos draugija. O aš taikstausi nenorėdama užgauti dukters, nors man labiau patiktų, kad ji draugautų su mergaitėmis iš mūsų sluoksnio.

– Labai kviečiu ateiti ir ją, – pasakė Dantė ir šyptelėjo prajuokintas tokio moters pasipūtimo.

– Jas palydės mūsų tarnaitė.

– Gerai.

– Prašau padėkoti Damianai už kvietimą.

– Mielai.

– Viliuosi, jos nepridarys bėdų.

– Tikrai ne. Bus malonu jas matyti. Vėliau gali užsukti kada panorėjusios.

– Koks jūs malonus. Miela žinoti, kad Kostanca sukiosis tinkamoje kompanijoje. Perduokit mano linkėjimus savo tėvams. Senokai matėmės. Ar šią vasarą jie atvažiuos?

– Abejoju. Jie su Džovana keliauja po Pietų Ameriką.

– Labai gaila, kad čia nevasaros.

– Mama nepakenčia saulės. Sako, saulė sendina odą.

– Na, ji labai šviesaus gymio.

– Laukiam mergaičių rytoj.

– Ačiū. Ir Kostanca nekantriai laukia susitikimo.

Kitą rytą mergaitės atkako prie didelių vilos „Magdalena“ vartų, lydimos tarnaitės Gracielos, neaukštos juodbruvės moters, apvalutės lyg arbatinukas, vilkinčios rausva uniforma ir avinčios švariais baltais bateliais. Jas pasitiko vienas iš sodininkų, atrakino vartus ir kiparisų alėja palydėjo iki namo. Floriana linksmai strakaliojo per šešėlius, jos mintys sukosi apie Dantę ir laukiančias pramogas, kurios žadėjo būti įdomios ir jaudinančios.

Kostanca nervinosi, nerimavo dėl vyresnių nepažįstamųjų, su kuriomis teks bendrauti, ir dėl to, kad reikės įsisprausti į maudymosi kostiumėlį. O, kad ji būtų bebaimė kaip jos draugė. Bet netrukus paaiškėjo, kad ji nerimavo be reikalo. Abi mergaitės buvo tučtuojau palydėtos prie baseino, įrengto ilgo tako gale, aukštai ant uolų, pakibusių virš jūros. Keturios merginos su kūną vos dengiančiais bikiniais gulėjo ant sulankstomų krėslų vienoje altanos su kolonomis pusėje, siurbčiojo gėrimus, skaitė žurnalus ir kaitinosi saulėje, kad oda įgautų auksinį atspalvį. Kitoje altanos pusėje stovėjo nedidelis namelis ir iš jo sklido muzika – plyšavo Bobas Dylanas. Namelyje buvo baras su aukštomis kėdėmis ir persirengimo kambariai.

Dantė mirko baseine prie pat krašto ir plepėjo su merginomis. Išvydęs laiptais besileidžiančias mergaites, pamojo joms ir kažką šūktelėjo. Damiana atsisėdo krėsle ir taip pat mostelėjo, gražiame jos veide pražydo šypsena. Šviesūs plaukai, surišti į uodegą, slėpėsi po plačiakrašte skrybėle nuo saulės, o riešus puošė auksinės apyrankės. Ji vilkėjo mažu baltu bikiniu. Atsistojusi apėjo baseiną, kad pasisveikintų su mergaitėmis.

– Dantė tiek daug apie tave pasakojo, – pasakė Florianai. – O mudvi jau buvom susitikusios, – kreipėsi į Kostancą.

Sulaukusi tokio išskirtinio dėmesio Kostanca pasijuto labai svarbi ir tvirtu balsu atsakė, kad pažįstami jųdviejų tėvai.

– Gal persirenkite maudymosi kostiumėliais ir prisidėkite prie mūsų? Gal norit ko atsigerti?

– Ačiū, ne, – padėkojo Kostanca. Buvo pernelyg sumišusi, todėl nedrįso nieko prašyti.

– O aš ko nors išgerčiau, – drąsiai pasakė Floriana.

– Ir ko norėtum?

– O ko yra?

Damiana atlaidžiai nusišypsojo.

– Eik ir pati pasižiūrėk. Tavo žinioje visas baras.

Jos nusekė paskui Damianą į namelį. Čia vėduodamasi ranka jau sėdėjo Graciela. Už baro stovėjo patarnautojas, vilkintis oficialiu juodu kostiumu ir baltais marškiniais. Kostancai dingtelėjo, kad jam turbūt labai karšta.

– Gal tegu Primas tau išspaudžia vaisių sulčių? – pasiūlė Damiana.

– Iš kokių norėtum vaisių? – Florianos paklausė Primas. – Išsirink.

– Skamba viliojamai, – atsakė mergaitė ir užsiropštė ant kėdės. – O gal ir tu išgertum sulčių, Kostanca?

– Gerai jau gerai, – pasidavė Kostanca, dėkinga, kad draugužė ją įkalbinėja. Iš tikrųjų buvo labai ištroškusi.

Persirengimo kambarys buvo mažytis, su dviem tualetais ir marmurinėmis praustuvėmis, o po didžiuliais įmantriais veidrodžiais ant lentynėlių rikiavosi losjonų ir kvepalų buteliukai. Mergaitės pasikabino ant kablių sukneles, ant medinio suolo tvarkingai pastatė batus. Susijaudinusios įsispraudė į maudymosi kostiumėlius.

– Argi ne nuostabu? – sušnypštė Kostanca. – Matei, kokia ji liesa? O jos bikinis mažulytis. Viskas matyti!

– Ji panaši į angelą, – atsakė Floriana, ant pečių rišdamasi petnešėles.

– Ji miela.

– Manau, būtybė, gyvenanti tokioje vietoje, negali būti bjauri.

– Tu teisi. Juk čia neįmanoma jaustis nelaimingai.

– Iš tiesų.

– Ar eisi maudytis tuojau pat?

– Aišku! – Floriana netvėrė džiaugsmu. – Aš labai sukaitusi.

Kostanca nervingai suvirpėjo.

– Gerai, jeigu maudysiesi tu, maudysiuos ir aš.

Nešinos sultimis abi išėjo iš namelio. Damiana, taip pat pasiėmusi gėrimo, jų jau laukė ir šnekučiavo su Graciela. Toji labai nustebo, kad jaunoji panelė apskritai teikėsi su ja kalbėtis, ir taip išraudo, kad raudonis net prasimušė pro rudą odą.

– Na, mergaitės, leiskit supažindinti jus su mano draugėmis. Kvailelį mano brolį jau pažįstat, todėl jam jūsų nepristatinėsiu.

Įkandin Damianos jos nuėjo prie sulankstomų krėslų. Patarnautojas su baltais šortais ir polo marškinėliais pastatė dar du krėslus, ant kiekvieno čiužinio padėjo po rankšluostį, o kojūgalyje – dar ir po tvarkingai sulankstytą maudymosi rankšluostį. Florianai pro akis neprasprūdo nė viena smulkmena, ir širdis prisipildė džiugesio.

Kitos trys merginos pakėlė galvas ir nusišypsojo. Damiana pristatė jas: Marija, Rozarija ir Alegra. Merginos buvo gražios, lieknos, jų oda – nepriekaištinga, bet nė viena nebuvo tokia žavi kaip jų šeimininkė. Toji, kaip ir jos brolis, spindėjo ryškiau už visas.

– Ar nersit? – paklausė Dantė, kuris tebemirko baseine. – Čia labai malonu.

Įtikinėti Florianos nereikėjo. Ji pastatė sultis ant mažo balto stalelio, stovinčio prie jos krėslo, o rankšluostį numetė ant žemės. Įsibėgėjusi pūkštelėjo į vandenį. Kostanca baikščiai atsitraukė.

– Ji – l’orfanella, mažoji beglobė, – draugėms pasakė Damiana, Florianai nuplaukus prie Dantės.

Kostanca sukluso.

– Baisu, kai neturi mamos, – atsiduso Marija.

– Geriau jau motina būtų mirusi nei tokia, kuri tavęs kratosi, – prisidegdama cigaretę įsiterpė Rozarija.

– Dantė ją išgelbėjo, – pasakė Damiana. – Jis jau toks. Jei už dešimties kilometrų guli sužeistas šuo, radęs parsitemps namo ir slaugys. Paukštį lūžusiu sparnu brolis pajunta per šimtą žingsnių!

– O šita? – sušnabždėjo Alegra, galva mostelėjusi į Kostancą, kuri dėjosi nesiklausanti jų pokalbio.

– Ji – grafienės Aldorisijo duktė.

– Tikra aristokratė, – pasakė Rozarija. Mergaitės kilmė padarė jai įspūdį.

– Mažosios beglobės tėvas dirba grafo vairuotoju.

– Kaip miela, kad Kostanca ją atsivedė, – pasidžiaugė Alegra. – Ji taip pasielgė ne tik iš pareigos.

Tai išgirdusi Kostanca išdidžiai iškėlė galvą, užsispaudė nosį ir šoko į vandenį. Jai glostė savimeilę, kad merginos žino ją esant ne paprastą darbininkėlę kaip Floriana, o vieną iš jų. Plaukdama prie draugės ji patenkinta šypsojosi; kaip gerai, kad ji čia. O Florianai išties labai pasisekė.

9 skyrius

Diena buvo tokia puiki, kad Damiana pasikvietė mergaites užsukti ir rytoj. Paskambino grafienei, ir toji vos neapsiverkė iš džiaugsmo, kad jos dukterį priglobė viena turtingiausių šeimų Italijoje. Palydėti mergaičių vėl išsiuntė Gracielą. Tėvų nebuvo, todėl Damianai labai patiko vaidinti šeimininkę. Terasoje jos valgė pietus, virėjo pagamintus pagal jos nurodymus, gurkšnojo puikų vyną iš tėvo rūsio ir rūkė.

Floriana žinojo daugybę istorijų ir taip jas prijuokino, kad net sopėjo pilvus. Pasitelkusi žiauroką satyrą ji šaipėsi iš savo tėvo ir sinjoros Bruno. Humoras jai padėjo grumtis su bėdomis, kurių pridarydavo tėtis, o merginoms juokiantis tėvas jai nebeatrodė toks nemielas.

Kostanca sėdėjo nuščiuvusi, dėdamasi patenkinta, kad jos draugė yra dėmesio centre. Labanaktis tysojo Florianai prie kojų ir šlamštė maisto likučius, kurių ji slapčia pakišdavo jam po stalu. Dantė tai pastebėjo, bet nieko nesakė. Po pietų abi jaunosios viešnios nukūrė į alyvmedžių giraitę pažaisti su Mikelandželu. Vos jos nutolo tiek, kad nebegalėjo nieko girdėti, merginos apšnekėjo jas ir sutarė leisti toms dviem pažaisti sode ir paplaukioti baseine. Jos svarstė, kas per pabaisa toji moteris, jei pabėgo palikusi Florianą, tokią žavią dukterį. Niekaip neįstengė suprasti, kodėl motina jos nepasiėmė drauge. Damiana jau spėjo pamilti Florianą, nors abi ką tik susipažino. Mergaitė užkariavo jos širdį, kaip ir brolio, ir ji troško priglausti mažąją benamę po savo sparneliu.

Kitą dieną mergaites vėl atlydėjo Graciela, bet dar po dienos jos atėjo vienos. Grafienė manė, kad abi jau gan gerai pažįstamos su vilos šeimininke, todėl gali lankytis be palydos. Nuo tada jos užsukdavo į vilą beveik kasdien, kartais iš ryto, kartais popiet, bet netapo našta nei Dantei, nei Damianai. O tiems patiko, kad svečiuojasi mergaitės, it kokios dvi beglobės, papildžiusios „Magdalenos“ žvėryną. Jos bastydavosi po sodus, bet nereikalavo dėmesio. Žaisdavo, bet niekada nepavargdavo nuo žaidimų. Jos tyrinėjo aplinką, šnipinėjo merginas, šioms gulint prie baseino ir nieko apie tai nežinant, prašydavo sodininkų išvardyti gėlių ir medžių pavadinimus. Floriana žaisdavo su Labanakčiu ir glėbyje nešiodavosi katiną. Mikelandželas buvo perdėm pasipūtęs ir išdidus, todėl nedemonstravo meilės ir prisirišimo prie mažos mergaitės, glostančios jam pilvą, iš tolo sekiodavo mergaites apsimesdamas, kad jos jam nerūpi.

Dienos lėkė apgaubtos palaimingos miglos. Floriana liovėsi nerimavusi dėl vakarais pas Luidžį lėbaujančio tėvo, o kai nebūdavo „Magdalenoje“, žaisdavo su Kostanca jos namuose, nors grafienė tam ir nepritarė.

– Ar tau būtina kaskart, kai eini pas Bonfančius, temptis ir Florianą? – vieną vakarą, išėjus Florianai, paklausė dukters.

– O kodėl klausi?

– Todėl, mano brangioji, kad ji ne iš mūsų sluoksnio… Taip nedera. Jie labai malonūs ją pakęsdami, bet…

– Jeigu jos nesivesiu, nebus su kuo žaisti.

– O kaip jaunesnioji duktė? Kuo ji vardu?

– Džovana. Bet ji Meksikoj. Kažin, ar apskritai parvažiuos šią vasarą.

– Na, gerai. Gali vedžiotis Florianą, jeigu jie tam neprieštarauja, bet tik iki sugrįš Džovana. Tada turėsi pamiršti Florianą ir susidraugauti su Džovana. Gerai?

– Taip, mama.

– Tai tavo pačios labui, mieloji. Puiku turėti žaidimų draugę iš miestelio, bet tu augi, ir derėtų suktis tarp savo sluoksnio bendraamžių. Tai tėvas kaltas, kad atsidūrei čia ir esi priversta lankyti vietos mokyklą. Jei jis nebūtų taip kvailai tvarkęs verslo reikalų, gyventume Romoje, o tu bendrautum su sau lygiais.

– Man patinka Floriana.

– Pritariu, ji labai miela, ir man gaila, kad jos motina pabėgo palikusi ją su tuo nevykėliu Elijumi. Bet tau nevalia pamiršti, kas esi, brangioji. Kada nors ištekėsi ir gyvensi panašioje į „Magdaleną“ viloje, patikėk manimi. Taip tikrai įvyks, paminėsi mano žodį. Jei nuolat šlaistysies su tokiomis mergaitėmis kaip Floriana, galų gale atsidursi tenai, kur ir ji, o juk to nenori, ar ne?

– Floriana nori ištekėti už Dantės, – tarstelėjo Kostanca.

Išgirdusi apie tokį absurdišką ketinimą grafienė nusikvatojo.

– Už svajones nereikia mokėti pinigų, – pasakė šluostydamasi akis. – Floriana mano esanti tokia kaip tu, Kostanca. Supranti, judviejų draugystė kenkia jums abiem, tik skirtingai. Toji svajonė baigsis nusivylimu. Vargšas vaikelis. – Moteris atsiduso ir atsisėdo šešėlyje skaityti žurnalo. Bet taip ir neperskaitė nė žodžio, vis galvojo apie Dantę ir apie tai, kad galbūt, kai duktė paaugs, ji galėtų patraukti vaikino akį. Juk juodu puikiai tinka vienas kitam: ji kilminga, o jis turtingas.

Floriana troško, kad vasaros atostogos niekada nesibaigtų. Jai patiko leisti dienas „Magdalenoje“, kaip ir Dantė kvėpuojant išretėjusiu oru. Jis elgėsi su ja lyg su jaunesniąja sesute: pasisodindavo ant kelių, apkabindavo, vaikydavosi po baseiną, mesdavo į vandenį tarsi skudurinę lėlę, šypsodavo jai prie stalo, tarsi abu turėtų ypatingą paslaptį. Floriana sėdėdavo ant suoliuko prie teniso kortų ir žiūrėdavo, kaip jis, mūvėdamas baltais šortais ir vilkėdamas marškiniais, žaidžia stipriai smūgiuodamas kamuoliuką seseriai, kuri be paliovos skųsdavosi, kad jis kerta per smarkiai. Kartais jis paprašydavo Florianos padavinėti kamuoliukus, ir jiedvi su Kostanca lakstydavo juos rinkdamos. Savuosius Floriana visada mestelėdavo Dantei, o Kostancai tekdavo nešioti kamuoliukus jo seseriai.

Damiana atrodė tokia žavi su trumpučiu baltu klostuotu sijonėliu ir baltomis kojinaitėmis, kurių bumbulai tabalavo prie kulkšnių ir kurios derėjo prie baltų teniso batelių. Floriana troško būti panaši į ją. Damiana mokėdavo pralaimėti be pykčio, bet kartais, kai su Dante žaisdavo prieš savo drauges, jai pavykdavo išlošti. Tada ji būdavo itin patenkinta ir atsainiai juokdavosi, tarytum pergalė būtų jai nesvarbi, o Florianai atrodydavo, kad tai geriausiai išauklėta mergina, kokią jai iki šiol teko regėti.

Vieną dieną atvyko nauja viešnia, ir atmosfera prie baseino pasikeitė. Džoja Faveli buvo aukšta, trumpais rudais plaukais, ilgomis įdegusiomis kojomis, laibu liemeniu ir plačiais gundančiais klubais. Didžiulės apvalios jos krūtys, vos dengiamos siauručio bikinio, labai provokavo ir viliojo.

Kostanca ir Floriana kuždėjosi ir kikeno į saują tol, kol Dantė apkabino Džoją ir išsiblaškęs paglostė jai nugarą, tarsi juodu būtų priklausę vienas kitam. Ūmai Florianai prapuolė noras juoktis. Širdyje pajutusi šleikštulį, ji tupėjo vandeny ir vogčiomis spoksojo į tuodu. Akivaizdu, Dantė ir Džoja daugiau nei bičiuliai, jie – pora.

Floriana visai paniuro. Niekaip negalėjo susitvardyti. Kai Dantė nėrė į baseiną ketindamas pažaisti su ja, ji nuplaukė šalin. Per pietus, kai jis pamėgino ją apglėbti, ji išsisuko.

Damiana juokėsi, esą mergaitė staiga ėmė drovėtis, bet buvo gan nuovoki, suprato tikrąją tokio elgesio priežastį.

– Ji pavydi, – paaiškino, kai mergaitės nulėkė į sodą.

– Nuostabu, – prisidegdama cigaretę nusijuokė Džoja. – O ką, juk Dantė labai išvaizdus.

– Ji dar maža, – pasakė Dantė, jausdamasis nesmagiai. – Ir vienui viena šiame pasaulyje.

Damiana užvertė akis.

– Ir vėl užsivedi! Gaili paukštelio lūžusiu sparnu ar pamesto šuns, o dabar dar ir vaiko, kuris niekam nerūpi.

– Tik neapsimetinėk, kad tu nenori jos motiniškai globoti. Kai pažvelgi į ją, visai suskystėji.

– Taip, tai ypatinga mažylė. Bet ji dievina tave, Dante. Neužgauk jai širdelės.

Jis per stalą spustelėjo Džojai ranką.

– O ką aš galiu padaryti?

– Būk jai geras, – patarė sesuo. – Ir supratingas.

Tą popietę Dantė ypač nėrėsi iš kailio, skirdamas Florianai visą dėmesį, ir ji pagaliau atlyžo, net žaidė su juo.

Kostanca sėdėjo kitoje baseino pusėje, vandeny maskatuodama kojomis, ir stebėjo juos. Ji prisiminė mamos žodžius apie visuomeninę padėtį ir pagalvojo: turbūt Džoja taip staiga pasirodė todėl, kad nori susprogdinti muilo burbulus, kuriuos Floriana pučia savo užgaidžios vaizduotės šulinyje.

Floriana pamiršo Džoją, o gal pamanė, kad Dantės meilė ir švelnumas jai didesni nei tai prašalaitei, ūmai atsistojusiai tarp jų. Džoja tysojo ant sulankstomo krėslo ir skaitė žurnalą visai nesidomėdama tuo, kas vyksta baseine. Damiana džiaugėsi, kad mergaitė pralinksmėjo, kita vertus, suprato, jog vasaros pabaiga Florianai atneš vien liūdesį. Kai jie išvažiuos į Milaną, ji vėl liks be globos ir niekas ja nepasirūpins.

Netrukus žaidimas Dantei įgriso, ir jis išsitiesė krėsle, ketindamas pasimėgauti saulės voniomis.

– O, kad vasara tęstųsi amžinai, – atsiduso Floriana, paskui jį ropšdamasi iš baseino.

– Bet taip nebūna, piccolina. Man reikės grįžti į Milaną.

– O paskui keliausi į Ameriką. Vienas Dievas težino, ką tau suplanavęs tavo tėvas, – leptelėjo Džoja. – Aš be tavęs liūdėsiu.

Damiana dirstelėjo į Florianą ir pamatė nelaimingą veidelį.

– Bet juk greitai grįši, Dante?

– Geriau jau grįžtų. Aš tikrai nelauksiu, kol jis klajos po visą pasaulį.

– Džoja, – įspėdama tarstelėjo Damiana, bet buvo per vėlu, Floriana jau suprato, kad Dantės nematys daugybę metų, o iki tol… Kas ten žino, kas nutiks iki tol.

– Kodėl tavo tėvas nori išsiųsti tave taip toli? Negi nėra nė vieno gero universiteto arčiau namų? – toliau varė Džoja.

Floriana nuspūdino prie uolos krašto ir įsistebeilijo į apačioje raibuliuojančią jūrą. Vanduo švelniai skalavo uolas, šaukdamas ją, ragindamas šokti žemyn. Atsigręžusi pamatė iš baimės išblyškusį Kostancos veidą. Tai dar labiau paskatino ją beprotybei, ji prisiminė tuos kartus, kai nerdavo į jūrą iš didžiulio aukščio, norėdama pagąsdinti mokyklos draugus. Ši uola buvo aukštesnė už tas, nuo kurių buvo šokusi, bet jai iš sielvarto plyšo širdis, todėl argi svarbu, jeigu ir susižeis?

Damianai pavyko atkreipti Florianos dėmesį, bet mergaitė pasislinko dar arčiau krašto. Paskui, visai nemąstydama apie savo saugumą, atsispyrė ir grakščiai nėrė žemyn. Vieną akimirką ji dar stovėjo ant uolos, o kitą jos nebebuvo nė ženklo.

Dantė išsigandęs stryktelėjo nuo gulto.

– Che cazzo fa!15 – suriko ir šoko paskui Florianą.

– O Dieve! – šūktelėjo Džoja, puldama prie uolos krašto. – Jis užsimuš.

Damiana su merginomis atskuodė prie Džojos ir įsistebeilijo į vandenį. Ten, kur abu paniro, valandėlę buvo matyti tik putų kauburėlis ant bangos.

Kostancai apmirė širdis. Ji labai bijojo išlipti iš baseino. Floriana drąsi, bet neatsargi. O jei šį kartą ji persistengė ir jie abu žuvo? Ji stipriai užsimerkė. O, kad ji dabar būtų namie su mama.

Floriana mielai leidosi apglėbiama šaltų tylių vandens rankų. Gniaužiantį skausmą trumpam nuslopino užplūdęs adrenalinas, nuo kurio ėmė daužytis širdis. Mergaitė girdėjo ją dunksint po šonkauliais ir lengviau atsikvėpė, apsidžiaugė pasitraukusi nuo baseino ir kad širdies nebesmaigsto nemalonūs žodžiai. Paskui pajuto, kaip didelė plaštaka sugriebia ją už rankos ir išplėšia iš vandens prieglobsčio.

Garsiai šniokšdami jie iššovė į paviršių ir ėmė dideliais gurkšniais ryti orą.

– Kvaila mergiote! – atgavęs kvapą sušuko Dantė. – Kodėl tokia neatsargi, ką?

Apimta siaubo Floriana stebeilijo į jį. Dantės veidas buvo persikreipęs iš išgąsčio.

– Dieve, juk galėjai žūti, kvailute! – kalbėjo jis. – Negi nesupranti, kad po vandeniu stūkso uolos? Jei būtum tvojusis galva, būtum akimoju užsimušusi. Ar to nori?

Ji papurtė galvą, apstulbusi varstė jį didelėmis akimis. Tikėjosi, kad jis žavėsis jos šuoliu, o ne pyks. Įsiutęs Dantė nuplaukė prie uolų tenai, kur buvo saugu išlipti, o Floriana iš lėto nusiyrė paskui jį, trokšdama nugrimzti į jūros dugną ir niekada nebeiškilti.

– Ji nesusižeidė, – seseriai riktelėjo Dantė, ir toji atlėgusia širdimi pasitraukė nuo skardžio krašto.

– Na, ir kvaiša, kad šitaip elgiasi, – širdo Džoja. – Per ją Dantė galėjo žūti.

– Vargu ar ji to norėjo, – ėmė ginti mergaitę Damiana. – Ji nesuvokė ką daranti.

Dantė su Floriana užsiropštė ant uolų ir atsisėdo šalia vienas kito.

– Atsiprašau, – tyliai prabilo Floriana. – Nenorėjau tavęs išgąsdinti.

– Dar niekada nebuvau šitaip išsigandęs. – Jis smarkiai krestelėjo galvą, tarsi norėtų nusipurtyti įniršį, ir apkabino ją. Jo veide pasirodė atlaidi šypsena. – Pažadėk, kad niekada daugiau šitaip nesielgsi.

– Pažadu, – atsakė Floriana. Jai ėmė virpėti smakras. Staiga pajuto, kad atsigauna širdis, it būtų kokia prakiurusi padanga, į kurią pučiamas oras, ir pravirko.

– Neverk, piccolina, – ramino Dantė, bet jos petukai sudrebėjo ir ji pratrūko raudoti. – Nagi, mano mažoji bičiule, atleisk, kad rėkiau ant tavęs. Buvau labai išsigandęs, ir tiek. Maniau, paskendai.

Floriana neįstengė susitvardyti. Verkdavo retai, tačiau dabar nebeveikė jokios gynybos priemonės. Ji atstatė krūtinę, pakėlė smakrą, bet tie suklypę įtvirtinimai neatlaikė stiprių jausmų. Ją pravirkdė ne Dantės įsiūtis, o rūpestis. Jau buvo pamiršusi, ką reiškia būti branginamai.

Po šio įvykio nebeatrodė, kad vasara tęsis amžinai. Už kiekvieną malonią akimirką, praleistą su Dante, Floriana mokėjo veriamu netekties skausmu, jai regėjosi, kad laikas senka tarsi smėlis, byrantis smėlio laikrodyje. Nesibaigiančios vasaros gniaužtai jau buvo atsileidę, virš horizonto kabojo niūrus debesis, primenantis jai, kad vasara baigiasi. Debesis kasdien slinko vis artyn ir temdė palaimingas dienas, o galiausiai prapliupo lietus. Jis nublokš Dantę atgal į Milaną.

– Ar pasirūpinsi Labanakčiu? – atsisveikindamas paklausė jis Florianos.

– Jei tavęs nebus, į sodą neateisiu, – atsakė ji, iš visų jėgų maldydama širdgėlą.

Jis stvėrė ją į glėbį.

– Bet šnipinėsi nuo sienos, ką?

– Nežinau.

– Aišku, šnipinėsi.

– Kada grįši?

– Greitai, – atsakė jis, nors pats tuo abejojo.

– Tavęs ilgėsiuos kasdien.

– Tikrai ne. Pamirši mane, vos išvažiuosiu. – Jis pastatė ją ant žemės. – Būk gerutė, tik nenardyk nuo uolų. Pažadi?

– Pažadu.

Jis išsišiepė, ir Floriana taip pat šyptelėjo jam. Jai atrodė, kad širdį užlieja šaltas betonas.

Damiana mėgino ją nuraminti, žadėjo greitai atvažiuoti su Džovana, kuri labai norinti susipažinti su Floriana ir Kostanca. Tada apkabino mažąją orfanella, bet gerklę jai užspaudė gumulas, tad nebeištarė nė žodžio.

Kostanca juto atsisveikinimo šilumą, bet suprato, kad toji šiluma skirta ne jai. Ji tebuvo Florianos draugė, o Floriana jiems – lyg sesuo.

Purškiant lietui, abi mergaitės pamažu pėdino į miestelį. Beveik nesišnekėjo, nes Florianai gėlė širdį, o Kostancos širdis buvo pritvinkusi pavydo. Kai galų gale priėjo kryžkelę, Kostanca paklausė Florianos, ar nenorėtų užsukti į svečius ir pažaisti, bet Floriana papurtė galvą. Ji veržėsi į paplūdimį, norėjo jūrai išlieti savo sielvartą. Kostanca nuskubėjo į šiltus savo namus ir į mamos glėbį, o Floriana nukiūtino taku į vienišą šaltą paplūdimį.

Pakilęs vėjas šuorais siautė pakrantėje. Bangos čaižė uolas ir kėlė smėlį, o tas byrėjo mergaitei ant kojų. Jos plaukai plaikstėsi aplink galvą ir plakėsi į skruostus. Dabar Floriana suprato, kas yra toji meilė su visu jos skausmu ir didybe. Suprato, kad meilė niekada neateina viena, kad ją visada lydi ištikimas jos draugas liūdesys.

Ji nesąmoningai suvokė, jog kitaip ir būti negali, juk ir moneta turi dvi puses, bet nesipiktino. Dėl meilės verta kentėti, ir nors Dantė išvažiavo, Floriana mylėjo jį visa širdimi, ir tas jausmas niekada neišblės. Nešiosis jį širdyje visada ir amžinai. Ir lauks jo. Stovės prie tų didžiulių juodų vartų, nesvarbu, ar lis, ar švies saulė, ir lauks kaip koks ištikimas šuo. O laukti bus malonu, nes tą laukimą lengvins viltis. Viltis, kad jis sugrįš. Viltis, kad jis jos nepamirš.

15 Ką išdarinėji! (It.)

10 skyrius

Devonas, 2009-ieji

Rafa Santoras į „Polzansą“ atvažiavo paskutinę gegužės dieną. Kai išlipo iš išsinuomoto „Audi“, jį pasveikino skaisti saulė, o plaukus ėmė taršyti nerūpestingi vėsaus brizo pirštai. Jis patenkintas giliai įkvėpė ir meiliai apžvelgė pastatą, tarsi sakytų: „Pagaliau aš namie.“

Viešbutyje jis buvo laukiamas, nedidelis medžio plokštėmis apmuštas vestibiulis buvo pilnas prisigrūdęs darbuotojų. Dženiferė su Rouze buvo atsitraukusios nuo darbo stalo, Berta – metusi darbus, o Hetera lūkuriavo prie valgomojo durų, lūpas pasidažiusi jai neįprastu gundančiu tamsiai raudonu lūpdažiu. Džeikas stovėjo vidury vestibiulio priešais apskritą stalą, kuris vos nelinko nuo prašmatnios lelijų puokštės, o jo tėvas susikišęs rankas į kišenes suglumęs trypčiojo šalia atviro židinio. Tomas, jaunas kornvalietis, besidarbuojantis su Šeinu, jau buvo išskubėjęs į lauką atnešti Rafos krepšių.

Buvo sekmadienis ir Klementinai į darbą nereikėjo. Jai atrodė, kad nepridera šlaistytis po vestibiulį it kokiai pašėlusiai garbintojai, todėl lindėjo miegamajame, kovodama su savimi, kad slapčia nepažvelgtų iš už užuolaidos į atvykėlį dailininką. Nebuvo jo mačiusi, taigi nesuprato, kodėl kilo toks sambrūzdis.

Marina pusryčiavo su brigados generolu, maldydama jaudulį išgėrė didžiulį puodelį kavos. Per valgomąjį atskubėjęs Šeinas pranešė, kad atvyko ponas Santoras.

– Ačiū, Šeinai, – stodamasi padėkojo ji. – Ar Džeikas vestibiulyje?

Šeinas suprunkštė.

– Taip, kartu su kitais.

– Kas tie kiti?

– Dženiferė, Rouzė, Berta…

Marinos veidas apniuko. Džeiko pareiga buvo rūpintis, kad kiekvienas dirbtų savo darbą. Ji nusišypsojo brigados generolui ir beviltiškai skėstelėjo rankomis.

– Verčiau eisiu ir pas balandžius įleisiu katiną.

– Kaip įdomu, – atsiliepė generolas. – Mielai sutikčiau pabūti balandžiu.

– Kažin, ar vestibiulyje liko vietos netgi tokiam itin diskretiškam balandžiui kaip jūs.

– Tada palauksiu čia, galėsite vėliau supažindinti mane su atvykėliu. Einu į biblioteką paskaityti laikraščių.

– Manytum, jos niekada nėra regėjusios išvaizdaus vyro.

Brigados generolas sukikeno.

– Jos labai jaunos, todėl nėra mačiusios manęs. Kadaise buvau, kaip jos pasakytų, tikras gražuolis.

Išdidžiai įžengusi į vestibiulį Marina čia rado tik Džeiką su Grėjumi. Akivaizdu, Šeinas visoms smalsuolėms liepė grįžti prie darbų. Nešinas keliais krepšiais pro duris įėjo Tomas, o jam įkandin nerūpestingai įžirgliojo Rafa. Jis vilkėjo rudu zomšiniu švarku ir aptemptais džinsais, o ant klubų tviskėjo diržas su sidabrine sagtimi. Marina šiltai pasveikino jį, ir jis įsmeigė į ją rudas akis, tarsi būtų senas jos draugas. Akies krašteliu Marina matė Dženiferę ir Rouzę – abi spoksojo iš už kampo, ištempusios kaklus lyg žąsys. Bet Marina tebesišypsojo ir nesuko nuo atvykėlio akių. Nuo Rafos sklido tokia šviesa, kad, rodės, nušvito visas kambarys, o visos Marinos baimės virto dulkėmis. Po labai ilgo laiko ji vėl pajuto galinti kvėpuoti nejusdama krūtinę gniaužiančios įtampos. Nekantravo supažindinti atvykėlį su Klementina; žinojo, kad podukra neišpeiks jos pasirinkimo, ir nuo tos minties jos šypsena dar paplatėjo.

– Noriu jus supažindinti su Džeiku, mūsų vadybininku, ir su savo vyru Grėjumi.

– Tėvu ir sūnumi?

– Taip, – atsakė Grėjus.

– Judu labai panašūs.

– Kažin, ar tai komplimentas, – nusiviepė Džeikas.

Tėvas dėbtelėjo į sūnų.

– Šiais laikais iš jaunimo nesulauksi jokios pagarbos! Sveikas atvykęs, – padavė ranką svečiui.

Rafa paspaudė ranką stipriai ir tvirtai.

– Miela vėl čia būti, – tarė džiugiai. – Nepamiršau, koks gražus šis namas.

Marina nušvito iš pasididžiavimo.

– Man labai malonu, kad jis jums patinka.

– Būtinai jį nutapysiu.

– Ir tą paveikslą pakabinsime gerai matomoje vietoje, – pažadėjo Grėjus.

– Kaip suprantu, turėsim visą paveikslų galeriją, – su sarkazmo gaidele balse mestelėjo Džeikas.

– Bus nuostabu, – įsiterpė Marina. – Gal norėtumėt kavos, o gal pirmiausia aprodyti jums kambarį?

– Norėčiau pamatyti kambarį, – atsakė Rafa. – Sugalvosiu bet kokią dingstį, kad tik galėčiau kuo geriau apžiūrėti šį fantastišką namą.

Jis nusišypsojo Marinai, o toji neatsispyrusi irgi išsišiepė it kokia paauglė. Ji stebėjo, kaip kilsteli jo burnos kampučiai, kaip raukšlelėmis susimeta skruostų oda. Įdomu, kodėl nepasirodo Klementina? Negi nenori susipažinti su svečiu?

– Palydėsiu jus, – pasakė Rafai.

Juodu praėjo pro registratūrą, pro amo netekusias kvailai išsišiepusias Rouzę ir Dženiferę. Rafa padavė abiem ranką ir prisistatė, ir tos dvi akimirksniu atgijo, tarsi būtų išsisklaidę kerai. Jas papirko jo pasitikėjimas savimi ir geros manieros. Juk daugelis svečių užšnekindavo jas tik kaip tarnautojas.

– Jis žavus, – atsiduso Rouzė, kai Rafa, lydimas Marinos, Grėjaus ir Džeiko, užlipo laiptais.

– Šitoje šalyje tokių nebūna. Nepažįstu nė vieno anglo, kuris skleistų tokį žavesį, – pritarė jai Dženiferė.

– Ir ta jo tarsena. Norėčiau klausytis jo balso remdamasi į pagalves.

– Ak, Dievulėli, ir aš.

Jų svajas nutraukė garsus telefono skambutis. Dženiferė greitai pakėlė ragelį. Išgirdusi pažįstamą balsą, kiek suirzo.

– A, labas, kaubojau. Žinai, neturėtum skambinti man į darbą…

Marina vedė Rafą į viršutinį aukštą, kuriame buvo įrengti jaukūs apartamentai su vonios kambariu, miegamuoju ir svetaine.

– Visa tai man? – nustebo Rafa.

– Na taip, juk ketinat čia būti visą vasarą, be to, jums reikia erdvės tapyti.

– Qué bárbaro!16

Jis įėjo į miegamąjį. Vieną Rafos krepšį Tomas buvo padėjęs ant lentynos, o kitą – ant grindų šalia. Kambaryje buvo didžiulė tamsiai dažyta lova su mediniu rėmu, ant staliukų prie lovos pūpsojo tvarkingos krūvelės knygų, stovėjo grakščios lempos.

– Skaitinius parenka Grėjus, – pasakė Marina pastebėjusi, kad svečias apžiūrinėja knygų nugarėles.

– Edita Vorton, Nensė Mitford, P. G. Vudhausas, Džeinė Ostin, Diuma, Mopasanas, Antonija Freizer, Viljamas Šokrosas.

– Kaip manot, ar turėsit laiko tapyti? – išdidžiai šypsodamas paklausė Grėjus, kai Rafa garsiai perskaitė jo mėgstamų rašytojų pavardes.

Rafa pasitrynė smakrą.

– Abejoju. Gal niekada neišeisiu iš šio kambario.

– Tada jums pasisekė, kad prieš akis visa vasara.

– Tikriausiai man čia patiks, – mąsliai pasakė Rafa ir nusišypsojo Marinai. – Jūsų labai geras skonis, señora.

– Dėkoju. Man smagu visu tuo rūpintis, išsaugoti tai, kas sena ir vertinga, ir priderinti ką nors gražaus ir nauja, nekeičiant atmosferos ir dvasios. Kai namas dar priklausė senajam savininkui, šis aukštas buvo atiduotas vaikams. Iš čia atsiveria nuostabus vaizdas į jūrą. – Ji priėjo prie sofos, stovinčios prie miegamojo lango, atsiklaupė ant jos ir žvilgtelėjo pro mažyčius stiklo kvadratėlius, įstatytus tarp švino juostelių. – Nepatikėsit, kiek daug stiklo langelių reikėjo pakeisti.

Rafa priėjo prie jos, ranka atsirėmė į sieną ir persisvėrė per palangę.

– Labai mėgstu jūrą. Užaugau pampose, todėl jūra man atrodo it stebuklas.

– Malonu nugrimzti į sapną klausantis, kaip bangos dūžta į uolas.

– Ar visada čia gyvenot?

– Ne, šį namą nusipirkom prieš aštuoniolika metų, bet jį myliu taip, lyg jis būtų žmogus.

– Jis labai originalus ir įdomus. Tą pajutau vos įžengęs. Turbūt reikalauja daug dėmesio ir pastangų, lyg dar vienas vaikas?

Daugelis manė, kad Grėjaus vaikai yra ir jos, tad Marina nepuolė aiškinti savų vaikų neturinti. Ūmai paniuro prisiminusi, kodėl Rafa yra čionai pakviestas ir kaip daug nuo jo priklauso.

– Jis bejėgiškesnis, – atsakė tyliai.

– Parodysiu jūsų svetainę, – įsiterpė Grėjus, ir abu, palikę Džeiką ir Mariną miegamajame, nužingsniavo koridoriumi.

– Man vis tiek neaišku, kodėl apgyvendinai jį geriausiuose apartamentuose, – tyliai prabilo Džeikas.

Marina atsigręžė į jį.

– Jie nėra geriausi. Kambariai pirmame aukšte gražesni.

– Taip, bet šie apartamentai užima visą aukštą.

– Tai pastogė.

– O jeigu juos medaus mėnesiui norės užsisakyti jaunavedžiai?

– Gaus kambarius apačioje. Mes turim dvidešimt kambarių, Džeikai, o šią vasarą išnuomojom mažiau nei pusę.

– Mūsų viešbutis tikrai nestovės pustuštis.

– Tai tik prielaidos, Džeikai.

– Tas vyrukas charizmatiškas, bet nežinau, ar staiga prigužės žmonių, norinčių tapyti.

– Nebūk toks pesimistas. Gal pasiūlysi ką geresnio?

– Tiesą sakant, mudu su tėčiu ketinam įsteigti literatūros klubą.

– Tikrai?

– Ar jis tau nepasakojo?

– Ne.

– Sugalvojom kviestis garsius rašytojus ir rengti pokalbius.

Ji mąsliai linktelėjo.

– Puiki mintis.

– Taip, puiki, – kiek nustebęs tarstelėjo Džeikas.

– Ar jau su kuo nors kalbėjotės?

– Ne. Bet pasikalbėsim. Mudu su tėčiu pirmiau turim viską suplanuoti. Kol kas tai tik idėja.

– Verčiau paskubėkit, kitaip neliks nei viešbučio, nei vietos diskusijoms.

– Nejaugi padėtis tokia prasta?

Marina užsimerkė ir sunkiai atsiduso.

– Prasta. O, kad tai būtų netiesa. Deja, mes grimztam į liūną.

– Po galais, nežinojau.

– Nesistebiu, kad tėvas nieko tau nesakė. Kaip visada, nenorėjo gąsdinti.

– O gal tu perdedi?

– Gerai, kad taip būtų, tačiau sakau kaip yra. Padarysiu viską, kad tik išlaikyčiau viešbutį. Ir man nė motais, kiek smuksiu žemyn.

Džeikas jau buvo bežengiąs į koridorių, bet tuo metu į miegamąjį grįžo Rafa ir Grėjus.

– Ar patiko svetainė? – paklausė Marina.

– Ji nuostabi, – atsakė Rafa. – Puiku, kad išsaugojot visą senąją vonios kambario įrangą. Tai būdinga anglams.

– Kartais seni daiktai padaryti geriau nei šiuolaikiniai. Šiai įrangai beveik du šimtai metų, o kai kurios šiuolaikinės detalės tveria vos dvejus metus, paskui sutrūkinėja arba ima leisti vandenį, – paaiškino Grėjus.

– Tai jau taip, – pritarė Rafa.

– Leisim jums atsigaivinti ir susitvarkyti, o vėliau laukiam terasoje. Gal galėčiau atnešti ko atsigerti? – paklausė Marina.

– Ačiū, mielai išgerčiau kavos.

– Ji bus patiekta, kai tik susitvarkysite.

Trijulė nulipo laiptais. Apie dailininką nešnekėjo, nes namo sienos buvo plonos ir visas viešbutis būtų girdėjęs, ką jie kalba. Rouzė su Dženifere susiglaudusios stovėjo už registratūros stalo ir vis dar krizeno, o Tomas ir Šeinas slampinėjo vestibiulyje laukdami naujų atvykėlių, kad užneštų jų daiktus, arba viešbučio gyventojų, kad parodytų kambarį, kuriame sukrauti guminiai batai, ar kurią nors kitą patalpą, nes viešbutis buvo gan klaidus ir svečiai dažnai pasiklysdavo.

Marina liepė Tomui paprašyti Heteros, kad visiems atneštų kavos. Eidami per svetainę jie pasisveikino su amerikiečių pora, atvažiavusia savaitgaliui. Sutuoktiniai sėdėjo ant patogios sofos prie atsarginio židinio ir gurkšnojo „Earl Grey“ arbatą. Grėjus stabtelėjo prie jų, nes buvo paprašytas trumpai papasakoti namo istoriją, o Džeikas su pamote patraukė į terasą.

Diena buvo neįprastai giedra, danguje nė debesėlio. Vandenynas tykus, veik toks pat mėlynas kaip Viduržemio jūra. Marina atsisėdo į krėslą ir jos žvilgsnis trumpam nuklydo ton pusėn, o mintis nuplukdė palengva vilnijantis vanduo. Džeikas stabtelėjo aptarti su padavėjais dienos darbų, todėl Marina sėdėjo viena ir mąstė apie keblią padėtį, kurioje atsidūrė.

Trumpam užsimiršo pamačiusi močiutę ir anūką, tyliai sėdinčius terasos gale ir žaidžiančius „Juodąjį Petrą“. Stebint tą mielą vaizdelį, jos veidas sušvelnėjo. Močiutė leido anūkui išlošti, o pralaimėjusi apsimetė, kad jai baisiai apmaudu. Berniukas rausvais kaip laukiniai obuoliukai skruostais išsišiepė ir pareikalavo žaisti iš naujo. Močiutė kantriai maišė kortas, tarsi vienintelis jos troškimas būtų visą rytą linksminti anūkėlį. Mariną nusmelkė pavydas, sumišęs su begaliniu ilgesiu, ir ji nusigręžė.

Galų gale prie jos prisėdo Džeikas, o netrukus atėjo ir Grėjus su Rafa. Ji pasistengė kuo greičiau užmiršti berniuką su močiute ir sutelkė dėmesį į Rafą vildamasi, kad jis išvaikys blogas mintis.

– Matau, parūpinot dažų ir popieriaus, – sėsdamasis prie stalo pasakė jis.

– Nežinojau, ko jums gali prireikti, tiesiog prisiminiau, kokiomis priemonėmis pernai naudojosi Polas Lokvudas. Mūsų svečiams taip pat reikės darbo priemonių, nors kai kurie atsiveža patys.

– Ir aš atsivežiau, bet vis tiek ačiū.

Įžengė Hetera, nešina padėklu, ant kurio tviskėjo sidabriniai kavinukai ir dailūs puodeliai. Vienas padavėjas padėjo nukraustyti stalą ir jo vidury pastatė lėkštę su sausainiais.

– Siūlau šiek tiek pasidairyti po apylinkes, – pasakė Grėjus. – Čia yra gražių vietų, kurias galima tapyti, o Harvis gali aprodyti visus netoli esančius privačius namus ir viešbučius, jei norėsite nusivesti mokinius tapyti kur nors kitur. Pernai Polas nemažai laiko praleido prie kaimyninių namų, mat jų sodai labai įspūdingi. Jam patiko įvairovė. Neabejoju, kad tie žmonės mielai įsileis ir jus.

– Taip, pasinaudokite proga ir pamatykite kuo daugiau Anglijos. Šioji šalies dalis labai graži, o mes pažįstam daugybę žmonių, gyvenančių tikrai puikiuose namuose.

– Paklausysiu jūsų patarimo ir apžiūrėsiu viską, ką tik galėsiu.

– Harvis bus jūsų vadovas, – ryžtingai pasakė Marina. – Geresnio už jį nėra.

Tą akimirką pasirodė Klementina. Ji vilkėjo žalsvai melsvu kaftanu, laisvai krintančiu ant siaurų baltų džinsų, plaukai buvo netvarkingai surišti viršugalvyje, veidas be jokio makiažo, tarsi būtų nusprendusi visai nesigražinti prieš dailininką, dėl kurio iš jaudulio putojo moteriškoji darbuotojų pusė.

– Ak, Klementina, brangioji, susipažink su Rafa Santoru, – linksmai ištarė Grėjus, mėgindamas pataisyti dukrai ūpą.

Atsigręžęs Rafa išvydo merginą, su kuria prieš kelias savaites susidūrė „Juodosios pupelės“ kavinėje. Klementina išsyk atpažino jį ir nuraudo. Kaipmat ėmė gailėtis, kad nepasidažė ir nesusišukavo, nepasišlakstė kvepalais, kad mūvi baltomos kelnėmis ir plaikstosi kaftanu. Susirūpinusi taip sumišo, kad nežinojo, kur dėtis.

Rafa atsistojo ir, nors mergina sveikindamasi atkišo ranką, ramiai pabučiavo jai į skruostą, nes jo šalyje taip buvo įprasta.

– Dar kartą labas.

– Judu pažįstami? – nustebo Marina.

– Taip, anąsyk pasikalbėjęs su jumis patraukiau į miestelį apsižvalgyti. Su jūsų dukterimi susipažinau „Juodosios pupelės“ kavinėje.

– Tu nieko mums nepasakojai, – įsiterpė Grėjus.

– Juk nežinojau, kas jis toks, tėti, – atšovė Klementina, staiga perėjusi į gynybą. Ji nenorėjo pasirodyti nedraugiška, bet jautėsi tikra kerėpla. Ir kodėl patingėjo smulkiau paklausinėti apie dailininką, ketinantį čia vasaroti? Kodėl buvo tokia užsispyrusi ir tyčia juo nesidomėjo? Dabar atrodė išties kvailai.

– Tu liepei man nusipirkti šokoladinį pyragaitį, – pasakė Rafa. – Bjaurų pyragaitį.

– Įdomu, – tarstelėjo Džeikas.

– Jis buvo gardus.

– Sėskis, – pakvietė Marina, kai padavėjas atnešė dar vieną kėdę.

Klementina troško atsukti laiką atgal ir viską pradėti iš naujo, bet neliko nieko kito, tik atsisėsti ir elgtis kaip iki šiol – nevikriai ir droviai. Ji sukryžiavo rankas trokšdama, kad visi imtų šnekėtis tarpusavy.

– Sunku patikėti, kad judu pažįstami, – vėl prabilo Marina.

– Kokie ten pažįstami, – atsakė Klementina. – Pasakiau jam, kad nusipirktų šokoladinį pyragaitį, ir tiek. – Ji atsainiai gūžtelėjo pečiais, bet tuojau prisiminė, kaip kontoroje prisipažino Silvijai įsimylėjusi vyrą, kurio niekada nebepamatys. Na štai – jis čia, o ji tik rūsčiai dėbso į jį.

Matydama niūriai smaksančią podukrą, kai šalia sėdi bene patraukliausias vyras, kada nors įkėlęs koją į šį Devono kampelį, Marina suglumo ir pamėgino ją išjudinti.

– Klemė labai mėgsta keliauti, ar ne, Kleme? Išmaišė visą Indiją. Ji darbuojasi čia, nes nori užsidirbti pinigų kelionei į tą šalį.

– Manau, keliaudamas po pasaulį daug ko išmoksti, – pritarė Rafa. – Deja, pats Indijoje nesu buvęs.

Tai turėjo būti ženklas Klementinai įsitraukti į pokalbį, bet ji atsilošė, leisdama pamotei nutraukti tylą.

– Ir aš nebuvau. Tačiau kai Klementina pasakojo apie tą šalį, irgi panūdau tenai nuvykti. – Marina meiliai nusišypsojo Klementinai.

Toji tik kažką suvapėjo po nosim. Ji pažvelgė į pamotę, kuri tauškė nesusičiaupdama, ir atsiduso. Dar vienas vyras pakliuvo į šilkinį Marinos tinklą.

– Žaviuosi žmonėmis, mokančiais daug kalbų, – pasakė Grėjus. – Džeiką ir Klementiną raginau mokytis prancūzų kalbos, bet jie nepanoro.

– Nes iš prancūzų kalbos mažai naudos, – atrėmė Džeikas. – Ja šnekama tik Prancūzijoje ir dar keliose tolimose salelėse.

Marina pasisuko į Rafą.

– Kertu lažybų, jūs mokat prancūziškai.

– Jei moki kalbą, giminingą lotynų, kitos kalbos išmokstamos lengvai. Su tėvais kalbuosi itališkai, su draugais – ispaniškai, o mokykloje mokiausi anglų. Pramokau ir šiek tiek prancūziškai, bet šneku prastai. Puikiai moku dumti akis.

– Jūsų tėvai italai? – paklausė Marina.

– Daug argentiniečių yra italų kilmės, – atsakė Rafa. – Mano tėvas į Argentiną atsikraustė iš Italijos po karo. O mamos šeima ir jos proseneliai nuo seno gyveno Argentinoje.

– Sakoma, tenai kunkuliuoja nuostabus kultūrų katilas, – įsiterpė Grėjus.

– Taip, – patvirtino Rafa. – Bet mes neturim tokio kultūrinio palikimo kaip Europoje. Nepaprastai įdomu žingsniuoti Londono gatvėmis ir įsivaizduoti, kaip jos atrodė liūdnai pagarsėjusių Tiudorų laikais. Prisipažįstu, aplankiau Tauerį, stovėjau kone visą rytą ir siurbiau į save turtingą jūsų istoriją. Šauniai praleidau laiką.

Jie šnekėjosi toliau. Netrukus į pokalbį įsitraukė ir Klementina. Atrodė, kad Rafa tyčia ją skatina, ir ji įsismagino, nors vyruką, regis, labiau domino Marina. Klementina svarstė, ar tėvas pastebi, kad žmona flirtuoja. O gal jis taip pratęs ir jam tai nerūpi? Klementinai atrodė, kad jis laimingas tik tada, kai laiminga ji, ir to žūtbūt siekia. Jam svarbiausia, kad būtų patenkinta Marina.

– Kleme, gal aprodytum Rafai apylinkes? – pasiūlė Marina. – Juk šiandien nieko neveiki. – Ji pasisuko į Rafą. – Jau apsilankėt „Juodosios pupelės“ kavinėje, vienoje iš Dokombo įžymybių, todėl būtų naudinga pasivažinėti po užmiestį su vadove, pažįstančia vietoves.

– Su vadove, kuriai Devonas visai neįdomus, – įgėlė Džeikas. – Klemė nė neslepia, kad nekenčia Devono.

– Netiesa, – paprieštaravo Marina. – Klemė nejaučia Devonui neapykantos. Tiesiog visos jos mintys Indijoje.

– Turbūt mano entuziazmas užkrečiamas, – pasakė Rafa, ir jo akys žybtelėjo kaip tada „Juodosios pupelės“ kavinėje, o Klementinai širdis suspurdėjo iš laimės. – Ką pasakysi? Būsi mano vadovė?

Klementina išspaudė šypseną. Rafos nuoširdumas buvo toks tikras, kad tiesiog negalėjai atsispirti ir atrėžti „ne“.

– Žinoma, jei tik nori.

Marina matė, kaip nušvito Klementinos veidas, ir troško, kad mergina šypsotųsi dažniau. Kai ji šypsosi, atrodo tikra gražuolė.

16 Kaip nuostabu! (Isp.)

11 skyrius

Baigus gerti kavą Grėjus pasiūlė Klementinai nedelsiant leistis į ekskursiją, kad suspėtų grįžti pietums.

– Pavežiok jį, kad geriau susigaudytų, kur esąs.

– Parodyk jam paplūdimį, – įsiterpė Marina. – Diena labai graži, pasivaikščiokit, pabraidžiokit jūroje.

– Ir būtinai užsukit į „Keliautoją“, – pridūrė Džeikas.

Klementina suirzo.

– Aš pati sugalvosiu, ką parodyti, labai jums ačiū.

– Gali paimti mano automobilį, – pasiūlė Grėjus.

– O kuo blogas mano „Mini“?

– Na, jis ankštokas.

Klementina pasisuko į Rafą.

– Tau atrodo, kad jis ankštas?

Rafa gūžtelėjo pečiais.

– Tu čia vadovauji. Kai daug auklių, vaikas be galvos.

Marina nusijuokė.

– Jūs visiškai teisus. Na, tegu jie daro, ką nori. Laukiam judviejų grįžtant pirmą valandą.

– Pasistengsim. Rafa, einu persirengti. Susitiksim vestibiulyje po penkių minučių.

Klementina paliko juos terasoje ir tik atsidūrusi savo miegamajame sumojo, kad buvo sulaikiusi kvapą.

– O Dieve! – sušuko vonios kambario veidrodžiui. – Jis labai malonus. Malonesnis nei prisimenu. Ir nepamiršo manęs. – Ji tušu pasidažė blakstienas, maskuojamuoju pieštuku užtepė tamsius ratilus po akimis. – Nesuprantu, kodėl taip nerimauju. Juk niekada jo nesudominsiu. Ir kodėl turėčiau? Be to, jis turbūt jau turi merginą. Tokie vyrai dažniausiai būna nelaisvi. – Ji apsipurškė „Penhaligon’s Bluebell“ tualetiniu vandeniu. Melodramatiškai dūsaudama žiūrėjo, kaip iš jaudulio skruostus išpila rausvomis dėmėmis.

Ką pasakys Silvija, kai papasakosiu, kad argentinietis, kurio nebesitikėjau išvysti, atvyko pas mus vasaroti? Ar tai likimas? Ar man lemta įsimylėti ir laimingai gyventi?

Nusitraukusi baltus džinsus, šmurkštelėjo į mėlynus, ant baltų marškinėlių užsimetė mėlyną languotą „Jack Wills“ palaidinę. Kojų nagai buvo nenulakuoti, todėl apsiavė ne sandalus, o paprastučius mėlynus „Nike“ sportbačius. Klementina nenorėjo išsiduoti, jog labai stengėsi pasigražinti, todėl plaukų nepersišukavo. Bet kai įžengė į vestibiulį, Marina suprato jos nuotaiką ir supratingai nusišypsojo podukrai. Klementinai nepraslydo pro akis, kad ir jos pamotės skruostai įraudę, ir jai pagailo tos moters. Gal Rafa ir pranašesnis už Klementiną, bet Marinos padėtis visiškai kitokia, nes jis gerokai už ją jaunesnis. Klementina nenorėjo pūstis, bet vis tiek pajuto piktdžiugą.

Dženiferė su Rouze taip pat trynėsi vestibiulyje, mėgindamos apsimesti neva turinčios čia neatidėliotinų darbų, bet joms nepavyko nieko apgauti. Klapsėdamos ilgomis blakstienomis ir nutėškusios kvailas minas abi stumdėsi šonais ir it kokios smalsios karvės slankiojo aplink lelijų puokštę.

– Galim keliauti, – tarė Klementina, pamosuodama automobilio rakteliais.

– Degu iš nekantrumo, – atsiliepė Rafa ir įkandin jos nusekė į lauką.

Klementina sustojo prie savo raudonojo „Mini Cooper“, labai jaudindamasi, kad jie liko tik dviese.

– Ar tikrai neprieštarauji, jei važiuosim mano automobiliu? – paklausė Rafos, nuotoliniu pulteliu atrakindama automobilį.

– Šaunus automobiliukas. Kodėl turėčiau purkštauti?

– Tėtis į jį vos telpa.

– Tavo tėvas labai aukštas. O aš ne.

– Tau pasisekė.

– Šiandien taip.

Klementina įsiropštė vidun ir ėmė paskubomis rankioti tuščius kartoninius puodelius, popierėlius nuo batonėlių „Cadbury’s Flake“ ir žurnalus, kurių buvo prisikaupę ant keleivio sėdynės. Viską nubloškusi į automobilio galą, pareguliavo sėdynę, kad kojoms būtų daugiau vietos. Rafa atsisėdo ant priekinės sėdynės. Klementina čiupo už rankinio stabdžio, ir kai jų rankos beveik susilietė, ją nupurtė tarsi elektra.

– Dabar smagioji dalis, – pasukdama raktelį pasakė ji ir spustelėjo mygtuką prietaisų skyde. Automobilio stogas pamažu susiskleidė, ir juos užliejo saulės šviesa, o brizas, įskriejęs į automobilį, išpūtė įšilusios sėdynių odos kvapą ir visus Klementinos irzulio likučius. Namiškių šalia nebuvo, tad ji pasijuto kur kas geriau. – Argi ne linksma?

– Tikrai. Ir kur pirmiausia važiuosim?

– Į paslaptingą vietą.

– Skamba viliojamai.

– Taip. Marina gali nusivesti tave į paplūdimį, tėtis – pavežioti po apylinkes, o Džeikas – nusivežti į „Keliautoją“. Bet aš tavęs tenai nevešiu, ne. Nugabensiu į slaptą vietelę, kuri šiame krašte domina tik mane.

– Jie minėjo, kad nemėgsti Devono.

– Teisybė, – atsakė ji, važiuodama rausvų rododendrų alėja. – Man nepatinka jų Devonas, bet aš turiu savo slaptą Devoną, kurį labai mėgstu ir ketinu jį tau parodyti, jei pažadėsi niekam neišduoti.

– Pažadu.

Ji dirstelėjo į jį, ir jis išsišiepė.

– Gal kada net įsigeisi jį nutapyti.

Automobilis riedėjo vingiuotais keliukais, aprėmintais ryškiai žalių lapų ir dailių baltų krūminių builių. Oras buvo kupinas atgimusios gamtos aromato, o gyvatvorėse čirškavo žydrosios zylės ir dagiliai. Vėjas plaikstė plaukus, o regint jūrą ir įkvepiant jos dvelksmo, apėmė pakili nuotaika, ir pokalbis mezgėsi taip lengvai, tarsi jie būtų seni bičiuliai. Rafa papasakojo, kad jam patinka arkliai, kad labai mėgsta jodinėti Argentinos pampomis, apie lygumas ir platų horizontą, kuris vakare blėstant šviesai švyti tarsi gintaras, ir apie aušrą ankstyvą pavasarį, kai žemę kloja ūko šydas. Papasakojo apie prerijų kiškius, žaidžiančius aukštoje žolėje, ir gardenijų aromatą, visada primenantį namus. Ir dar apie savo mamą, nuolat nerimaujančią dėl jo, nors jam jau trisdešimt su trupučiu, apie mirusį tėvą, kurio vis dar gedi, brolius ir seseris, už jį daug vyresnius, todėl menkai pažįstamus.

Kai jie pasiekė kelionės tikslą, Klementina jautėsi visai kitu žmogumi. Jo džiugesys buvo toks, kad ji atsisakė jai įprastos gynybos ir vis labiau pasitikėjo savimi. Pasakodamas istorijas apie savo gyvenimą Argentinoje Rafa tarsi ištraukė ją iš kiauto. Klementina įdėmiai klausėsi gailesčio kupina širdimi ir stebėjosi, kad išpažinčių klausytoja jis pasirinko ją.

Jie sustojo lauko gale, prie kažkokių vartų, ir išlipo iš automobilio. Apačioje, jiems po kojomis, ant stačios uolos stūksojo graži bažnytėlė su bokšteliu ir pilko skalūno stogu.

– Štai ir atvažiavom, – pranešė ji. – Gal ir nelabai…

– Ak, nuostabu. Tai namas, kurį pamiršo Dievas.

Ji nusišypsojo džiaugdamasi, kad jam patiko.

– Tu teisus. Tai iš tikrųjų namas, kurį pamiršo Dievas. Jis toks liūdnas ir vienišas.

Jie persiropštė per vartus ir nužingsniavo pakalnėn. Žolė buvo aukšta, vešli, nubarstyta ryškiai geltonais vėdrynais, kurie spindėjo saulėje. Storulės bitės dūzgė aplink žiedus, o netoli jų, šokdama meilės šokį, plazdeno peteliškių porelė. Kai jie priėjo pastatą, Rafa pamatė, kad langai užkalti lentomis. Bažnytėlė tikrai atrodė liūdna, vieniša ir apleista.

– Čia niekas neužklysta. Visi ją pamiršo. Nuo keliuko jos nė nematyti. Ją pamačiau vaikystėje plaukiodama jūroje, kai žvejojau su tėčiu, ir ji mane sudomino. Vos išmokusi vairuoti automobilį susiradau ją. Eime vidun.

– Tu gali į ją įsigauti?

– Juk sakoma: tereikia panorėti, ir atsiras būdas. Eime.

Ji nuskubėjo prie kito bažnyčios galo, kur buvo matyti keli laipteliai ir neaukštos medinės durelės, iškirstos akmenyje.

– Turbūt tai užpakalinės durys nykštukams, – sukikeno ji. – O gal prieš keletą šimtmečių žmonės buvo žemo ūgio?

– Kaip manai, kokio ji senumo?

– Čia yra kapų žmonių, palaidotų tryliktame amžiuje.

– Increíble! – tyliai šūktelėjo jis.

Ji stumtelėjo duris, ir šios garsiai sugirgždėjo. Jie paliko jas atlapas, kad vidun skverbtųsi šviesa, ir įvijais akmeniniais laiptais užlipo į pagrindinę bažnyčios navą. Čia nebuvo tamsu, nes stoge žiojėjo skylė, be to, buvo atsiknojusios kelios drėgmės supūdytos langus dengiančios lentos. Jie stovėjo tyloje ir dairėsi.

Nors bažnytėlė buvo įšalusi, šioje vietoje buvo keistai šilta, tarsi oras būtų virtęs minkšta medžiaga. Ant altoriaus buvo užmestas baltas audeklas, riogsojo tuščia apipelėjusi vaza. Tvarkingomis eilėmis sustatyti suolai buvo ąžuoliniai, ilgainiui pajuodę, o po jais ant akmeninių grindų mėtėsi keletas kryžiuku siuvinėtų pagalvėlių, skirtų priklaupti meldžiantis. Ant stalo šalia priekinių durų pūpsojo krūvelė žalios spalvos giesmynų, o kitoje pusėje tamsiai raudono aksomo užuolaida skyrė navą nuo nedidelio sparno, kur stovėjo tuščias akmeninis indas šventintam vandeniui.

– Atrodo, tarsi ką tik baigėsi pamaldos, ir žmonės išėjo užrakinę duris visiems laikams, – pasakė Klementina.

Rafa atsisėdo ant suolelio prie vargonų ir sugrojo keletą akordų. Nedarnių garsų aidas atsimušė nuo sienų, išgąsdindamas porą balandžių, susisukusių lizdą pakraigėje.

– Dievulėli, tie vargonai visai išsiderinę! – sušuko Klementina, delnais prisidengdama ausis. Ji stovėjo choro vietoje prie altoriaus. Priešais altorių rikiavosi dvi eilės klauptų, atsuktų vienas į kitą.

– Ar moki vargonuoti? – paklausė ji.

– Ne. Argi neaišku?

– Maniau, siaubingai skambėjo vargonai, ne tavo grojimas.

Jis atsistojo.

– Ir ką čia veiki, kai ateini viena?

– Nieko. – Ji patraukė pečiais. – Bastausi ir skaitinėju antkapių užrašus. Nuostabūs vardai ir pavardės. Stoviu palinkusi ir svarstau, ar visų jų palaikai guli man po kojomis, ar jų sielos sklendžia kitame matmenyje, anapus mūsų proto. Norėčiau tikėti, kad jie Rojuje.

Rafa žengė prie plokštės, iš kitų išsiskiriančios savo dydžiu. Ant jos buvo aiškiai matyti iškalti žodžiai.

– Arčibaldas Henris Trilokas, – perskaitė.

– Arčibaldas – šaunus vardas.

– Kažin, ką dabar veikia tas Arčibaldas?

– Protas man sako, kad iš to mielojo Arčio teliko dulkės. Bet širdis kužda, jog jis Rojuje šoka branlį su savo žmona Gunilda.

– Tavo širdis turbūt neklysta. Tą patį sako ir mano širdis. Netikiu, kad mano tėvas virto dulkėmis ir pelenais. Senas jo kūnas ilsisi pampose, bet siela tikriausiai skrajoja kur nors kitur. – Rafa nužvelgė bažnyčią ir pritildė balsą. – Gal jis nūnai čia, su mumis, name, kurį pamiršo Dievas?

– Su mirtimi dar nesu susidūrusi. Abeji seneliai tebėra gyvi. Mamos tėvai labai nuobodūs ir įkyrūs, bet, laimė, gyvena toli, tad nesimatom.

– O kur jie gyvena?

– Škotijoje, su mano mama.

Rafa susiraukė ir ilgai spoksojo į ją.

– Atleisk, nesuprantu. Juk tavo mama gyvena čia, su tavimi?

– Marina nėra mano mama. Sergėk, Dieve! Mano mama Edinburge su savo antruoju vyru Martinu, tikru kvėša. Marina – mano pamotė.

– Maniau, ji…

– Daugelis taip mano. Nežinau kodėl. Mes visai nepanašios.

– Ne, tu į ją tikrai nepanaši.

– Esu panaši į savo mamą, ir dėl to man apmaudu, nes ji nėra gražuolė. Buvau mokoma, kad svarbiausia – vidinis grožis, ir tuo patikėjau. – Ji nenatūraliai nusijuokė.

Rafa laipteliais užsikeberiojo į sakyklą.

– Ar Marina turi savo vaikų?

– Ne. Ji negali jų turėti. Tai labai skaudus dalykas, todėl niekada apie tai neužsimink.

– Štai kaip. – Jis padėjo rankas ant sakyklos krašto, tarsi būtų vikaras, ketinantis rėžti pamokslą. Jo veidas buvo rimtas.

– Mudu su Džeiku jai tarsi vaikai, kurių ji niekada neturės.

– Regis, tu ją ne itin užjauti?

– Negi esu taip lengvai perprantama? – Ji šnarpštelėjo. – Mudvi labai skirtingos.

– Kiek tau buvo metų, kai ji tapo tavo pamote?

– Treji, ir man atrodė, kad ji atėjo slapta išsivesti mano tėčio.

Rafa nusileido laipteliais ir atsistojo prieš ją. Jo akys buvo kupinos užuojautos, ir Klementina pajuto kažką švelniai krustelint krūtinėje. Nenorėjo jam šitaip atvirauti.

– Suprantu, – pasakė jis ir paėmė ją už rankos. Jo prisilietimas ir ant veido užslinkęs tamsus šešėlis, dėl kurio Rafa atrodė labai rimtas, ją įtikino, kad jis tikrai ją supranta.

– Ačiū, – tik tiek įstengė pasakyti ji.

Jis nusišypsojo.

– Nagi, grįžkim į saulę. Ar apačioje yra paplūdimys? Norėčiau pamatyti jūrą.

Jis apkabino ją per klubus ir pro altorių nusivedė prie siaurų akmeninių laiptų, kuriais jie čionai užlipo. Bažnyčia buvo jos slaptavietė, o ji buvo jo ekskursijos vadovė, bet tą trumpą valandėlę Klementinai pasidingojo, kad jis rūpinasi ja. Ji mėgavosi šiuo nauju potyriu, jausdamasi tikra moterimi. To dar nebuvo patyrusi. Pati nesuprato, kodėl atsivėrė visai svetimam žmogui. Gal kad jis – prašalaitis, neturįs išankstinės nuomonės nei apie ją, nei apie jos šeimą? O gal kad švelniose rudose jo akyse įžvelgė kažką artima, kas ją drąsino ir skatino pasitikėti juo.

Jie išlindo į saulę lyg du vampyrai, markstydamiesi nuo akinančios šviesos. Ryškiai tarsi ugnies kibirkštėlės švytėjo vėdrynai, o bažnyčioje prisiuosčius troškaus puvėsių dvoko oras atrodė kvepiantis gyvybe. Jie mėgaudamiesi įtraukė jo į plaučius ir šiltai saulei leido glostyti veidus. Apačioje ramiai raibuliavo jūra, bangos tingiai ir ritmingai plakėsi į uolas tarytum mintys, pasiklydusios svajose. Jie nužingsniavo į paplūdimį. Kitados tenai vedė takas, bet dabar jis buvo apėjęs paparčiais ir gervuogėm. Klementina apsidžiaugė, kad mūvi džinsais ir dygliai drasko audinį, ne odą.

Visą kelią juodu juokėsi ir plepėjo. Kai godžios gervuogės dygiais čiuptuvėliais kelissyk apsivijo jai kulkšnis, Rafa padėjo išsikapanori iš brūzgynų.

– Ir visa tai reikia kęsti vien dėl to, kad patektum į paplūdimį? – sušuko jis, vaduodamas ją iš kibių gniaužtų.

– Tačiau tas paplūdimys ne toks kaip kiti. Jis iš tikrųjų mielas.

– Regis, čionai seniai niekas nebuvo įkėlęs kojos.

– Taip, nebuvau ir aš. Mačiau jį iš valties, bet niekada nemėginau patekti pėsčiomis.

– Tada į paplūdimį nutiesim taką, kad galėtume čia ateiti kada įsigeidę, negrabinėjami augalų.

Nuo minties, kad čionai užklys su Rafa, Klementina dar labiau pralinksmėjo. Jiems prieš akis buvo visa vasara, bus smagu parodyti jam visus Devono kampelius.

Galų gale takas atsirėmė į smėlėtą pylimą, už kurio driekėsi nuošalus paplūdimys. Žvelgiant iš jūros, jis regėjosi jai gražus, bet dabar atrodė dar žavesnis, ir Klementina apsidžiaugė, kad čionai atėjo. Dar labiau džiugino tai, kad paplūdimio nepasisavino nei Marina, nei tėvas. Tai bus jos paplūdimys, esantis jos bažnyčios papėdėje, ir ji dalysis juo tik su Rafa.

– Niekam neprasitarsi apie mudviejų radinį? Juk nenorėtume, kad čionai sugužėtų visa grafystė?

Rafa įsisprendė į klubus ir nužvelgė vandenyną.

– Neprasitarsiu. Įspūdingas reginys. – Jis iškvėpė orą pro šnerves. – Pagaliau aš čia, – pridūrė.

Išgirdus tą frazę Klementinai dingtelėjo, kad jis šnekasi pats su savimi.

Jie patraukė prie jūros. Rafa nusiavė batus ir pasiraitojo džinsus. Klementina pasekė jo pavyzdžiu. Vanduo buvo šaltas, bet jis užsispyrė bristi išilgai įlankėlės. Atsiritusios mažos bangelės apgaubdavo jų kulkšnis baltomis putomis, paskui atsitraukdavo užleisdamos kelią kitoms. Rafos džinsų apačia patamsėjo nuo vandens, galiausiai sušlapo iki pat kelių. Jis tik nusijuokė ir linksmai gūžtelėjo pečiais.

– Jei turėčiau maudymosi glaudes, nerčiau į vandenį.

– Taip ir padarykim, – pasiūlė ji. Rafa nustebęs pažvelgė į ją. – Šokim į jūrą.

– Jei nersi tu, nersiu ir aš.

Klementina nervingai sukikeno.

– Gerai.

Smarkiai tuksinčia širdimi ji pabėgėjo paplūdimiu, išsirangė iš džinsų, nusimetė palaidinę ir atsistojo priešais jį tik su marškinėliais ir rausvomis gėlėtomis kelnaitėmis.

Nustebintas jos drąsos jis atlošė galvą ir nusikvatojo.

– Qué coraje, nena!17

– Tikiuosi, tai komplimentas.

– Taip. Tu drąsi!

– Kiek galiu šitaip stovėti? Nagi!

Jis atsistojo šalia jos ant sauso smėlio ir ryžtingai nusimetė džinsus, nusivilko švarką, marškinius ir numetė šalia jos drabužių.

– Pasiruošusi?

Klementina neturėjo kada grožėtis atletišku jo kūnu, pridengtu tik „Calvin Klein“ trumpikėmis, nes jis nuskuodė ir pūkštelėjo į vandenį, garsiai šniokštuodamas iš šalčio. Ji patenkinta nulėkė iš paskos, stebėdamasi neįtikimu likimu, šitaip nepaprastai juos suvedusiu.

Jie dūko vandenyje kvatodami ir taškydamiesi. Kai apsiprato, nebebuvo taip šalta. Juodu nusiyrė tolyn, kad bangos pasūpuotų it kokius plūdurus.

– Tu labai narsi, – pagyrė jis.

– Tik todėl, kad pats pakišai man tą mintį.

– Bet tu nedvejojai. Tau buvo vieni niekai šokti į vandenį.

– Na ir ką galėčiau pasakyti? Tokia jau esu. – Ji šelmiškai išsišiepė.

– Man patinka tokios merginos.

– Neturim rankšluosčių, bet diena saulėta. Nudžiūsim paplūdimyje. Guldau galvą, tokioje ledinėje jūroje dar nesi maudęsis.

– Deja, klysti. Jūra Čilėje kur kas šaltesnė nei čia. Joje neįmanoma ilgai išbūti, jei apskritai išdrįsi pūkštelėti.

– Norėčiau pamatyti Pietų Ameriką.

– Marina sakė, ketini vėl keliauti į Indiją.

– Man labai patinka Indija, bet galėčiau traukti ir kitur. Tiesiog veržiuosi ištrūkti iš čia.

– Kodėl?

– Nežinau, ką noriu veikti. Bijau pradėti gyvenimą iš naujo. Jei keliausiu, gal to išvengsiu.

– Keliavimas jau yra gyvenimas.

– Bet keliaujant neslegia atsakomybė. Iš manęs tikimasi, kad darysiu karjerą ir „suaugsiu“. O aš to nenoriu.

– Tada nesuk galvos.

– Bet mano tėtis kalba ką kita.

– Daryk tai, ko nori pati. Jei mėgsti keliauti, turėtum pasižvalgyti po pasaulį. Nemanau, kad labai svarbu stengtis pateisinti kitų žmonių lūkesčius. Juk tai tavo gyvenimas, ir tu nežinai, kiek ilgai juo džiaugsiesi.

– Baisi mintis.

– Galbūt, tačiau ji sutelkia protą. Tau reikia rasti savo kelią, Klementina, net jei tas kelias nebus toks, kokį tau numatė šeima.

– Dirbu Dokombe, nes noriu susitaupyti pinigų, kad galėčiau kur nors iškeliauti.

– Bet kur, kad tik neliktum čia? – šyptelėjo jis.

– Suprantu, atrodau esanti nedėkinga.

– Tavęs gerai nepažįstu, tad nežinau, ar esi nedėkinga. Bet gana gerai pažįstu žmogaus prigimtį, todėl, manau, tu niekada nebūsi laiminga, gyvendama kitų žmonių gyvenimą. Turi eiti savo keliu ir viską spręsti pati.

– Tu labai išmintingas, Rafa.

– Ačiū, Klementina. Dabar gal jau lipkim iš vandens, nes nebejaučiu kojų pirštų.

Jiedu įsitaisė ant smėlio, ir Klementina gavo progą pasigrožėti jo kūnu. Rafa buvo tvirtas ir išvaizdus, šlapi plaukai užkritę ant kaktos. Atrodė neįtikima, kad ji štai sėdi šalia jo, šlapia kaip žuvis, ir juokiasi, tarsi jie būtų buvę seni draugai. Galiausiai kiek apdžiūvę jie apsirengė ir nudrožė prie automobilio. Užsitempusi drabužius ant drėgnos liemenėlės ir kelnaičių Klementina jautėsi nesmagiai, bet tokių maudynių nebūtų nieku gyvu praleidusi.

Važiuodami atgal į „Polzansą“ abu šnekučiavo svarstydami, ką kiti sakys jiems papasakojus, kad išsimaudė jūroje.

– Būsiu atleista iš gidės pareigų, – nusijuokė Klementina.

– O aš – iš dailininko.

– Ne, tavęs neatleis.

– Taip manai?

– Nebent imtum vesti iš kelio senas ponias.

– Senas ponias?

– Savo mokines.

– Ak, por supuesto18, mokinės. – Jis pasitrynė smakrą. – Kokio jos amžiaus?

– Visai senučiukės. – Klementina nusikvatojo. – Bet tikros linksmuolės. Labai ekscentriškos. Jos čia vasarojo pernai, ir Marina nesiliauja šnekėjusi apie jas.

– Pernai tavęs čia nebuvo?

– Žinoma, ne!

Jis papurtė galvą.

– Koks aš kvailas. Juk buvai kažin kur kitur, tik ne čia.

17 Kiek drąsos, vaikeli! (Isp.)

18 Žinoma (isp.).

12 skyrius

Klementina ir Rafa įgriuvo į viešbutį lyg du sušlapę šunys. Rouzė su Dženifere stebėjo, kaip jie užlekia laiptais, o jų juokas, pasklidęs po laiptinę, atsimušė nuo sienų tarsi kibirkštys.

Rouzė pažvelgė į Dženiferę ir kilstelėjo antakius.

– Kaip manai, ir ką juodu veikė?

– Kad ir ką veikė, ir aš norėčiau daryti tą patį, – nutęsė Dženiferė.

– Gal maudėsi jūroje?

– Labai tikėtina. O gal įpuolė į milžinišką balą?

– Tik pagalvok, jis čia viešės visą vasarą.

– Kiek širdžių bus sudaužyta.

– Man nusispjaut. – Rouzė atsiduso. – Būčiau labai laiminga, jeigu jis sudaužytų ir manąją.

Pietūs buvo patiekti valgomajame prie ilgo stalo, stovinčio prie lango. Marina pasodino Rafą tarp savęs ir Klementinos. Ji matė, kad jų plaukai šlapi ir kad abu persirengė kitais drabužiais. Juodu buvo įsilinksminę, draugiškai šaipėsi vienas iš kito lyg artimi bičiuliai. Klementinos veidas švytėjo tarsi kiniškas žibintas, užuot įprastai niūksojusi, atrodė tarsi užlieta šviesos. Marina stebėjosi tokia staigia podukros permaina. O toji net nusišypsojo jai, ir Marina susigėdo, kad už kruopelę Klementinos parodyto gerumo buvo jai dėkinga iki graudulio.

– Ir ką judu veikėt? – paklausė Grėjus.

– Maudėmės jūroje, – nerūpestingai atsakė Klementina, tarytum būtų pratusi tai daryti kiekvieno sekmadienio rytą.

Rafa šelmiškai nusiviepė.

– Tai vis per mane.

– Koks jūs galantiškas, – leptelėjo Džeikas.

– Neįstengiau atsispirti jūros traukai.

– Ne, tai buvo mano sumanymas, – prisipažino Klementina, o plati jos šypsena bylojo, kad ji nė kiek neapgailestauja.

– Vanduo labai šaltas? – pasidomėjo Marina.

– Ledinis, – atsakė Rafa. – Užtat baisiai išalkom. – Jis dirstelėjo į lėkštę, prikrautą apskrudintų tuno gabalėlių, agurkais įdarytų jūržolių suktinukų, apibarstytų skrudintais sezamais, apšlakstytų medaus ir aitriųjų paprikų užkulu, ir jam nutįso seilė. – Atrodo labai gardžiai.

– Turim puikų vyriausiąjį virėją prancūzą, – paaiškino Marina.

– Ir šviežią tuną, – imdamas peilį ir šakutę pridūrė Grėjus. – Norėčiau pasigirti, kad jį sužvejojau pats, bet šį rytą turėjau darbo kontoroje.

– O ką ten darei? – susidomėjo Marina.

– Su Džeiku kūrėm pirmosios literatūrinės vakarienės planą.

– Ketinam į diskusiją pasikviesti Viljamą Šokrosą, – įsiterpė Džeikas.

– Vieną ar du kartus susidūriau su juo Londone, be to, girdėjau kalbantį Karališkojoje geografijos draugijoje, – pasakė Grėjus. – Manau, galėtume jį prisivilioti. Beje, Dartmuro pakrašty jo žmona laiko viešbutį.

– Puiki mintis, – nudžiugo Marina. Sėdint saulės užlietame valgomajame, naujojo dailininko pašonėje, ir planuojant literatūros vakarą, kuriame dalyvaus Viljamas Šokrosas, jai atrodė, kad dar ne viskas prarasta. Dabar pietavo tik keletas svečių, bet vos pasklis kalbos, kad čia visai vasarai įsikūrė dailininkas, viešbutį neabejotinai užplūs žmonės ir jis bus pilnutėlis.

– Brangioji, kur Harvis? Norėčiau jam duoti keletą darbelių, – į Mariną kreipėsi Grėjus.

– Jis vėl išvažiavo aplankyti savo motinos, – atsakė toji.

– Koks mylintis ir pasiaukojantis sūnus.

– Jo mama tikriausiai visai senolė, – pasakė Džeikas. – Juk ir jis gyvena ilgiau nei tikėtasi.

– Harvis nenukriošęs, – atrėmė Marina. – Jis jaunos sielos.

– Jūs galvojat tik apie ilgaamžiškumą, – įsiterpė Rafa ir pabaksnojo sau į smilkinį. – Bet paprastai labiausiai nesveikuoja galva.

– Tai absurdas, – atšovė Džeikas. – Nori pasakyti, kad žmogus susirgo vėžiu tik todėl, kad ne taip mąsto?

Piktoka Džeiko replika išmušė Mariną iš vėžių, bet Rafa neįsižeidė.

– Mūsų jausmai veikia mūsų kūną, tik neaišku, kokiu būdu. Daktarai, išrašantys vaistų, gydo tik simptomus, ne priežastį. Manau, žmogaus mąstymas ir sveikata – susiję. Jei mąstytume teigiamai, jaustumės kur kas geriau. – Džeikui nusiviepus Rafa šyptelėjo. – Įsivaizduokite, kad naktį gulite lovoje. Jums šilta, saugu, pamažu grimztat į miegą. Staiga jus nusmelkia kažkokia išgąstinga mintis. Arba pasigirdo, kad kažkas šmaižioja lauke. Širdis ima daužytis, pradedat greičiau kvėpuoti, oda atšąla ir sudrėksta. Baimė sukelia stresą, ir energija nustoja tekėjusi kūnu. O juk tai tebuvo mintis, nieko daugiau.

– Žinoma, Rafa, jūs teisus. Daugelis ligų – psichosomatinės kilmės, – sutiko Grėjus.

– Pritariu, – įsiterpė Klementina.

Džeikas susiraukė ir gurkštelėjo vyno.

– Kurgi nepritarsi, Kleme. Žinai, Rafa, Klemė nesimaudė jūroje… Kiek metų? Dvidešimt?

– O kaip šitai susiję su mąstymo įtaka sveikatai? – piktai paklausė Klementina ir pervėrė jį rūsčiu žvilgsniu.

Jis trūktelėjo petimi.

– Tik iliustruoju ryšį tarp tavo mąstymo ir nuotaikos.

– Ačiū, kad kalbi tai, kas akivaizdu.

– Mano senos ponios atvyksta rytoj, – sunerimusi, kad ramiai papietauti neišeis, pasakė Marina.

– Pasak Klementinos, jos labai ekscentriškos, – atsiliepė Rafa. – Nekantrauju su jomis susipažinti.

– Jos tikros anglės. Ak, išskyrus ponią Delenor, toji – amerikietė.

– Man labai patinka amerikiečiai, – apsidžiaugė Rafa. – Trejus metus gyvenau Niujorke, dirbau vienoje reklamos bendrovėje.

– Todėl taip puikiai kalbat angliškai, – pasakė Grėjus.

– Šniaukrojat kaip amerikietis, – neištvėrė nepasišaipęs Džeikas. – Jei ir aš taip kalbėčiau, turbūt labiau patikčiau merginoms.

– Norint patikti, reikia kai ko daugiau, ne tik akcento, Džeikai, – įgėlė Klementina.

– Turbūt Buenos Airėse jūsų laukia mergina, ar ne, Rafa?

Klementina nudūrė akis į lėkštę vildamasi, kad Rafa nepraneš esąs vedęs ir turįs vaikų.

– Ne, – nusišypsojo jis. – Nesu niekam įsipareigojęs.

– Geriau neišsiduokit, – pasakė Grėjus. – Kitaip visos Dokombo merginos staiga įsigeis mokytis tapyti.

– Ir tegu, jeigu tik bus pilni kambariai, – įsiterpė Marina.

– Ar nuvežei Rafą į Dokombą? – paklausė Grėjus.

– Ne, – atsakė Klementina. – Dokombe jis jau buvo.

– Gal surenk jam ekskursiją šią popietę? Jam svarbu susivokti vietovėje.

– Ak, nejaugi, tėti? Argi šitai taip svarbu?

– Patikėk, mieloji, vyrui reikia žinoti, kur jis atsidūrė.

Rafa nusikvatojo ir pasisuko į Klementiną.

– Tu man skolinga sklindį su tiršta grietine. Nepamiršai?

Jam tai priminus, Klementina nušvito.

– Tikrai, „Kipše“ prisikerti sklindžių su džemu, ir jau orientuojiesi vietovėje. – Ji nusišypsojo tėvui, ir Grėjaus širdis prisipildė dėkingumo.

Po pietų Klementina su Rafa išdardėjo į Dokombą. Grėjus nudrožė į prieplauką, ketindamas pasikrapštinėti prie laivo, o Marina grįžo į savo namus, įrengtus buvusiose arklidėse. Ją nustebino Džeiko elgesys per pietus. Vyrukas buvo neįprastai agresyvus. Gal pajuto iš Rafos sklindant grėsmę? O gal pavydi dailininkui skiriamo dėmesio? Kad ir kaip ten būtų, visi viešbutyje kalba tik apie Rafą. Džeikas iš pat pradžių nelabai džiaugėsi, kad čia gyvens dailininkas, gal suirzo supratęs, jog tas žmogus iš tikrųjų atneš sėkmę? Džeikas nesuvokia, kad jie visi priklausomi nuo Rafos, nesvarbu, kam šovė mintis jį pasikviesti. Nėra kada niekingai pavydėti. Tas planas turi išdegti.

Marina virtuvėje skaitė laikraščius. Staiga vidun įsiveržė Džeikas, jo veidas buvo net paraudęs iš jaudulio.

– Baflsas vėl smogė! – pranešė jis. Kai priblokšta žinios Marina pažvelgė į jį, pridūrė: – Anksti rytą apvogti Grevil-Džonsai.

– Dievulėli, tikrai?

Ją labai išgąsdino tai, kad vagis nusitaikė į žmones, kuriuos ji pažinojo. Vadinasi, jis artinasi prie jos namų.

– Ką tik paskambino mano slaptas informatorius iš policijos. Sako, jie neleis paplisti šiai žiniai, antraip žmonės pultų į paniką.

– Apie vagystę rytoj perskaitysim laikraštyje.

– Iki tol tylėsiu kaip žemė.

Marina sunkiai atsiduso.

– Vargšai Džonas ir Karolina. Kaip siaubinga. – Pamačiusi, kad Džeikas kvailai išsiviepė, pridūrė: – Nėra dėl ko džiaugtis, Džeikai. Kita auka galime tapti mes.

– Abejoju. Juk pas mus nėra ko vogti.

– Šito jis nežino.

– Aišku, žino. Prieš apšvarindamas namus, labai gerai juos ištyrinėja. Įsilaužęs stveria nusižiūrėtą grobį, o kitko neliečia.

– Ar kas nors sužeistas?

– Džonas Grevil-Džonsas išgirdo vestibiulyje triukšmą, čiupo šautuvą ir nusėlino pasižiūrėti, kas vyksta. Tikriausiai šautuvą laiko pasikišęs po lova.

– Kad tik Karolina nenusitaikytų į jį patį.

Džeikas sukikeno.

– Kažin, ar ji moka užtaisyti ginklą.

– Jis matė vagį?

– Ne. Anas buvo labai greitas. Paspruko ir nuskuodė kaip pelė.

– Ką pavogė?

– Visą sidabrą iš valgomojo.

– Ir daugiau nieko?

– Pasak mano informatoriaus, turbūt žinojo, kad sidabras valgomajame, nes tiesiu taikymu nuskubėjo tenai. Į kitus kambarius neužsuko, o juk Grevil-Džonsų svetainėje pilna vertingų paveikslų.

– O įkalčiai?

– Tik raštelis su brūkštelėtu „ačiū“.

– Tikras absurdas.

– Pasirašytas Raflso.

– Jam aiškiai patinka dėmesys. Ar kas nors yra girdėjęs apie „mandagų vagį“? Du visiškai nesuderinami žodžiai.

– Vagys visada mėgsta palikti kokį nors ženklą.

– Vargšai Džonas ir Karolina. O aš ketinau pasiūlyti Rafai nusivesti mano ponias tapyti keistų jų namų, panašių į pilį. Pernai Karolina buvo surengusi joms iškylą, o Harvis visą popietę kiurksojo jų virtuvėje ir flirtavo su virėja. – Marina atsiduso. – Dabar jie nebenorės namuose matyti jokių prašalaičių.

Rafa ir Klementina sėdėjo „Kipšo“ užeigoje ir spoksojo į triaukštį sidabrinį padėklą, ant kurio buvo sudėti sklindžiai, didelis dubuo tirštos grietinės ir indelis džemo. Dvi gražutės padavėjos Penė ir Tamara lūkuriavo prie stalo vildamosi, kad išvaizdus užsienietis švystelės joms dar vieną šaunią šypsenėlę.

– Štai kokie tie sklindžiai, – pasakė Rafa, pasmeigdamas didžiausią.

– Parodysiu, kaip tai valgoma. – Klementina perpjovė sklindį pusiau, ant kiekvienos puselės gausiai uždrėbė grietinės, o ant viršaus – šaukštą braškių džemo. – Dabar kirsk! Tai daugiau nei skonis, tai potyris.

Abu pastebėjo atsidūrę dėmesio centre – į Rafą spoksojo ne tik padavėjos, bet ir vyresnės moterys, sėdinčios prie gretimo staliuko. Jos nutraukė pokalbį ir įtempusios ausis klausėsi, ką juodu šneka. Todėl jis prikišo prie burnos vieną sklindžio puselę ir teatrališkai atsikando. Grietinės ir džemo buvo tiek, kad išsitepliojo lūpas, bet, užuot nusišluostęs servetėle, Rafa pasigardžiuodamas apsilaižė jas ir mėgaudamasis išsišiepė taip, kad net raukšlelės apie akis pagilėjo. Penė ir Tamara sukrizeno, o pusamžės moterys šyptelėjo, kad jis taip mielai šaiposi iš savęs. Atsidarė kabineto kavinės gale durys ir tarpdury pasirodė Cukrė Vilkoks; iš tikrųjų jos vardas buvo nelabai saldus – Siuzana. Ji išsyk susidomėjo, koks čia sąmyšis.

Cukrės širdis buvo minkšta kaip ir jos sklindžiai, o pati pasiruošusi būti suvalgyta kaip džemas ir grietinė. Pamačiusi žavingą nepažįstamąjį, su Klementina Turner sėdintį prie lango, pasitaisė rausvo šerbeto spalvos suknelę ir, pasinaudodama savininkės padėtimi, išdidžiai priėjo prie jų.

– Kleme, kas šis žavusis tavo svečias?

Rafa servetėle nusišluostė burną, mandagiai pašoko nuo kėdės ir padavė ranką smulkutei šviesiaplaukei moteriai.

– Rafa Santoras, – prisistatė.

Stiprus jo rankos spustelėjimas išgąsdino Cukrę ir ji skubiai atitraukė ranką, tada kita ranka pasiglostė trapius pirštelius.

– Italas, – ištrūko jai. – Myliu Italiją.

– Argentinietis, – pataisė jis. – Jums labai patiktų Argentina.

– Vaje, jūs tikras šelmis. Prašom gardžiuotis sklindžiais.

Rafa vėl atsisėdo.

– Tą ir darau. Jie nepaprastai skanūs. Jei gyvenčiau čia, greitai sustorėčiau.

– Žinot, Argentina man kiek pažįstama. Vienu metu kopijavau Evos Peron stilių: ant pakaušio susisegdavau plaukus, vilkėdavau 1940-ųjų suknelėmis, lūpas dažydavausi tamsiai raudonu lūpdažiu.

– O gal tai labiau panašu į Madoną?

– Tiesą sakant, taip. Man patiko, kaip ji atrodė filme. Ir kiek čia viešėsite?

– Visą vasarą, – įsiterpė Klementina, norėdama kuo greičiau atsikratyti Cukre. – Jis –dailininkas, pakviestas mano pamotės.

– Tikrai? Kaip nuostabu. Norėčiau išmokti tapyti.

– Deja, mokomi tik viešbučio svečiai, – atšovė Klementina.

– O tiesiog pietaujantieji?

– Ne.

Cukrė atsiduso ir išplėtė mėlynas akis.

– Ar duosit pamokas po darbo valandų?

– Ką tik atvykau, dar nežinau savo planų.

– Įspėju, viešbutyje Marina ras kuo jus užimti.

Rafa gūžtelėjo pečiais, dėdamasis esąs bejėgis.

– Turiu padirbėti už būstą ir maistą.

– Jei nuomotumėtės pas mane, nebūčiau tokia reikli, – tyliai pasakė Cukrė. – Užeikit kada tinkamas. Pavaišinsiu sklindžiais. Paremsiu jūsų verslą. – Ji meiliai nusišypsojo ir nusklendė šalin.

Klementina tylutėliai nusijuokė.

– Ar tai tavo losjono po skutimosi kvapas?

– Ką turi galvoje? – paklausė Rafa, bet ir pats suprato, ką ji norėjo pasakyti, nes lūpų kampučiai išdykėliškai sutrūkčiojo. – Regis, žmonės čia retai mato užsieniečius.

– Nesąmonė! Žinoma, kad mato. Tik nepratę prie tokių gražuolių.

– Jie atsikvošės. Išvaizda dar ne viskas.

– Tu bent su charakteriu, asmenybė. O dauguma gražių – bevaliai.

Rudos jo akys mąsliai nužvelgė ją.

– Man atrodo, ne toks akivaizdus grožis traukia labiau. Kai staiga įžvelgi jį, nebereikia ieškoti ko nors kito.

Klementiną išpylė karštis. Ar jis kalba apie ją?

– Visi turi ką nors gražaus, – numykė ji.

– Tavo pamotės labai gražus veidas.

– Ar ūmai pamatei jos gožį?

– Ne. Jos akys mįslingos.

– Tada tu regi tai, ko nematau aš.

– Žinoma, juk nesu apakintas išankstinės nuostatos. Kai moteris subrendusi, jos veidas atspindi jos asmenybę, nesvarbu, ar jai tai patinka, ar ne. Ji negali paslėpti savo prigimties. Marinos veidas jausmingas, kilnus, bet akys kažkokios budrios ir liūdnos.

– Ak, tie vyrai! – Klementina pavartė akis. – Tu toks, kaip visi.

– O kokį mane įsivaizdavai?

– Nežinau. Tikėjausi…

Jis patraukė pečiais ir siurbtelėjo arbatos.

– Bėda, atsiradusi tarp tavęs ir tavo pamotės, yra tavo bėda, ne jos. Neleisk, kad tai, kas įvyko praeityje, valdytų dabartinę tave.

Jo pastaba nustebino Klementiną. Ji manė, kad jis supranta ją. Bet turint galvoje tai, ką jis ką tik pasakė, akivaizdu: jis niekuo nesiskiria nuo kitų vyrų, tik veidas gražesnis. Rytą Marinai pasisekė apraizgyti jį savo čiuptuvais it kokiai Medūzai. Klementina prarado jį kaip sąjungininką.

Po vakarienės Rafa patraukė į sodą, ketindamas paskambinti mamai. Atsisėdęs ant žemės po kedru išsitraukė „BlackBerry“.

Marija Karmela nujausdavo, kada skambins mylimiausias sūnus, ir dabar atskubėjo pakelti ragelio, telefonui net nespėjus suskambėti.

– Hijo?

– Mamá? Nesergi?

– Ne, Rafa. Ačiū Dievui, sveikata nesiskundžiu. Esu kiek pavargusi, bet ko dar gali tikėtis tokia senutė kaip aš?

– Tu nesena.

– Jaučiuosi sena. Mane kamuoja nerimas.

– Juk sakiau, kad nesirūpintum.

– O, kad būtų gyvas tavo tėvas.

– Jeigu jis būtų gyvas, manęs čia nebūtų, bet aš džiaugiuosi, kad atvažiavau.

– Pasakok. Ką veikei dieną?

Rafa papasakojo jai apie ekskursiją su Klementina į Dievo pamirštą bažnytėlę ir maudynes jūroje.

– Šią popietę gėriau tikrą anglišką arbatą užeigoje „Kipšas“. Valgiau sklindžių.

– Kokie jie?

– Skonis primena alfajores de maizena19. Grįždamas namo parvešiu tau.

– Ar ką nors jiems sakei?

– Dar ne. Netinkamas laikas.

– Jei pernelyg ilgai delsi, pražiopsosi progą.

– Turiu būti tikras, nors beveik neabejoju, jog tai – toji vieta. Visos užuominos veda čionai.

– Jei nors kiek abejoji, keliauk namo ir pamiršk visą tą kvailą ir rizikingą sumanymą.

– Sukoręs šitokį tolimą kelią nesitrauksiu.

– Niekas ir nesako, kad esi bailus. Todėl ir didžiuojuosi tavimi.

– Taigi didžiuokis ir liaukis nerimavusi. – Stojo ilga pauzė, eteriu sklido traškesys. – Mamá, tu vis dar klausaisi?

– Jaučiu kaltę, Rafa. – Jos balsas skambėjo tyliau.

– Kodėl?

– Jei nebūčiau tau papasakojusi, nebūtum leidęsis į šią beprotišką kelionę. Tai mano kaltė. Mudu su tavo tėvu buvom pasižadėję viską laikyti paslaptyje. Kol jis buvo gyvas, rasdavau jėgų tylėti. Jis nusinešė tą paslaptį į kapą. Visada sakydavo tai padarysiąs. Bet aš… nebegalėjau to slėpti. Tik todėl, kad myliu tave. Turėjai teisę žinoti tiesą. Bet nūnai prisipažįstu: bijau to, ką tu gali išsiaiškinti. Baiminuosi, kad įdaviau tau raktą nuo Pandoros skrynios.

– Nieko man nenutiks.

– Tu nepažįsti žmonių, su kuriais turi reikalų. Jie pavojingi.

– Taip buvo prieš daugybę metų. Laikai pasikeitė.

– Nerimauju vėl įstūmusi tave į pavojų.

– Tą nerimą palik man.

– Ak, Rafa, tu man suteiki šitiek stiprybės. Pamėginsiu nesirūpinti.

– Ketinu grįžti namo vasaros pabaigoje, ir viskas vėl bus kaip buvę. Pasikliauk manimi.

– Pasikliauju tavimi, hijo. Tik nepasitikiu… jais.

Rafa pamėgino prablaškyti ją klausinėdamas apie ūkį, savo brolius, seseris ir jų vaikus. Pamažu motinos balsas sušvelnėjo, ji kiek atsigavo. Kai jis išjungė telefoną, jautėsi geriau. Jam buvo nepakenčiama, kad ji viena gyvena pampose ir nerimauja dėl jo. Žinojo, koks brangus jai yra, o mirus tėvui branginamas dar labiau. Rafa atsistojo, įsisprendė į klubus ir užsigalvojęs įsistebeilijo į amžiną nakties juodumą. Dar nebuvo nusiteikęs grįžti vidun, galvojo apie gausybę neatraizgytų mazgų, tad nusprendė pasivaikščioti.

Iškritus rasai sodas kvepėjo dar stipriau, ir jis prisiminė vidurnakčio pasivaikščiojimus, į kuriuos leisdavosi pampose, kai buvo jaunesnis. Mintims lekiant atgal į praeitį, širdį pervėrė ilgesys.

Kai Rafa buvo dar mažas berniukas, Lorencas jau buvo senstelėjęs, perkopęs septintą dešimtį. Vyresnieji jo vaikai jau buvo suaugę, o žmona nerimavo, kad jis nebeturės kantrybės ir jėgų kęsti nuolatinių mažo vaiko reikalavimų. Bet pamažu Rafa palenkė jį savo pusėn entuziazmu ir smalsumu, sekiodamas paskui jį po ūkį tarsi koks prieraišus šuo. Kai vyresnėliai dar buvo vaikai, Lorencas neturėjo kada jų lepinti, bet pasenęs džiaugėsi supratęs, kad turi į valias laiko lepinti pagranduką. Jis mokė jį jodinėti, pasiimdavo į ilgus pasivaikščiojimus po pampas, pasakodavo krašto istoriją ir apie Italijoje prabėgusią vaikystę. Mokė sūnų žaisti kortomis ir šypsotis, kai pralošia, o naktį, mirkčiojant šiltai laužo šviesai, jiedu kartu su kitais gaučais susėsdavo ant žolės ir traukdavo dainas, Lorencui brązginant gitara. Senis beprotiškai mylėjo tą vienintelį vaiką iš penkių ir pildydamas kiekvieną jo užgaidą lepindavo kaip žmogus, kuriam gyvenime telikęs šis malonumas.

Rafa mėgdavo būti su tėvu, šiurkščiu žmogumi, bet ramaus ir švelnaus it šuns būdo. Jis jo labai ilgisi.

19 Kukurūziniai paplotėliai (isp.).

13 skyrius

Košmarai Marinos nekamavo jau daug metų, nuo tada, kai ištekėjo. Bet tą naktį atsibudo išpilta prakaito, smarkiai dunksinčia širdimi, o gerklę gniaužė rauda. Ji atsisėdo ir susigriebė už krūtinės, iš lėto grįždama į tikrovę ir savo lovą, kurioje ramiai miegojo Grėjus. Nuo staliuko prie lovos paėmė stiklinę vandens ir virpančia ranka priglaudė prie lūpų. Pulsas pamažu lėtėjo, širdis liovėsi daužiusis. Marina giliai įkvėpė ir nusišluostė akis. Bet liūdesys, apėmęs po regėto sapno, vis tiek kabojo virš jos tarsi kokia skraistė.

Išsiropštusi iš lovos nusigavo į drabužinę. Stengdamasi netriukšmauti, atidarė spintos duris, įkišo ranką į viršutinę lentyną ir iš paties jos galo ištraukė batų dėžutę, kurią laikė paslėpusi po megztiniais. Daugybę metų nebuvo jos judinusi, nors kaskart atidarius spintą ji traukė lyg magnetas, kaskart primindama apie save.

Marina prisispaudė dėžę prie krūtinės, pirštų galais nutykino į vonios kambarį ir užsklendė duris. Spustelėjo jungiklį ir net susigūžė nuo ryškiai plykstelėjusios šviesos. Nuslinko iki klozeto, uždengė jį dangčiu ir susmuko ant jo. Sėdėjo nekrutėdama ir tol spoksojo į dėžę su paprastu baltu dangčiu, kol ėmė dilgsėti akis. Dėžė priminė mažą karstelį, tokia tyra ir švari buvo. Marina pirštais perbraukė per lygų paviršių, ir iš akių ėmė papsėti ašaros. Širdį sugniaužė baimė, ir spaudė tol, kol širdis virto mažu gniužulėliu, panašiu į šaltą akmenėlį.

Ji labai bijojo to, kas gulėjo dėžėje, nors gerai žinojo, kas joje paslėpta. Ten gulėjo jos skausmas. Marina ėmė sunkiai kvėpuoti ir galiausiai pravirko. Užsimerkusi tyliai verkė, raudą slopindama plaštaka. Nesvarbu, atidarys dėželę ar ne, ji visada primins nedovanotiną klaidą. O jeigu dėžę išmestų? Prisiminimai, jos sieloje palikę neišdildomą žymę, vis tiek niekur nedingtų, išplauktų kaip nakties košmarai ir primintų, kad yra labai prasikaltusi. Tik vienas Dievas žino, kaip ji dėl to kenčia.

Marina tūnojo tol, kol aprimo širdis, apmalšo sielvartas. Tada vėl įkišo dėžę į tolimiausią spintos kampą ir grįžo į lovą.

Grėjus apsivertė ant kito šono ir prisitraukė ją artyn.

– Gerai jautiesi, brangioji? – sušnabždėjo mieguistu balsu.

– Dabar taip, – atsakė ji, patogiai įsitaisydama jo glėbyje.

– Vėl tas sapnas?

– Taip, bet jau praėjo.

Prieš daugybę metų tas košmaras persekiodavo ją kiekvieną naktį – ir štai jis vėl čia. Grėjus pabučiavo ją į kaktą, ir ji užsimerkė. Žinojo, kad šiąnakt bus saugi, šiąnakt košmaras nebegrįš.

Kitą rytą Harvis išdygo virtuvėje plačiai šypsodamas, ir Marina vos susitvardė negriebusi jo į glėbį kaip vaiko.

– Ak, Harvi, kaip malonu, kad grįžot. Pasiilgom jūsų.

Harvis susirūpinęs pažvelgė į ją.

– Ar jums viskas gerai?

– Taip. Bet vakar atvyko Rafa, šiandien atkeliauja mano senosios ponios, o Grėjus šaukiasi jūsų pagalbos. Jis anksti išplaukė žvejoti, todėl nenumanau, kam jam jūsų prireikė. Kad ir kaip ten būtų, dabar tai nesvarbu. Gal išgertumėt puodelį arbatos ir pasišnekėtumėt su manimi, kol pusryčiausiu? Netrukus pasirodys Berta, ir turėsiu eiti.

Harvis užvertė akis į dangų.

– Kalbat apie tą Darboholikę?

Marina nusijuokė.

– Ta pravardė jai puikiai tinka.

– Nesu regėjęs kitos tokios moters, kuri taip greitai lakstytų iš kambario į kambarį.

– O, kad taip būtų.

– Man regis, kai tik jūs išeinat pro duris, ji išsiverda puodelį arbatos ir atsisėdusi skaito laikraščius.

– Ne, manau, ji nedrįstų taip elgtis.

– Ji tik ir trokšta, kad taip manytumėt.

Harvis prisitraukė kėdę, o Marina iš virdulio pripylė į puodelį verdančio vandens. Žinojo, kad jis labai mėgsta „Earl Grey“ arbatą su kupinu šaukštu medaus. Padavė jam puodelį, stebėjo, kaip Harvis apglėbia jį stambia, šiurkščia plaštaka, išvagota kaip seno ąžuolo žievė, ir širdis kiek atsigavo. Atsisėdo priešais senuką ir įsipylė dar vieną puodelį kavos. Harvis nukreipė į ją šiltas akis.

– Na, ir kas atsitiko?

– Turi omeny ne vagystę?

– Apie ją jau girdėjau. Tas vyrukas nuolat nušluosto nosį policijai.

– Jokių įkalčių. Nieko. Šiais laikais, kai galima pasitelkti teismo ekspertizę ir visas technologijas, atrodo neįtikima, kad policija ničnieko neranda.

– Tie žmonės tikriausiai turėjo nemažai sidabro valgomajame, jei vagiui apsimokėjo įsilaužti ir jį nugvelbti.

– Laimė, nelindo kur toliau. Juk pas juos šitiek paveikslų.

– Manau, jis žinojo, ko nori. Sidabrą lengva parduoti.

– Ar apie vagystę jau parašė laikraščiai?

– Dar neskaičiau. Policijoje turiu slaptą informatorių.

– Įtariu, tą patį, kurį minėjo ir Džeikas. Jis tučtuojau iškloja visiems, ar ne? Turbūt išplepėjo ir čionykščiam laikraščiui.

– Matyt, mėgaujasi tuo, kad yra gerai informuotas.

– Ir pučiasi prieš tuos, kurie jo klausosi. Nesistebiu, kad policija nesučiumpa ilgapirščio. Nes nieko kito neveikia, tik mala liežuviais.

– Na, kaip mūsų dailininkas?

Paminėjus Rafą, Marinos veidas nušvito.

– Jis žavus. Viešbutyje atsirado dar vienas geranoriškas, linksmas žmogus, antrasis jūs. – Harviui šyptelėjus pridūrė: – Jis visiems malonus. Dženiferė ir Rouzė kaip devintame danguje, nes ir joms jis rodo dėmesį. Visi aplinkui pasijuto laimingesni. Tarsi tas vyrukas virš šios vietos būtų pabarstęs stebuklingų dulkių. Nujaučiu, jis iš tikrųjų daug ką pakeis.

– Neabejoju.

– Bet Džeikui jis, regis, nepatinka.

– Nejaugi?

– Ak tas žaliaakis siaubūnas.

– Taigi, – supratingai ištarė Harvis.

– Kartais Džeikas elgiasi kaip tikras nesubrendėlis. Bet Klemei Rafa labai patinka.

– Gera žinia.

– Tik blogai, kad ji gan akivaizdžiai tai rodo.

– Gal jis to nepastebi? Vyrai nėra tokie pastabūs, kaip jums, moterims, atrodo.

– Nežinau. Bet jis suaugęs žmogus. Esu tikra, į tai žiūrės ramiai, – pridūrė susirūpinusi.

– Nenorit, kad ji būtų įskaudinta?

– Ji dar nebuvo iš tikrųjų įsimylėjusi. Tačiau vaikinų turėjo. – Marina nutaisė grimasą. – Ir daug. Bet nė vieno rimtai nemylėjo.

– Manot, ji pamils Rafą?

– Beveik neabejoju. Ir būgštauju, kad skaudžiai nukentės.

– Jie galėtų būti ideali pora.

– Kažin. Jis gyvena kitame pasaulio pakrašty, yra labai gražus ir pats tai žino. Tikriausiai pratęs, kad merginos jį kaipmat įsimyli. – Ji nudūrė akis ir susiraukė. – Kai reikalai ima suktis apie meilę, išvaizdžiais vyrais nepasitikiu.

– Bet jums patinka Rafa.

– Taip. Jis man labai patinka. Esu kvaila, ir tiek.

– Ne, tikrai ne. Jūs – gera pamotė.

Ji pažvelgė į Harvį, kuo meiliausiai jai šypsantį, ir nežinia kodėl jai užgniaužė gerklę.

– Ačiū, Harvi. Juk suprantat, linkiu jai paties geriausio.

– Suprantu.

Atsilapojo durys, ir į namus su vėjo gūsiu įsiveržė Berta.

– Dievulėli, koks vėjuotas rytas! – iš vestibiulio šūktelėjo ji, pėdindama į virtuvę.

– Metas į viešbutį, – Harviui pasakė Marina.

Abu ištuštino puodelius.

Skersvėjis atplukdė „Anaïs Anaïs“ kvepalų debesėlį, tada tarpdury išdygo Berta. Marina pastatė puodelį ir pasibaisėjusi įsistebeilijo į ją. Harvis irgi neįstengė atplėšti akių. Stambų kūną Berta buvo įspraudusi į geltoną gėlėtą suknelę, panašią į palapinę. Drabužis buvo lygaus kirpimo ir siekė kulkšnis. Iš po suknelės tarsi dvi dešros styrojo kojos, o pėdos buvo įspraustos į auksines kurpaites. Marina netekusi žado mirksėdama spoksojo į moterį.

– Tik nesakykit, kad nepatinka, – ramiai tarė Berta. – Vargau visą rytą, kol pavyko užsisegti užtrauktuką.

– Esi labai ryški, – pasakė Harvis. – Jis atsistojo ir užsivožė kepurę. – Žiūrint į tave, man reikia saulės akinių.

– Šįryt esu nusiteikusi pozityviai.

– Na ir gerai, – tarstelėjo Harvis. – Gal ir darbas bus šiek tiek pozityvesnis?

– Juk pažįsti mane, esu perfekcionistė. – Berta nubloškė rankinę ant kėdės. – Imsiu ir išsivirsiu puodelį arbatos. – Harvis sugavo Marinos žvilgsnį ir kilstelėjo antakį. – Ar šiandien bus kokių ypatingų darbų? – Tą klausimą ji skyrė Marinai.

– Hm, ne. Turiu galvoje, laukia įprasta ruoša.

– O kas tvarkys dailininko kambarį?

– Nežinau. Tegu sprendžia Džeikas.

– Jei norit, kad būtų deramai sutvarkytas, patikėkit tą darbą man.

– Ačiū, Berta, – atsakė Marina ir patraukė prie durų.

– Pasišnekėkit su Džeiku. Gal jis galėtų pavesti man tvarkyti tą kambarį visą vasarą? – Berta nuskubėjo prie virdulio ir pakišo jį po čiaupu. – Nepasitikėčiau tomis kvaišomis kambarinėmis, darbą jos atliks prastai. Jis – gražus vaikinas, ir jos gali pakliūti į bėdą. – Berta pervėrė Mariną reikšmingu žvilgsniu. – Juk žinot, kokios tos jaunos merginos. Perdėm laisvai krutina strėnas.

Harvis ir Marina per žvyrą nužingsniavo į viešbutį, kikendami iš Bertos paistalų.

– Nė nenutuokiau, kad siuvamos tokio dydžio suknelės, – pasakė Marina. – Arba kad jos būna tokio kirpimo. Man net baugu pagalvoti, kuo šiandien vilki kitos darbuotojos. Negi visos pakvaišo?

Įėję į viešbutį, Rouzę ir Dženiferę jiedu rado registratūroje. Jų drabužiai neatrodė keistai, tik abi buvo pasidažiusios kruopščiau nei visada.

– Jis valgomajame, – vos įžengus Marinai pranešė Dženiferė.

– Puiku.

– Sėdi su brigados generolu.

Marina suraukė antakius.

– Gerai.

– Jam patiks senasis generolas, – pasakė Harvis, jiedviem einant per vestibiulį. – Argentinoje tokių žmonių nerasi.

– O ką jūs žinot apie Argentiną? – nusijuokė Marina.

– Kad tokie kaip brigados generolas tenai negimsta.

Rafa tikrai sėdėjo prie brigados generolo stalo, stovinčio prie lango. Abu vyrai buvo įnikę į pokalbį. Pamatę ateinant Mariną, sveikindamiesi ketino atsistoti, bet moteris juos sulaikė.

– Sėdėkit, sėdėkit, – tarė ji, žiūrėdama į generolą. Šis, vos įstengęs pakelti sėdynę, vėl klestelėjo ant kėdės. – Taigi judu jau susipažinot?

– Mielas jaunuolis, – džiugiai ištarė generolas. – Jo tėvas kovėsi kare kitoje pusėje.

– Paskui emigravo į Argentiną, kad tai pamirštų, – pridūrė Rafa.

– O aš nenoriu pamiršti. Tą dieną, kai pamiršiu, galite mane pakasti. Tai buvo geriausios mano gyvenimo dienos.

– Ne, jūsų gyvenimas ir dabar visai šaunus, – paprieštaravo Rafa.

Brigados generolas liūdnokai sukrizeno.

– Tačiau nebe toks kaip anuomet, jaunuoli.

– Bet praeitis – tik prisiminimas, ateitis – laukimas, o dabartis – tikrovė. – Rafa apsidairė po kambarį. – Štai jūs sėdit gražioje vietoje, valgot gardžius pusryčius. Juk nėra jau taip blogai.

– Negi svajoti yra blogai? – paklausė Marina.

– Žinoma, ne, tik svarbu, kad troškimai nepadarytų jūsų nelaimingų.

– Kai senstelėjau ir pasidarė sunkiau dūmoti, atsisakiau visų nepasiekiamų svajonių. Dabar dūmiju paprastą tabaką, – nusijuokė brigados generolas.

– Jūs jaunas širdimi, – atrėmė Rafa.

– Mano širdis sena. Niekas kitas, išskyrus pabūklų tratėjimą ir mūšio kvapą, nepriversdavo jos plakti stipriau. – Jis pakėlė traiškanotas akis ir sušnarpštė. – Nebent dailus manosios merginos veidelis.

Rafa nujautė, kad generolo mergina yra tenai, kur ir Rafos tėvas, ir susijaudinęs pažvelgė į liūdnai susimąsčiusį senuką.

– Jūs žinot, kad ji vis dar čia, – pasakė tyliai.

– Ak, žinau. Jau praėjo penkeri metai, penkeri ilgi metai. Kartais ją jaučiu, bet gal mano, nusiminusio senio, protas tik krečia žiaurius pokštus?

– Tikrai ne, – įsiterpė Marina. – Turite tikėti tuo, ką jaučiat. – Ji pasisuko į Rafą. – Kokie jūsų planai šiandien?

– Jis ketina pamokyti mane piešti, – pasakė brigados generolas.

– Nejaugi?

– O taip. Jo manymu, tapydamas vėl pasijusiu jaunas.

Marina nusikvatojo.

– Tada mokyti tapyti reikėtų mus visus.

– Mielai.

– O kitų mokinių bus?

– Ne, tik brigados generolas. Tapysim sode.

– Gerai.

– Tapysim medį.

– Medį?

– Taip, – tvirtai tarė Rafa. – Medį.

Klementina jau seniai nemiegojo taip gerai. Aną vakarą neatsiliepė į Džo skambutį dešimtą valandą ir išjungė mobilųjį. Apie vienuoliktą Rafa parėjo iš sodo, ir juodu prasėdėjo oranžerijoje iki vidurnakčio, šnekučiuodami žvakių šviesoje, kol sutirpo visas vaškas. Jis vėl pasakojo apie savo tėvą, kurio nepaprastai ilgisi, ir apie vaikystę. Klementinai buvo malonu, kad jis atvėrė jai širdį, tarsi ji būtų patikima, artima draugė. Juodu kartu jau apsilankė slaptoje bažnyčioje, name, kurį pamiršo Dievas, ir nuošalioje įlankėlėje. Kai abu atsistojo ketindami eiti miegoti, ji beveik tikėjosi, kad jis pabučiuos ją. Deja, nepabučiavo. Nusišypsojo, palinkėjo labos nakties ir paliko ją vestibiulyje su Bilu, naktiniu portjė.

Ji nuplasnojo į buvusias arklides, o galva net sukosi nuo gražiausių fantazijų, krūtinė buvo prisipildžiusi kažin ko lengvo ir svaigaus. Maloniai tysodama vonioje niūniavo, nusišluosčiusi šoko ir juokėsi tepdama kūną losjonu, kurį buvo nusipirkusi, bet dar neišmėginusi. Paskui susiraitė po pūkine antklode, patenkinta atsiduso ir, pirmąkart po labai ilgo laiko, džiugiai laukė kito ryto.

Rafą pamatė prieš savuoju „Mini“ išrūkdama į darbą.

Juodu susidūrė vestibiulyje (nors užsukti tenai Klementinai nebuvo jokio reikalo), ir jis pasiūlė jai po darbo paplaukioti laivu. Daug žadanti išvyka drauge kaitino vaizduotę visą kelią iki Dokombo. Ji riedėjo siaurais keliukais, pro žalias baltai žydinčias gyvatvores, kurios atrodė tarsi nudrabstytos putomis, pro dygiąsias slyvas, apsipylusias baltais žiedais, kūpsančiais ant šakų lyg sniegas. Matė mažus paukštelius, nardančius krūmuose, kirus, sukančius ratus vaiskiame danguje. Kai, automobiliui riedant pakrante miestelio link, ūmai sutvisko vandenynas, krūtinė prisipildė džiugesio. Klementina mėgavosi ją supančiu grožiu ir stebėjosi, kodėl iki šiol to nepastebėdavo.

Silvija buvo prie savo stalo, vilkėjo siauru raudonu sijonu ir atlasine palaidine, po kaklu surišta ekstravagantišku kaspinu. Ji šokinėjo aplink glėbį lelijų ir žirklėmis karpė nuo žiedadulkių apsunkusias dulkines. Pamačiusi Klementiną, įsmeigė į ją akis ir liovėsi triūsusi.

– Vaje, kas tau?

– Nieko, – nusivilkdama švarkelį atsakė Klementina.

Silvija prisimerkė.

– Nagi, pasirodyk. Šiandien tikrai atrodai gražiai, todėl turbūt kažkas nutiko. Juk šiaip jau būni panaši į bulvių maišą.

– Ačiū už komplimentą.

– Ar išklosi, kas įvyko, ar turėsiu išplėšti kankindama? – Ji įsirėmė ranka į apvalainą klubą. – Beje, gėlės nuo Fredžio. Jei tau įdomu.

– Nė kiek.

– Norėčiau manyti, kad dėl to kaltas Džo, bet taip juk nėra?

– Ne. – Klementina atsisėdo ir įjungė kompiuterį. – Prisimeni tą argentinietį, su kuriuo susipažinau „Juodosios pupelės“ kavinėje?

– Taip. Tik nesakyk, kad jis grįžo.

– Jis – tas kviestinis dailininkas.

– Negali būti! – Silvija padėjo žirkles ir priėjusi arčiau prisėdo ant stalo krašto. Užmetė koją ant kojos, sukryžiavo rankas. – Pasakok.

– Jis atvyko vakar.

– Ir tu su juo permiegojai.

– Ne. – Klementina atsainiai numojo ranka. – Žinoma, ne.

– Vargšelis Džo. Jis bus sugniuždytas. Ar sakei jam?

– Dar ko.

– Džo mano, kad tu esi ta Vienintelė. – Silvija nepritariamai sušnarpštė. – Dieve, pasigailėk to kvailio!

– Na, aš tokia nesu. Ir niekada nebuvau.

– Ir Fredis nėra tas Vienintelis. – Ji dirstelėjo į raudonus nagus ir pliaukštelėjo liežuviu. – Nors jis gal mano kitaip.

– Todėl ir atsiuntė tau gėlių?

– Jis nujaučia prarandąs mane. Įrodyta: kuo bjauriau elgiesi su vyrais, tuo labiau jie tavęs geidžia. Pasak mano motinos, jei moteris nori laimėti, ji turi apsimetinėti.

– Koks vargas.

– Moterims skirta nešti kryžių.

– Čia tik vienas iš jų, – atsiduso Klementina.

– O kokie būna kiti?

– Vaikų gimdymas.

– Bet pagalvok: galų gale turėsi mielą mažytę būtybę.

– Ar tu nori vaikų, Silvija?

– Taip, bet, supranti, aš senstu. Todėl ir laikau Fredį pasmeigusi ant iešmo, kartais jį palaistydama kaip kokį gardų viščiuką.

– Kalbu ne apie Fredį. Jis jau turi vaikų.

– Gal tai vienintelė mano galimybė.

– Esi su juo tik dėl to?

– O tu manai, ieškodama meilės? Juk žinai, kad ja netikiu.

Klementina išsišiepė ir nusisuko į ekraną.

– O aš tikiu.

Pievelėje prieš namą Rafa pastatė dvi kėdes ir du molbertus, atsukdamas juos į kedrą. Brigados generolas, persirengęs tokiam užsiėmimui tinkamesniais drabužiais, įsitaisė ant kėdės. Vilkėjo blyškiai mėlynu lininiu švarku, prieš daugybę metų nupirktu žmonos, bet dar nė sykio nedėvėtu. Jam nepatiko, kad drabužis kiek per laisvas; geras švarkas turi aptempti juosmenį. Ant galvos, kad saugotų nuo saulės, buvo užsivožęs panamą. Generolas sumišęs spoksojo į tuščią popieriaus lapą.

– Taigi turiu nupiešti tą medį?

Rafa linktelėjo.

– Taip, bet norėčiau matyti daugiau nei vien medį.

– Ak taip, turbūt reikia nupiešti ir jame tupinčius paukščius.

– Galbūt. Noriu, kad medį ne tik matytumėt. Noriu, kad jį pajustumėt.

– Labai sunki užduotis. Matyti yra viena, o jausti – visai kas kita.

– Ne visai taip, generole. Jei man reikėtų tikslaus medžio atvaizdo, jį nufotografuočiau. – Rafa susimąstęs pasitrynė smakrą. – Pasakykit, ką jaučiate žiūrėdamas į medį?

Brigados generolas suprunkštė.

– Nervinuosi.

– Ir kodėl gi?

– Nes nežinau, nuo ko pradėti.

– Pažvelkit į medį.

– Žiūriu.

– Nieko nesakykit. Tik žiūrėkit. Tiek, kiek jums reikia.

Brigados generolas pakluso ir įsistebeilijo į medį. Žvelgė ilgai ir įdėmiai, kol jam ėmė peršėti akis ir turėjo sumirksėti.

– Ir ką dabar jaučiate?

Generolas ketino vėl atsakyti, kad nervinasi, bet krūtinę sukuteno keistas pojūtis. Jis įsistebeilijo į medį ir pagalvojo apie žmoną. Medis jam priminė dieną, kai jiedu pirmąkart vežė aštuonmetę dukrelę į internatinę mokyklą. Tenai, prie koplyčios, augo didelis kedras. Jis buvo apniktas vaikų, jie kabarojosi jo šakomis lyg beždžionės.

– Liūdesį, – gargždžiu balsu atsakė brigados generolas.

– Matot, medis yra šis tas daugiau nei vien tik augalas. Jis žadina jausmus. Todėl ir aš noriu tuos jausmus pajusti žvelgdamas į jūsų piešinį.

Slėpdamas jaudulį generolas kostelėjo.

– Oi, tai labai keblu.

– Man visai nesvarbu, tikslus bus jūsų piešinys ar ne, man rūpi, kad jus sujaudintų tai, ką regite, ir kad tą emociją perteiktumėte dažais ant popieriaus. Pamėginkit. Ir dėl nieko nesijaudinkit. Daug nemąstykit. Tik pamerkit teptuką į dažus ir leiskit savo jausmams jį vedžioti.

Brigados generolas vėl mintimis grįžo pas žmoną ir pradėjo piešti.

14 skyrius

– Ak, kaip miela vėl sugrįžti į šią kerinčią vietą! – sušuko Veronika Lepli, džiugiai įskriedama į vestibiulį kaip aktorė, pasirodžiusi scenoje po daugybės tylos metų. Ji pakėlė prakaulų veidą ir užsimerkusi įkvėpė oro. – Kvepia lygiai taip pat.

– Lelijomis, – Pietų Virdžinijos tarsena nutęsė Greisė Delenor, čiupinėdama perlų vėrinį. – Viešbučiuose visada žydi lelijos.

Greisė Delenor apsistodavo geriausiuose pasaulio viešbučiuose, tad padaryti jai įspūdį nebuvo lengva.

– Saugok savo kašmyrus nuo žiedadulkių, – perspėjo Pat Pitman. – Išvalyti jas tikra kankynė. Sju Makein įtikinėja, kad tokias dėmes išima soda, bet aš abejoju.

Nė viena iš moterų nepažinojo Sju Makein, bet Pat minėdavo ją kiekviename pokalbyje, tarsi anoji būtų bendra sena visų draugė.

Greisė pasitraukė nuo lelijų ir apžvelgė kambarį.

– Prisimenu tas medžio plokštėmis išmuštas sienas. Labai britiška.

– Ir aš jas užuodžiu, – susijaudinusi įsiterpė Veronika. – Ir dar nuo žiemos užsilikusį malkomis kūrenamo židinio kvapą. Kaip miela, ar ne?

Greisė papurtė galvą, ir viena šviesi nepaklusni sruoga užkrito jai ant kaktos.

– Turbūt tavo uoslė labai jautri, Veronika. Ničnieko neužuodžiu. Net lelijų.

Džeinė Meister dar nebuvo pratarusi nė žodžio. Ji tylėjo ir lyg koks balandis nuo stogo dairėsi žiūrėdama, kas dedasi aplinkui. Nuo tada, kai čia poilsiavo paskutinį sykį, daug kas pasikeitė. Kai aštuoniasdešimt šešerių jos vyras Henrikas staiga mirė prie bridžo stalo nuo širdies priepuolio, Džeinės gyvenimas apsivertė aukštyn kojomis. Žiūrėdama į du nešikus, įėjusius su jų bagažu, pagalvojo: kokie jie jauni, prieš akis dar visas gyvenimas. Įdomu, kokie džiaugsmai ir sielvartai jų laukia?

Tą akimirką jų pasveikinti į vestibiulį atėjo Marina. Visos keturios ponios tučtuojau ją atpažino.

– Labas, – paduodama ranką tarė Greisė. Ant kaulėto piršto sutvisko didžiulis briliantas.

– Sveikos sugrįžusios, – plačiai nusišypsojo Marina. – Labai džiaugiuosi, kad jūs čia. Mūsų kviestinis dailininkas jau surengė pamoką pievelėje.

– Polas? – paklausė Veronika. – Tas mielas jaunuolis, ar ne? Tikras džentelmenas. Juk taip, Pat?

– Deja, šiemet Polas negalėjo atvykti. Turim kitą, – paaiškino Marina.

– Viliuosi, jis jaunas ir gražus. – Greisė prisimerkė. Jos akys buvo blyškiai mėlynos tarsi topazai – tiek teliko iš kitados gražaus veido, nes grožį, kurio gamta jai nepašykštėjo, buvo suniokojęs botoksas ir odos patempimo operacijos.

– Ak, jis labai išvaizdus, – pasakė Marina. – Iš Argentinos.

– O, iš ten, – suniekino Greisė.

– Kaip žavu, – nudžiugo Veronika. – Argentiniečiai – gražūs žmonės, ar ne, Pat?

– Sju Makein sykį buvo užmezgusi audringą romaną su polo žaidėju. Kalbu apie ano amžiaus šeštąjį dešimtmetį. Po jo ji taip ir neatsigavo.

– Sveika atvykusi, ponia Meister, – tarė Marina prisiminusi, kokia tyli ir drovi ši moteris. Marinai neprasprūdo pro akis, kad per paskutinius metus ponia Meister gerokai senstelėjo. Pernai jos oda buvo jaunatviškiausia iš visų šių viešnių. Dabar atrodė, tarsi moteris būtų nuo galvos iki kojų nudažyta pilkai.

– Labai gera sugrįžti, brangioji. Pernykštė mūsų viešnagė paliko maloniausius prisiminimus.

– Nusprendžiau jus įkurdinti tuose pačiuose kambariuose.

– Jie labai gražūs, – apsidžiaugė Greisė. – Ypač rankomis tapyti sienų apmušalai. Mėginau ieškoti panašių savo namui Menkių kyšulyje, bet neradau.

– Kaip miela, kad šitaip stengėtės, – pasakė Džeinė ir nusišypsojo Marinai.

Marina palydėjo viešnias į jų kambarius antrame aukšte. Lipant laiptais, Greisė prisigretino prie jos ir šnipštelėjo:

– Aną rudenį mirė vargšelės Džeinės vyras. Ji neketino čionai važiuoti, bet mes ją įkalbėjom, sakėm, išeis į naudą. Ta mirtis vargšelę labai pribloškė.

– Liūdna, – pasakė Marina supratusi, kodėl Džeinė dar drovesnė ir tylesnė nei anksčiau.

– O mano vyras vis dar kruta. Kai tekėjau, jau buvo senas, o dabar visai senučiukas, bet dar laikosi, tvirtas ir kupinas ryžto. Tą pionieriaus dvasią paveldėjo iš protėvių. O aš, deja, tuo negaliu pasigirti. Mano protėviai buvo išlepę britų aristokratai be jokio polėkio ir veržlumo. Tikiuosi, mane gerasis Dievas nužudys, vos veide išryškės amžiaus ženklai.

Marina atidarė dešimto kambario duris.

– Tai ponios Lepli kambarys, – pasakė mėgaudamasi moterų rodomu susižavėjimu.

Veronika patenkinta lengvu žingsniu perėjo kambarį, o čigoniškas sijonas plaikstėsi apie klubus ir dailias kulkšnis, tarsi būtų gyvenęs atskirą gyvenimą. Toji laiba moteris, beveik visą jaunystę šokusi baletą, negalėjo avėti batelių be užkulnių, todėl smulkutės jos pėdos buvo įspraustos į pagal užsakymą pagamintas smailianoses espadriles, su kuriomis ji atrodė aukštėlesnė ir jautėsi patogiai.

– Jis gražus, – sušuko ji ir grakščiai, kaip ir dera balerinai, mostu parodė į paukščių ir peteliškių vaizdelius ant sienų. – Net gražesnis, nei prisimenu. Ir lova… – Veronika aiktelėjo. – Ak, lova. Tokia aukšta, kad užšoksiu ant jos tik įsibėgėjusi. – Ji stryktelėjo ant čiužinio ir džiugiai nusikvatojo lyg mergaitė.

– Tu bent gali užšokti, – pasakė Greisė. – Jei šokčiau aš, sulūžčiau. Mano kaulai labai trapūs.

– Lova puiki, – pritarė Pat. – Nieko nėra blogiau už viešbutį, kuriame visai nenutuokiama, kokios turi būti lovos.

– Man patinka aukštos, – droviai pasakė Džeinė. – O čia visos tokios.

– Palydėsiu jus į jūsų kambarius, – tarė Marina ir žengė į siaurą koridorių.

– Mėgstu vaizduotis, kaip atrodė šis namas, kol nebuvo paverstas viešbučiu, – pasakė Greisė. – Panašiame dvare gyveno ir mano protėviai.

– Tai nebuvo pagrindinis grafo ir grafienės namas, – priminė Marina, joms einant koridoriumi į kitą kambarį. – Šis buvo jų atostogų namas, čionai atvažiuodavo vasaroti.

– Labai prašmatnu, – pasakė Greisė.

– Grafienė sirgo astma, tad jūros oras buvo jai naudingas, – toliau kalbėjo Marina, kišdama raktą į kambario, pažymėto vienuoliktu numeriu, spyną.

– Jūros oras naudingas visiems, – tarė Pat. – Nebent esi koks baldas.

Išvydusi savo kambarį Džeinė nusišypsojo ir giliai įkvėpė patenkinta, kad atvažiavo. Priėjo prie langų, siekiančių grindis ir atsiveriančių į nedidelį akmeninį balkonėlį. Plačiai juos atlapojo, žengė į saulę ir pažvelgė į tamsiai mėlyną jūrą, kurios gale plytėjo į ūkaną nugrimzdęs horizontas. Paskui dirstelėjo į pievelę apačioje, kur įsitaisę Rafa ir brigados generolas uoliai tapė. Generolas trumpam atitraukė akis nuo kedro, ir jųdviejų su Džeine žvilgsniai susitiko. Generolas pakėlė skrybėlę ir mandagiai linktelėjo. Kiek nustebusi Džeinė droviai pamojo jam ir grįžo į saugų kambario prieglobstį.

– Matau, jūsų dailininkas triūsia, – pasakė ji.

– Taip, jis moko piešti brigados generolą.

– Ak štai kas tas vyriškis. Iš tolo nematau, mano regėjimas prastas.

– Buvot su juo susitikusi pernai, – paaiškino Marina. – Kas rytą jis ateina čionai pusryčiauti. Rafai pavyko jį prikalbinti, kad pasimokytų piešti. Tas užsiėmimas jam lyg ir patinka.

Likusi viena Džeinė atidarė lagaminą ir ištraukė savo vyro nuotrauką tviskančiuose rėmeliuose. Atsargiai pastatė ant staliuko šalia lovos, paskui atsisėdo ant jos ir ėmė žiūrėti į atvaizdą.

Pat įžengė į dvyliktu numeriu pažymėtą kambarį.

– Labai gražus, – nuoširdžiai pasakė ji, ant užtiestos lovos blokšdama patogią rudą rankinę.

Pat gerai jausdavosi visur, nes buvo neišlepusi, praktiška ir nemėgo žmonių, kurie nervinasi be jokios rimtos priežasties. Ji šiaip taip pakentė Greisę tik todėl, kad seniai ją pažinojo, be to, Greisė buvo linksma, nors jeigu pasijusdavo nesmagiai, gera jos nuotaika greitai išgaruodavo.

Gyvendama anglų internatinėse mokyklose Pat išmoko neatsisakyti to, kas jai duodama, ir niekada nusiskųsti, kad ir kaip nepatogu būtų. Juk sunkumai ugdo charakterį, o jai labai patiko iššūkiai, ir tame moterų būrelyje ji buvo vienintelė, kuri sukildavo prieš blogį kaip raganosis, pakliuvęs į bėdą. Jaunystėje ji įkopė į pietinį Aigerio kalno šlaitą, būtų net apiplaukusi pasaulį, jei tik jos laivas Australijos pakrantėje nebūtų patikęs didžiuliam baltajam rykliui. Pat buvo priversta šauktis pagalbos per radiją ir palikti laivą.

Dabar, perkopus per aštuoniasdešimt, Pat gyvenimas tekėjo labiau nuspėjama vaga. Ji perdavė savo deglą jauniausiam anūkui, kuriam jau trisdešimt su trupučiu ir kuris dabar buvo pusiaukelėje į Kilimandžarą. Pat priėjo prie lango ir pasigrožėjo vaizdu. Jūra visada sukeldavo jai stiprų norą išplaukti.

Pabaigai Marina buvo pasilikusi geriausią kambarį – ponią Delenor palydėjo į grafienės apartamentus kitame koridoriaus gale. Greisė, žinoma, labai susižavėjo supratusi, kad jai skirtas kambarys geresnis, nei tikėjosi. Iš jo ne tik vėrėsi vaizdas į sodą ir jūrą, bet ji miegos rankomis išdrožinėtoje lovoje su baldakimu – pačios grafienės lovoje, pagamintoje 1814 metais ir paveldimoje iš kartos į kartą, kol galų gale ji buvo parduota kartu su namu ir jo prisiminimais. Marina žinojo, kokia nepatenkinta gali būti ponia Delenor, todėl ypač stengėsi įtikti šiai moteriai. Šiaip tas kambarys turėjo atitekti poniai Meister, nes ji daug prisikentėjo, bet ponia Delenor dažnai imdavo ingzti, ir Marina norėjo trūks plyš to išvengti.

– Très jolie20, – pagyrė Greisė, nė nemėgindama kalbėti kaip tikra prancūzė. – Ši viešnagė bus smagi.

– Labai džiaugiuosi, kad kambarys jums patiko. Jis ypatingas.

Greisė užmetė kašmyro paltą ant kėdės atkaltės.

– Kitos man labai pavydės. Aišku, tik ne Pat, toji neturi nė krislelio pavydo, užtat ji ištverminga, o kaulai stiprūs kaip gyvūno. – Ji nusikvatojo iš to vaizdinio. – Labai puikus kambarys. Ačiū.

Netrukus moterys sugužėjo ant vejos – norėjo susipažinti su dailininku. Brigados generolas mėgavosi ramybe ir tuo, kad tapyti jam sekėsi vis geriau, todėl ponių vizitas jį suerzino. Jis dėbsojo į pagyvenusias moteris, lyg drugiai plazdenančias apie argentinietį, o kai buvo priverstas atsistoti ir su jomis pasisveikinti, nepatenkintas siuniurzgė. Miglotai prisiminė matydavęs jas per pusryčius aną vasarą, bet tada jos laikėsi atokiai ir jo nenervino. Dabar ponios grasino jį užpulti, ir tai jam visai nepatiko.

Rafa apdovanojo damas žavia šypsena ir žvelgė į jas taip, tarsi jos būtų jaunos ir gražios. Ponios švytėjo iš laimės, patenkinta buvo netgi Pat, nors šiaip jau meilikavimas jai regėjosi visiška kvailystė.

– Sju Makein jis patiktų, – šnipštelėjo ji Veronikai.

– Jis labai patrauklus, – pritarė toji. – Žiūrėdama į jį norėčiau būti dvidešimties. Tiesą sakant, tokiomis valandėlėmis sukriošęs mano kūnas atrodo toks svetimas, tarsi visai ne mano. Jis nedera su tuo, ką jaučiu. Ar supranti, ką turiu galvoje, Pat?

– O taip, Veronika. Mano protas sako, kad tebesu tokia kaip anksčiau, bet lipdama laiptais, deja, imu dusti. Tačiau dejuoti ir ingzti nevalia. Nugyvenau ilgą amželį, bet dar galiu įveikti daugelį kliūčių, pavyzdžiui, jei trasa gera, žygiuoti stačiu skardžiu. Taip, šitas žygis mane labai pradžiugins.

– Netveriu iš nekantrumo, trokštu vėl teptuku paliesti popierių. Nuo pernai nebrūkštelėjau nė potėpio.

– Tu labai gabi tapybai.

– Ar tau neatrodo, kad visada atsiranda kitų darbų? Sunku vėl to imtis.

– Tam turi rasti laiko. Kalbu apie prioritetus.

– Na, čia mūsų laukia ištisos septynios dienos, per kurias niekas neblaškys. – Veronika nusišypsojo dailininkui. – Nebent mūsų mokytojas.

Džeinė Meister visada stebėdavo įvykius tarsi iš šalies. Lūkuriuodavo atokiau nuo būrelio, klausydamasi jų pokalbių, bet pati juose nedalyvaudavo. Ji mielai leisdavo kitoms moterims būti dėmesio centre.

Veronika buvo artistė iš prigimties, pratusi, kad į ją žiūrima ir jai plojama, ir nors buvo sena, vis dar tryško džiaugsmu ir žingsniavo lengvai kaip jaunystėje.

Pat iki šiol manė esanti vadė ir žolės riedulio komandos kapitonė. Ja pasikliaudavo jos klasės draugai, Ponių klubo stovyklos narės ir debiutantės per pokylius, kurie, kaip pati prisipažino, jai atrodė labai kvaili. Jos netrikdydavo niekas – nei besispyriojantis žirgas, nei pilnas kambarys žmonių. Ji su viskuo nesunkiai susidorodavo ir smarkiai šnarpšdama priimdavo kiekvieną iššūkį.

Greisė tikėdavosi, kad visi ja žavėsis, o jei taip nenutikdavo, netikšas stumdavo šalin, atsainiai mostelėjusi dailia rankute. Ji užaugo rytinėje Amerikos pakrantėje, tarp kilmingiausiųjų, tad jei ko neįstengdavo pasiekti savo žavesiu, nusipirkdavo už pinigus. Buvo tris kartus ištekėjusi, tačiau kuriuo iš tų dviejų būdų pasinaudojo, sunku pasakyti.

Džeinė buvo karininko duktė. Augo uždaroje kariškių bendruomenėje Vokietijoje, susipažino su Henriku ir būdama aštuoniolikos ištekėjo. Jei nebūtų apsilankiusi Naitsbridžo piešimo klasėje, į kurią prieš aštuonerius metus jai patarė nueiti duktė, jos ir kitų čia esančių moterų keliai niekada nebūtų susikirtę.

Džeinė įdėmiai žvelgė į dailininką. Jis iš tikrųjų labai išvaizdus ir malonus, tarė sau. Matė, kaip jis juokiasi iš Greisės sąmojų, ir suprato, kad jo draugijoje laiką jos visos leis smagiai ir įdomiai. O dėl brigados generolo jai kilo abejonių. Jis atrodė šiurkštokas. Ir ne todėl, kad būtų nemandagus – priešingai, tas žmogus buvo mandagumo įsikūnijimas, – bet kad pamatęs jas ne itin apsidžiaugė, nors neišsidavė. Kitaip nei dailininkas, kurio šypsena buvo plati ir nuoširdi, brigados generolas visai nesišypsojo. Džeinė nusprendė laikytis nuo jo kuo toliau.

Greisė negaišdama pakvietė Rafą drauge papietauti. Brigados generolas nudrožė namo, palikęs piešinį, kurį ketino tobulinti kitą dieną. Jam nepatiko mintis, kad teks dalytis mokytoju su šiomis damomis, ir šiaip jau būtų visam laikui padėjęs dažus, bet grožėjosi medžiu ir mėgavosi pažadintais prisiminimais, tarsi tapydamas būtų atsidūręs kitame pasaulyje, tarsi po to medžio šakomis glūdėtų jo praeitis laukdama, kada jis atras ją iš naujo.

Greisė, Pat, Veronika ir Džeinė įsitaisė lauko terasoje po žaliu skėčiu. Greisė buvo susisupusi į blyškiai rausvą kašmyro šalį, nors kaitino saulė ir dvelkė švelnus, šiltas vėjelis. Rafa mielai prisidėjo prie jų.

Džeikas stebėjo, kaip Rafa atsisėda, ir jam pasirodė, kad staiga ėmė raibuliuoti visa aplinkui. Terasa toli gražu nebuvo pilnutėlė, bet visi čia sėdintys svečiai nuščiuvo ir įsmeigė akis į Rafą. Rodės, jis spindi ryškiau už kitus, ir net Džeikas neįstengė atplėšti nuo jo akių. Aplink dailininką, lyg pora apsvaigusių bičių, sukiojosi jo pamotė ir sesuo. Tas dėmesys apsuks jam galvą, ir jis nebegalės joms atsispirti. Džeikas neabejojo, kad savo šalyje Rafa taip netrauktų kitų žvilgsnių.

Tą popietę pievelėje išdygo daugiau molbertų, ir į medį, kaip buvo liepta, jau žvelgė keturios moterys. Greisei buvo sunkoka susikaupti, nes jos akys nuolat krypo į Rafą. Tačiau netrukus, jam šiek tiek paskatinus, jos dėmesį prikaustė žalių spyglių ir šakų tankmė. Spoksodama į medį pasijuto nesaugi, ir net ėmė diegti paširdžius. Labiausiai už viską ji bijojo skurdo. Kuo atidžiau žiūrėjo į medį, tuo aiškiau regėjo tamsų pasaulį, kuriame ji neturėjo nieko, tik odą ant kūno. O toji oda buvo sena ir susiraukšlėjusi it žievė.

Pat taip pat žiūrėjo į medį. Jai buvo visai nesunku susikaupti. Kedras priminė jai vaikystę, nes mėgo karstytis po medžius. Ant didelio buko, augančio Hampšyro sode, šakos tėvas jai buvo sukalęs iš lentų žaislinį namelį. Ji vėl pasijuto jauna – būtų mielai stryktelėjusi nuo kėdės ir tarytum judrus vaikas užsiropštusi iki pat kedro viršūnės.

Veronika džiugiai stebeilijo į medį. Žalia jo spalva buvo tokia sodri ir viliojanti, šakos tokios magiškai slėpiningos, kad jai pasidarė įdomu, kur jos stiebiasi. Įsivaizdavo save paukšte, tupinčia aukštybėse ir atsainiai stebinčia pasaulį. Ji išskleistų sparnus ir šokyje smigtų žemyn, o galvoje suskambus muzikai net užsimanė paniūniuoti melodiją.

Džeinė regėjo medžio šakose atgimstant gyvybę. Juk jis stūkso čia šimtus metų, matė, kaip kartų kartos keliauja didingu gyvenimo ratu. Po brangiojo Henriko netekties ji pagaliau pasijuto geriau. Juk gamta atsinaujina, vienam metų laikui keičiant kitą, tiesa? Kodėl taip negali būti ir žmonėms? Gal Henrikas atgimė Rojuje ir dabar slepiasi tarp šių šakų, žiūri į ją. Medis įžiebė jai viltį. Jis sudygo dirvoje, šaknis suleido giliai į žemę, o aukščiausias šakas tiesia į Dangų. Džeinė galvojo apie Henriko kūną, palaidotą žemėje, apie jo sielą, skrajojančią kažin kur anapus. Viltis jos širdyje užleido vietą švelniam liūdesiui, ir ji ilgesingai nusišypsojo.

Rafa nenuleido akių nuo moterų, žiūrinčių į medį. Stebėjo jų minas, kai jų žvilgsniai klaidžiojo tarp šakų. Greisės akyse matė baimę, o Džeinės – viltį. Regėjo džiaugsmą Pat akyse ir pagarbią Veronikos baimę, o kai nusprendė, kad medis pažadino jų jausmus, liepė paimti teptukus ir kibti į darbą. Šįkart nė viena nepratarė nė žodžio.

Berta stovėjo prie Rafos miegamojo lango. Marina taip ir neprisiruošė šnektelėti su Džeiku, todėl Berta nusprendė su juo pasikalbėti pati. Džeikas labai apsidžiaugė ir išsyk pavedė jai tvarkyti dailininko miegamąjį.

– Jūs tinkate tokiam darbui, – kvailai išsišiepė jis, plekšnodamas jai per petį. – Ir kodėl man pačiam nešovė į galvą?

Dabar ji stovėjo ir žiūrėjo į Rafą, kuris mokė senas ponias tapyti. Prisiminė, kaip pati piešdavo mokykloje, bet tų pamokų nekentė, nes piešimui buvo visai negabi. Joje neruseno jokia kūrybiškumo ugnelė. Bet jeigu jis paprašytų, ji pamėgintų dar sykį.

Berta pasitraukė nuo lango ir ėmė tvarkyti kambarį. Jame dvelkė santalmedžiu. Ji triūsė kilnodama Rafos daiktus ir iš eilės visus uostinėdama, toks gardus jai buvo egzotiško svetimšalio, atkeliavusio iš tolimo krašto, kvapas. Ji nežinojo, kur žemėlapyje ieškoti tos Argentinos, bet prisiminė Diegą Maradoną, „Dievo ranką“, ir jo įvartį, sukėlusį visuotinį siautulį per 1986-ųjų Pasaulio taurės rungtynes. Tas futbolininkas buvo gana seksualus.

Jai nereikėjo kloti pono Santoro lovos, nes tą rytą ją jau buvo paklojusios kambarinės. Tiesą sakant, jai apskritai nebuvo reikalo čia būti. Bet ji gavo užduotį prižiūrėti kambarį, todėl manė, kad pridera ateiti ir patikrinti, ar kambarinės jį sutvarkė. Jos tikrai sutvarkė, bet ateityje ji tvarkys pati viena. Kiekvieną rytą. Kiekvieną vakarą.

Ponas Santoras buvo labai netvarkingas. Berta pakabino jo zomšinį švarką ant kėdės atkaltės ir sulankstė marškinius, jo vilkėtus vakar. Ją jaudino, kad yra šitaip arti jo, o nuo minties, jog jis gali pasirodyti bet kurią akimirką ir užklupti ją uostinėjančią jo drabužius, susinervino taip, kad net išpylė karštis. Jai nepraslydo pro akis, kad jo lagaminas vis dar riogso ant lentynos – ten pat, kur pirmą dieną jį padėjo Tomas. Lagaminas neatrodė sunkus. Pakiš jį po lova, kad nesimaišytų po kojomis. Priėjusi jo nukelti Berta pastebėjo, kad jis neuždarytas. Norėdama pasižiūrėti, ar tuščias, atvožė dangtį ir dirstelėjo vidun. Lagaminas išties buvo tuščias, tik ant dugno gulėjo kažkoks aplankas, turbūt svarbus. Berta apsidairė kambaryje, tarsi norėtų įsitikinti, ar tikrai yra viena, ir ištraukė aplanką.

Aplankas buvo senas, išblukęs, panašus į įstaigų aplankus, kokie šmėžuoja amerikietiškame televizijos seriale „Įstatymas ir tvarka“.

Virpėdama iš smalsumo jį atvertė aplanką. Jame rado dokumentus, daugybę dokumentų, bet visi buvo surašyti kalba, kurios ji nesuprato. Kokia kalba jie ten šneka Argentinoje? Italų? Na taip, italų. Po popieriais gulėjo nemaža krūvą laiškų, parašytų labai tvarkinga rašysena, perrištų elastine juosta.

Suirzusi, kad nieko nesupras, Berta paėmė vieną laišką ir permetė akimis. Vardas buvo aiškus. Vos perskaitė žodžius ti amo, kas reiškė „myliu tave“ (ji tai žinojo, nes paauglystėje klausydavosi Lauros Branagan dainų), lyg ir išgirdo žingsnius ant laiptų. Skubiai sugrūdo laiškus į aplanką ir padėjo atgal į lagaminą. Tada puolė prie lovos ir ėmė lyginti užklotą, kad atrodytų, jog tvarkosi. Širdis smarkiai tuksėjo, nosį nusėjo prakaito lašeliai.

Įsitikinusi, kad niekas neateina, giliai įkvėpė ir truputį atsipalaidavo. Troško kuo greičiau sprukti iš kambario. Kai pirštų galais tipeno laiptais žemyn, jos galvoje sukosi vardas, kuris įstrigo peržvelgiant laišką. Keistas vardas, jame tikrai turėtų būti dar viena „n“. Bet gal Argentinoje tokios raidės nėra?

Kostanca. Juk turėtų būti Konstanca.

20 Labai gražu (pranc.).

15 skyrius

Klementina visai nenustebo, kai į biurą įžengė Džo. Ji vengė jo, neatsakinėjo į telefono skambučius, bet suprato, kad anksčiau ar vėliau jis vis tiek ateis jos ieškoti. Jam stypsant priešais, Klementinai regėjosi, jog bunda iš sapno ir susiduria su niūria gyvenimo tikrove. Kad ir kiek svajotų apie Rafą, jis – ne jos nosiai. Klementina žvelgė į Džo, netašytą, paprastą vyruką, panašų į daugybę kitų, smaksančių Anglijos baruose ir alinėse, ir svarstė, ar jis – tas žmogus, kokio ji apskritai gali tikėtis. Ar verta siekti žvaigždžių, kai niekada negalės nė vienos paliesti?

– Sveikas, Džo, – pasisveikino ji, už apsimestinės šypsenos slėpdama kaltę.

– Kur buvai dingusi? Argi nematei, kad skambinau?

– Atleisk. Viešbutyje daug darbo. Atvyko naujas dailininkas, ir Submarinai reikėjo mano pagalbos. Buvau paskendusi rūpesčiuose.

Tačiau toks pasiaiškinimas Džo, regis, neįtikino.

– Galėjai bent atskambinti.

– Žinau. Maniau, suprasi. – Ji ėmė ieškoti rankinėje lūpų blizgio. – Akivaizdu, neįvertinau tavęs. Nepyk.

Ūmai Džo sutriko, pasikrapštė galvą. Persimetė vos keliais žodžiais, ir štai jis jau pasijuto kaltas. Kaip jai tai pavyksta?

– Ar šįvakar pasimatysim?

– Deja, ne. Plaukiam tėčio laivu. Nežinau, kada grįšim.

– Tada gal ateisi pas mane ir liksi nakčiai?

– Ne, Džo. Jau sakiau, dabar manęs reikia viešbutyje.

Jis suirzo.

– O kada būsi laisva? Juk mudu lyg ir draugaujam.

– Na, gerai. Rytoj vakare. – Bet vos tai ištarusi ji pasigailėjo savo žodžių.

Silvija sėdėjo prie stalo ir ištempusi ausis klausėsi jų pašnekesio. Vos tik Džo išėjo, ji padėjo nagų dildelę ir atsisuko į Klementiną.

– Džo – geras vaikinas. Nesuprantu, kokia širšė tau įgėlė?

Klementina užsikvempė ant stalo ir delnais pasirėmė smakrą.

– Palyginti su Rafa, jis toks paprastutis.

– Kai tau atsivers akys, pamatysi, kad ir Rafa nė kiek ne geresnis. Vyrai yra vyrai, kad ir kaip į juos žiūrėsi.

– Ne, Rafa kitoks.

– Ir aš šitaip maniau apie Ričardą, Džeremį, Bendžaminą ir nesuskaičiuojamą daugybę kitų. Galop tavęs laukia nusivylimas, nes paaiškėja, kad tas supermenas tėra paprastas vyrukas su trumpikėmis. Nepasiturintis, reiklus, savanaudis, kaip ir visi pasaulio vyrai.

– Tu tikra cinikė.

– Gyvenu ilgiau už tave, mieloji.

– O aš gyvenu svajonėmis.

– Jos – muilo burbulas, kvaiša.

Klementina atsiduso.

– Ir ką man daryti? Nemyliu Džo.

– Jis tau patinka?

– Išmaukus kelias taureles degtinės „Įkaušusiame jūreivyje“, atrodo visai žavus.

– Geriau žvirblis rankoje nei briedis girioje.

Klementina suraukė nosį.

– Ir kaip tai susiję su Džo?

– Tu nenori likti viena. Aš susigrąžinau Fredį tik todėl, kad labai įkyriai inkštė.

– Bet juk tai tragiškas kompromisas.

– Tik pažiūrėkit, kas kalba! Jei nemyli Džo, išmesk jį į šiukšliadėžę. – Silvija gūžtelėjo pečiais. – Tu atkakliai laikaisi jo įsikibusi. Paklausk savęs kodėl.

Suskambėjo telefonas, ir Silvija pakėlė ragelį. Klementina paėmė dėklą su laiškais, ketindama nunešti į dokumentų spintą. Dėliodama laiškus į jiems skirtas vietas galvojo apie tai, ką pasakė Silvija. Ši, žinoma, buvo teisi. Jeigu ji, Klementina, nemyli Džo, kodėl vis dar su juo tąsosi? Gal jaučiasi tokia nesaugi, kad verčiau linkusi būti su neabejotinu vidutinioku nei viena? Bet jos siela veržėsi į didesnes aukštumas. Mintys skriejo tarp planetų, o širdis troško degti kaitria stipriausios meilės liepsna.

Baigusi triūsti Klementina sumojo, kad pirmąkart teisingai sudėjo visus laiškus. Paskatinta kažko, ko pati neįstengė suvokti, nusprendė sutvarkyti visus aplankus, kad viskas sugultų ten, kur ir turi būti. Tai buvo didelis darbas, nes paskutinį mėnesį ji grūsdavo dokumentus kur papuola, nė nesusimąstydama, jog kada nors vėl teks jų ieškoti.

Kai apžiūrėjęs namą grįžo ponas Atvudas, ant grindų buvo prikreikta popierių. Pamatęs tokią netvarką net išsižiojo.

– Po galais, kas čia dedasi?

– Taip taip, – abejingai atsiliepė Klementina. – Ir aš pati kiek sukrėsta. Nesuprantu, kas man šovė į galvą. Paklauskit Silvijos, ji patvirtins. Bet nuoširdžiai prisipažinsiu: daug savaičių dėjau dokumentus ne į tuos aplankus.

Ponas Atvudas nežinojo, ar jam pykti, ar dėkoti, todėl tik atsikrenkštė.

– Na, tikriausiai turėčiau džiaugtis, kad visus popierius sudedi į vietas ir nepalieki netvarkos Polei. – Jis atsargiai žirgliojo tarp dokumentų. – Kai baigsi darbą, turiu tau užduotį.

– Pasirūpinti dar viena dovana poniai Atvud?

Jis sumišo.

– Užeik į mano kabinetą, nesikuisk visą dieną. – Tada nėrė vidun ir uždarė duris.

Klementina pagavo Silvijos žvilgsnį ir išsiviepė.

– Kodėl jis neprisipažįsta ir nepasako, kad tai bus dovana jo meilužei?

– Gera sekretorė į tai žiūri pro pirštus.

– Kas ji?

– Ta, kuri turi labai blogą skonį ir prastą uoslę.

Klementina nusijuokė.

– Argi jis smirdi?

– O kaip tu manai? – Silvija nusivaipė. – Tokio tipo oda visada dvokia supuvusiais kiaušiniais.

– Fui!

– Prisiuosčiau tokio kvapelio, ir jis tikrai nėra malonus. Bet ponas Atvudas turtingas ir turbūt lepina ją dovanomis. Kai kurios moterys dėl dovanų padarytų bet ką. – Silvija išsitraukė nagų dildelę ir sunkiai atsiduso. – Ak, ir aš pati visko prikrėčiau.

– Nesigilinkim į tai, Silvija.

– Tu teisi. Nesigilinkim.

Kai visi dokumentai ir laiškai atsidūrė savo vietose, surūšiuoti pagal datas, o seni ir nereikalingi buvo sunaikinti, Klementina žengė žingsnį atgal, norėdama pasigėrėti savo darbu. Ją nusmelkė nepažįstamas pasididžiavimo savimi jausmas.

– Štai, viskas padaryta, – pranešė ir pasišokinėdama nudrožė prie savo stalo.

– Kokia gerutė, – pagyrė Silvija. – Esu nustebusi. Nemaniau, kad gebi deramai atlikti kasdienius darbus.

– Aš ir pati nemaniau.

– Dabar verčiau eik ir išsiaiškink, kokios dovanos Kazanova nori savo meilužei.

– Nekantrauju išleisti jo pinigus. Kad ir kiek jų duos, ištaškysiu dvigubai daugiau!

Klementina nusivylė sužinojusi, kad jos užduotis – lydėti poną Atvudą į papuošalų parduotuvę ir padėti išrinkti apyrankę.

– Mūsų tuoktuvių metinės, – kiek sumišęs paaiškino jis.

– O kiek metų judu vedę? – paklausė Klementina, kai jie įėjo į tylią Nadios Gudman krautuvėlę, įsikūrusią pagrindinėje gatvėje.

– Labai daug, sunku suskaičiuoti, – atšovė jis. – Kai būsi mano metų, ir tu liausies skaičiavusi.

Dailaus veido pardavėja išėmė dėklą su auksinėmis apyrankėmis ir nusišypsojo Klementinai.

– Na, kuri tau patinka? – paklausė ponas Atvudas.

Klementina paėmė auksinę grandinėlę su mažyčiais smaragdų kabošonais.

– Leiskit jums padėti, – pasisiūlė pardavėja. – Ši spalva puikiai dera su jūsų oda.

– Iš tikrųjų, – pritarė Klementina. – Tėtukas labai dosnus. – Ji išsišiepė ponui Atvudui.

– Dėl žalios spalvos abejoju, – piktai atšovė jis.

– Bet man ji labai patinka.

Jis nė nepažvelgė į teatrališkai išverstas elnės akis. O Klementiną aiškiai linksmino tai, kad jam teks paišlaidauti.

– Nusekit, – atžariai paliepė ponas Atvudas.

Pardavėja suglumusi nusegė apyrankę Klementinai nuo rankos.

– O kaip mėlyna? – džiugiai paklausė ji.

– Mėgstu mėlyną, – įsikarščiavo Klementina.

Ponas Atvudas paprašė, kad pardavėja parodytų kitą dėklą. Kai ji nuėjo į parduotuvės galą, jis užsipuolė Klementiną:

– Liaukis kvailiojusi. Juk žinai, šiame miestelyje esu gerbiamas žmogus.

– Aš tik erzinu!

– Liaukis.

– O kokia spalva tinka jūsų žmonai?

Ponas Atvudas susimąstė.

– Raudona.

– Tada užmeskit akį į rubinus. Jūs labai dosnus.

– Žinau. Turiu elgtis taip, kad poniutė būtų meili ir lipšni.

– Ak, tokia ir bus, – stengdamasi susitvardyti patikino Klementina.

Jie apžiūrinėjo auksines apyrankes su rubinų kabošonais. Šie buvo labai gražūs. Klementinai dingtelėjo: kažin, ar galėčiau miegoti su vyru, dvokiančiu supuvusiais kiaušiniais, kad ir kiek auksinių apyrankių jis padovanotų. Ji prisiminė Džo – įsivaizdavo jį perkantį jai papuošalą, bet tai regėjosi labai neįtikima, ir Klementina suprato, kad tikros meilės neatstos jokie papuošalai.

Galų gale jie išrinko dovaną, ir pardavėja supakavo ją į raudonos ir auksinės spalvų dėžutę, kurią perrišo kaspinėliu.

– Poniai Atvud pasisekė, – pasakė Klementina galvodama, kad iš tikrųjų yra priešingai – jai labai nepasisekė.

– Tai jau tikrai, – numykė ponas Atvudas.

– Prašau, tūkstantis penki šimtai svarų, sere, – tarė pardavėja ir vėl nusišypsojo Klementinai. – Jūsų gimtadienis?

– Ne. Jis tiesiog patenkintas manimi.

– Ak, – tarstelėjo pardavėja.

Ponas Atvudas padavė kreditinę kortelę.

– Ačiū.

– Ir tau ačiū, tėtuk, – čiupdama maišelį su dovana sučiauškėjo Klementina ir jos veidą nutvieskė meiliausia šypsena. Pardavėja klaidingai suprato tai kaip nuoširdžią švelnių jausmų išraišką.

Ponas Atvudas įkvėpė oro, surinko PIN kodą ir ėmė nekantriai barbenti pirštais į stiklą, trokšdamas kuo greičiau mauti iš parduotuvės.

Klementina kikeno visą kelią iki kontoros, dar labiau įsiutindama poną Atvudą.

– Aš tik erzinu, – pakartojo ji. – Jei nebūtumėt buvęs toks rimtas, man nebūtų buvę taip smagu.

– Jei nebūčiau skolingas tavo tėvui už man atsiųstus klientus, atleisčiau tave už nepaklusnumą.

– Aš jums labai patinku. Žinau, kad patinku. Tik nenorit pripažinti, kad esu tikra linksmuolė.

– Toli gražu nesi linksma, Klementina, – pyktelėjo Atvudas, ir tai dar labiau ją prajuokino.

Tą vakarą ji pasišokinėdama grįžo į „Polzansą“. Rafa terasoje gėrė arbatą su Marina, Grėjumi ir keturiomis senyvomis poniomis, kurios, kaip numanė Klementina, ir buvo tos keturios tapytojos, čia viešėjusios pernai. Pamačius Rafą, jos širdis prisipildė džiaugsmo. Jie visi linksmai šnekėjo vienas per kitą ir nė nepastebėjo jos, einančios prie jų.

Kai ji prisiartino prie stalo, tėvas pakėlė akis.

– O, Klementina. Eik šen ir sėskis.

– Juk dar nesusipažinai su mano poniomis, – įsiterpė Marina.

Klementina greitai nužvelgė viltingus jų veidus ir nusišypsojo, bet tik todėl, kad į ją žiūrėjo Rafa. Jeigu ne jis, ji apskritai būtų vengusi jų iš tolo. Marina pristatė jai kiekvieną viešnią, o Klementina spaudė joms ranką. Buvo dėkinga, kad tėvas įspraudė jos kėdę tarp savęs ir Rafos, todėl jai nereikės gaišti laiko plepant su jomis.

– Ką šiandien nuveikei? – paklausė Rafa, atitraukdamas ją nuo vėl užsimezgusio bendro pašnekesio.

Klementiną sušildė jo akių šiluma. Jis žvelgė į ją labai įdėmiai, tarsi ji būtų vienintelė moteris pasaulyje, su kuria iš tikrųjų norėjo kalbėtis.

– Viršininkas buvo nusivedęs mane į parduotuvę, kad padėčiau išrinkti apyrankę jo žmonai. Nors visi žinom, kad ji matys tą apyrankę kaip savo ausis.

– Jis turi meilužę? – susidomėjo Rafa.

– Taip, bet neįsivaizduoju, kad kas nors galėtų jo geisti.

– Kiekvienas turi sau skirtąjį.

– Tai gyvenimo stebuklas. – Ji šyptelėjo. – Nešantis laimę, ar ne?

– Ar šįvakar plauksim laivu?

– Taip, – nudžiugo Klementina, nors žinojo, kad išplaukti tik dviese neišeis, nes nemokėjo valdyti tėvo laivo. – Turėsiu paprašyti tėčio, – pridūrė alkūne bakstelėdama Grėjui.

Tėvas atsigręžė.

– Ką nori pasakyti, mieloji?

– Ar šįvakar paplukdysi mudu su Rafa savo laivu?

Grėjaus veidas nušvito.

– Kokia gera mintis! Gražus vakaras. – Jis pažvelgė į tykų vandenį ir giedrą dangų. – Galime nuplaukti į Kontrabandininkų įlankėlę pagaudyti krabų. Ką pasakysi?

Krabų gaudymas Kontrabandininkų įlankėlėje Klementinai kėlė nemalonius prisiminimus – ji sėdėdavo ant uolų, mirtinai nuobodžiaudama, o Džeikas su tėčiu į jūrą mėtydavo ant virvelių pririštus šoninės gabalėlius. Jai buvo atgrasus kibiras su vėžiagyviais, kurie ropšdavosi vienas per kitą, bergždžiai mėgindami pasprukti. Bet mintis, kad jie trise mėgausis sutemomis tylioje nuošalioje įlankėlėje, labai viliojo.

– Puikus sumanymas, – tarė ji įsitikinusi, kad dėl malonumo pabūti su Rafa pakentės, kol jie sugaus kelis niekingus krabus.

Vos Klementina ėmė džiaugtis artėjančio žygio romantika, per stalą pasilenkė Marina.

– Ar teisingai išgirdau? Gaudysit krabus?

– Taip, – atsakė Grėjus. – Su Rafa plauksim į jūrą. Parodysiu jam Kontrabandininkų įlankėlę ir keletą krabų.

– Gal paimtum ir mano ponias? Laive juk yra vietos.

Klementinai vos pavyko nuslėpti siaubą. Apstulbusi klausėsi, kaip pamotė griauna jos planą.

– Ponia Lepli, ar norėtumėt šį vakarą paplaukioti Grėjaus laivu?

Veronika išplėtė akis ir suplojo rankutėmis.

– Labai norėčiau. Žavumėlis.

– Kalbat apie laivą? – įsiterpė Pat.

– Tikrai taip, – tarė Grėjus. – Plauksim su Rafa gaudyti krabų.

– Tada paimkit ir mane. Niekas kitas taip nesužadina apetito prieš vakarienę kaip krabų gaudymas. Ketinau pasivaikščioti skardžiais, bet šis nuotykis kur kas įdomesnis.

Klementina visai nusiminė. O Rafa, regis, nė kiek nesuirzo.

– Nesu gaudęs krabų, – prisipažino jis.

Ponios pratrūko juokais, o Pat pasisiūlė parodyti jam, kaip tai daroma.

Gerai, kad bent kitos dvi ponios atsisakė plaukti. Greisė pranešė norinti pagulėti karštoje vonioje ir paskaityti knygą, o Džeinė pasakė mieliau paklajosianti po sodus, nes laive ją kamuoja jūrligė. Klementina varstė pamotę rūsčiais žvilgsniais neabejodama, kad toji tyčia sugadino jai vakarą. Ji negali jo turėti, todėl nenori, kad turėčiau ir aš, piktai galvojo ji. Na, man prieš akis visa vasara. Viena nesėkmė manęs neatbaidys.

Marina pasisiūlė pavedžioti Džeinę Meister po sodus, ir senoji ponia, su džiaugsmu priėmusi pasiūlymą, nudrožė į savo miegamąjį pasiimti skarelės. Marina žiūrėjo, kaip Rafa nueina su Klementina, Grėjumi, ponia Lepli ir ponia Pitman, ir suprato įsiutinusi podukrą, bet juk kito pasirinkimo neturėjo. Jeigu mergina iki šiol nežino, kad šokti į lovą su vyru nėra išmintingiausias būdas jį laimėti, bus priversta tvardytis. Marina pažinojo tokius vyrus kaip Rafa. Prieš susitikdama su Grėjumi, ji buvo užmezgusi kelis romanus. Jie pratę prie merginų, puolančių jiems į glėbį, miegančių su jais, o paskui, kai jos nusibosdavo, jų atsikratydavo. Bet ji negalėjo pasišnekėti su podukra – Klementina tarėsi viską žinanti geriau. Marinai teliko stebėti iš šalies, ji buvo bejėgė padėti.

Automobiliu važiuojant į prieplauką, Klementina sėdėjo tarp dviejų ponių. Ponia Lepli dvelkė rožėmis ir talko milteliais. Ponia Pitman buvo itin nuoširdi ir daug plepėjo apie savo nuotykius jūroje. Rafa sėdėjo automobilio priekyje šalia Grėjaus ir susidomėjęs klausėsi jos pasakojimo. Klementina svarstė, ar jam iš tikrųjų įdomu, ar tik stengiasi būti mandagus. Jei taip, jis – puikus aktorius.

Jiems pasiekus uostą, Grėjus pastatė automobilį aikštelėje. Šeltonas – ramus kaimas, bet šį vakarą krantą buvo aptūpę žmonės. Vaikai valgė ledus, jaunos moterys plepėjo tarpusavyje, šalia pasistačiusios vaikiškas kėdutes ant ratukų. Keli senyvi žmonės, įsitaisę ant suolų, grožėjosi saule ir vandenynu. Kirai puldinėjo žemyn ieškodami maisto ir pešėsi dėl išėdų, kurias paliko nerūpestingi suaugusieji ir išdykę vaikai. Stamboki jūreiviai bruzdėjo prie savo laivelių, o žvejai grįžo su nedideliu laimikiu. Klementina nejučia pralinksmėjo ir patraukė prie tėvo laivo, saugiai pririšto prie švartavimosi stulpelio.

Išvydusi laivą, taikliai pavadintą „Marina“, ponia Pitman nesitvėrė džiaugsmu. Laivas buvo paprastas, bet, girdint susižavėjusius ekstazės kupinus jos šūksnius, galėjai pamanyti, kad tai „Lady Moura“21 jachta.

– Ak, tik pamanykit. Koks nuostabus laivas! – Ji įsisprendė į tvirtus klubus ir išsišiepė nužvelgdama laivą. – Mums pasisekė, kad oras geras ir jūra rami. Smagiai pasiplaukiosim.

– Jis gražus, – pritarė Veronika, rišdamasi ant kaklo šilkinį šaliką. – Atsisėsiu prie kajutės, kur vėjas mažesnis.

– Veronika, jei ieškot užuovėjos, geriau įsitaisykit kajutėje.

– Tada nematysiu viso įdomumo. Ne, aš susigūšiu. Moku sumažėti.

– Laivas išplaukia, – pranešė Grėjus.

Rafa iššoko ant prieplaukos ir padėjo damoms sulipti. Klementina pastebėjo, kaip jis žiūri į jas, kai jos, įsitvėrusios jam į ranką, žengia ant denio. Jo šypsena viliojanti, akys įdėmios, tokiomis pat akimis jis žvelgė ir į ją. Sulaukusi savo eilės ji padavė jam ranką. Pajuto jo odos šilumą, o nuo jo prisilietimo jai ėmė dilgčioti visą kūną. Klementina sumišusi nusijuokė, tarsi tas dilgčiojimas būtų matyti per drabužius.

– Tavo brolis man sakė, kad nemėgsti laivų, – tarė Rafa.

– Nežinau, apie ką jis čia, – abejingai atšovė Klementina, nenorėdama, kad Rafa žinotų, jog vienintelė priežastis, kodėl ji prisiartino prie laivo, yra jis. – O kodėl turėčiau nemėgti?

Jis trūktelėjo pečiais.

– Gal dėl jūrligės?

– Jei mano akys bus įsmeigtos į horizontą, viskas bus gerai.

Ji klestelėjo ant suolo laivo gale, šalia Pat. O Veronika atsisėdo kuo arčiau kajutės. Klementina vylėsi, kad Rafa įsitaisys šalia jos, bet jis iššoko iš laivo, norėdamas padėti atrišti lynus. Ji matė, kaip jis pritupia, trūktelėjęs juos atriša, ir grožėjosi jo judesiais. Regis, jis pratęs prie fizinio darbo, ir Klementina jau įsivaizdavo jį, besidarbuojantį su tėvu pampose. Grėjus įjungė variklį, o Rafa atstūmė laivą nuo prieplaukos ir stryktelėjo ant denio.

– Regis, patogiai įsikūrėt, merginos? – smagiai ištarė laivui lėtai pukšint iš uosto.

– Senų seniausiai niekas nevadino manęs mergina, – sukrizeno Pat. – Valio, išplaukiam! Argi ne smagumėlis!

– Jis tikras išdykėlis, – pasakė Veronika.

– Sju Makein jis patiktų, – pridūrė Pat žiūrėdama, kaip Rafa prieina prie Grėjaus, laikančio vairaratį. – Jos argentinietis buvo nepaprastai geras meilužis.

– Neabejoju, – pritarė Veronika. – Pietų amerikiečiai ir anglai skirtingai elgiasi su moterimis. Pietų amerikiečiai jas myli. O anglams labiau patinka būti su kitais vyrais, todėl šioje šalyje ir yra tiek daug klubų vyrams.

– Tikrai? – ūmai susidomėjusi įsiterpė Klementina.

– Mano vyrą labiau traukia sportas nei moterys. Nesakau, kad jis nemėgsta moterų, bet jei gali rinktis, lekia žaist golfo su savo bičiuliais, – pasakė Pat.

– Rafa flirtuoja net susiriesdamas, – tarė Klementina, trokšdama kalbėtis apie jį, jei jau negali šnekėtis su juo pačiu.

– O taip, Sju Makein man pasakojo, kad moterų užkabinėjimas – Argentinos nacionalinis sportas.

Klementina paniuro.

– Manot, Rafa irgi toks?

– Kažin, – pasakė Veronika pastebėjusi, kad Klementinos skruostus užliejo raudonis. – Jis labai malonus. Kitaip vargu ar tąsytųsi su tokiomis senomis nukvakėlėmis kaip mes?

– Teisybė, – pritarė Pat. – Jis pasirūpina visomis. Man rodos, jis iš tų nedaugelio vyrų, kurie mėgsta žmones.

– Tikrai? Taip manot? – Klementina vėl pralinksmėjo.

– Tai matyti iš jo akių. Jis įsijaučia į kito asmens būseną. Dvasingas žmogus, išmintingas ne pagal metus, ar ne, Veronika?

– Be jokios abejonės.

Atsidūręs atviroje jūroje laivas ėmė plaukti greičiau. Grėjus, palikęs Rafą prie vairaračio, dingo kajutėje, o iš lindo nešinas antklodėmis.

– Gali pasidaryti šaltoka, – pasakė išdalydamas jas moterims. – Na, ar norit pamatyti, kaip sparčiai gali plaukti šis šaunuolis?

Pat džiugiai šūktelėjo, o susigūžusi Veronika prilaikydama skarelę dar labiau prisiglaudė prie kajutės.

– Ak, šitaip ir reikia plaukti, – šūktelėjo Pat, perrėkdama riaumojantį variklį. – Man patinka jausti į veidą plakantį vėją. Primena laikus, kai savo mažuoju „Angelu“ skrodžiau Atlantą. Dievulėli, tai buvo sunki kelionė. Jūroje nepakvailiosi.

Jos džiugesys buvo toks užkrečiamas, kad Klementina nusijuokė.

– Papasakok jai apie tą dieną, kai tavęs vos nesuėdė ryklys, – paprašė Veronika, bet Pat nė nereikėjo raginti.

Galų gale jie pasuko sausumos pusėn ir laivas pamažu nupukšėjo į Kontrabandininkų įlankėlę. Ją gaubė šešėliai, todėl buvo tamsoka ir ramu, nes neužpūtė vėjas. Saulė kabojo žemai, nudažydama dangų blyškia flamingų rausvumo spalva.

– Argi ne gražu? – atsiduso Veronika, išlįsdama iš užuoglaudos.

– Įsivaizduokit kontrabandininkus, gabenančius čionai savo grobį, kad paslėptų olose, – priėjęs prabilo Rafa.

– Bus to grobio, jaunuoli, juk ketini pagauti krabą, – pasakė Pat.

– Ką darysim, kai pagausim?

– Paleisim, – žinovės tonu pranešė Klementina. – Nebent bus didelis ir gardus. Tada sukirsim vakarienei.

– Bėkit šalin, krabai! Bėkit šalin! – žvelgdamas į vandenį sušuko Rafa.

– Nieko nebus. Jie labai mėgsta šoninę, – įsiterpė Grėjus.

– Žus per savo godumą, – pasakė Pat.

Grėjus priplaukė kuo arčiau akmenuoto paplūdimio, išjungė variklį ir išmetė inkarą. Rafa tučtuojau nusiavė batus, pasiraitojo džinsus ir šoko į vandenį. Vanduo siekė jam iki pusės blauzdų.

– Ar eini, Klementina?

– Kas sieja tave ir vandenį? – mestelėjo Klementina. – Negali jam atsispirti, ką?

Rafa nusikvatojo.

– O gal tai kaip nors susiję su tavimi?

– Nepasakyčiau, kad labai džiūgauju sušlapusi. Bet tebūnie. – Ji nubloškė antklodę ir nusispyrė sportinius batelius.

– Nunešiu tave, – pasisiūlė jis ir išskėtė rankas.

– Aš sunki, – paprieštaravo ji.

– Pasikliauk manimi, esu tampęs veršiukus, kur kas sunkesnius už tave.

– Tada gerai. Bet jei iš tiesų esu sunki, geriau neišsiduok. – Ji puolė jam į glėbį. Jis apsimetė svirduliuojąs, veidą perkreipė grimasa. – Ak, laukis, kvaileli! – nusikvatojo ji.

– Aš… manau… teks… tave… išmesti. – Rafa nubrido į krantą ir pastatė ją ant žemės. – Kas dar nori į sausumą? – paklausė išsišiepdamas Pat ir Veronikai.

– Gal nubrisiu pati, – atsakė Pat. – Šlakelis vandens nepakenks!

– O aš liksiu laive ir žiūrėsiu į jus, – atsiliepė Veronika.

Grėjus pripylė Veronikai taurę vyno.

– Turiu sumuštinių su rūkyta lašiša, – pasakė. – Švęsim, kai tik pagausim kelis krabus. Kleme, ar parodysi, kaip gaudomi krabai?

Užmiršusi, kokie bjaurūs tie padarai, Klementina prie virvutės pririšo šoninės gabalėlį, tarsi būtų tą dariusi visą gyvenimą. Kai įmetė virvutę į vandenį, Rafa stovėjo šalia.

– Tai panašu į žvejybą, – pasakė Klementina. – Lauki, kol pajunti timptelėjimą, paskui iš lėto imi traukti.

Jis laikė paruošęs kibirą, ir jau po kelių minučių kažkas iš tiesų trūktelėjo virvę.

Klementinai suspurdėjo širdis.

– Vaje, vieną pagavom. Tėti, užkibo!

– Puikiai padirbėjot!

– Regis, nemažas. – Ji trūktelėjo virvelę ir iš vandens ištraukė didžiulį juodą krabą. – Jis milžiniškas!

– Oho! Mano pirmasis krabas, – tarė Rafa.

Ir mano, pagalvojo Klementina.

– Neskubėk, pirate! Tai mano krabas. – Ji įmetė gyvį į kibirą su vandeniu. – Dabar čiupk virvelę, gabaliuką šoninės, ir pažiūrėsim, ar pagausi tokį pat didelį kaip manasis. Tai varžybos.

– O ką gaus laimėtojas? – Rafa dviprasmiškai kilstelėjo antakius.

– Turės jį suvalgyti, – atšovė Klementina.

– O aš turėjau omeny kai ką smagesnio.

– Ir ką gi?

– Nesakysiu.

– Nagi!

– Pirmiau pažiūrėkim, kas laimės. Jei aš, galėsi pasiimti mano prizą nė neatsiklaususi.

21 Prabangi privati jachta.

16 skyrius

Saulei pamažu leidžiantis į jūrą, Rafa su Klementina stovėjo greta vienas kito ant akmenukų ir mėtė į vandenį virvutes su šonine. Jų juokas rikošetu atsimušė nuo stačių uolų kartu su godžių kirų, sukančių ratus ir tykančių maisto, klyksmais. Pat buvo prityrusi krabų gaudytoja, nes vaikystėje atostogaudavo Kornvalyje. Jei krabai vangiai kibdavo ant šoninės, ji kyštelėdavo ranką į vandenį, čiupdavo gyvį ir pergalingai iškėlusi visiems parodydavo. Veronika juos stebėjo iš laivo, jos taurėje vyno buvo likę tik keli lašai. Susivyniojusi į antklodę ji mėgavosi laukiniu įlankėlės grožiu, klausėsi linksmų draugijos pašmaikštavimų, o kiekvieną laimikį sutikdavo plojimais ir džiaugsmo šūksniais.

Grėjus žiūrėjo į savo dukterį. Praėjo daugybė metų, kol jam pavyko atvilioti ją į laivą. Ji niekada nemėgo gaudyti krabų ir žvejoti, o jūroje nuobodžiaudavo. Bet dabar stebint juodu su Rafa atrodo, kad ji užaugo gaudydama krabus. Mikliai užkabinusi jauką, ryžtingai užmesdavo virvelę, ramiai atraizgydavo užkibusį gyvį. Grėjus pastebėjo, kad ji stengiasi pasirodyti prieš Rafą. Nors laive atsidūrė suviliota užsieniečio traukos ir žavesio, bet nesvarbu. Svarbiausia, kad ryžosi plaukti drauge, kad grožisi Devono įžymybėmis ir yra paplūdimyje.

Pajutusi Grėjaus žvilgsnį Klementina atsigręžė. Kai jųdviejų akys susitiko, jis nusišypsojo. Tėvo šypsena nebuvo įprastai džiugi, o ilgesinga, sumišusi su pasididžiavimu. Ji taip pat jam šyptelėjo, nustebinta jo rodomos meilės ir švelnumo. Paskui nukreipė akis į virvelę, kuri ėmė trūkčioti. Bet Klementina galvojo ne apie tuojau užkibsiantį krabą, o apie mielą tėvo veidą. Neįstengė prisiminti, kada paskutinį kartą jis šitaip į ją žiūrėjo.

Kai kibirai buvo pilni, visi atšventė tai gerdami vyną ir valgydami sumuštinius su rūkyta lašiša.

– Ir kas laimėjo? – paklausė Klementina, kilstelėdama savo kibirą.

– Tu, – atsakė Rafa.

– Nejaugi?

– Kodėl jai leidai šitaip lengvai laimėti? – pasidomėjo Pat, su apetitu žiaumodama sumuštinį.

– Nes aš džentelmenas.

– Ir nė nedvejodamas atsisakytum savo prizo? – kiek nusivylė Klementina.

– Nes aš džentelmenas, – pakartojo jis šyptelėdamas, ir nuo to šypsnio Klementinai kažkas suplazdėjo pilve.

– O koks mano prizas?

– Žavėjimasis. – Jis ranka apsivijo jai liemenį, prisitraukė ir pabučiavo į skruostą.

Pat nusikvatojo, o Veronika susidomėjusi žiūrėjo, kaip skleidžiasi jauna meilė.

Grėjus pakėlė taurę ketindamas pasakyti tostą.

– Už nuostabų vakarą su draugais, – tarė. – Deja, turim grįžti. Netrukus visai sutems.

Rafa vėl stojo prie vairaračio, bet Klementina nebepurkštavo. Veronika ir Pat buvo tikrų linksmuolių duetas, ir jos trys kvatojo visą kelią iki uosto.

– Oi, regis, esu mažumėlę įkaušusi, – tarė Veronika, įsitverdama Rafos rankos ir žengdama ant prieplaukos.

– Puiku, Veronika, – pasakė Pat. – Todėl prancūzai ir gyvena taip ilgai. Nes geria vyną.

– Atrodo, lyg žemė kilnotųsi, ar ne? – pridūrė Veronika, tvirčiau įsikibdama Rafai į ranką, kad nepargriūtų.

– Leiskite jus palydėti iki automobilio, – pasisiūlė jis, uždėdamas plaštaką jai ant rankos.

– Jūs labai mielas žmogus.

– Ačiū.

– Tokių dėmesingų jaunuolių nedaug. Žinot, kai esi jaunas, negalvoji, kad kada nors pasensi. Tačiau senatvė užklumpa tave gan netikėtai, ir štai tampi viena iš senių, kurių anksčiau neapkentei.

– Niekada neniekinu senų žmonių, – atsakė Rafa, atsargiai vesdamas ją prieplauka. – Myliu senus žmones. Jie nugyveno ilgą gyvenimą ir yra išmintingi.

– Atrodot vyresnis, nei esat iš tikrųjų, Rafa.

– Žinau. Esu senis, tūnantis jaunuolio kūne. Kada nors tas kūnas pasivys protą, ir pajusiu pilnatvę.

– Ar dabar nejaučiate pilnatvės?

– Tiesą sakant, jaučiuosi sutrikęs, – prisipažino jis.

– Tai visai nesusiję su tuo, kad jūsų protas sensta greičiau už odą. Kaip manot, kodėl taip yra?

– Nes aš nerandu savo šaknų, ponia Lepli.

– Prašau vadinti mane Veronika. Rafa, mes visi be šaknų, kol randam savo sielos draugą. Nemanau, kad jau radot savąją puselę.

– Ne, vis dar ieškau.

Ji meiliai nusišypsojo jam.

– Rasit, o tada viskas stos į vietas ir nebesijausit sutrikęs.

– Neabejoju, kad taip ir bus.

– Aš daug regėjusi sena paukštė.

– Ar radot savo sielos draugą?

– Taip. Mano vyras įsimylėjo mane, pamatęs šokančią.

– Guldau galvą, buvot puiki šokėja.

– Margo Fontein neprilygau, bet šokau gerai. Senstant liūdina pripažinti, kad pajėgi daryti nebe viską. Bet aš myliu savo vyrą, turiu daug anūkų, dabar tai ir yra man brangūs dalykai. Ne baleto bateliai.

– Šeima yra viskas, – pritarė jis.

– O taip. – Ji atsiduso. – Esu labai laiminga.

Jie grįžo į „Polzansą“ puikiai nusiteikę. Automobiliui riedant keliuku, Pat deklamavo humoristinius eilėraščius. Buvo beveik tamsu. Pro šalį lekiančių namų languose spingsojo švieselės, o dangus buvo nusagstytas žvaigždžių, bet nebuvo nieko mielesnio už „Polzanso“ žiburėlius.

Tomas ir Šeinas išėjo į lauką atidaryti automobilio durelių.

– Man vis tiek truputį svaigsta galva, – patenkinta tarė Veronika. – Buvo puiki diena.

– Labai džiaugiuosi, – pasakė Grėjus, leisdamas jai įsikibti į parankę.

– Jaučiuosi sena, bet labai laiminga.

– O aš jaučiuosi atsigavusi, – pasakė paskui juos plumpinanti Pat. – Tik jūros vėjas ir nupučia metus.

Klementina atidarė bagažinę ir išėmė kibirą. Jame krebždėjo penki riebučiai krabai.

– Šitie vakarienei, – tarė.

– Aš tau padėsiu. – Rafa paėmė iš jos kibirą. – Kur nešti?

– Į mūsų virtuvę. Eime, parodysiu.

– Štai kur gyveni, – pasakė jis, žvelgdamas į dailų pilko akmens pastatą su baltu laikrodžio bokštu ir vėtrunge.

– Tai buvusios arklidės. Submarina pertvarkė jas savo reikmėms.

– Submarina?

– Ak, užsimiršau. Atleisk, kvailas vardas. Taip vadinu pamotę, nes ji labai vingri ir klastinga it povandeninis priešų laivas. – Klementina nusikvatojo tikėdamasi, kad nusijuoks ir jis. Bet Rafa tik sutrikęs spoksojo į ją. Klementina sumišo. Geriau būtų patylėjusi.

Ji atvėrė priekines duris ir koridoriumi nuvedė jį į virtuvę.

– Gal pastatytum virtuvėj ant stalo? – Jis padarė kaip liepiamas, bet kai Klementina pažvelgė į jį, jo veidas buvo persimainęs. Ji suprato turinti kaip nors pasiteisinti dėl tos užgaulios pastabos. Labai norėjo, kad jis vėl imtų juoktis. – Klausyk, atsiprašau, kad nemandagiai kalbėjau apie Mariną. Bet tu jos nepažįsti taip gerai kaip aš.

Jis šaltai gūžtelėjo pečiais.

– Judviejų santykiai – ne mano reikalas.

– Tada kodėl tave įžeidė pravardė, kurią jai prikabinau?

– Aš neįsižeidžiau.

– Įsižeidei. Pasidarei keistas.

– Man patinka tavo pamotė.

– Ir gerai, kad patinka. Tu vyras, todėl visai tuo nesistebiu. Bet mano ir jos santykiai sudėtingi ir painūs.

– Žinau. Tai bėda, nes tu pati skatini tokius santykius. O taip neturėtų būti.

– Ką nori tuo pasakyti?

Jis atsiduso ir atsišliejo į indaują.

– Tu gali rinktis, Klementina, bet tau mieliau atkakliai laikytis įsikibus senų nuoskaudų.

– Aš nieko negaliu padaryti.

– Aišku, gali. Praeities nebėra, ji tik tavo galvoje. Gali ją paleisti, kada tik nori.

– Negaliu.

– Dabar nesi savimi, – tarė Rafa, ir ji nepatenkinta susiraukė. – Ar kada blaiviai pamąstei ir pažvelgei į susiklosčiusią padėtį jos akimis?

– O kodėl apskritai turėčiau paisyti jos požiūrių? – pritildžiusi balsą paklausė Klementina. – Ji nuviliojo mano tėvą, privertė tėvus išsiskirti.

– Žinoma, tada tave tai pribloškė. Bet viskas yra kur kas sudėtingiau. Ar kada atsisėdai ir kaip moteris moters jos paklausei, kas nutiko?

– Visą istoriją man papasakojo mama.

– Visą? Ji papasakojo tik tai, ką jautė pati.

Klementina pajuto sukylant įtūžį.

– Mama žino užtektinai. Juk buvo tenai, dėl Dievo meilės.

– Ne, nebuvo. – Jis nusišypsojo jai su užuojauta. – Siūlau tau ne pamiršti praeitį, o tik su ja susitaikyti, kad ji nežlugdytų tavo dabarties. To, kas įvyko, nepakeisi, bet gali pakeisti savo požiūrį į tai. Kiekvienoje istorijoje visada dalyvauja kelios pusės. Tu nebesi vaikas. Pamėgink suvokti tai su užuojauta, o ne svaidytis kaltinimais ir toliau jaustis įskaudinta.

– Tu nieko apie tai nežinai, Rafa. Ir nieko nenusimanai, – atšovė ji.

– Atsiprašau. Tai ne mano reikalas.

– Ne tavo. – Ji sukryžiavo rankas tarsi gindamasi. – Gal jau eik.

– Paklausyk, Klementina, matau, kad niršti. Tik sakau, neturėtum tokia būti. Bet rinktis tau.

– Nenoriu apie tai kalbėti.

– Gerai, jau eisiu. – Jis patraukė prie durų. Atsigręžęs liūdnai nusišypsojo. – Gardžių krabų.

Klementina žiūrėjo į jį išeinantį, kunkuliuodama pykčiu ir graužiama savigailos. Kaip jis drįsta įsibrauti į jos šeimą ir nurodinėti, kaip jai dera elgtis? Ji aiškiai susidarė apie jį klaidingą nuomonę. Po kelių taiklių žodžių bažnyčioje nusprendė, kad jis supranta ją. Jo žvilgsnis suklaidino. Ji manė traukianti Rafą. Bet viską apsvarsčiusi suprato, kad šitaip jis žiūri į visus. Turbūt yra tipiškas argentinietis, kuriam suvedžioti moterį – grynas malonumas ir pramoga. Jai derėtų elgtis išmintingiau, nes grožis – apgaulingas.

Mintis nutraukė suskambėjęs mobilusis. Ekrane švietė Džo telefono numeris. Klementina liūdnai atsiduso. Džo bent jau malonus. Nevėpso į ją, kai ji pasakoja apie pamotę, ir nesistengia priversti jos suprasti Mariną, tarsi tai būtų svarbu, o ji, Klementina, visai nedomintų! Svarbiausia, kad Džo myli ją.

– Sveikas, Džo. Norėtum krabo vakarienei?

– Pas tave ar pas mane?

– O kaip tu manai? – kandžiai paklausė ji.

– Gerai. Atlėk kuo greičiau. Aš alkanas.

Grįždamas į viešbutį Rafa suprato pasielgęs kvailai. Jo tėvas jį mokė nesistengti sutvarkyti viso pasaulio. Jaunystėje jis negalėdavo ramiai praeiti pro luošą antį, sužeistą šunį, kokią nors sugniuždytą būtybę. Jeigu pasiūlydavo pagalbą, nelaimėlis ją priimdavo. Klementina mano, kad yra gerai, kaip yra. Ji nenori būti išgelbėta, o juk ir jis turi savų bėdų. Rytą susitaikys su ja ir niekada nebekalbės ta tema.

Parėjęs į apartamentus Rafa išsimaudė, persirengė ir nulipo žemyn. Vestibiulyje keli svečiai šnekėjosi su Džeiku, o svetainėje prie kavos staliukų grupelėmis sėdėjo žmonės ir prieš vakarienę gurkšnojo gėrimus. Mariną jis rado su keturiomis damomis įsitaisiusią prieš židinį. Pat ir Veronika pasakojo apie išvyką.

– Kitą sykį turėsit plaukti drauge, – Greisei ir Džeinei pasakė Pat. – Kai esam tokio amžiaus, mums užtenka ir mažyčio nuotykio. Kad ir kaip ten būtų, tau tiek metų, kokia jautiesi, o dabar jaučiuosi tarsi būčiau penkiasdešimties.

– Puiku, Pat, bet Džeinę labai kankina jūrligė, be to, ir man nelabai patinka jūros supimas, – kalbėjo Greisė. Ji buvo atsirėmusi į pagalvėles ir siurbčiojo šampaną. Įsisupusi į rausvą kašmyro šalį, apsiavusi dailiais bateliais, ji nepanėšėjo į linkusią vaikštinėti gamtoje, juolab plaukioti audringomis jūromis.

– Gal jei išgerčiau tabletę… – droviai numykė Džeinė.

– O taip, – pritarė Pat. – Dabar yra puikių vaistų. Piliulių nuo visų ligų.

– Rytoj pasivaikščiokim skardžiais, – pasiūlė Veronika. – Paskui galėsim mėgautis ekskursija.

– Nukeliaukite į Dokombą-Devlišą, – įsiterpė Marina. – Galėtumėt apsilankyti keliose naujose parduotuvėlėse. Ak, sveikas, Rafa.

Dailininkas sustojo priešai jas. Jis vilkėjo mėlynais marškiniais, rusvai žalsvomis kelnėmis, nuo jo kaip visada dvelkė santalmedžiu, plaukai buvo drėgni ir susišiaušę.

– Labas vakaras, – mandagiai pasisveikino jis.

Moterys meiliai jam nusišypsojo.

– Prisėskit prie mūsų, – pakvietė Marina.

Rafa įsitaisė ant židinio tvorelės.

– Ką padarėt su tais krabais? – pasidomėjo Pat.

– Klementina sakė suvalgysianti juos vakarienei.

– Visus? – šūktelėjo Veronika.

– Ji turi vaikiną, – sušnabždėjo Marina.

Veronikos antakiai pakilo iš nuostabos.

– Tikrai?

– Taip, vaikiną iš miestelio, tokį Džo. Bet ji nesiteikė mūsų supažindinti. – Marina dirstelėjo į Rafą. Buvo svarbu, kad jis žinotų, jog Klementina nelaisva.

– Tipiški jaunuoliai. Kai mano duktė buvo jos amžiaus, savo vaikiną mums parodė su juo padraugavusi daugiau nei metus, – tarė Pat.

– Kertu lažybų, vos susipažinusi su juo supratai, kodėl duktė jį slėpė, – nusikvatojo Greisė.

– Tu visiškai teisi, Greise. Jis mus šokiravo!

– Buvo netinkamas?

– Į savo vaikų pasirinkimą visada žvelgiu be išankstinio nusistatymo, – kilniaširdiškai atsakė Pat. – Išmokau susitaikyti su tuo, kad tai, kas daro juos laimingus, nebūtinai daro laimingą mane. Tą galima pasakyti apie Dunkaną. Jis visai mielas vaikinas, tik ne mano skonio. Žurnalistas.

– O! – tarstelėjo Greisė.

– Taip bus tol, kol juodu jausis laimingi, – Marinai pasakė Veronika.

– Taip, – mąsliai atsakė toji. – To jai ir linkiu.

Tą akimirką pasirodė Džeikas, ketino palydėti jas į valgomąjį.

– Ar prie damų prisidės ir ponas Santoras? – pasidomėjo jis.

– Ne, – atsiliepė Marina, Rafai nespėjus sugalvoti kokios nors dingsties. – Namie išvirsiu jam makaronų. Gaminu gardų pomidorų padažą.

Greisė nerangiai atsistojo.

– Mums blogai, jums gerai.

– Rytoj galėsite praleisti su juo kiaurą dieną, – pasakė Marina.

– Tikriausiai esat pratęs, kad dėl jūsų pešamasi, – žvelgdama į Rafą išsišiepė Pat, prisiminusi Sju Makein ir jos argentinietį meilužį.

– Jaučiuosi pamalonintas, – atsiliepė Rafa.

– Tai ne atsakymas, – įsiterpė Greisė. – Bet mes supratom, jog tai reiškia „taip“.

Moterys nusikvatojo ir paskui Džeiką ištipeno iš kambario. Veronika atsiliko norėdama eiti kartu su Džeine. Toji dėkinga nusišypsojo jai.

Marina ir Rafa patraukė į buvusias arklides. Ant laikrodžio bokšto, prie vėtrungės, tupėjo įmitęs balandis ir burkavo.

– Ponios – linksma šutvė, ar ne? – prabilo Marina.

– Visos labai skirtingos. Įdomu, kas jas suvedė draugėn?

– Menas.

– Nejaugi?

– Taip. Jos lankė tą patį meno klubą Londone ir kamavosi pakliuvusios į siaubingo mokytojo rankas.

– O kada jūs pradėsite tapyti?

– Tam turiu visą vasarą, – išsisukinėdama atsakė Marina.

– Jums nepatinka piešti?

– Nelabai esu tam gabi.

– Nesvarbu. Svarbu malonumas ir pasitenkinimas.

– Be to, neturiu kada.

– Nevykęs pasiteisinimas.

Ji šyptelėjo.

– Pažiūrėsim. Dabar jūs labai užsiėmęs damomis ir brigados generolu.

– Dėl šito jūs teisi. Tai bus arba katastrofa, arba didžiulė sėkmė. Šįryt brigados generolas suirzo, kai į jo erdvę įsibrovė ponios.

– Jis atlyš, pamatysit. Tos moterys gan patrauklios.

– Aštuoniasdešimtmečiams – taip.

Marina atidarė duris ir koridoriumi nusivedė jį į virtuvę.

– Jūsų gražūs namai, – pagyrė Rafa. – Ir gardžiai kvepia. Kuo gi?

– Figomis, – atsakė Marina, mostelėdama į stiklinį butelį koridoriuje ant stalo. – Kaskart praeidama papurškiu iš jo.

– Kvepia svečia šalimi.

– Ir man taip atrodo. Džiaugiuosi, kad jums patinka tas kvapas. – Ji nusikabino prijuostę nuo virtuvės durų. – Ir kurgi mano vyras? – Šūktelėjo jį vardu. Jokio atsako. – Tikriausiai skaito pasislėpęs bibliotekoje. – Labiausiai už viską mėgsta gerą knygą.

– Ir savo laivą, – pridūrė Rafa.

– Ir savo laivą. – Ji atsiduso. – Kad pasijustų laimingas, jam reikia tiek nedaug.

Ji atidarė šaldytuvą ir išėmė butelį vyno.

– Gal prisėskit, kol gaminsiu vakarienę?

– Gal galėčiau jums padėti? Moku gražiai supjaustyti svogūnus.

– Gerai. Jūs pjaustykit svogūnus, o aš smulkinsiu pomidorus. Darbuosimės kaip komanda.

Rafa prisitraukė kėdę, Marina pripylė į dvi taures vyno ir padengė stalą trims asmenims. Prieš Rafą padėjo pjaustymo lentelę ir padavė du svogūnus.

– Šie iš daržo, – pasakė išdidžiai, su pjaustymo lentele įsitaisydama priešais Rafą. – Turim gražų daržą. Ponas Poteris – burtininkas, jo prisilietimai stebuklingi. Pažvelkit į šiuos pomidorus. – Ji kilstelėjo kelis. – Matot, kokie jie dailūs ir apvalučiai? Paragaukit, skonis nuostabus. Rytoj turėtumėt rasti laiko ir apsidairyti. Be to, čia yra puikus šiltnamis, pilnas orchidėjų, o šiuo metų laiku gėlės gražiausios. Apsižvalgykit, kol viskas neperaugo.

Rafa pastebėjo, kaip kalbant apie sodą žiba Marinos akys.

– Papasakokit apie save, – paprašė lupdamas svogūną.

– Tai kad nelabai yra ką pasakoti, – atsakė Marina.

– Ar visada gyvenot Devone?

– Taip, tiesą sakant, esu labai sėsli. Mažai keliavau. Visas jėgas ir pinigus sudėjom į šią vietą, nebuvo kada žvalgytis po pasaulį.

– Aišku, Europoje buvot?

– O taip, lankiausi įprastose šalyse: Italijoje, Prancūzijoje, Ispanijoje ir Portugalijoje. Savaitę ar dvi tai vienur, tai kitur. Bet niekada nekeliavau su kuprine tenai, kur geidė širdis. O labai norėčiau. Tačiau esu pernelyg įsipareigojusi šiai vietai ir čia jaučiuosi saugi.

– Kai išvažiuojat, jaučiatės nesaugi?

Jos peilis pakibo virš paskutinio pomidoro.

– Taip.

Ji net pati nustebo atsakiusi taip tiesiai ir atvirai. Su Rafa buvo pažįstama dvi dienas, tačiau vargu ar tiek gana, kad jau galėtų juo pasikliauti ir atskleisti jam savo baimes. Bet jo akyse įžvelgė nuoširdumą ir supratingumą, tai ir traukė ją iš savojo kiauto.

– Jūs nenurimstate, kol neįsigilinate į esmę, taip? – šyptelėjo ji.

– Mane traukia žmogaus prigimtis. – Jis droviai nusišypsojo. – Neįstengiu susilaikyti…

– Darydamas ką?

– Tyrinėdamas.

– Ar ir manyje ko nors ieškot?

– Taip. Sukūrėt šią gražią vietą, viskas labai skoninga. Iš kur visa tai?

Marina pridėjo ranką prie širdies.

– Iš čia, – tyliai atsakė.

Ji atsistojo ir į didžiulį puodą pripylė vandens. Įbėrusi žiupsnelį druskos pastatė jį ant viryklės, kad užvirtų.

– Deja, šįvakar Klementinai reikšdamas savo susižavėjimą nuliūdinau ją, – prisipažino Rafa.

– Tikrai?

– Regis, ji labai supyko ant manęs.

– Na, dabar turbūt pūsis kelias dienas. Kai Klementina užsisklendžia, durys būna ilgai uždarytos. – Marina kliūstelėjo į keptuvę alyvų aliejaus ir pašildė ją virš dujų degiklio.

– Man ji patinka. Gailiuosi to, ką pasakiau.

– O ką pasakėt?

Jis delsė, viską išklodamas Marinai bijojo vėl padaryti tą pačią klaidą.

– Tik pasakiau, kad ji neleistų praeičiai griauti jos dabarties. Kad gyvenime nėra vien tik balta ar juoda. Kuo daugiau patirties ji sukaups, tuo išmintingiau vertins gyvenimą ir žmones, su kuriais gyvena. Ir turės daugiau įrankių suprasti žmonių stimulus. – Jis atsiduso. – Mėginau paraginti ją nesikarščiuoti ir pažvelgti į tai suaugusio žmogaus akimis.

Marina surimtėjo.

– Kalbat apie skyrybas?

– Taip. Tai ne mano reikalas. Bet matau sužeistą būtybę ir noriu, kad ji pasijustų geriau.

Užlieta dėkingumo ir simpatijos bangos, Marina ūmai pajuto nenumaldomą norą paliesti Rafą. Ištiesė ranką ir paplekšnojo jam per petį.

– Jūs labai mielas, Rafa. Tačiau tai labai jautri ir delikati tema. Jumis dėta, nelįsčiau.

– Jau supratau.

– Kai Klemės tėvai išsiskyrė, jai buvo treji. Ji neprisimena, kaip klostėsi jų gyvenimas būnant kartu, bet yra susidariusi idealizuotą vaizdą, koks jis neva buvo. Tiesa visai kitokia. – Marina subėrė Rafos supjaustytus svogūnus į alyvų aliejų ir tie ėmė garsiai čirškėti. – Nemanau, kad tai bėda, Rafa. Bet dėl savo nesėkmių lengviau kaltinti kitus žmones nei pačiam prisiimti atsakomybę.

– Prisiminimai nėra bėda: visi galime pasimokyti iš praeities. Jie tampa bėda tik tada, kai leidžiam jiems visiškai mus užvaldyti ir padaryti nelaimingus. Tada mūsų praeitis tampa mūsų kalėjimu.

Marina atsigręžė.

– Ir kaip galėtume ištrūkti iš to kalėjimo?

– Sutelkdami dėmesį į dabartį.

Ji nusisuko ir į svogūnus įmaišė pomidorus.

– Sutelkdami dėmesį į dabartį, – pakartojo susimąsčiusi. – Sutelkdami dėmesį į savo namus.

Jai košiant spagečius, į namus įžengė Grėjus.

– Gardžiai kvepia, – šūktelėjo iš vestibiulio, ant stalo dėdamas knygą.

– Spagečiai, – iš virtuvės atsiliepė Marina. – Pasikviečiau Rafą, kad kiek atsipūstų nuo ponių.

– Puiku. – Grėjus įėjo į virtuvę ir patekšnojo Rafai per petį. – Džiaugiuosi, kad Marina pripylė jums taurę vyno. Nors ji jau mažumėlę nusekusi. – Jis pripildė Rafos taurę, paskui įsipylė ir sau. – Ar Rafa pasakojo apie krabų gaudymą?

– Pat su Veronika užbėgo jam už akių.

– Regis, jos smagiai praleido laiką.

– Taip.

– Kur Klemė?

– Išvažiavo vakarieniauti su Džo.

– Paaiškėjo, kad ji prityrusi krabų gaudytoja, – kalbėjo Grėjus. Jis atsisėdo ant kėdės ir po stalu ištiesė ilgas kojas. – Buvau maloniai nustebintas.

– Manau, Klemė geba padaryti viską, kas jai šauna į galvą, – pasakė Marina, vidury stalo dėdama dubenį su garuojančiais spagečiais. – Tik pati to nežino.

– Buvot jai labai malonus, Rafa, – pasakė Grėjus. – Elgėtės taip, kad Klementinai būtų smagu.

Rafa įsidėjo spagečių.

– Klystat, Grėjau. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Ji padarė taip, kad smagu būtų man.

17 skyrius

Klementina gulėjo Džo glėbyje sunerimusi, kad niekaip neįstengia numaldyti įniršio. Prisiminė kiekvieną jųdviejų su Rafa pokalbio žodį ir piktinosi. Mylėjosi su Džo išsiblaškiusi, pasidavė geismui, svaigų orgazmą painiodama su meile. Tačiau dabar prisiglaudusi prie Džo, kai kūną apsivijo jo rankos ir tarsi prikalė ją prie dabarties, ji vėl nulindo į pažįstamą tamsą.

Mąstė apie Rafos žodžius: jos kartėlis – tai jos pačios bėda, bet taip būti neturėtų. Jai tereikia pažvelgti į skyrybas taip, kaip į jas žvelgia Marina. Klementina supyko pamaniusi, kad Rafa pateisina Marinos meilę jos tėvui ir tą pragarą, kurį per ją teko visiems išgyventi. Tarsi meilė būtų atleidusi Mariną nuo bet kokios atsakomybės. Keblumas tas, kad Rafa pats nesuprato, ką šneka. Jis nežino, kokia Marina buvo prieš siekdama Grėjaus ir palypėdama keliais socialinės padėties laipteliais. Rafai stovint ant savo pjedestalo ir dedantis filosofu, viskas regisi puiku, bet nusileidus ant žemės reikalai anaiptol nebeatrodo tokie aiškūs ir švarūs.

– Turiu eiti, – pasakė ji Džo, ropšdamasi iš lovos.

Jis dirstelėjo į laikrodį.

– Vidurnaktis. Bet tu juk ne moliūgas.

– Juo virsiu, jei neišsimiegosiu. Tapsiu irzlia nugeibusia daržove. – Ji ėmė rengtis. – Labiausiai nenorėčiau, kad aštuntą ryto į mano kambarį įžygiuotų Submarina ir atitrauktų užuolaidas.

– Nepatogu gyventi tėvų namuose. Turėtum persikraustyti pas mane.

Ji liovėsi rengusis.

– Kalbi rimtai?

– Žinoma. Čia gal ir ankšta, bet vis dėlto namai.

– Puiki mintis. Man nereikėtų kasdien matytis nei su Submarina, nei su tuo pasipūtėliu argentiniečiu.

– Kas tas argentinietis?

– Kviestinis Submarinos dailininkas, atvykęs visai vasarai, mokys tapyti senas kvankas.

– Tau jis nepatinka?

– Jis dedasi esąs labai svarbus. Tipiškas pietų amerikietis, kuris mano galįs suvilioti bet ką, kas segi sijoną.

Džo atsisėdo.

– Tas vyrukas mėgino tave suvedžioti?

– Nebūtų išdrįsęs. Žino, kad jo nemėgstu.

– Gerai.

Jo pavydas ją prajuokino, ir ji vėl krito ant lovos.

– Ar tu – mano narsusis riteris?

Jis prisitraukė ją.

– Taip. Man nepatinka mintis, kad, be manęs, dar kas nors gali mėginti tave suvilioti.

– Ar grumtumeisi dėl manęs?

– Juk žinai, kad taip. Dantimis ir nagais.

– Man patinka, kai pavyduliauji, – sumurkė ji, susirangydama prie jo, o pyktį sklaidė jo ištikimybės jėga.

– Tas argentinietis turėtų būti budresnis. Jis neflirtuos su mano mergina.

Klementina važiavo namo jausdamasi taip, lyg būtų gavusi įgaliojimą. Persikraustys pas Džo, ir jos nemalonumai pasibaigs. Ir kodėl iki šiol apie tai nepagalvojo? Juk tai puiki visų jos vargų pabaiga. Iš kompaktinių plokštelių grotuvo automobilyje sklido uždeganti Piksi Lot muzika. Nuleidusi langą Klementina, kaip kadaise jos mama, uždainavo į naktį.

Ji pastatė automobilį ant žvyruoto tako ir nuskubėjo į buvusias arklides. Vestibiulyje degė šviesa, bet visur kitur tvyrojo tamsa. Klementina visą laiką šypsojosi, lipo viršun peršokdama per dvi laiptų pakopas, sėlino kaip koks naktinis vagis. Daugiau nebereikės prie pusryčių stalo klausytis erzinančių klausimų, nebereikės su pamote dalytis gyvenamąja erdve. Ji bus laisva.

Kitą rytą ji pranešė apie savo planus šeimai, geriančiai kavą ir valgančiai ragelius. Marina apstulbo.

– Ar tikrai to nori, Kleme?

– Žinoma, noriu, – kategoriškai atkirto ji.

– Bet ar jį myli?

– Nemanau, kad tai tavo reikalas.

– Viskas klostosi pernelyg greitai.

– Klemė labai greita, – pašmaikštavo Džeikas.

– Klausykit, aš jums pasakiau, bet jūsų nuomonė man neįdomi.

Grėjus buvo lankstesnis.

– Mieloji, jei tikrai šito nori, neprieštarausiu. Niekas geriau už tave pačią nežino, kas padarys tave laimingą.

– Ačiū, tėti.

– Grėjau, kažin…

– Brangioji, Klemė jau suaugusi, todėl suvokia, ką daro.

Apimta nevilties Marina pažvelgė į podukrą. Svarstė, gal apsispręsti jai padėjo ginčas su Rafa.

– Na, jei nieko neišdegs, visada galėsi grįžti namo.

– Ačiū, kad tiki manimi, – atšovė Klementina.

– Persikraustymas pas vyriškį – didžiulė permaina.

– Vienas žingsnis tolyn nuo vedybų, – paslaugiai pridūrė Džeikas.

– Neketinu tekėti. Tėvai parodė mums baisiai gražų pavyzdį.

– Tai nesąžininga, – burbtelėjo Marina.

– Ak, nejaugi? Mes iškentėm tikrą pragarą. Nenorėčiau, kad tai patirtų ir mano vaikai.

– Kleme, dabar ne metas barniams, – įsiterpė Grėjus. – Gerai darai, kad kraustaisi pas Džo ir turėsi šiokią tokią nepriklausomybę. Esi suaugusi ir pati sprendi, kaip elgtis.

– Tada nutarta, – stodamasi pasakė Klemė.

Marina pastebėjo, kad podukra nieko nevalgė, bet susilaikė ir nepasiūlė pasiimti į darbą ragelio, tik paklausė:

– Ir kada gi ketini išsikraustyti?

– Šįvakar.

– Taip greit?

– Kodėl tokia skuba? – pasidomėjo Džeikas.

– Noriu būti su Džo. Myliu jį, – atšovė Klementina, nors pati nelabai tuo tikėjo.

– Ar tau reikia pagalbos kraunantis daiktus? – paklausė Marina, nors atsakymą žinojo dar prieš podukrai piktai į ją atsigręžiant.

– Dėl Dievo meilės, nebesu vaikas. Ačiū, pati susipakuosiu.

Jie žiūrėjo, kaip ji išžygiuoja iš kambario ir užtrenkia pagrindines duris.

– Šį rytą ji bus labai mylima kontoroje, – purkštelėjo Džeikas, prisipildamas dar vieną puodelį kavos.

– Kas jai užėjo? – nusistebėjo Grėjus.

– Regis, žinau, – atsiduso Marina.

– Ir gerai, kad ji išsikrausto, – sviedė Džeikas. – Nebereikės kas rytą kęsti niūrių jos nuotaikų.

– Ji nelaiminga, Džeikai, – pasakė Marina, skersakiuodama į duris. Ji vylėsi, kad Klementina grįš ir atsiprašys.

– Skyrybos įvyko seniai, – atsainiai tarė Džeikas. – Sumautas reikalas, bet išgyvenom.

– Ji graužia seną kaulą, – išmintingai pasakė Grėjus. – Pamėgink jį atimti, ir ji puls urgzti.

Atsidarė pagrindinės durys, bet į vestibiulį įžengė ne Klementina, o Berta. Kaip visada pirmiausia atsiduso, paskui džiugiai išsišiepė.

Marina atsistojo.

– Man jos gaila, – tarė ir nunešė kavos puodelį į plautuvę.

– Ji ras savo kelią, – šyptelėjo Grėjus.

Į virtuvę įsiveržė Berta, ir aplink pasklido „Anaïs Anaïs“ kvepalų aromatas.

– Kas įgėlė Klementinai šį rytą? Ji vos manęs nesuvažinėjo.

– Ji spruko nuo mūsų, – pasakė Džeikas.

– Klementina išsikrausto, – paaiškino Marina.

– Gyvens su savo vaikinu? – šveisdama rankinę ant kėdės paklausė Berta.

– Taip, – atsakė Grėjus. – Išeinu, brangioji. Grįšiu pietums.

– Iš Viljamo Šokroso jokių žinių? – pasiteiravo Džeikas.

– Kol kas jokių. Mėginsiu jį paraginti. Turbūt yra labai graibstomas, – atsakė tėvas.

– Galėtume tartis su kitais.

– Bet aš noriu Šokroso, – nukirto Grėjus.

Berta ėmė tvarkyti stalą. Grėjus pirmas pastebėjo, kad ji nenudrimblino iki indaujos, neužkaitė virdulio, neatsiduso ir nesigriebė už nugaros skųsdamasi kamuojančiais skausmais. Jis ėmė akimis šaudyti į žmoną. Marina stabtelėjo tarpdury susidomėjusi, kodėl jis vaiposi.

Berta, vilkinti dangaus mėlio spalvos suknele ir pasipuošusi raudonais karoliais, linksmai tintaluojančiais virš krūtų, kone šoko aplink stalą – niūniuodama krovė į rietuvę lėkštes ir lėkštutes.

– Šį rytą bent vienas žmogus nesuniuręs, – pasakė Grėjus.

– O taip, – tarė Berta. – Graži diena.

– Bet jūsų vos neužmušė Klemė, – įgėlė Džeikas.

– Vis dėlto neužmušė. – Ji padėjo krūvą lėkščių ant indaujos ir atidarė indaplovę.

– Gerai atrodai, – pagyrė Marina. – Ta spalva tau tinka.

– Žinau. Taip sakė ir ponas Santoras, o jis – dėmesingas moterims.

Marina nedrįso pažvelgti į Grėjų, nes būtų prapliupusi juoku.

– Tai jau tikrai, – pritarė ji.

– Pasidarbuosiu čia kokią valandą ir eisiu tvarkyti jo kambario. Tada grįšiu ir baigsiu ruošą, – pranešė Berta.

Marina nustebusi sužiuro į Džeiką.

– Tau pavesta valyti pono Santoro kambarį? – paklausė Bertos.

– Tas darbas ne jauniklėms, – atšovė toji.

Džeikas atsistojo.

– Ji puikiai susidoros, – tarė stverdamas švarką ir šmurkštelėjo pro pamotę, kuri vis dar stovėjo tarpduryje.

– Gerai, – sausai ištarė Marina. – Tik nepamiršk grįžti čionai ir viską sutvarkyti.

Berta nusišypsojo.

– Aišku, nepamiršiu. Klemei išsikrausčius, jos kambarį reikės iškuopti iš pagrindų. Kas žino, ką ten rasim.

Marina nužingsniavo į viešbutį ieškoti Harvio. Rado jį sode besišnekučiuojantį su ponu Poteriu. Harvis buvo įsisprendęs į šonus, o ponas Poteris stovėjo atsirėmęs į kastuvą. Abu smagiai juokėsi iš kažkokio sąmojo.

– Harvi, – priėjusi užkalbino Marina, – man reikia jūsų pagalbos.

Žodžiai nuskambėjo kaip nevilties šauksmas, ir vyrai sunerimę atsisuko į ją.

Harvis išsyk pastebėjo įtampą Marinos veide.

– Susirasiu tave vėliau, Poteri, – pasakė jis ir per veją nužirgliojo prie moters. – Ar kas atsitiko?

– Noriu su jumis pasišnekėti.

– Gerai.

Jis nusekė įkandin jos per vaikų sodą su apleistu akveduku ir pro duris, išeinančias į sodą, įžengė į jos kabinetą.

Marina susmuko ant sofos.

– Klemė išsikrausto, – pasakė liūdnai, purtydama galvą. – Nežinau, ką daryti.

Harvis atsisėdo šalia. Senos išmintingos jo akys nukrypo į moterį.

– Kada ji tai pasakė?

– Šįryt. Aną vakarą susivaidijo su Rafa, o dabar kraustosi pas vyrą, kuris jai visai nerūpi.

– Marina, mieloji, čia jūs niekuo negalite padėti. Ji – jau suaugusi.

– Bet daro baisią klaidą.

– Ir jūs bejėgė jai sukliudyti.

Ji nurijo ašaras.

– Rafa sakė ją nuliūdinęs, bet iš tikrųjų jis čia niekuo dėtas. Viskas dėl manęs.

Šiurkščiomis didžiulėmis rankomis Harvis suėmė jai plaštaką ir švelniai paglostė. Marina pasuko galvą, tamsios jos akys žvilgėjo nuo ašarų ir buvo liūdnos. Dabar prieš Harvį sėdėjo ne pusamžė moteris, o maža vieniša sutrikusi mergaitė.

– Aš negaliu turėti vaikų, – ištarė ji. – Dieve mylimiausias, negaliu turėti savo vaikų… ir… ir… – žodžiai užstrigo jai gerklėje.

Jis stipriai apkabino ją ir laikė apglėbęs kaip tėvas įskaudintą dukterį.

– Nieko čia baisaus.

Ji padėjo galvą jam ant peties ir užsimerkė, o pro vokus ištryško ašaros.

– Neįstengiu netgi pelnyti povaikių meilės.

Jis laikė ją stipriai apkabinęs, labiausiai už viską trokšdamas, kad ji vėl nusišypsotų.

– Bet tai normalu, Marina. Povaikiai visada labiau mylės tikrus tėvus, o patėvius dažniausiai vaizduosis uzurpatoriais. Taip bus visada.

– Man atrodo, kad esu baudžiama.

Jis pajuto, kaip jos rankos sugniaužė jo megztinį.

– Už ką?

– Aš bijau, Harvi.

– Ko?

– Padariau kai ką siaubingo.

Ji atsitraukė ir pažvelgė jam į akis. Jose Harvis išvydo didžiulę baimę, ir jam net širdis sudrebėjo.

– Pasakykit, mieloji, ką padarėt?

Ji prispaudė prie lūpų virpančią ranką, tarsi bijotų, kad ištrūks baisi paslaptis, ir papurtė galvą.

– Negaliu…

– Kad ir kas ten būtų, aš suprasiu. Puikiai jus pažįstu, Marina. Nesvarbu, ką padarėt, vis tiek mano nuomonė apie jus nepablogės.

– Niekam nesu to pasakojusi, net Grėjui.

Harvis susimąstė. Akimirką įžvelgė Marinoje kažką laukinio, ko anksčiau nebuvo pastebėjęs. Būtybę, kurios jis nepažinojo.

– Jei norit išsipasakoti, niekam neatskleisiu, pažadu.

Jo žodžiai buvo nelygu virvė skęstančiai moteriai, ir ji nusitvėrė jų atlėgusia širdimi.

– Pasikliauju jumis, Harvi.

– Žinau.

Ji giliai įkvėpė, ryždamasi galų gale pasidalyti savo paslapties našta.

Staiga pasigirdo beldimas į duris. Abu sunerimę pažvelgė vienas į kitą, tarytum sąmokslininkai, užklupti slapta rezgant klastą. Deja, proga jau buvo praleista. Kai atsivėrė durys, iš kambario išsiveržė oras, o kartu su juo ir didėjanti įtampa. Marinos ryžtas supliuško it suflė. Ji pakėlė paraudusias akis į posūnį, stovintį tarpduryje.

– Atsiprašau, turbūt sutrukdžiau? – paklausė Džeikas.

Buvo pratęs prie ūmaus pamotės būdo, todėl nė kiek nenustebo pamatęs ją verkiančią patikėtiniui Harviui ant peties.

– Ne, užeik, – pakvietė Marina, atgalia ranka šluostydamasi skruostą.

– Ką tik kambarį užsisakė Čarlzas Rubenas.

Marina išblyško.

– Tas Čarlzas Rubenas?

– Taip, užsisakė dviem naktims sau ir žmonai Selestei.

– Iš tikrųjų?

– Pamaniau, turėtum žinoti.

– Ar sakei tėvui?

– Jo nėra.

– Kada jie atvyksta?

– Penktadienį, birželio dvyliktą.

Ji ranka persibraukė per plaukus.

– Jis užsisakė viešbutį dėl vienintelės priežasties.

– Kad pašniukštinėtų, – užbaigė jos mintį Džeikas.

– Matyt, ketina jį pirkti.

Harvio veidas apniuko.

– Kas tas žmogus?

– Jis įsigijo kelis geriausius pasaulyje viešbučius, – atsakė Marina.

– O Dieve, – atsiduso Harvis. – Manot, jis iš tikrųjų gviešiasi mūsų viešbučio?

– Galbūt. Antraip dėl ko čia atvyksta?

– O kodėl neatsiunčia kokio savo pastumdėlio? – susidomėjo Džeikas. – Turiu galvoje, kodėl varginasi pats?

– Ak, manęs tai nestebina. Tai juk pats Čarlzas Rubenas. Garsus mikrovadybininkas. Turbūt nori mus kruopščiai patikrinti.

Džeikas pasikrapštė galvą.

– Ir ką darysim?

– Priimsim jį kaip ir visus kitus svečius, – pasakė Marina. Jos balse nuskambėjo tvirta kaip plienas gaidelė.

– O jeigu jis pasiūlys tiek, kad negalėsime atsisakyti? – kamantinėjo Džeikas.

– Niekada nesakyk „negalėsime“, Džeikai. – Ji atsistojo. – Tai pamoka, kurią gavau iš gyvenimo, bet buvau pamiršusi. Dabar nebepamiršiu.

Iš po kedro per veją nusirito juokas.

– Jūs turit puikų humoro jausmą, brigados generole, – pasakė Pat, merkdama teptuką į žalius dažus.

Generolas nužvelgė keturias moteris, įsitaisiusias prie molbertų, ir nusprendė, kad jos visai nebloga draugija seniui, kuriam įgriso vienatvė.

– Surimtėk, Pat, – subarė Greisė. – Ateina mokytojas.

Rafa užėjo Pat už nugaros, ketindamas pasižiūrėti, kaip jai sekasi. Moteris tyliai sukikeno sau po nosimi.

– Neprastai, – kasydamasis apšepusį skruostą pagyrė Rafa. – Jūsų medis skleidžia laimę ir nostalgiją.

– Tikrai? – nustebo Pat.

– Taip, jaučiu tai.

– O man primena mergystę, – ilgesingai tarė Pat. – Vienintelis dalykas, darantis mane kitokią, nei kitados buvau, yra sukriošęs mano kūnas. Sieloje vis dar jaučiuosi mergiotė.

– O aš stengiuosi nežiūrėti į veidrodį, – įsiterpė Veronika.

– Jūs labai tyli, – brigados generolas kreipėsi į Džeinę.

– Tiesiog esu susikaupusi.

– Galiu pasižiūrėti? Man reikia pramankštinti kojas.

– Jei jau taip norit. Paveikslas ne kažin koks.

Generolas atsistojo ir sunkiai nuklibikščiavo prie jos. Atsistojęs šalia užuodė šiltą rožių dvelksmą. Išplėtė šnerves norėdamas vėl įkvėpti to dvelktelėjimo, bet, nespėjus pasimėgauti, jį nupūtė brizas. Generolas įbedė akis į paveikslą.

– Jis puikus, – sumurmėjo žvelgdamas į neryškius rausvus ir pilkus potėpius, dvelkiančius melancholija. Skirtingai nei jo paveiksle, Džeinės piešinyje viltį žadino nutapytas dangus. – Man rodos, jis labai geras, Džeine.

Ši nuraudo iš malonumo.

– Kalbat rimtai ar tik norite būti mandagus?

– Nesu labai mandagus, – patikino jis.

– Tada ačiū.

– Jūs panaši į nežinomą žirgą lenktynėse, ar ne, Džeine?

– Sju Makein tvirtina, kad reikėtų saugotis tylenių, – tarė Pat. – O ji tai jau žinojo, nes pati buvo tyli tarsi užgesęs ugnikalnis, vis laukė tinkamo vyro, kuris ją uždegtų.

– Visai neblogai, Pat, – pasakė Veronika. – Būtum gera rašytoja.

– O tas argentinietis taip ir padarė? – pasidomėjo Greisė. – Niekada nepasikliaukit argentiniečiais. – Ji įtraukė skruostus, nes Rafa atsistojo už jos, kad įvertintų darbą.

– Ar flirtuojat su manimi, ponia Delenor? – paerzino jis.

– Gerasis Dieve, ne, esu per sena.

– Jūsų paveiksle trūksta sodrios spalvos. Štai, parodysiu.

Jis paėmė iš jos teptuką ir panardino į dažus. Greisė susižavėjusi stebėjo, kaip jis braukia juo per popierių.

– Jums labai lengvai sekasi, ar ne? – ištrūko jai.

– Tai mano kasdienybė.

– O aš šauniai siaučiu po parduotuves. Tai mano kasdienybė. Ir ką čia bepridursi. Man nepaprastai sekasi leisti pinigus.

Pat ir Veronika skambiai nusikvatojo tarsi graikų choras. O Džeinė buvo taip įnikusi į pokalbį su brigados generolu, kad nieko negirdėjo.

– Jūs kvepiat rožėmis, – pasakė jis, vėl užuodęs švelnų dvelksmą. – Rožėmis ir dar kažin kuo saldžiu… Ak, supratau, medumi.

– Jūsų labai jautri uoslė.

– Tai vienas iš kelių man likusių malonumų, – atsakė jis.

Džeinė liovėsi tapyti.

– Netiesa. Turbūt mėgstate įvarius dalykus. Pavyzdžiui, gerą draugiją, gardų maistą, gražius vaizdus.

– Nežinau.

Jos žvilgsnis nuklydo tarp medžio šakų.

– Kai mirė mano vyras, maniau, kad nebeturiu, ką mylėti. Suprantate, jis išsinešė labai didelę dalį manęs. Tačiau dabar suprantu, kad vis dar esu čia ir toliau keliauju gyvenimo keliu, tik jau kitaip. Tik nuo manęs pačios priklauso, ar tas kelias bus ypatingas, kitaip kokia prasmė gyventi?

– Ir mano žmonos nebėra. Pasakysiu atvirai: jaučiuosi vienišas.

Ji pažvelgė į jį, ir jos veidas sušvelnėjo, nes širdimi pajuto emocinę jo būseną.

– Suprantu, kaip jaučiatės, – atsakė nuoširdžiai. – Aš taip pat esu vieniša.

Tą popietę, kiek vėliau, į viešbutį išgerti su keturiomis draugėmis užsuko Cukrė Vilkoks. Ji vilkėjo šviesiai žydra suknele, prasegta kone iki pat bambos, ir koketiškai šypsojosi, ketindama suvilioti paslaptingąjį kviestinį dailininką. Apgaubtos kvepalų debesėlio merginos įsitaisė terasoje ir, atkišusios įdegusias kojas lakuotais nagais, iš dailių purpurinių taurių siurbčiojo kokteilius.

Baigęs vesti pamoką Rafa leidosi ieškoti Klementinos. Kiaurą dieną ji neišėjo jam iš galvos, jis labai norėjo atsiprašyti jos ir vėl susidraugauti. Atžingsniavo į terasą vildamasis, kad ji saulėkaitoje gurkšnoja arbatą, bet čia rado Cukrę.

– Nagi sveikas, nepažįstamasai, – tarė toji ir gundomai išsišiepė.

– Cukre? – nustebo Rafa.

– Prisidėk prie mūsų, išgerk kokteilį.

– Aš tik…

– Jokių atsiprašymų ir teisinimųsi. Leisk supažindinti tave su mano draugėmis: Džo, Beka, Heilė ir Flo. – Cukrė neleido Rafai pasprukti, spragtelėjusi pirštais jau kvietė padavėją. – Ko norėtum išgerti?

– Martinio, – mandagiai atsakė jis ir atsisėdo prie stalelio.

– Draugėms pasakojau apie tave, – toliau tauškė Cukrė. – Mes visos norime mokytis piešti.

– Galiu duoti kelias pamokas.

Jis nužvelgė išsiviepusias, saulėje nusvilusias merginas. Akivaizdu, menas jų nedomina.

– Puikumėlis. Juk ne kasdien į mūsų miestelį užklysta toks išvaizdus prašalaitis. Būtume kvaišos, jei nepasinaudotume tavo paslaugomis.

Merginos sukrizeno. Rafa nesusitvardęs taip pat nusijuokė iš jų kvailumo. Kai padavėjas atnešė kokteilį, jis atsilošė ir nutarė žaisti jų žaidimą.

– Taigi, merginos, kurios iš jūsų turit vaikinus? Ar jie žino, kad esat čia?

Visos nustebusios susižvelgė.

– Flo, Beka ir Heilė turi vaikinus, – į taurę sukikeno Cukrė.

Heilė nutėškė gudrią miną.

– Brajanas nėra mano vaikinas, o tik privilegijuotas draugas.

– O tu, Cukre? – Rafa gurkštelėjo gėrimo ir iš padilbų stebėjo, kaip ji niršta.

– Aš? Esu viena ir labai vieniša.

Po darbo Klementina grįžo į namus ir susidėjo lagaminą. Marinos, kuri būtų ją erzinusi ir kamavusi, nebuvo. Tėvas su Džeiku tikriausiai vis dar viešbutyje. Namas buvo tuštutėlis. Ūmai mintis persikraustyti nebeatrodė tokia puiki. Klementina susmuko ant lovos ir ėmė kramtyti nagus. Nors pamotė ir labai piktino, čia ji buvo pradėjusi jaustis kaip namie. Miegamasis visada buvo jos priebėga. O kur dėsis dabar, kai norės pabūti viena? Ar Džo nuolat ko nors iš jos reikalaus? Ar ji turės ramybę?

Spintoje Klementina paliko keletą drabužių, o komodoje – kelis žieminius megztinius. Iki rudens jų neprireiks. Paskutinį kartą apžvelgusi kambarį uždarė duris ir nutempė lagaminą laiptais. Vylėsi, kad sugrįš Marina ir pulst prašyti jos neišsikraustyti. Jei Marina ir tėvas imtų maldauti, kad pasiliktų, gal jiems ir pavyktų ją įkalbėti, gal ji ir apsigalvotų. Tačiau jie, deja, taip ir nepasirodė.

Klementina nuvilko lagaminą prie automobilio ir padėjo jį ant užpakalinės sėdynės. Aplinkui vis dar nebuvo nė gyvos dvasios. Nematyti net Rafos, kuris visą dieną plūduriavo jos mintyse it kokia atkakli plūdė. Susidomėjusi, kur visi dingo, Klementina nupėdino į viešbutį ir priėjo prie registratūros stalo. Čia prie kompiuterio triūsė Dženiferė.

– Sveika, gal matei Mariną ir tėtį?

Dženiferė pakėlė akis.

– Labas, Klementina. Jie kažkur čia. O Rafa oranžerijoje.

Klementinos akis užkliuvo už Dženiferės apyrankės. Ji išsyk atpažino papuošalą. Dženiferė pastebėjo Klementinos žvilgsnį, bet nespėjo paslėpti apyrankės po rankove.

– Graži, – pašaipiai mestelėjo Klementina.

– Taip, tėvo dovana.

Klementina kilstelėjo antakį.

– O, kad mano tėvas būtų toks dosnus. Panašių blizgučių yra Nadios Gudman parduotuvėlėje pagrindinėje gatvėje. Gal kurią dieną reikėtų jį tenai nusitempti?

Dženiferė nesmagiai šyptelėjo. Klementina tyčia jai nusišypsojo. Bjaurybė ponas Atvudas, pagalvojo eidama per vestibiulį. O gal reikėtų sakyti: kvailas ponas Atvudas?

Šis atradimas trumpam pataisė ūpą ir ji nekantravo apie tai papasakoti Silvijai. Ir kas galėjo pamanyti, kad tylioji Dženiferė iš registratūros – pono Atvudo meilužė? Bet droždama pro svečių kambarius į oranžeriją Klementina vėl ėmė galvoti apie kraustymąsi, ir nuotaika apniuko. Kokia prasmė išeiti, jeigu niekas nekreipia į tai dėmesio? Ji nusipelnė bent jau Rafos atsiprašymo.

Klementina nužvelgė stalus. Dėmesį patraukė būrelis krizenančių ryškiai pasidažiusių merginų trumpomis lengvomis suknelėmis. Atpažino Cukrę iš „Kipšo“. Paskui pamatė tarp jų Rafą, sėdintį it povą, apsuptą povių. Žiūrėdama, kaip jis gurkšnoja kokteilį ir juokiasi iš merginų paistalų, o Cukrė begėdiškai maskatuoja krūtimis, Klementina net užkunkuliavo iš apmaudo. Jis mėgaujasi jų dėmesiu, be jokios abejonės.

Staiga Rafa pakėlė akis, lyg Klementinos įtūžis būtų jį traukęs tarsi magnetas. Liovėsi juoktis ir padėjo taurę. Klementina išsigando, kad Rafa pamatė ją spoksančią, todėl apsisuko ir nubėgo. Smarkiai daužantis širdžiai nuskuodė per viešbutį ir išlėkė į vakaro saulę. Juto, kad Rafa mina jai ant kulnų.

– Klementina, palauk! – šūktelėjo Rafa. Bet ji įšoko į automobilį ir ėmė grabalioti raktelio. – Kur važiuoji?

– Kraustausi pas Džo. – Ji stengėsi kalbėti abejingai.

– Juk ne dėl to, ką pasakiau aną vakarą?

– Per daug gerai apie save galvoji. Pamiršk tai.

Jis uždėjo ranką ant automobilio stogo.

– Noriu atsiprašyti. Elgiausi nederamai.

– Atsiprašymas priimtas.

– Tu vis tiek pyksti.

– Visai ne.

– Tada gal išgertum su manimi?

– Regis, tu šiek tiek užsiėmęs.

– Tau turiu laiko į valias.

– Bet aš jo neturiu.

– Galime nuvažiuoti į namą, kurį pamiršo Dievas. Nagi, Klementina. Nebepriešgyniauk. Gyvenimas toks trumpas.

– Atrodo, daug žinai apie tą gyvenimą.

– Kai ko pramokau. – Jis nusišypsojo jai.

Bet jos širdis liko jam aklinai užšauta.

– Klausyk, gal kitą kartą. Man reikia važiuoti.

Jis atitraukė ranką nuo stogo ir žengė atgal. Ji užvedė variklį.

– Ką gi, kitą tai kitą.

Automobilis nuburzgė tolyn ir dingo iš akių. Rafa suglumęs žiūrėjo, kaip ji išvažiuoja. Negalėjo užgniaužti liūdesio. Planuodamas savo kelionę nė neįsivaizdavo sutiksiąs tokią merginą kaip Klementina.

18 skyrius

Marina, Džeikas ir Grėjus sėdėjo Marinos kabinete. Atmosfera buvo slogi, tvyrojo nerimą kelianti neišvengiamybės nuojauta. Jai, regis, nepasidavė tik Džeikas.

– Taigi, mūsų tikrinti atvyksta Čarlzas Rubenas? – krapštinėdamas smakrą prabilo Grėjus. Jis stovėjo prie lango ir susirūpinęs žvelgė į jūrą. Vos drįso dirstelėti į žmoną.

Marina, įsitaisiusi prie rašomojo stalo, kramtė rašiklio galą.

– Nieko čia baisaus. Jis pateiks mums pasiūlymą, o mes jį atmesim.

– Nėra taip paprasta, brangioji.

– Niekada nebūna paprasta, – įsiterpė Džeikas.

– Tiesa, mes prarandam pinigus, – toliau kalbėjo Grėjus. – Mūsų išlaidos milžiniškos. Paskola didelė, todėl kažin, ar ilgai išsilaikysim. Mus smaugia palūkanos.

– Galėtume atleisti kelis žmones, – pasiūlė Džeikas.

– Pavyzdžiui, ką? – paklausė Marina.

– Nežinau, – burbtelėjo Džeikas. – Gal iš pradžių poną Poterį?

– Poną Poterį? – pasipiktino Marina. – Tas žmogus triūsė šiuose soduose ilgiau, nei tu vaikštai žeme.

– Bet jis jau turėjo išeiti į pensiją prieš daug metų.

– Jis niekur neis. Ta diena, kai su juo atsisveikinsime, bus tolygi jo laidotuvėms po rožėmis, kurioms jis atidavė visą širdį. Atsisakyti pono Poterio? Dar nesu girdėjusi tokių beširdiškų, žiaurių žodžių. Jis tikrai nenusipelnė jų, šitaip mums triūsdamas.

– O Berta? – žioptelėjo Džeikas. Žinojo, kad Marinai ji ne itin patinka.

– Vis tiek ne kažin ką sutaupytume. Ji gauna minimalų atlygį, be to, tai moteris su charakteriu.

– Džeikas mąsto teisinga linkme, brangioji. Nebent pradėtume uždirbti pinigų…

– Ką? – Marina pajuto kažką sukliuksint viduriuose. – Tačiau kaip jų uždirbti?

– Turime permąstyti savo galimybes.

– Ir ką nori tuo pasakyti, Grėjau?

– Kad jei Čarlzas Rubenas pateiks gerą pasiūlymą, manau, reikėtų jį apsvarstyti.

– Tėtis teisus. Juk tai tik viešbutis.

– Tai daugiau nei viešbutis, tai mūsų namai, – nekreipdama dėmesio į Džeiką paprieštaravo Marina.

– Žinau, brangioji. Tačiau juk tai verslas. Viešbutis man labai patinka, lygiai kaip ir tau, bet neleisiu, kad tai mus sužlugdytų. Jei Čarlzas Rubenas norės jį pirkti ir pasiūlys padorią sumą, nevalia atsisakyti. Galėtume įsikurti kur nors kitur.

Marina buvo priblokšta.

– Mums tereikia daugiau laiko. Jei pasisektų surengti tuos literatūros vakarus, o Rafa…

– Vienas išvaizdus jaunas vyras, mokantis svečius tapyti, pelno taip greitai neatneš. To nebus, – pasakė Grėjus. – Man labai gaila.

Marina atsistojo ir ėmė žingsniuoti po kambarį.

– Tu per lengvai pasiduodi, Grėjau. Jei tas žmogus ketina pasirodyti mūsų namuose, vertina mus kaip geidžiamą karvę ir mano nupirksiąs tik todėl, kad turi maišus pinigų, kuriais gali švaistytis, aš jo nepriimsiu. Nepriimsiu.

Grėjus matė, kad ji susinervinusi.

– Nurimk, brangioji.

– Nurimti? Liepi man nusiraminti? Tai mano namai, Grėjau. Mano vieta čia. Mano krauju aplaistyta kiekviena audinio skiautė ir kiekvienas baldas. Įliejau meilės į kiekvieną šios vietos centimetrą. Tai ne tik namai, tai asmenybė. – Ji atgręžė į Grėjų ašarų priplūdusias akis ir tyliu, maldaujančiu balsu pridūrė: – Ne tik asmenybė, bet ir mano vaikas. – Ir susigriebė už pilvo, niekada garsiai netariamam žodžiui ištrūkus laukan.

Grėjus ir Džeikas apstulbę žiūrėjo į ją tarsi į vaiduoklį, kuris materializuojasi. Abu ilgai tylėjo.

Marina nustebusi sumirksėjo, jai ausyse tebeaidėjo: mano vaikas… mano vaikas… mano vaikas.

Ji nusišluostė ašaras ir nuslinko prie kėdės.

– Nė nemanau nuleisti rankų, – sėsdamasi pasakė tvirtai ir pakėlė akis į vyrą. Jis išvydo jose ryžtą ir suprato, kad kova toli gražu nebaigta. – Išnaudosiu visas galimybes, apversiu visus akmenis, net elgetauti eisiu, jei prireiks. Šios vietos neparduosiu. Pirmiausia turėsi palaidoti mane.

Džeikas suglumęs kostelėjo.

– Tai priimsi juos ar nepriimsi?

Grėjus dirstelėjo į žmoną.

– Tegu važiuoja, – atsakė Marina. – Tegu siūlo visus pasaulio pinigus. Ir išgirsite, kaip tarsiu „ne“, nes „ne“ – vienintelis mano atsakymas.

Grėjus ir Džeikas išėjo iš kambario.

– Po tokio pokalbio man reikia išgerti ko nors stipraus, – sūnui pasakė Grėjus.

– Ir man. Po šimts, ji emocinga.

– Taip, kartais įsikarščiuoja.

Jie patraukė į buvusias arklides.

– Ar sunku su ja gyventi? – paklausė Džeikas, įkandin tėvo sekdamas į svečių kambarį.

– Kaip kada. Dabar jai nelengvas metas. Pats matai, ji myli šią vietą. Ji yra jos vaikas, kurio negali turėti.

– Tai mane pribloškė. Iki šiol nesu girdėjęs ją užsimenant apie bevaikystę.

Grėjus nuėjo prie gėrimų spintelės ir abiem pripylė džino su toniku.

– Ji niekada apie tai nekalba. Bet šitai visada šalia ir lėtai kunkuliuoja po paviršiumi. Ji kupina prieštaravimų: viena vertus, labai atvira, ūmi, kita vertus, itin uždara. Aš, lygiai kaip ir tu, nustebau, kai ji tai pasakė garsiai.

– Man jos gaila. Tu jau turi du vaikus. O ji nė vieno.

Grėjus padavė sūnui stiklą ir meiliai nusišypsojo.

– Dėkoju, Džeikai.

– Suprantu, kodėl ji nusivylusi Kleme.

– Marina myli jus abu. Jūs nesat jos vaikai, bet ji matė, kaip užaugot. Todėl labai gaila, kad jiedvi su Kleme nesutaria.

Džeikas gurkštelėjo gėrimo ir atsisėdo ant sofos.

– Klemė tik sutrikusi.

– Ar buvai susidūręs su tuo Džo?

– Ne.

– Įdomu, ar jis geras žmogus?

– Kažin. Nepanašu, kad suvirpino Klementinai širdį. Ji paisto nesąmones sakydama, kad myli jį.

– Kai sulauksi mano metų, suprasi negalįs gyventi kitų žmonių gyvenimų. Jei nieko neišeis, ji sugrįš.

– Tikrai ne. Ji pernelyg išdidi. Užkals pinigų ir, pasitaikius pirmai progai, vėl išdums į Indiją.

Marina liko sėdėti prie stalo. Kai ištiesė ranką paimti rašiklio, pamatė, kad ši dreba. Patrynė ją, tarsi būtų glosčiusi žaizdą, o trindama svarstė apie savo galimybes. Deja, jų ne kažin kiek. Bet viena vis dėlto buvo. Ji prikando lūpą ir nukreipė akis į langą. Už jo ramiai tyvuliavo jūra. Dangus buvo giedras. Keli kirai pleveno vėjyje tarsi sklandytuvai. Prispyrus reikalui, ji turi kortų malkoje vieną kortą, kuria dar galėtų sužaisti. Yra vienas žmogus, į kurį galėtų kreiptis pagalbos. Bet ar išdrįs grįžti į praeitį ir atverti duris, kurias labai tvirtai užtrenkė prieš daugybę metų? Akys paplūdo ašaromis, ir ji rankomis susiėmė galvą – ūmai suprato, kad kito kelio nėra.

Kitą rytą Klementina pabudo šaižiai čirškiant žadintuvui. Iš pradžių nelabai suvokė, kur esanti. Atsimerkusi pamatė nepažįstamą aplinką: rusvai gelsvas užuolaidas, baltas sienas, ant jų kabančius nuobodžius paveikslus. Užuodė vyrišką kvapą ir viską prisiminė. Pasirėmė ant alkūnių, o širdį suspaudė namų ilgesys. Šalia jos sunkiai alsuodamas gulėjo Džo. Ji stebėjo, kaip jis užsimeta ranką ant veido, gindamasis nuo saulės, besiskverbiančios pro užuolaidas, ir pajuto liūdesį. Ji nemylėjo Džo, o dabar, kai jis vaitojo it koks dvesiantis šuo, ją tai ypač erzino.

Klementina išsirito iš lovos ir sunkiai vilkdama kojas nuėjo į vonios kambarį. Nusiprausė veidą, susirišo plaukus. Jai tik dvidešimt treji, bet atrodė sena ir pavargusi. Prisiminė Rafą ir tai, kaip atžariai jam atkirto. Elgėsi ne itin išmintingai. Jis atsiprašė jos, bet ji labai aiškiai parodė jam neatleidusi, nors kalbėjo priešingai. Na, tai įmanoma atitaisyti.

Klementina energingai išsitrinko plaukus ir išsidžiovino džiovintuvu. Paliko juos nesurištus, kruopščiai pasidažė, maskuojamuoju pieštuku užtepė ratilus po akimis, tušu paryškino blakstienas. Niekada nežinai, kas gali nutikti, viltingai galvojo. Gal jis užsuks į kontorą ieškoti manęs? Išsirinko tamsiai mėlyną „Emporio Armani“ kostiumėlį, kuriuo dar nė sykio nebuvo vilkėjusi, nes su juo jautėsi labai suaugusi, apsiavė aukštakulnius. Jos išvaizda Rafai patiks. Jeigu jis pasirodys jos ieškodamas, vietoj vaiko, su kuriuo susivaidijo, ras tikrą moterį. Išeidama Klementina nė nesivargino pabučiuoti meilužio, kuris vėl užmigo.

Pakeliui į darbą ji užėjo į „Juodosios pupelės“ kavinę. Stovėdama eilėje prisiminė tą pirmą kartą, kai susipažino su Rafa. Prisiminė net nuo jo dvelkiantį santalmedžio kvapą. Pasidairė po kavinę tikėdamasi, kad įvyko stebuklas, ir jis nutarė rytinę kavą išgerti miestelyje. Bet kavinė kaip visada buvo pilna jaunų mamyčių su kelerių metukų mažyliais ir verslininkų, čia užsukusių prieš išsiskirstant po kontoras. Klementina pastebėjo, kaip keli vyrai kilstelėjo akis virš laikraščių ir palankiai ją nužvelgė. Su tuo kostiumėliu ji jautėsi gerai.

Prisiminusi, kad šį rytą ponui Atvudui svarbus susitikimas, agentūroje „Atvudas ir Fišeris“ pasirodė nešina puodeliais kavos, apvaliomis bandelėmis ir karštu šokoladu Silvijai. Ponas Atvudas sėdėjo laukiamajame ir kalbėjosi su pora, ieškančia namo, kurį galėtų nusipirkti. Jis dirstelėjo į Klementiną, tada įdėmiai pažvelgė dar kartą, pametė minčių giją ir užsikirto vidury sakinio.

Klementina nusišypsojo.

– Labas rytas, pone Atvudai. Atnešiau jums kavos ir bandelių. – Ir padėjo viską ant stalo priešais.

– Bandelės! Mano mėgstamiausios, – apsidžiaugė klientas ir paėmęs vieną atsikando.

– Labai kvalifikuota sekretorė, – pasakė jo žmona, pavydžiai apžiūrinėdama Klementinos kostiumėlį.

– Man dirba tik geriausios, – suglumęs išlemeno ponas Atvudas.

– Ačiū už karštą šokoladą, – padėkojo Silvija, kuriai nepraslydo pro akis Klementinos persimainymas. – Gražus kostiumėlis. Jis iš tikrųjų tau tinka.

– Nusprendžiau, kad nebenoriu būti tokia, kokia buvau iki šiol, – paaiškino Klementina.

Ji atsisėdo ir įjungė kompiuterį.

– O kas buvo negerai?

– Viskas.

– Bet taip nebėra. Gera matyti moterį, avinčią aukštakulniais. Tai rodo, kad esi nusiteikusi rimtai.

– Atspėjai.

– Kaip suprantu, persikraustei pas Džo.

– Taip.

– Turbūt tai meilė.

– Kad ir kas būtų, tai labai patogu.

– Nemalonumai namie?

– O kada jų neturėjau?

– Džo – neblogas vaikinas. Rūpinsis tavimi.

– Šį rytą jis lindėjo po pūkine antklode.

– O aš jaučiausi taip, tarsi būčiau nepabudusi. Kai rezgi romaną su vedusiu vyru, rytais jis tavęs niekada neapkabina ir nepaglamonėja.

– Ir aš sulaukiau tik „labas rytas“.

– Tačiau jis bent buvo šalia. Tikriausiai reikėtų iškeisti Fredį į vienišą vyriškį. Tokį, kuris galėtų man skirti visą savo laiką ir dėmesį.

– O taip, – pritarė Klementina, visai jos nesiklausydama. Jos mintys buvo nuskriejusios į viešbutį. Įdomu, ar Rafa surengė pamokas ant vejos?

– Galbūt šį vakarą atvažiuosiu į jūsų viešbutį išgerti kokios taurės.

Klementina susiraukė.

– Tikrai? Kodėl?

– Visi tik ir kalba apie tavo argentinietį.

– Jis nėra mano argentinietis.

– Puiku. Tada kelias laisvas?

– Tau?

– Aišku, man. Juk pietų amerikiečiams patinka gundančios figūros moterys.

– Nežinau. Apie juos ničnieko nežinau.

– Na, visi šneka apie jį. Aną vakarą tenai buvo užsukusi Cukrė ir įsimylėjo jį iki ausų.

– Žinau. Mačiau ją. Maivėsi it kokia nusenusi kekšė.

– Nieko panašaus, – subarė ją Silvija. – Ji tik buvo žaisminga.

– Nesuprask manęs klaidingai. Jam tai labai patiko.

– Tai jau tikrai. Jos akimis, jis nuostabus. Ji ketina prašyti tavo pamotės, kad savaitgalį leistų su merginomis ateiti į piešimo pamoką. – Silvija sukikeno. – Gal ir aš galėčiau išmokti piešti? – Ji kilstelėjo antakius. – Mielai jam papozuočiau nuoga, jei tik jis norėtų mane tapyti.

Klementina stengėsi užgniaužti pavydą. Veikiausiai Rafa galų gale pateks į išsikvėpinusių Dokombo merginų voratinklį. Būdamas toks išvaizdus ir žavus, jis traukė jas tarsi medaus puodynė bites. Būtų buvę geriau, jeigu ji nebūtų su juo susivaidijusi. Jiedu taip gerai sutarė. Ji viską sugadino, ir dabar jie netgi ne draugai.

Ponas Atvudas išlydėjo klientus ir pasikvietė Klementiną į kabinetą. Padiktavo kelis laiškus, tada padavė jai dėklą su dokumentais, kuriuos ji turėjo surūšiuoti ir susegti į aplankus. Dar pateikė sąrašą dokumentų, kurių jam reikės popiet.

– Gerai atrodai, – pagyrė ją linktelėdamas.

– Ačiū, – nustebusi padėkojo Klementina ir dirstelėjo į kostiumėlį.

– Man patinka, kai mano sekretorė atrodo profesionaliai.

– Na, šiandien ir jaučiuosi profesionaliai. Tai naujovė. – Ji nelinksmai nusijuokė. – Ar jūsų žmonai patiko apyrankė?

– Apyrankė? Mano žmonai? O taip. – Jis kostelėjo. – Ji labai džiaugėsi. Taip. Išrinkai puikią apyrankę, Klementina.

Droždama prie dokumentų spintos Klementina šypsojosi. Dabar ji žino, kas pono Atvudo meilužė, todėl galėtų iš jo pasišaipyti. Jei nebūtų tokia suniurzgusi ir pikta, būtų viską išklojusi Silvijai. Bet nusprendė kol kas patylėti.

Dokumentai buvo gerai sugrupuoti, todėl be vargo rado tuos, kurių prašė ponas Atvudas. Skubiai atspausdino laiškus, užrašė adresus ir viską nunešė į jo kabinetą.

– Greitai apsisukai, – pagyrė jis ir paėmęs dokumentus peržiūrėjo tikrindamas, ar tikrai gavo tuos, kurių norėjo. Paskui pritariamai sumurmėjo. Klementina padėjo prieš jį laiškus, kad pasirašytų. Ponas Atvudas perskaitė ir nustebo neradęs nė vienos klaidos. Glausta, smulkia rašysena kiekvieno laiško pabaigoje suraitė savo pavardę. – Puikiai padirbėjai, Klementina. Staiga tapai visai nebloga sekretore.

– Pone Atvudai, džiugu išgirsti tai iš jūsų lūpų.

– Giriu, kai to nusipelnoma.

– Dėkoju.

– Norėčiau, kad popiet dalyvautum susitikime. Tau metas daugiau sužinoti apie verslą.

– Tikrai dalyvausiu.

– Ir vilkėk šiuo kostiumėliu. Tai tobula mūsų atstovės apranga.

– Gerai. Kur vyks tas susitikimas?

– Didžiuliame nekilnojamojo turto objekte, Niukombo Biseto dvare, maždaug pusvalandis kelio nuo čia. Jei viskas susiklostys sėkmingai, „Atvudas ir Fišeris“ pateiks jį rinkai. Mūsų klientas – tikras moterų gerbėjas. Tu jam patiksi. Jeigu jis dar kiek abejoja, ar pasirinkti mus savo atstovais, susitikimo pabaigoje visos abejonės išgaruos. – Klementinai susiraukus griežtai pridūrė: – Tau tereikia šypsotis.

O tuo metu „Polzanse“, Rafos pamokoje, vykstančioje darže, darbavosi dvylikos žmonių grupelė. Vieni liejo akvarelę, kiti tapė aliejiniais dažais, keli piešė anglimi. Visi sėdėjo priešais gražų šiltnamį iš stiklo ir geležies, kuriame ponas Poteris plovė bulves.

Brigados generolas sėdėjo šalia Džeinės. Pasistengė įsitaisyti pavėjui, kad užuostų jos kvepalus. Tos moters draugija jam patiko. Ji buvo miela, švelni būtybė, primenanti jam žmoną. Kuo daugiau su ja šnekėjosi, tuo labiau aiškėjo, kad ji dar ir šmaikšti, sąmojinga, moka jį prajuokinti. Jo žmona, kad ir kaip stipriai ją mylėjo, deja, visai neturėjo humoro jausmo.

Greisė, Pat ir Veronika plepėjo saulėkaitoje. Apvalutės bitės dūzgė aplink levandas, rausvas ir geltonas rožes, kurios stiepėsi pietine šiltnamio siena. Liepose čiulbėjo paukščiai, tarp šakų liestines žaidė drąsuolės voverės. Šiaip atmosfera buvo tingi ir apatiška. Rafa slinko nuo molberto prie molberto, vis mestelėdamas kokį patarimą, kartais paimdamas teptuką ir parodydamas, kaip ką piešti.

Ištaikęs laisvą valandėlę jis galvodavo apie Klementiną. Ji tampė jo sąžinę nelygu vėjas aitvarą. Jis daugybę kartų permąstė jųdviejų pokalbį, ir nors labai apgailestavo, kad kalbėjo nevyniodamas žodžių į vatą, visai nesigailėjo mėginęs jai padėti. Žinoma, viską darė blogai, pasirinko netinkamą metą, bet jo ketinimai buvo kilnūs ir dori. Tą rytą pastebėjo įsitempusius Marinos pečius ir tai, kad šypsojo jos lūpos, bet ne akys. Gal ji liūdi todėl, kad išsikraustė Klementina? Nusprendė popiet nukakti į miestelį ir susirasti Klementiną darbe. Gal jie galėtų išgerti arbatos ir susitaikyti?

Pavalgęs pietus jis nusprendė padaryti pertrauką tarp tapymo pamokų ir nuvažiavo į Dokombą-Devlišą. Žinojo, kad Klementina dirba nekilnojamojo turto agentūroje, kuri yra pagrindinėje gatvėje. Rasti bus nesunku. Rafa paliko automobilį pajūryje. Čia knibždėte knibždėjo užsieniečių ir anglų, leidžiančių trumpas atostogas. Vaikai sėdėjo ant žemos sienos ir laižydami ledus vafliniuose indeliuose lūkuriavo vyro ilgais plaukais, surištais į uodegą, kad jis padarytų jiems po tatuiruotę. Mamos, vilkinčios ryškių spalvų nertiniais ir mūvinčios šortais, liežuvavo ant šaligatvio, o keli šunys tysojo šešėlyje laukdami, kada iš „Virtuvės džiaugsmų“ išeis jų šeimininkės. Rafa brovėsi pro lėtai slenkančią minią, kuri tingiai žingsniavo keliu, ir žvilgčiojo į parduotuves, tarp jų ieškodamas nekilnojamojo turto agentūros. Netrukus prisiyrė prie jos.

Agentūra „Atvudas ir Fišeris“ atrodė gana solidžiai, pastatas buvo nudažytas tamsiai mėlynais dažais, o tviskančiuose languose iškabintos gražių pajūrio namų, siūlomų nuomotis arba pirkti, nuotraukos. Žvilgtelėjęs vidun išvydo dailią raudonplaukę, kuri kalbėjo telefonu prie stalo kambario priekyje. Klementinos niekur nebuvo matyti. Kai Rafa atidarė duris, raudonplaukė pakėlė akis. Šypsodama skubiai baigė pokalbį ir padėjo nagų dildelę.

– Sveiki, kuo galiu padėti? – paklausė.

Rafa priėjo prie stalo. Žalios akys godžiai įsisiurbė į jį.

– Ieškau merginos, Klementinos Turner. Ar ji čia dirba?

– Mažoji Klemė? Ji tikrai čia dirba. Jūs turbūt esat kviestinis „Polzanso“ dailininkas?

Jis šyptelėjo.

– Ar taip akivaizdu?

– Taip, mielasis. Išduoda tarsena, ji aiškiai ne angliška.

– Ar Klementina yra?

– Deja, ne. Su ponu Atvudu išvyko į susitikimą. Grįš turbūt vėlyvą popietę. Jie ką tik išėjo.

Rafa susikeikė ispaniškai.

– Ar galėtumėt perduoti jai žinutę nuo manęs?

– Žinoma. – Ji paėmė rašiklį. – Varykit!

– Jums nereikia nieko užrašyti. Tik pasakykit, kad buvau užsukęs.

– Šį vakarą atvažiuosiu į „Polzansą“ išgerti. Drauge prigriebsiu ir Klementiną.

– Gerai. Tada pasakykit, kad pasimatysiu su ja vėliau.

– Būtinai. – Silvija troško jį užlaikyti, tad linksmai paklausė: – Ir kaip jums sekasi?

– Darbo vis daugiau.

– Nė kiek neabejoju. Pamažu susipažinsite su visu Dokombu.

Jis nusikvatojo.

– Šaunus miestelis.

– Man jis patinka. O Klementinai ne. Ji nori žūtbūt iš jo ištrūkti. Ji – gryna miestietė. Mane labiau traukia kaimo ramybė. Aš iš tų moterų, kurios mėgaujasi paprastais malonumais.

Rafa nužvelgė ryškų jos makiažą, manikiūrą ir šyptelėjo sau po nosimi. Ji nepanaši į tokią, kuri suvoktų žodį „paprastas“.

– Verčiau grįšiu į viešbutį. Manęs laukia keli labai uolūs mokiniai.

– Smagu, kad jums pasitaikė gražus oras.

– Ir aš tuo džiaugiuosi.

Ji žiūrėjo, kaip jis nužingsniuoja prie durų. O, kad jai pavyktų sugundyti jį pasilikti ir dar kiek paplepėti.

– Beje, mano vardas Silvija.

– Iki pasimatymo, Silvija.

– Iki! – mostelėjo ji.

Klementina smaksojo susitikime, o pono Atvudo klientas, ponas Ris-Keras, sėdintis kitapus valgomojo stalo, geidulingai spoksojo į ją. Jie kalbejosi jau gerą valandą, bet šneka daugiausia sukosi ne apie verslą, o apie golfą. Paaiškėjo, kad ponas Atvudas ir ponas Ris-Keras to paties klubo nariai.

Vos abu sutarė dėl pardavimo smulkmenų, ponas Ris-Keras užsimojo aprodyti namą. Ponas Atvudas jau buvo jį matęs, bet ponas Ris-Keras labai norėjo, kad Klementina įvertintų didžiulio užmiesčio dvaro privalumus. Klementina vartė akis, kai jis darė jai vaikiškas užuominas: štai vonia, „gana plati, todėl galima maudytis dviese“, dušas, „regėjęs daug meilės“, miegamasis, kurio „sienos, jei prabiltų, papasakotų tai, nuo ko parausčiau iki ausų“. Akivaizdu, abu vyrai, priklausantys tam pačiam golfo klubui, ir humoro jausmą turėjo panašų, nes ponas Atvudas juokėsi iš visko, ką pasakydavo ponas Ris-Keras.

– Buvai nuostabi, Klementina, – karštai tarė ponas Atvudas, jiems išvažiuojant pro automatinius vartus. – Iš tikrųjų jam patikai.

– Turbūt patiko kostiumėlis, – šaltai atsakė Klementina.

– Tu iš tiesų graži mergina. Šis dvaras sukraus mums turtus.

– Jis bjaurus.

– Bjaurus?

– Taip, tikra beskonybė.

– Tai neesminis dalykas. Svarbiausia, kad tai trijų tūkstančių šešių šimtų penkiasdešimt aštuonių kvadratinių metrų ploto namas su vaizdu į jūrą. Didingas statinys.

– Ir vis tiek prastas.

– Nenorėtum ten gyventi net jei pinigų turėtum kaip šieno?

– Tikrai ne. Namas naujas, tačiau nykus, be jokio žavesio.

– Bet jis didelis.

– Ir bedvasis.

– Nesuprantu tavęs, Klementina.

Klementina atsiduso ir ėmė spoksoti pro langą.

– Ne jūs vienas, pone Atvudai. Ir aš pati nesuprantu savęs.

Kai jie sugrįžo į kontorą, Silvija šnekėjosi telefonu su Fredžiu, bloknote piešdama širdeles. Ji luktelėjo, kol ponas Atvudas išeis iš kambario, ir papasakojo Klementinai, kad jos ieškoti buvo užsukęs argentinietis.

– Ką jis sakė? – pralinksmėjo Klementina.

– Kad užėjo pasimatyti su tavimi.

– Ak.

– Jis žavus. Šypsena šelmiška, o tarsena saldi kaip bananų ir irisų pyragas.

– Turbūt norėjo atsiprašyti.

– Už ką?

– Ilga istorija. – Ji atsisėdo nusivylusi, kad juodu prasilenkė. – Ir ką man daryti?

– Keliauk namo pas Džo. Rafa – vyras, linkęs sudaužyti merginoms širdį.

Silvija žinojo turinti Klementinai pasakyti, kad jis tikisi šįvakar išvysti ją viešbutyje, tačiau, nors ir labai stengėsi, tų žodžių neišspaudė. Jie sukosi jai ant liežuvio, bet taip ir liko neištarti. Klementinai ji nepavydėjo, tačiau buvo tikra, kad Rafa Klementinos nedomina. Kai ši suirzusi atsisėdo prie stalo, Silvija nusprendė, kad Klementina greičiausiai vis tiek būtų atsisakiusi jo kvietimo.

19 skyrius

Vakare Silvija pasipuošė raudona suknele, dar sykį pasidažė lūpas ir nuvažiavo į „Polzansą“, jausdama kaltę, kad nepakvietė kartu važiuoti Klementinos.

Prie durų ją pasitiko durininkas ir palydėjo į viešbučio registratūrą.

– Labas vakaras, kuo galiu padėti? – paklausė Dženiferė, mandagiai šypsodama iš anapus stalo.

– Atvykau išgerti taurės su jūsų dailininku Rafa… – Ji užsikirto, nes nežinojo jo pavardės.

Dženiferė atpažino krūtingą raudonplaukę, tik negalėjo prisiminti, kur buvo ją mačiusi.

– Jis svetainėje, eikite tiesiai per vestibiulį.

Ji nulydėjo akimis Silviją, traukiančią svetainės pusėn. Jos eisena buvo neskubri ir seksuali, tarsi būtų žingsniavusi per smuklę kaubojiškame filme. Ir tada Dženiferė prisiminė regėjusi ją pro agentūros „Atvudas ir Fišeris“ langą ir lengviau atsikvėpė. Kaip gerai, kad nesegi išdavikiškos apyrankės.

Silvija rado Rafą svečių kambaryje šnekučiuojantį su grupele senyvų ponių ir raudonveidžiu keistuoliu, vilkinčiu mėlyną sportinį švarką su auksinėmis sagomis. Kai priėjo, Rafa ją atpažinęs nusišypsojo. Bet jo žvilgsnis tarsi praslydo pro ją, turbūt jis tikėjosi išvysti ir Klementiną. Prie tokio elgesio Silvija nebuvo pratusi.

– Deja, aš viena. Klementina užsiėmusi, – atsainiai pasakė ji, kai jis atsistojo pasisveikinti.

Jo veidas paniuro. Silvija nebuvo pratusi ir prie šito. Dažniausiai ji užgoždavo kitas moteris tarsi graži mėnesiena.

– Ar neatsisakytum išgerti su manimi? – paklausė ji.

– Mielai. Eime į lauką. Ar nesušalsi?

– Turiu šalį, – atsakė ji, plaikstydama juo prieš Rafą. – Jis iš Indijos.

– Kada ten buvai?

– Ai, nebuvau. Tai dovana.

– Gražus šalis.

Glostoma aksominio svetimšališkos tarties skambesio Silvija per oranžeriją nusekė Rafai iš paskos.

– Tavo akcento galėčiau klausytis valandų valandas, – atsiduso ji. – Bet tikriausiai tą patį tau sako visos merginos.

– Todėl ir nėra ko stengtis kalbėti kaip tikram anglui, ar ne? – nusijuokė Rafa.

– Žinoma, nes būtų kvaila. Jei šnekėtum kaip visi, neturėtum tiek garbintojų.

– Tada kalbėsiu su ryškiu akcentu.

Terasa buvo beveik pilnutėlė. Juodu atsisėdo prie nedidelio apskrito staliuko, apšviesto žvakės šviesos, ir pažvelgė vienas į kitą.

– Ir koks gi tas Klementinos vaikinas?

– Juos supažindinau aš, – didžiuodamasi tarė Silvija. – Neprieštarausi, jei užsirūkysiu?

– Visai ne.

– Ar galiu tave pavaišinti cigarete?

Jis papurtė galvą.

– Stebiuosi, kad tu, tokia graži moteris, rūkai.

Silvija iš rankinės išsitraukė cigarečių pakelį ir pabarbeno į jį nagu.

– Daugybę kartų mėginau mesti, bet tam reikia daugiau nei stiprios valios.

– O kas tai būtų?

– Meilė, – lyg niekur nieko atsakė ji, smaigstydama jį katės akimis. – Jeigu įsimylėčiau iki ausų nerūkantįjį, dėl jo mesčiau rūkyti.

– Manau, cigarečių turėtum atsisakyti dėl savęs.

– Mėginau. Deja, nieko neišėjo. – Ji įsispraudė cigaretę tarp skaisčiai raudonų lūpų ir prisidegė nuo vienos iš skridininių žvakių purpurinėje stiklinaitėje, stovinčioje vidury stalo. Jis žiūrėjo, kaip ji keliskart užtraukia dūmą, paskui atsilošia, paveikus nikotinui.

Priimti užsakymo atėjo pats Džeikas. Jam patiko Silvija, apkūni it kokia daili rusva katė ir labai moteriška. Buvo matęs ją keletą sykių, bet ji nekreipė į jį dėmesio, o jo pasveikinta tik tarstelėdavo: „Labas.“ Dabar, kai Rafa užsakė martinio ir taurę „Chardonnay“ vyno, Silvija mestelėjo Džeikui šypseną. Tada gražias savo akis vėl įbedė į argentinietį ir provokuodama jį išpūtė debesėlį dūmų.

Graužiamas pavydo Džeikas vėl sulindo į savo kiautą. Jis piktinosi Rafa labiau nei anksčiau. Kol dailininkas trinsis viešbutyje, Džeikas neturi jokių šansų. Jis perdavė jų užsakymą padavėjui. Paskui pamindžikavo oranžerijoje vėpsodamas į Silviją.

Toji gurkštelėjo vyno.

– Žinai, Klemė labai daug pasakojo apie tave, – pasakė Rafai.

– Tikrai?

– Taip, po to, kai judu susipažinot „Juodosios pupelės“ kavinėje. Tiesą sakant, ji panaši į vaiką. O aš jai tarsi motina.

– Susidūrėm visai atsitiktinai. – Tai prisiminęs Rafa šyptelėjo, ir Silvija pamatė, kaip sužibo jo akys. – Ji keista mergina, ir dėl to man patinka. Un personaje, kaip sakoma Argentinoje. Todėl papasakok, ar jos vaikinas jai geras.

– Be jokios abejonės, – patikino Silvija. – Jiedu panašūs kaip du vandens lašai.

– O jos pamotei jis nepatinka, – mestelėjo Rafa.

– Nes jiedvi nesutaria. Anot Klemės, pamotė – tarsi kokia dramos veikėja karalienė, nes mėgsta būti dėmesio centre. Man atrodo, ji kiek kvaištelėjo nuo įtampos, kurią sukėlė noras turėti vaikų.

– Ar seniai pažįsti Mariną?

– Iš tikrųjų visai nepažįstu. Žinau tik iš Klemės pasakojimų. Marina iš kito nei Grėjus sluoksnio, ir tai erzina Klemę. Ta manija dėl padėties visuomenėje – labai atgrasus anglų bruožas. Argentinoje tikriausiai nėra nieko panašaus.

– Patikėk manimi, šio prietaro laikosi visas pasaulis.

– Na, Klemė mano, kad Submarina, turiu galvoje, Marina, gviešėsi Grėjaus, nes norėjo palypėti socialiniais laipteliais. O man atrodo, kad juodu įsimylėjo, ir tiek. Jie juk nesibičiuliauja su aristokratais. Bet nė vienas vaikas niekada nepamils patėvio ar pamotės, kad ir kaip jie stengtųsi. O Marina tikrai nėrėsi iš kailio, mėgindama įtikti Klemei. Bet toji labai užsispyrusi.

Rafa įdėmiai klausėsi Silvijos, įsmeigęs į ją ramias, skvarbias akis.

– Tas socialinių klasių reikalas susijęs su šeima ar su išsilavinimu?

– Ir su tuo, ir su tuo. Man regis, Marinos šeima kilusi iš darbininkų arba priklauso žemesniam nei vidurinysis sluoksniui. Ji nebuvo privačiai lavinama ir mokoma. Žinau tai, nes ir pati negavau tokio išsilavinimo.

– Ar teko susidurti su jos tėvais?

Silvija papurtė galvą.

– Klemė nėra jų mačiusi. Marina laiko juos gerai paslėpusi.

– Nori pasakyti, gėdijasi jų?

– Galbūt. – Silvija nusikvatojo. – Jie, regis, net nedalyvavo jų vestuvėse. Sykį Klemė prasitarė, kad jie susituokė čionykštėje metrikacijos įstaigoje, kai tik išsiskyrė jos tėvas. Dviem įsimylėjėliams tai buvo nelabai romantiška, ar ne?

– Kai kurie žmonės nemėgsta didelio triukšmo.

– Pasak Klemės, Marinai patinka didelis triukšmas, jeigu ji yra to triukšmo centre. – Ji pritildė balsą suprasdama, kad gali būti netyčia nugirsta. – Gal ji nenorėjo, kad jos šeima nuviltų kitus? Juk ji vaidina aukštuomenės damą, tikrą aristokratę. Turiu galvoje gana pretenzingą jos tarseną, lyg ji perdėm stengtųsi, argi ne taip?

Užslinko sutemos. Skridininės žvakės žibėjo purpurinėse stiklinaitėse, sutūpę nakčiai paukščiai nuščiuvo, tik mieguistai ošė jūra. Rafa ištuštino savo taurę, o Silvija prisidegė dar vieną cigaretę. Rafa nerimavo dėl Klementinos. Kaskart pagalvojus apie ją, jam suspausdavo širdį.

– Ar turi Klementinos mobiliojo numerį? – paklausė jis.

Silvija nesmagiai pasimuistė.

– Taip.

– Pasakyk jį.

Sunkiai dūsaudama Silvija pasirausė rankinėje, ištraukė mobilųjį ir surado Klementinos numerį. Padiktavo jį ir susinervinusi žiūrėjo, kaip Rafa spaudo savo „BlackBerry“ mygtukus.

– Skambinsi jai?

– Kodėl gi ne? Gal ji darbuojasi čia?

– Kažin, ar Džo tai patiks. Jis labai savininkiškas.

– Tada pakviesiu juos abu.

– Kodėl neparašai žinutės?

– Manai, taip būtų tinkamiau?

– Žinoma, kitaip gali jai pridaryti bėdos.

Kur esi? Vyliausi, kad atvažiuosi su Silvija išgerti. Ar iš tikrųjų esi labai užsiėmusi? Noriu tavęs atsiprašyti… Rafa

Klementina perskaitė žinutę. Jos viduriai apsivertė it koks blynas. Smarkiai rausdama, perskaitė dar kartą. Pirmiausia jai toptelėjo, kad Rafa nori su ja pasimatyti. O paskui nusmelkė mintis, jog Silvija tyčia jos nepakvietė važiuoti kartu. Ji dirstelėjo į Džo, riogsantį krėsle ir per „Sky“ spoksantį sporto laidą, ir suprato dabar negalinti ištrūkti. O, kad Džo išnyktų kaip dūmas.

Dabar negaliu. Ar galėtum rytoj vakare po darbo atvažiuoti į namą, kurį pamiršo Dievas? K

Atėjus žinutei, Rafos „BlackBerry“ pyptelėjo. Silvija išraudo.

– Ar tai Klemė? Ji ateina?

Jis perskaitė žinutę ir prisimerkė. Namas, kurį pamiršo Dievas. Ar jis prisimins, kaip tenai nusigauti?

– Na? Ir ką rašo?

– Ji užsiėmusi, – atsakė jis.

Silvijos pečiai atsipalaidavo.

– Matai? Juk taip ir sakiau.

– Pasimatysiu su ja rytoj. Kada baigiate darbą?

– Pusę šešių.

– Gerai.

Jis nykščiais suspaudė:

Atvažiuosiu prie tavo kontoros, ir galėsime keliauti kartu.

– Kam rašai? – paklausė Džo.

– Džeikui, – sumelavo Klementina. – Rytoj po darbo važiuosiu į viešbutį. Jis nori man kažką pasakyti.

– Turbūt nori įkalbėti tave kraustytis atgal.

– Gal.

Vienintelis dalykas, įsiterpęs tarp jos ir važiavimo namo, buvo išdidumas. Džo vėl įsispoksojo į televizorių. Klementina žiūrėjo, kaip jis gurkšteli alaus iš skardinės, kaip sėdi susikrovęs kojas ant kėdės, neatplėšdamas akių nuo ekrano, ir pagalvojo, koks jis vis dėlto netašytas. Kurių galų pas jį persikraustė? Bet vėl pyptelėjo jos telefonas. Ji nekantraudama perskaitė žinutę. Taigi rytoj Rafa ją pasiims, ir juodu važiuos prie senos bažnytėlės, jų slaptavietės. Jai išsyk pasitaisė ūpas.

Prisiminė, kaip siauru takeliu jiedu pėdino į paplūdimį, kaip jis vadavo ją iš gervuogių pinklių, tą akimirką, kai juodu, nusirengę iki apatinių, nuskuodė į jūrą. Prisiminė, kaip jis juokėsi, pasakojo istorijas ir kaip jie grįžo į „Polzansą“ lyg mokinukai, kurie slapukauja, kad kas neužkluptų jų laužant taisykles. Ji ilgesingai nusišypsojo ir vylėsi, kad rytojus bus ypatinga diena.

Silvija pamatė, kaip Rafa dirstelėjo į laikrodį. Ji nujausdavo, kada vyras ja nesidomi, ir neketino apsikvailinti. Pažvelgė į savo laikrodėlį ir aiktelėjo.

– Dievulėli, ar tikrai dabar tiek valandų? Turiu eiti. Fredis stebėsis, kur dingau.

– Fredis?

– Mano meilužis. Jis norės vakarienės.

– Ir man reikėtų eiti.

– Ar per vakarienę tavęs laukia pasimatymas?

– Vakarieniausiu su savo mokinėmis. – Rafa šyptelėjo. – Gal ir atrodo keistai, juk joms visoms per septyniasdešimt.

Ji apsidairė.

– Ši vieta tikrai užliūliuoja.

– Tai gražus viešbutis.

– Sklinda gandai, kad jį žūtbūt stengiamasi išlaikyti.

– Nepanašu, kad jis vos alsuotų.

– Taip, tu teisus. Dabar aplinka pasikeitusi, čia gera ir malonu. Norisi būti ir visu tuo mėgautis.

– Turėsi vėl atvažiuoti.

– Kitą kartą atsitempsiu ir Klemę.

– Taip ir padaryk.

Silvijai parūpo, kodėl jo veidas nušvito. Klemė – keista būtybė, ne tokia gražuolė kaip ji, o Rafa aiškiai buvo vyras, kuris, jei tik įsigeistų, galėtų suvilioti kiekvieną moterį.

– Buvo smagu. Ar būčiau įžūli, jei padėkočiau tau už gėrimą?

– Visai ne, man vienas malonumas tave pavaišinti.

Jis palydėjo Silviją į vestibiulį. Kai juodu žengė per svečių kambarį, Rafa dirstelėjo į damas ir su pasitenkinimu pamatė, kad jos vis dar įnikusios į pokalbį. Griausmingos brigados generolo kvatonės sproginėjo ore tarsi artilerijos sviediniai, kambarį pripildydamos džiaugsmo.

– Jie puikiai leidžia laiką, – tarė Silvija.

– Mano vakarienės draugija, – nusijuokė Rafa.

– Vakarienė tikrai nebus nuobodi.

– Kaip ir tavo.

– Taip, nors Fredis kvatoja tik kokią minutę.

Bet kai Silvija išėjo iš viešbučio, ūmai pasijuto vieniša. Nevakarieniaus su Fredžiu, nes jis – su savo šeima. Namie jos niekas nelaukia.

Džeikas stovėjo vestibiulyje ir žvilgsniu nulydėjo ją, per žvyrą žingsniuojančią prie automobilio. Palinkėjo jai labos nakties, bet ji atsakė niūriai, nė nepažvelgdama į jį. Šis vakaras aiškiai nesusiklostė taip, kaip ji tikėjosi, tarė sau Džeikas. O, kad Silvija būtų stabtelėjusi pasišnekėti su juo. Jis tikrai būtų ją pralinksminęs.

Kitą rytą Harvis atriedėjo tviskančiu jaguaru ir čiūžtelėjęs sustojo priešais viešbutį. Automobilio stogas buvo nuleistas, jis sėdėjo prie vairo, ranką atsainiai padėjęs ant lango rėmo, o laimingame veide švietė šelmiškas šypsnys.

– Eik ir surask Mariną, – sušuko Tomui ir tas, tyliai švilptelėjęs, nuskubėjo jos ieškoti.

Pasigrožėti automobiliu laukan išslinko Šeinas.

– Tikras gražuolis, – ištrūko jam.

– „Jaguar XK“ su visomis puošmenomis.

– Dailus. Kieno jis?

– Mano sūnėno. Jis man paskolino. Nekantrauju išvysti Marinos veidą, kai ji pamatys mane, sėdintį tokiame automobilyje.

– Šaunus sūnėnas!

– Jam puikiai sekasi.

– Gal vėliau pavėžinsit ir mane?

– Žinoma. Šiandien turiu nudirbti tik kelis smulkius darbelius.

Marina žengė ant žvyro, o išvydusi Harvį prie žvilgančio žalio sportinio jaguaro vairo, tyliai aiktelėjo iš nuostabos.

– Tikrai nemaniau, kad kada nors pamatysiu jus sėdintį sportiniame automobilyje, Harvi. Jis nuostabus!

– Šokit vidun!

– Ketinat mane pavežioti?

– Turiu nedaug laiko, paskui turėsiu nuvežti Rafą ir jo mokines pas Pauelus pietų. Ponia Pauel rengia iškylą, kad jos galėtų tapyti seną karvelidę.

– Kokia puiki mintis. Ir kur trauksim?

– Kur tik pageidausite, mano ponia.

Šeinas atidarė keleivio dureles ir žiūrėjo, kaip Marina lipa į automobilį.

– Smagumėlis. – Ji nusikvatojo tarsi jauna mergaitė, išsiruošusi į pasimatymą. – Kurį laiką mūsų nebus, – pasakė Šeinui. – Liepk Džeikui, kad viską čia prižiūrėtų.

Automobilis suburzgė ir lengvai nusklendė įvaža. Šeinas ir Tomas nulydėjo jį akimis.

– Labai norėčiau tokio automobilio, – pavydžiai tarė Tomas.

– Vienintelis būdas tokį turėti – jį nušvilpti arba apiplėšti banką, – pasakė Šeinas.

– Arba rasti turtingą paukštytę, kuri nupirktų.

– Deja, čia tokios nerasi nė su žiburiu, vaikine. Turtingos paukštytės traukia ne į Dokombą-Devlišą, o į Pietų Prancūziją.

– Koks grožis, Harvi. Ar ilgam jį pasiskolinot?

– Galėsiu turėti tiek, kiek norėsiu, – nerūpestingai atsakė jis. – Mano sūnėnui jo nereikės, nes porai savaičių išvyko į užsienį.

– Turbūt už jį paklota nemenka sumelė.

– Naujas kainuoja šešiasdešimt tris tūkstančius svarų.

– Juokaujat!

– Ne. Tai mažmeninė kaina, o šis padėvėtas. Ir vis tiek su visomis puošmenomis: odinėmis sėdynėmis, jutikliniu ekranu su navigacijos sistema, legiruoto plieno ratlankiais, be to, juda tarytum graži didžiulė katė.

– Tai jau tikrai. Verčiau laikykit jį garaže, kol tas vagis vaikštinėja laisvėje.

– Labiau nerimauju dėl vaikinų, kurie gali nugvelbti jį ir pasprukti.

– Dėl Šeino ir Tomo?

– Taip. Kol galiu juos partrenkti, jais nepasikliausiu. – Harvis pamerkė Marinai. – Kalbant apie tuodu, tai tik mokinukų porelė.

Jie riedėjo vingiuotais kaimo keliais, į veidus plieskiant saulei, vėjui šelmiškai plaikstant ilgus Marinos plaukus. Abu ilgokai tylėjo. Ji kartais meiliai nusišypsodavo jam, o jis – jai, ir tomis valandėlėmis ji pamiršdavo Klementiną, viešbutį, vis didėjančią skolą ir neišvengiamai artėjančią Čarlzo Rubeno viešnagę. Kai būdavo su Harviu, atsakomybės našta, regis, palengvėdavo, tarsi jis būtų ją perėmęs.

Klementina siuto ant Silvijos, kad toji tyčia be jos leido vakarą su Rafa, tačiau nusprendė šįsyk nekelti scenos. Ji jautėsi nusivylusi, nes manė, kad jiedvi draugės, bet, tiesą sakant, toks Silvijos elgesys nestebino. Silvija – tikra moteris, ji nepaisydavo jų draugystės, kai stengdavosi užkariauti kurio nors vyro širdį.

Klementina atėjo į darbą anksti, nenorėjo ilgiau nei būtina tysoti šalia Džo, kuris neskubėjo keltis. Dabar sėdėjo prie savo stalo ir gėrė kavą su pienu. Plaukus buvo susišukavusi į viršų, vilkėjo tamsiai mėlynu kostiumėliu, bet į krepšį buvo įsimetusi „Jack Wills“ paplūdimio suknelę, megztinį ir sandalus. Vien nuo minties, kad laukia vakaras su Rafa, jai sugniauždavo paširdžius. Visai nenorėjo pusryčių ir vos galėjo ramiai nusėdėti.

Silvija pasirodė graužiama kaltės. Užuot ryžtingai puolusi prie stalo, sumišusi šliurino per kambarį.

– Jaučiuosi siaubingai, – tarė, tučtuojau griebdama jautį už ragų. – Naktį visai nesudėjau bluosto.

– Kodėl? – linksmai paklausė Klementina.

– Tau įdomu, kodėl? Nes elgiausi kaip kalė, štai kodėl. Nepatikau sau tokia, kokia buvau vakar vakare, todėl noriu tavęs atsiprašyti.

– Nieko tokio, Silvija. Suprantu, kodėl taip padarei.

Silvija nustebo.

– Supranti ir nepyksti ant manęs?

– Visai ne. – Klementina jautėsi tokia laiminga, kad buvo neįprastai atlaidi. – Juk vis tiek tryniausi su Džo, todėl nebūčiau galėjusi eiti drauge.

– Na, turėjau tau pasakyti. Jis tavo draugas, ne mano.

– Jis visų draugas, Silvija.

– Ne, man atrodo, kad jam labiausiai patinki tu. Kai prašneko apie tave, veidas išsyk nušvito.

– Nejaugi?

– Tikrai.

– Šitaip jis elgiasi su visomis, taigi neapsirik.

Bet Klementina suvirpėjo iš jaudulio, nors ir buvo įsitikinusi, kad Silvija klysta.

Ponas Atvudas atėjo ankstyvą popietę, pasibaigus susitikimui Ekseteryje. Laiškai, kurių prašė, gulėjo ant jo stalo, o šalia – tvarkingai atspausdintas žinučių sąrašas. Klementina įžengė su puodeliu kavos. Atvudas atsilošė ir krimstelėjęs rašiklio galą nužvelgė ją primerkęs akis.

– Tampi visai gera sekretore, Klementina. Tai man daro įspūdį!

– Ačiū, pone Atvudai.

– Ar galiu paklausti, iš kur tokia staigi pažanga?

– Jokios priežasties nėra. Tai man patinka, ir tiek.

– Na ir gerai. Šis kostiumėlis tau tinka.

Klementina pastebėjo geidulingai sužibant jo akis ir atsitraukė atgal.

– Dėkoju.

– Tu graži mergina, Klementina.

– Ar dar turit man kokių užduočių, pone Atvudai? Nes jeigu neturit, norėčiau grįžti prie savo stalo.

– Taip, taip. Žinoma. Nebegaišinsiu tavęs. – Jis linksmai sukikeno parodydamas, kad jo pagyros nieko nereiškia. – Man patinka sekretorė, kuri veržiasi prie savo stalo.

Apsikabinusi puodelį kavos Berta sėdėjo su Hetera viešbučio virtuvėje prie stalo.

– Regis, brigados generolui parūpo ponia Meister, – tarė Hetera. – Įdėmiai juos stebėjau. Jie visada sėdi kartu, be to, jis pakvietė ją pasivaikščioti šį vakarą. Gėda prisipažinti, kad slapta klausiausi, bet degiau iš smalsumo. Negalėjau susitvardyti.

– Ore sklando meilė, – nemelodingai uždainavo Berta.

– Visada jo gailėjau. Ateina kas rytą pusryčiauti vienui vienutėlis. Ir namie nebelaukia žmona, pas kurią galėtų grįžti. O dabar štai nuolat šypsosi. Manau, tai nuostabu.

– O kuri toji ponia Meister?

– Na, ta tylenė.

– Vaje, ji pakenčia brigados generolą? Man jis panašus į didžiulį jūrų vėplį.

– Jos vyras miręs, vargšelis, todėl ji taip pat vieniša. Man rodos, juos suvedė pats dangus.

Berta išsišiepė puodeliui.

– O aš nenuleidžiu akių nuo Rafos.

Hetera pašiurpo.

– Juk neketini jam meilintis?

– Aš gi nesakau, kad jo geidžiu. Man patinka vyresni ir kiek stambesni vyrai. Rafą sumaigyčiau kaip kokį lietinį su įdaru. Noriu pasakyti, seku jį.

– Kodėl?

– Įtariu, savo krašte jis turi merginą.

– Iš tikrųjų?

– Taip. Kai tvarkiau jo kambarį, aptikau pluoštą meilės laiškų nuo merginos, vardu Kostanca. Juk turėtų būti Konstanca, ar ne?

– Tikriausiai.

– Todėl prižiūriu jį, kad nenuklystų į šoną.

– O kas tau darbo, jeigu ir nuklys?

– Man vis tiek. Tik noriu būti tikra, kad tą akimirką sukinėčiausi kur nors netoliese ir viską matyčiau.

– Na jau, Berta. Tu pasibaisėtina.

– Tik ieškau kokios pramogėlės. Juk čia, Devone, nedažnai vyksta kas nors įdomaus.

– Sakyčiau, Baflsas įdomus.

– Jeigu čia pasirodytų. Bet labai tuo abejoju. Name nėra jokių vertybių, kurias magėtų nudžiauti. – Ji niekinamai prunkštelėjo ir iššliurpė paskutinius kavos lašus.

– Ar matei naują Harvio automobilį?

Berta suirzo.

– Ne. Kokį dar automobilį?

– Nagi jaguarą.

– Ir ką jis daro su tuo jaguaru?

– Vienas Dievas težino. Bet jei žiopsos, rytą pamatys, kad automobilis dingo, o vietoj jo ras tik raštelį su „Ačiū“.

Pusę šešių Klementinos skrandis buvo virtęs nervų kamuoliu. Ji išjungė kompiuterį ir į dokumentų spintą nunešė dėklą su popieriais. Sudėjusi juos į tinkamus aplankus, tvarkingai sužymėtus abėcėlės tvarka, sumojo, kad virpa rankos. Išgirdo čiulbant poną Atvudą, be jokios abejonės, telefonu pliurpė su meiluže. Labai jau neįtikėtina, kad žmoną jis vadintų „kauboje“. Įsijautusi į perdėm saldų jų pokalbį neišgirdo nei kaip atsivėrė durys, nei kaip cyptelėjo sumišusi Silvija, kuri vis dar sėdėjo prie savo stalo.

Rafa pasisveikino su Silvija, bet jo dėmesį prikaustė kambario galas, kur prie dokumentų spintos stovėjo liekna mergina, vilkinti puikiai pasiūtu tamsiai mėlynu kostiumėliu ir avinti aukštakulniais. Ją atpažino ne išsyk, o tik kai ji atsisuko.

– Klementina? – ištarė nustebęs.

Ji užstūmė stalčių ir priėjo prie jo.

– Rafa?

– Dios mio, atrodai fantastiškai.

Ji patenkinta nuraudo.

– Darbo drabužiai. Į krepšį įsimečiau laisvesnio stiliaus apdarų. Gal palauktum, kol persirengsiu?

Jis susigrūdo rankas į kišenes.

– Žinoma. Draugiją man palaikys Silvija. – Bet neįstengė atplėšti akių nuo Klementinos, iki ši dingo tualete.

Silvija nusišypsojo jausdamasi nesmagiai ir vildamasi, kad jis neužsimins apie aną vakarą. Labai norėjo, kad Klementina paskubėtų. Rafa atsirėmė į jos stalą ir šyptelėjo.

– Šiandien sunkiai pluši?

Klementina apsivilko suknelę, įsispyrė į sandalus. Pasileido plaukus ir suspaudė juos tarp pirštų. Nustebusi prisiminė anos popietės svajones – kad patrauklusis argentinietis, su kuriuo susipažino „Juodosios pupelės“ kavinėje, užsuktų į agentūrą jos ieškoti. Dabar taip ir atsitiko, o prieš akis buvo visas vakaras, kupinas vilčių.

20 skyrius

Klementina sėdėjo išsinuomotame Rafos automobilyje ant keleivio sėdynės, vos galėdama patikėti, kad galop jie išvažiavo vienudu. Ji nuleido langą, ir su brizu vidun plūstelėjo malonūs vasaros kvapai. Iš pradžių pokalbis mezgėsi vangokai, abu prabildavo vienu metu, painiojosi žodžiuose ir krizeno slėpdami nervingumą. Paskui atmosfera pasikeitė. Klementina nesuprato, kodėl ir kada ji pasikeitė, bet tarp jų ėmė sklandyti virpulys, kurio anksčiau nebuvo.

Rafa mūvėjo paprastais džinsais, vilkėjo baltais marškiniais. Kartkartėmis jis dirstelėdavo į ją ir šyptelėdavo. Buvo užsidėjęs tamsius akinius, vėjas taršė tankius jo plaukus. Klementinai jis visada atrodė gražus, bet dabar, kai susipažino geriau, pamatė, kad tas grožis kur kas gilesnis. Rafa turėjo dovaną žmonėse įžvelgti tai, ką jie turi geriausia, ir dar buvo kilnios sielos, kuri jo akims ir šypsenai teikė ypatingo spindesio.

O svarbiausia tai, kad būdama su juo Klementina sau patiko tokia, kokia yra, tarsi jo akyse atrodytų esanti geresnė: šaunesnė, sąmojingesnė, gražesnė. Klementina apžvelgė apylinkes ir pamatė, kokios jos nuostabios. Ji gėrėjosi ryškia lapų žaluma ir nuostabia dangaus mėlyne, kol pajuto, kad tuojau sprogs iš laimės.

Jie sustojo pakelės aikštelėje, ir Rafa nuėjo atidaryti bagažinės.

– Ir ko tenai prisikrovei? – atsišliedama į vartus paklausė ji, o žvilgsnis nuklydo prie namo, kurį pamiršo Dievas.

– Atsargų, – šyptelėjo jis.

Ji atsigręžė ir pamatė jį ištraukiant brezentinį krepšį.

– O kam jis?

– Iškylai.

– Ir kas jį suruošė?

– Hetera. – Jis žvilgtelėjo vidun. – Qué bueno22, ji net įdėjo butelį vyno.

Klementinai kaipmat pasitaisė nuotaika.

– O kur tą iškylą surengsim?

– Paplūdimyje. Ką manai?

– Gera mintis.

Paaiškėjo, kad vilkėti suknele – ne itin geras sumanymas. Takas į paplūdimį buvo siauras ir apžėlęs gervuogėmis. Svarstydama, kaip apsirengti, Klementina visai nepagalvojo apie praktiškumą.

– Panėšėsiu tave ant nugaros, – pasiūlė Rafa.

– Oi ne, aš sunki, – paprieštaravo ji.

– Nesunki. Anąkart grimasas dariau juokais. Tu smulkutė. Galėčiau tave persimesti per petį ir beveik nejausčiau svorio. Štai, imk krepšį. – Jis pasilenkė. – Lipk.

O, kad sverčiau bent keliais kilogramais mažiau, toptelėjo Klementinai. Ji nedrąsiai apsivijo kojomis Rafai liemenį. Nuo jų kūnų artumo jos skruostai iškaito, bet ji neturėjo kada dvejoti. Rafa atsistojo, sunėrė rankas, kad prilaikytų jai kojas, ir patraukė taku.

– Matai, aš beveik nejaučiu, kad nešu tave ant kupros.

– Melagis, – nusikvatojo ji.

– Ir kas gi taip pasakė? – Rafa apsigręžė dėdamasis, kad žvalgosi sau už nugaros. Klementina vėl nusijuokė. Jis staiga apsisuko. – O kas čia juokiasi? Maniau esąs vienas.

– Paikius!

– Kas čia kalba?

– Jei nuolat sukiosies, susirgsiu jūrlige.

– Aha, tai tu.

– Taip, aš, tokia lengvutė, kad net pamiršai, jog riogsau tau ant nugaros.

Jis žingsniavo taku saugodamas nuogas jos kojas, kad nesubraižytų gervuogių dygliai. Galop jiedu nusigavo iki paplūdimio, ir jis atsargiai pastatė ją ant smėlio.

– Net neuždusau.

Įsitaisę paplūdimyje juodu žiūrėjo, kaip artyn ritasi minkštos bangos. Kirai braižė ore ratus, sklęsdami vėjyje, o drąsesni leidosi ant uolų netoliese, tikėdamiesi nugvelbti kokį kąsnelį, likusį po iškylos. Rafa įpylė vyno, Klementina išvyniojo sumuštinius.

– Už atgaivintą mudviejų draugystę, – tarė jis, pakeldamas taurę. – Noriu labai atsiprašyti, kad kišausi ten, kur nederėjo. Tavo santykiai su Marina – ne mano reikalas. Bet jūs abi man patinkat, ir norėčiau, kad pamėgtumėt viena kitą.

Ji kilstelėjo savo taurę.

– Tavo atiprašymą priimu, šįsyk mielai.

– Taigi mudu vėl draugai?

– Taip. Žinoma. – Valandėlę jie tylomis gurkšnojo vyną. Paskui Klementina giliai įkvėpė. – Sakei, kad turėčiau atsiplėšti nuo praeities, kad ji negadintų mano dabarties? Ką iš tikrųjų turėjai galvoje?

Jis susirūpinęs pažvelgė į ją.

– Juk nenori apie tai kalbėti, tiesa?

– Noriu.

– Pažadi, kad nepabėgsi putodama iš įtūžio?

Ji nusikvatojo.

– Atsiprašau, tada nesusitvardžiau. Pažadu nepabėgti. Be to, automobilio rakteliai pas tave.

– Gerai, jei jau taip spiri, išklosiu tau savo mintis, tik nežinau, ar jos ko vertos.

– Manau, jos labai vertingos. – Ji atsikando sumuštinio su kalakutiena. – Gal ko nors išmoksiu.

– Pirmiausia turi suprasti mano gyvenimo filosofiją.

– O kokia ji?

– Pradėsiu nuo to, kad tikiu mūsų gebėjimu rinktis likimą. Mes ateinam į šį pasaulį įgauti gyvenimiškos patirties ir išmokti būti jautrūs, mylintys žmonės. Gyvenime galime daug ką rinktis, ir tie pasirinkimai veikia aplinkinius ir mūsų ateitį. Įsivaizduok akmenuką, įmestą į tvenkinį. Sakysi, jis tiesiog nugrims į dugną, ir tiek, bet tu klysi. Nuo akmenuko sukyla raibuliai, jie nuvilnija iki tvenkinio krašto ir nuo kranto nustumia lapą. Vandenyje skęsta kamanė, bet dabar ji gali užsiropšti ant to lapo ir išsigelbėti. Kamanė nuskrenda ir nutupia vaikui ant rankutės, o vaikas nustebęs žiūri į ją. Taip gimsta meilė gamtai. Tuo metu vaiko tėvai vaidijasi, tačiau mama pamato kamanę ir puola į paniką, kad vaikas bus sugeltas. Tėvai šoka jam padėti ir pamiršta savo barnį, suvienyti meilės savo vaikui. Kamanė nulekia ir… na, toliau gali kurti kokią tik nori istoriją.

Esmė ta, kad nieko nedarai visai vienas, skyrium. Todėl supranti, kad yra svarbu, ką pasirinksi. Jei renkiesi pagiežą, susikursi nelaimingą ateitį, nes visi sprendimai bus skatinami apmaudo. Marina įsimylėjo tavo tėvą ir ištekėjo už jo. Visai nesvarbu, ar nuviliojo jį nuo tavo mamos, ar išgelbėjo jį nuo nelaimingos santuokos. Patikėk manimi, kiekvienas su tuo susijęs asmuo savaip aiškins įvykius, ir tie aiškinimai skirsis. Bet tu, Klementina, gali rinktis, kaip reaguoti. Esi jau suaugusi ir kuri savo ateitį. Atsiribojusi nuo savo jausmų pritark tėvui su Marina, pamėgink įžvelgti tai, ką Marina turi gero, užuot ieškojusi joje blogio, ir tavo dabartis bus laimingesnė.

Klementina įbedė akis į jūrą ir susimąstė.

– Niekada nesuteikiau Marinai progos, – pasakė tyliai. – Visada piktindavausi, kad ji atima iš manęs tėtį.

– Tavo tėvas vis dar čia. Tau reikėtų labiau suaugti ir pagelbėti jam.

– Kai tu kalbi, viskas atrodo lengva ir paprasta.

– Mes esam ne karikatūros, o sudėtingos žmogiškos būtybės su ydomis ir trūkumais. Meilė yra stipresnė už mus visus. Suprask: jie taip elgėsi turėdami savų priežasčių, ir turbūt ne tokių, apie kokias galvoji tu. Todėl susivok ir leisk jiems gyventi. Jie – didžiulis laineris, kurį tu tempi per bangas. Nupjauk tą lyną. Išsilaisvink. Juk gali užkopti į neregėtas aukštybes, nors tavo gyvenimo pradžia ir buvo sumauta. – Jis įsijautęs nusišypsojo. – Bet tas aukštybes įveiktum greičiausiai tik dėl to, kad pradžia buvo tokia nevykusi.

– Sakei, turėčiau paprašyti, kad Marina papasakotų savąją versiją.

– Gal kada nors, kai čia, paplūdimyje, būsit vienos ir niekieno netrukdomos, paprašyk, kad ji papasakotų, kas įvyko. Bet tik tada, kai būsi pasiruošusi klausytis jos neteisdama. Pamėgink vieną kartą atsiplėšti tiek, kad viskas vėl neužgriūtų tavęs.

– Tu labai išmintingas, Rafa.

– Visi taip sako, bet, deja, toks nesu. Vis dar mokausi, nesiliauju tyrinėjęs.

– Regis, jau nemažai žinai.

– Kuo daugiau žinai, tuo labiau supranti, ko dar reikia išmokti. – Jis vėl prisipylė taurę. – Tau įpilti?

Klementina linktelėjo.

– Turėsi mane užnešti tuo taku.

– Dar kelios taurės, ir nunešiu tave iki pat namų!

Jiems šnekučiuojantis prasidėjo potvynis. Oranžinė saulė kabojo prie pat horizonto, blyškiai mėlyname danguje kabančius debesis nudažydama tamsiai purpurine spalva. Hipnotizuojančiu ritmu šniokščiant bangoms ir melancholiškai klykaujant kirams, Klementinai viskas atrodė taip romantiška, ji buvo tikra, kad Rafa tuojau pasilenks ir pabučiuos ją. Širdis ėmė greičiau tuksėti iš nekantrumo. Įdėmus ją varstantis žvilgsnis, linksma šypsena, žaismingas erzinimas – visa tai rodė, kad ji traukia Rafą. Išgėrus vyno, jos pojūčiai tapo aštresni, ir ji juto kiekvieną virpesį, plazdenantį tarp jų, tarytum jie būtų įsielektrinę.

Tą akimirką, kai ji manė, kad jis ją pabučiuos, kitame paplūdimio gale, ten, kur jūra plakėsi į uolas, pasigirdo išsigandusio šuns lojimas.

Rafa atsistojo.

– Girdėjai? – Jis atidžiai nužvelgė paplūdimį. – Nematau, kur jis. O tu?

Klementina kiek suirzo, kad tokia nuostabi akimirka buvo sudrumsta, bet išgąstingas lojimas neramino ir ją.

– Eime pasižiūrėti.

Palikę maistą ant smėlio, jie nuskubėjo paplūdimiu. Šuo lojo be paliovos, įkyriai ir baimingai, ir tai ragino juos paskubėti. Jiedu leidosi bėgti. Stabtelėję paplūdimio gale, įsiklausė. Rafa pažvelgė į Klementiną.

– Tikriausiai jis įstrigęs tarp uolų.

Abu apsižvalgė, bet jokio šuns nepamatė.

– Kaip iki jo nusigausim?

– Aš nuplauksiu.

– Ar nepavojinga?

– Tikiuosi, ne. Šuo pakliuvo į bėdą, o aš negaliu nepadėti kenčiančiam gyvūnui.

Rafa greitomis nusimetė drabužius, liko tik su trumpikėmis.

Ji taip pat ėmė rengtis.

– Tada plaukiu ir aš.

– Tu labai narsi, Klementina.

– Nori pasakyti, nutrūktgalvė?

Jo žvilgsnis drąsino ją, ir jiedu įbrido į jūrą. Vanduo buvo šaltas, tačiau abu greitai apsiprato. Plaukė greta, nepratardami nė žodžio, nes įtempę ausis klausėsi lojimo ir stengėsi suprasti, kur yra tas nelaimėlis. Klementina viena niekada nebūtų išdrįsusi plaukti taip toli. Bangos dužo į uolas, o paplūdimys vis tolo.

– Žiūrėk, ten ola! – sušuko Rafa. – Regis, loja tenai.

Jie nusiyrė įlankėlėn, kur vanduo buvo ramesnis, ir nuskuodė nedideliu paplūdimiu. Potvynis greitai kilo; netrukus olą užlies vanduo. Šuo išgirdo juos artinantis ir ėmė inkšti.

– Viskas gerai, drauguži. Išgelbėsim tave.

Rafa pasilenkė ir paglostė šunį. Šis susijaudinęs pavizgino uodegytę.

– Pažvelk, jis pririštas prie uolos. – Be abejonės, vargšelis buvo tyčia pasmerktas žūti šioje oloje. – Tai siaubinga!

– Gali atrišti?

– Taip. – Priblokšta šitokio žiaurumo Klementina ėmė narplioti mazgą. Atrišusi šunį ji atsisėdo šalia Rafos ir ėmė glostyti vargšą padarėlį. – Kokios jis veislės?

– Mišrūnas. Turbūt todėl šeimininkas ir norėjo atsikratyti, – atsiliepė Rafa ir kažką pasakė šuniui ispaniškai.

– Kaip jį nuplukdysim į paplūdimį?

Jis dirstelėjo į olos angą.

– Verčiau negaišdami nešdinkimės iš čia. Tuojau sutems, be to, kyla potvynis. Juk nenorim kiurksoti čionai visą naktį.

– Kažin, ar tiek išgyventume. Per potvynį šią olą tikriausiai užlieja vanduo.

– Gerai, drauguži, keliausi su mumis.

Iš pradžių atrodė, kad šuo nepaklus. Jis buvo toks sutrikęs ir išsigandęs, kad vargu ar pajėgs žengti bent žingsnį. Jeigu jiems nereikėtų kastis jūra, Rafa galėtų jį nešti, bet jie neturėjo iš ko rinktis; jei norėjo išgelbėti šunį, jam teks plaukti.

Rafa suėmė rankomis snukį ir pažvelgė šuniui į akis. Tada prabilo ramiai, bet griežtai, tarsi šnekėtųsi su vaiku.

– Tu plauksi su mumis, bičiuli. Mes pasirūpinsim tavimi ir nugabensim į saugią vietą, tačiau turi mumis pasikliauti.

Rafa paglostė jam ausis, snukį, ir netrukus, kai vanduo plūstelėjo į olą, šuo nurimo. Jis nusekė įkandin jų ir įbrido į vandenį. Rafa visą laiką šnekėjosi su juo, drąsino, įkalbinėjo, gyrė jį. Klementina ir Rafa leido šuniui plaukti tarp jų, kad jaustųsi saugus. Pamažu jie apiplaukė įlankėlę. Buvo pakilęs vėjas, ir dabar jūra bangavo smarkiau, todėl plaukiant reikėjo daugiau pastangų, bet Klementina sukando dantis ir nenuleido akių nuo paplūdimio. Šunelis kapanojosi iš visų jėgų, iškišęs snukį virš vandens, sunkiai šnopuodamas, plačiai atmerkęs akis. Jo drąsa vis dėlto įveikė baimę.

Galų gale jie nusigavo iki paplūdimio. Šuo išbidzeno ant smėlio ir nusipurtė vandenį, paskui ėmė taip smarkiai vizginti uodegą, kad toji, rodės, atitrūks nuo kūno. Klementina ir Rafa išsigavo iš vandens ir suklupę ant smėlio paglostė gyvūnėlį.

– Protingas šuo! – uždusę sušuko abu, ir šuo patenkintas puolė laižyti jiems veidus.

– Parsivešim namo. Jis sustiręs ir ištroškęs. Vienas Dievas težino, kiek laiko tūnojo pririštas tame urve.

– Iškylų krepšyje turim vandens, – prisiminė Klementina.

– Puiku. Nagi, drauguži, keliausim namo.

Šuo palakė iš butelio ir suėdė sumuštinių likučius. Tikrai buvo alkanas ir ištroškęs.

– Žinai, Marina nepakenčia šunų, – pasakė Klementina.

– Kaip galima nekęsti šunų?

– Nežinau. Ji nekenčia.

– Tuo pasirūpinsim vėliau. Tegu jis pirmiausia išdžiūsta, paskui šnektelėsiu su ja. Tu negali jo laikyti darbe, todėl ji turės leisti jam būti viešbutyje.

– Ji lieps tau išgabenti jį į šunų prieglaudą.

– Šito šuns niekam neatiduosiu. Tai Likimas, negi nesupranti? Mums buvo lemta jį surasti. – Jis šelmiškai šyptelėjo. – Aš jį pasiliksiu.

Ji irgi nusišypsojo džiaugdamasi, kad jiedu vienu du išgelbėjo padarėlį.

– Aš taip pat.

Jie užsitraukė drabužius ant šlapių kūnų ir visą kelią iki automobilio drebėjo iš šalčio. Rafa pasisiūlė nešti Klementiną, bet ji atsisakė, nes dėmesio reikėjo šuniui. Leistis žemyn, tempiant ją ant nugaros, buvo viena, o kopti aukštyn – visai kas kita, ir jai nerūpėjo, kiek dyglių subraižys odą. Be to, išvengs pažeminimo, jei pusiaukelėje būtų pastatyta ant žemės, nes Rafai pasidarytų per sunku ją tempti.

Jie paguldė šunį ant užpakalinės sėdynės. Jis tysojo kaip žliugina plaušinė šluota. Variklio gaudesys tuoj užliūliavo jį ir jis užmigo.

Nors automobilyje buvo įjungtas šildymas, Klementiną ir Rafą vis dar purtė drebulys. Kai jie parvažiavo į „Polzansą“, buvo sušalę į ragą.

– Aš pasišnekėsiu su Marina, – pasišovė Rafa, automobiliui sustojus priešais namą.

– Gerai, – tarė Klementina ir nervingai prikando lūpą. – Viliuosi, kad galėsim jį pasilikti.

– Nėra ko nerimauti, jis liks su mumis.

– Atnešiu senų rankšluosčių ir antklodę.

– Ar turi kuo persirengti?

– Pasiskolinsiu tėčio chalatą.

Iš viešbučio išžirgliojo Tomas. Nustebęs žiūrėjo į juos, lipančius iš automobilio.

– Tomai, gal pabūtum su šunimi, kol atnešiu antklodžių? – paprašė Klementina.

– Su šunimi?

– Taip. Radom jį pririštą oloje. Būtų nuskendęs. Nuplaukėm ir jį išgelbėjom. Dabar vargšelis miega ant užpakalinės sėdynės.

Tomas papurtė galvą.

– Ne, juk žinai, ką apie šunis mano mūsų viršininkė.

– Tai ypatingas atvejis. Gyvūnas išsigandęs, be to, neturi šeimininko.

– Kur Marina? – pasidomėjo Rafa.

– Oranžerijoje su brigados generolu ir poniomis.

– Gerai, persirengsiu sausais drabužiais ir nueisiu pas ją.

– Sėkmės, – tarė Klementina.

– Jums prireiks daugiau nei sėkmės, – pridūrė Tomas.

Klementina pasirodė kiek vėliau, įsisupusi į Grėjaus chalatą, įsispyrusi į šlepetes, nešina senu rankšluosčiu ir antklodėmis. Rafa, su švariais džinsais ir megztiniu, žingsniavo iš viešbučio. Su juo buvo ir Marina, bet iš jos minos buvo aišku, kad jis dar neprasitarė jai apie radinį. Klementina dirstelėjo į automobilio galą. Šuo miegojo. Atrodė labai mielas, rudi jo gaurai susigarbanoję nuo jūros vandens, kvėpuojant kūnelis ritmingai kilnojosi. Tik niekšas galėjo išmesti tokį bejėgį padarėlį.

– Ir kokia gi toji staigmena? – paklausė Marina, artėdama prie automobilio.

Tomas įsibaiminęs tyliai atsitraukė, bet sukiojosi čia pat, kad viską matytų.

– Mes išgelbėjom šunį, – nerūpestingai atsakė Rafa. – Buvo pririštas oloje ir paliktas nuskęsti. Mudu su Klementina nuplaukėm ir jį išvadavom.

Marina net išsižiojo iš siaubo.

– Šunį?

– Taip, argi jis ne mielas? Dabar miega. Buvo mirtinai išsigandęs. – Rafa aiškiai stengėsi suvirpinti ir palenkti jos širdį.

Ji nervingai sunėrė rankas ir žvilgtelėjo vidun.

– Suprantat, negaliu viešbutyje laikyti šunų, – pasakė nelabai tvirtu balsu.

– Bet jis būtų žuvęs, – spustelėjo Rafa. – Dabar už jį atskom mes. Šuo labai jaunas, dar visai šunytis. Negalima jo išvaryti.

Marina spoksojo į Rafą. Visus nustebino baimė, šmėstelėjusi jos akyse. Klementina pajuto aštrų dūrį krūtinėje, ir širdį jai netikėtai suspaudė gailestis. Marina atrodė tokia mažutė, kad būtų galėjęs nupūsti vėjas.

– Nieko tokio, Marina, aš jį pasiimsiu, – pasisiūlė ji. – Ponui Atvudui teks pakęsti jį agentūroje. Šunelis galės miegoti po mano stalu.

– Ne, negali laikyti jo darbe, – papieštaravo Rafa.

– Paklausiu savo mamos, – įsiterpė Tomas. – Ji turi katę, bet ką gali žinoti, gal tie gyvūnėliai ir sutartų.

Marina, regis, grūmėsi su sąžine.

– Negaliu jo atiduoti, – sumurmėjo. – Negaliu. Mes turime juo pasirūpinti.

– Įkurdinsiu jį savo kambaryje, – tarstelėjo Rafa. – Mane apgyvendinote labai erdviuose apartamentuose, Marina, vietos užteks mums abiem.

Marina pažvelgė į miegantį mišrūną ir akys paplūdo ašaromis. Visi kiti nežinojo, ką sakyti. Nesitikėjo, kad ji taip reaguos.

– Atleiskit, Marina. Nė nenutuokiau, kad bijote šunų.

– Ne, nebijau, – atsakė ji atsitiesdama. – Jis labai mielas. Kaip pavadinsit?

Rafa dirstelėjo į Klementiną tikėdamasis pagalbos.

– Dar nesugalvojom.

– Sausainiu, – išsišiepė Klementina.

Marina nusišluostė ašaras.

– Sausainis. – Ji nusijuokė. – Šaunus vardas.

– Taip ir maniau, kad jis tau patiks.

– Žinoma, – pritarė Rafa, neperprasdamas sąmojo, kuriuo persimetė abi moterys. – Nunešiu jį viršun ir paguldysiu į lovą.

– Tomai, drožk į virtuvę, liepk surasti jam kokio ėdalo ir atnešk dubenėlį su vandeniu, – susitvardžiusi paliepė Marina. – Klementina, eik su Rafa ir sutaisyk guolį. Kažkur tikrai yra pintinė. Paieškosiu. – Ir nužingsniavo į buvusias arklides.

Jie nulydėjo ją akimis.

– Na, ir kaip visa tai suprasti? – paklausė Rafa.

Klementina gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. Ji mįslinga. Bent išaiškėjo, kad šunų nebijo.

– Jeigu ji nebijo šunų, tada kur slypi priežastis?

– Gal jai nepatinka, kad šunys šeriasi? Ji labai didžiuojasi savo namais.

– Ne, čia kažkas kita. Juk namus ji beveik prarado.

– Retkarčiais ji elgiasi labai keistai. Dažniausiai netoliese būna Harvis arba tėtis, jie sugrąžina ją į tikrovę.

Rafa susiraukė.

– Kodėl taip nutinka?

– Per daug klausinėji, Rafa.

Tačiau jis dar ilgai stovėjo spoksodamas į arklides, į kurias nuėjo Marina.

Rafa užnešė Sausainį į viršų ir paguldė ant antklodžių, kurias Klementina buvo patiesusi ant laisvos lovos. Šunelis buvo toks mieguistas, kas vis kapsėjo nosim. Netrukus atėjo Tomas, nešinas dubenėliu vandens ir vištienos likučiais, o Marina rado seną iškylų pintinę, laikinai atstosiančią guolį. Rytoj jie nuvažiuos į naminių gyvūnėlių parduotuvę ir nupirks tai, ko reikia. Atrodo, Sausainis čia tikrai pasiliks.

Džo tris kartus mėgino prisiskambinti Klementinai, bet ji neskubėjo atsiliepti, sutiko pasilikti ir pavakarieniauti, kol išdžius drabužiai. Jie nuėjo į senąsias arklides, Marinos ir Grėjaus namus, ir virtuvėj valgė spagečius su midijomis. Šį patiekalą Marina mokėjo gaminti geriau net už virtuvės šefą. Grėjus prisidėjo prie jų ir susidomėjęs klausėsi pasakojimo apie šunį, nors jam labiausiai rūpėjo žmonos požiūris į naują įnamį. Buvo apstulbęs, kad ji apskritai įsileido į namus tą gyvūną. Rafai knietėjo paklausti, kodėl Marina nemėgsta šunų, bet intuicija kuždėjo, kad metas tam visai netinkamas.

Vienuoliktą Rafa pakilo nuo stalo.

– Verčiau eisiu pasižiūrėti, kaip laikosi Sausainis, gal atsibudo ir jaučiasi vienišas. Vargšelis gali išsigąsti.

– Patyręs tokį nuotykį jis gan ilgai bus nervingas, – pasakė Grėjus.

– Ir aš jau keliausiu, – tarė Klementina. – Tėti, ar galėtum mane pavėžėti? Palikau automobilį Dokombe.

– Žinoma, – stodamasis atsakė Grėjus.

Marina susiraukė. Jautė Klementinos nenorą išvažiuoti, troško, kad ji išdrįstų ir prisipažintų klydusi, kad grįžtų namo.

– Palydėsiu tave, – pasisiūlė Rafa ir atsisuko į Mariną.

– Ačiū už vakarienę. Spagečius gaminate geriau už italus.

Marina nusišypsojo.

– Dėkoju. Tai puikus komplimentas, pasakytas pusiau italo.

Rafa palydėjo Klementiną iki žvyruoto tako.

– Na ir dienelė, – tarė jis, kišdamas rankas į kišenes.

– Kodėl kaskart, kai būnu su tavimi, viskas baigiasi tuo, kad nusirengiu ir šoku į jūrą?

– Jei neįstengi to suprasti, nesi tokia protinga, kaip maniau.

Ji šyptelėjo.

– Matyt, moki priversi merginas nusirengti.

– Kai kurios merginos pasiduoda tik pasitelkus klastą.

– Ar pabučiuosi už mane Sausainį?

– Pabučiuosiu, ir ne kartą. Rytoj atvažiuok jo aplankyti. Juk jis mūsų abiejų.

– Atvažiuosiu.

– Paskambinsiu tau rytą ir pasakysiu, kaip jis jaučiasi.

– Viliuosi, gerai išsimiegos.

– Po viso to siaubo, kurį šiandien patyrė, miegos kaip kūdikis. – Rafa nusikvatojo. – Aš taip pat.

Klementina įsėdo į tėvo automobilį ir išvažiavo. Veidrodėlyje ji matė Rafą, žiūrintį į juos, ir pamojo pro langą. Jis taip pat mostelėjo jai. Klementina sunėrė pirštus ir patenkinta giliai įkvėpė.

Grėjus išleido ją prie Džo namų, bet Klementina, užuot ėjusi vidun, palaukė, kol tėvas nuvažiuos, ir nupėdino ieškoti savo „Mini“. Dar nenorėjo susitikti su Džo, troško pabūti viena ir pagalvoti apie Rafą, todėl nuvažiavo prie namo, kurį pamiršo Dievas.

Visa aplinkui buvo užliejusi mėnesiena, todėl buvo gan šviesu. Eidama lauku Klementina gerai matė kelią ir, nors keliavo viena, nebuvo baugu. Gera vaikštinėti pučiant vėjui, prisidengus nakties skraiste. Bažnyčia skendėjo tamsoje. Klementina atsisėdo ant laiptelio prie durų, atsišliejo į sieną ir ėmė klausytis lapų šnarėjimo ir apačioje ošiančios jūros. Mėnulio šviesa sutviksdavo ant bangų viršūnių ir nutaškydavo jas sidabru. Regėdama tokį grožį ji ne liūdėjo, o jautėsi laiminga. Širdyje juto pilnatvę, buvo kupina šilumos, tarsi koks keksas, ką tik ištrauktas iš orkaitės. Dabar Klementina suprato, kad Didžioji Meilė vis dėlto yra ir kad ji gali užklupti labai netikėtai, nė nespėjus jos atpažinti. Na, ji atpažino ją ir, krečiama laukimo drebulio, troško įsileisti vidun.

22 Kaip gerai (isp.).

21 skyrius

Toskana, 1971-ieji

Floriana gulėjo paplūdimy, o žvilgsnis klaidžiojo begalybėje. Ji įdėmiai žiūrėjo į žvaigždes, labai ryškias ir tokias gyvas, ir svarstė, kiek jų jau sudegė kažin kada, liko tik šviesa, spindinti tarytum prisiminimas. Tokią ji įsivaizdavo ir mirtį. Gal ir jos mama mirė, nes nebegrįžo? Floriana susitaikė su ta mintimi. Kitados prisiminimai apie mamą buvo malonūs ir šviesūs lyg tos žvaigždės, bet nūnai pasidarė per sunku juos suvaikyti. Ji miglotai prisiminė, kaip atrodo motina. O mažojo broliuko visai neatsiminė. Bet dažnai klausdavo savęs, kur jie ir ar mama kada bent pagalvoja apie ją. Padriki prisiminimai skaudindavo, kita vertus, teikdavo malonumo. Panašiai būna, kai liežuviu vis palieti sopantį dantį. Širdis jau surambėjo ir nebejuto nieko, net apmaudo.

Praėjo beveik penkeri metai, kai išvažiavo Dantė, bet ji kasdien galvodavo apie jį. Jai beveik šešiolika, tapo jauna mergina, bet sieloje vis tiek jautėsi maža mergaitė, spoksanti pro „Magdalenos“ vartus. Ji vis dar mylėjo Dantę.

Jam iškeliavus atrodė, kad pasaulis sugriuvo, ir noras gyventi priblėso. Kokia prasmė gyventi be Dantės? Paguodos ir nusiraminimo Floriana ieškojo bažnyčioje, nes nerūpėjo niekam, tik Jėzui. Jis ištiesė ranką ir palietė jai širdį, tyliai, kad niekas negirdėtų, jai į ausį pasakė: lauk, vieną dieną Dantė tikrai sugrįš ir paprašys tavęs už jo tekėti. Todėl Floriana nusišluostė ašaras, ištiesė pečius ir nusprendė elgtis taip, kaip liepė Jis, nes Jėzus ir jo motina Marija myli ją. Bet dėl visa ko, kad jų dėmesio neatitrauktų kitų bėdos, ji kasdien užsukdavo į bažnyčią, uždegdavo žvakę už Dantę ir primindavo Jiems, kad jos maldos – svarbiausios.

Kitą vasarą Kostanca buvo pakviesta į „Magdaleną“ žaisti su Džovana, jauniausia Bonfančių dukterimi. Pasirodo, Kostancos mama per Mišias priėjo prie sinjoros Bonfanti ir pasiūlė supažindinti mergaites. Sinjora Bonfanti apsidžiaugė ir apkabino Kostancos mamą kaip seniai matytą draugę. Grafienė Aldorisijo nė neužsiminė apie Florianą. Ji troško, kad bręstanti duktė žaidimams susirastų mergaičių iš savo sluoksnio. Bet Kostanca užsispyrė, sakė neisianti viena, nes bijojo ir puikiai suprato, kad ne ji, o Floriana užkariavo tų žmonių širdis. Grafienė nusileido dukteriai, bet iškėlė sąlygą: vos Kostanca pasijus gerai Džovanos draugijoje, ji turės atsisveikinti su Floriana, be to, dabar, kai jiedvi su sinjora Bonfanti susipažino iš naujo, ji pati, o ne tarnaitė, lydės dukterį į „Magdaleną“.

Netrukus Kostanca ir Džovana labai susidraugavo. Džovana, kaip ir Kostanca, buvo baikšti ir neryžtinga, nei pasitikinti savimi kaip jos sesuo, nei žavi kaip brolis. Floriana slampinėdavo aplink jas, bet jų žaidimai jai greitai pabodo. Mergaitė ilgėjosi tų akimirkų, kai iš už medžio išnirdavo Dantė. Deja, jo nebuvo, ji netgi nežinojo, kada jis sugrįš. Todėl žaisdavo su Labanakčiu. Šuo buvo Dantės dalelė, kurios ji galėjo įsitverti. Floriana mokė Labanaktį surasti ir atnešti daiktus, paliepus atsitūpti ar sekti iš paskos, jai einant tarp medžių. Juodu žaisdavo slėpynių ir kitokius žaidimus, kurių ji prisigalvodavo, o kartais surengdavo pasirodymus Džovanai su Kostanca. Jos sėdėdavo pasipuošusios prašmatniomis suknelėmis ir oriai plodavo, tarsi būtų teatre.

Damiana džiaugėsi vėl matydama Florianą ir elgėsi su ja motiniškai, kaip ir aną vasarą. Leisdavo jai padavinėti kamuoliukus, kai su draugėmis žaisdavo tenisą, pasikviesdavo į miegamąjį, kad mergaitė padėtų jai išsirinkti suknelę. Bet Florianos širdis ilgėjosi Dantės, ir nors sulaukdavo dėmesio, be jo „Magdalenoje“ atrodė tuščia.

Jei ne sinjora Bonfanti, Kostancos mama tikrai būtų pasirūpinusi, kad Floriana čionai daugiau nekeltų kojos. Bet ši keistoka, svajinga, graži ir trapi kaip silfidė moteris pamilo l’orfanella taip, kaip ir du vyresnieji jos vaikai. Dantė jai papasakojo tragišką mergaitės istoriją, ir moteris nusprendė apgaubti mergaitę motiniška meile, kurios turėjo per akis, nes troško turėti ne tris, o daug daugiau vaikų.

Pirmąją viešnagės dieną ji paėmė mergaitę už rankos ir nusivedė į undinių sodą, kuriame Floriana sėdėjo su Dante anuomet, kai pirmąkart žvalgėsi po „Magdalenos“ sodus. Tenai jiedvi prabuvo visą popietę žiūrėdamos į fontaną, klausydamosi paukščių čiulbesio, dalydamosi mintimis ir sumanymais. Sinjora Bonfanti Florianoje įžvelgė vaiką, kuris, kaip ir ji, mylėjo gamtą ir degė tokiu pat nepasotinamu noru pažinti pasaulį. O Florianai sinjora Bonfanti atsojo rūpestingą mamą, pinančią į plaukus gėles, skaitančią poeziją ir istorijas. Mamą, kuri rūpinasi ja, ko nepasakytum apie tikrą motiną.

Pamažu Floriana tapo nuolatine „Magdalenos“ viešnia. Lygiai kaip tie benamiai šunys ir katės, kuriuos priglaudė Dantė. Lygiai kaip jie, ji buvo meiliai glostoma ir erzinama, ir tik vienintelę grafienę Aldorisijo piktino tai, kad mergaitė yra čia, tarsi ji būtų kėlusi grėsmę slaptoms grafienės ir jos dukters užmačioms. Ponia Aldorisijo nerimavo be reikalo. Džovanai Kostanca tapo lyg sesuo, jiedvi nenutraukė ryšių net žiemą, kai Džovana grįžo į mokyklą Milane.

Šeimai išvažiavus, Floriana vis tiek užsukdavo į vilą kasdien ir nusivesdavo Labanaktį į miestelį pavaikyti balandžių Lakondos aikštėje. Šuo buvo ištikimas jos draugas ir didžiausia atgaiva širdžiai. Kitaip nei Kostanca, kuri iš pernelyg didelės puikybės ir išdidumo nesišnekėdavo su personalu, Floriana susibičiuliavo su čionykščiais, dirbančiais „Magdalenoje“, ir, kai nebūdavo pamokose arba mišiose, dažnai slampinėdavo po sodus, žaisdavo su gyvūnais ir šnekučiuodavo su sodininkais.

Vėl likusi viena Kostanca pagaliau pasigedo senos draugės. Floriana apsidžiaugė. Bet susitikti jiedviem tekdavo arba miestelyje, arba prie jūros, nes Kostancos mama darė viską, kad tik jas išskirtų. Kostancai buvo trylika, ir ją žeidė mamos nurodinėjimai, su kuo dera draugauti, todėl ištikimai laikėsi įsikibusi Florianos. Bet grafienė Aldorisijo neabejojo, kad galop mergaitės vis tiek išsiskirs. Atsižvelgiant į jų gyvenimo būdą ir akivaizdžius klasinius skirtumus, tai buvo neišvengiama. Jeigu to neįvyks savaime, ji šiek tiek padės.

Pražydo kita vasara, jau antra nuo tada, kai išvažiavo Dantė, ir Floriana stipriau nei iki šiol pajuto, kad jo nėra. „Magdalenoje“ slinko ilgos, tingios dienos. Čia būdavo nuolat pilna gražių žmonių, dažnai rengiami pietūs, o popietės leidžiamos undinių sode skaitant poeziją. Sinjora Bonfanti paprašė Florianos padėti sudėlioti paveikslą-mozaiką, ir jos valandų valandas triūsė oranžerijoje, iš popieriaus karpydamos mažus kvadratėlius ir klijuodamos ant drobės. Florianai patiko sukiotis netoli šios moters, šalia snaudžiant Labanakčiui. Visame name buvo daugybė Dantės nuotraukų, ir kartais, kai sinjora Bonfanti garsiai kalbėdavo pati su savimi, Floriana sužinodavo naujienų nuotrupas. Regis, Amerikoje Dantei sekėsi puikiai, bet jo ateitis buvo siejama su Italija. Buvo tikimasi, jad jis darys karjerą savo tėvo bendrovėje.

Sinjoras Bepė Florianai nepatiko. Jis nebuvo nei žavus, nei geranoriškas kaip sūnus. Gana atgrasaus veido, antakiai virš tamsių piktų akių niūriai suraukti, kaklas stambus it buliaus. Burna iš prigimties persikreipusi, žiauroka, o kai juokdavosi, atrodydavo, kad tai daro vien dėl akių, o ne todėl, kad džiaugtųsi. Rodės, jis galvoja tik apie darbą, būdavo nuolat prilipęs prie telefono arba savo kabinete šnekėdavosi su vyrais juodais kostiumais, rūkančiais cigarus, kurių dvokas tvyrodavo net marmuru išklotame vestibiulyje. Sinjora Bruno sakė, kad Bepė Bonfantis priklauso čionykštei mafijai ir į aną pasaulį pasiuntęs ne vieną žmogų, bet, nors jo akys buvo nepaprastai šaltos, Floriana nepaisė tų senos moters paistalų manydama, kad tai paskalos. Ji negalėjo patikėti, kad Dantės tėvas būtų žudikas. Bet kad jis atgrasus – tai faktas.

Paskui Bepę Bonfantį nuolat sekiojo Zaceta, liesas, piktas kumpanosis sutrauka nuplikusia galva. Jis kažką šnabždėdavo sinjorui Bepei į ausį ir viską žymėdavosi juodoje užrašų knygelėje. Sinjoras Bepė jo klausydavo labiau negu kokio kito žmogaus, be to, Zaceta, regis, gebėdavo vienu antakio kilstelėjimu patraukti dėmesį. Sinjoras Bepė aklai pasikliovė juo, vadino jį savo braccio destro – dešiniąja ranka. Florianai tas žmogėnas taip pat buvo atkarus.

Sinjora Bonfanti laikydavosi atokiau nuo savo vyro, o jis niekada jos ir nepasigesdavo. Beveik nepastebėdavo Florianos, kaip ir benamių gyvūnų, per pietus slankiojančių aplink terasą, užtat Kostanca krito jam į akis. Jis džiaugėsi šia jaunylės dukters draugyste ir nepaliaudamas domėjosi Kostanca bei jos šeima. Kostanca papasakojo Florianai, kad Bepė pakvietė jos tėvus vakarienės ir kad jie tapo artimais draugais. Florianai visa tai buvo nė motais. Jai rūpėjo tik Dantė, jo mama ir šuo.

Nuo tada, kai Floriana susipažino su Dante, praslinko ilgi penkeri metai. Vėl atėjo vasara, bet šįkart Floriana bus smagesnė už kitas, nes Dantė pagaliau grįžta namo. Tą naujieną jai pranešė Kostanca, o šiai pasakė Džovana. Dantės sugrįžimo proga bus rengiamas didžiulis pokylis. Floriana gulėjo ant smėlio ir juto, kaip iš susijaudinimo šiurpsta oda. Galų gale Dantė parkeliauja į namus. Jie vėl susitiks. Jai netoptelėjo, kad per tą laiką jis galėjo ką nors įsimylėti arba kad liovėsi mylėti ją, nes beveik penkerius metus ji kiekvieną mielą dieną uždegdavo žvakę ir išsakydavo savo troškimus Jėzui. Neįtikima, kad šitaip kamuojamas prašymais Jis išdrįstų jos neišklausyti.

– Na? Ką manai? Mėlyna ar balta? – kitą popietę paklausė Kostanca, klodama sukneles ant lovos.

Jos įsėlino į namus, kai nebuvo grafienės, ir toji išdaiga dar labiau kaitino kraują.

Floriana atsilošė į pagalves ir įdėmiai apžiūrėjo abi sukneles.

– Mėlyna graži, o balta kiek primena nuotakos suknelę, ar ne?

– Tada mėlyna?

– Apsivilk ją.

Raginti Kostancos nereikėjo. Ji greitomis įsispraudė į suknelę ir atsistojo priešais aukštą veidrodį, atremtą į sieną. Dabar merginos figūra išryškėjo, krūtys atrodė iškilesnės, klubai platūs, kojos trumpos it kiaulės kojytės, užsibaigiančios mažomis pėdomis, panašiomis į kanopėles. Kostanca, nors padejuodavo, kad kūnas griozdiškas ir nerangus, mėgo pavalgyti, ramdydama nervingumą nuolat kimšdavo duoną ir makaronus.

– Neatrodau stora? – paklausė ji ir prikandusi lūpą įtraukė pilvą.

– Žinoma, ne, – sumelavo Floriana. – Atrodai patraukliai putli. Italės ir turi būti apkūnios.

– Bet tu tokia nesi.

– Kodėl? Ir klubai matyti, ir krūtys.

– Tačiau tu lieknesnė už mane.

– Užtat tu turi titulą ir tėvus. Kam teiktum pirmenybę?

– Man reikėtų laikytis dietos.

– Tai ir laikykis.

– Bet iki rytojaus vakaro nespėsiu sublogti.

– Tada valgyk ir būk laiminga. Mėlyna suknelė iš tikrųjų daili.

– O kuo vilkėsi tu?

– Neturiu nieko prašmatnaus. Tikriausiai pasiskolinsiu kokią suknelę iš tetos Zitos. Ji nešioja maždaug mano dydžio drabužius, mėgsta puoštis, todėl turės ką nors gražaus.

– Galiu paskolinti kokį savo papuošalą, – pasiūlė Kostanca, staiga pagailusi draugės.

Florianos akys išsiplėtė iš nuostabos.

– Tikrai?

– Nagi pažiūrėkim. – Kostanca nuskubėjo prie tualetinio staliuko ir atvožė papuošalų dėžutę. – Šitie buvo mano senelės, – pasakė ištraukdama auskarus su briliantais.

Floriana net aiktelėjo.

– Jie nuostabūs.

– Įsiverk.

– Negalėsiu jų segėti.

– Kodėl?

– Tavo mamą ištiks priepuolis.

– Kai ji pamatys, jau bus per vėlu. Be to, kodėl tau rūpi, ką galvoja mano mama? Štai, įsisek.

Floriana įsivėrė auskarus, prie tualetinio stalelio prisitraukė kėdę, atsisėdo ir nustebusi pažvelgė į savo atspindį veidrodyje. Ji buvo rudaodė, tad balti briliantai žibėjo kaip varvekliai.

– Matai, kaip jie pagyvina tavo veidą?

– Labai gražūs, – braukdama plaukus nuo kaklo atsiduso Floriana. – Man patinka, kaip jie spingsi šviesoje lyg žvaigždės.

– Skolinu.

– Ak, negaliu imti. Jie labai brangūs.

– Imk, man bus malonu regėti tave su jais.

– Jaučiuosi tarsi kokia apsimetėlė.

– Bet esi panaši į princesę.

Floriana spoksojo į savo atvaizdą, ir ūmai širdis prisipildė troškimo būti tokia, kokia niekada nebus.

– Mama turi didžiulę dėžę papuošalų su brangakmeniais, paveldėtais iš senelės, – toliau kalbėjo Kostanca. – Kada nors jie atiteks man.

– Tau labai pasisekė.

– Žinau. Bet tai ir viskas, ką paveldėsiu. Papà prarado didžiulius pinigus ir vis dar neįstengia jų susigrąžinti. Mama viliasi, kad ištekėsiu už pinigų maišo, ir mes vėl būsim turtingi.

– Neabejoju, kad į vyrus gausi turtuolį, – numykė Floriana, svajingai žiūrėdama į briliantus.

Apačioje trinktelėjo pagrindinės durys. Kostanca krūptelėjo, atsitokėjo ir Floriana.

– Tavo mama?

– Negali būti.

– Juk sakei, kad jos nebus visą dieną.

– Taip.

Floriana skubiai išsivėrė auskarus ir padėjo ant tualetinio staliuko.

– O jeigu ji užklups mane? Kas tada? Aš tikrai nešoksiu pro langą tarsi vagilė.

Kostanca ėmė nervingai grąžyti rankas.

– Tu mano draugė, ir šventa, – pasakė stengdamasi nugalėti išgąstį.

Jos išgirdo žingsnius ant laiptų, paskui – grafienės balsą.

– Kostanca!

Toji metė į draugę bejėgišką žvilgsnį.

– Aš savo miegamajame, mama.

Durys atsidarė, ir vidun dirstelėjo grafienė. Išvydusi Florianą pašiurpo, bet tuoj susitvardė ir išspaudė saldžią šypsenėlę.

– Labas, Floriana, – ištarė griežtai. – Ką judvi čia veikiat?

– Matuojuosi sukneles pobūviui.

Kostancos mama atidžiai nužvelgė dukterį. Užmiršusi Florianą išdidžiai nužingsniavo prie dukters, norėdama geriau ją apžiūrėti.

– Man patinki, kai vilki mėlyną, – pasakė, čiupo už sijono ir timptelėjo žemyn. – Regis, kiek siauroka.

Kostanca atsiduso.

– Įtrauksiu pilvą.

– Nieko nebus, – atkirto grafienė. – Valgai per daug makaronų, brangioji.

– Galėčiau apsivilkti baltą.

– Nori atrodyti kaip morengas?

Kostancos gyvumo neliko nė ženklo.

– Tai kuo man pasipuošti?

– Šita suknele, tik Graciela ją paplatins. – Grafienė pastebėjo ant tualetinio staliuko gulinčius auskarus su briliantais ir išsyk sumojo, kad juos buvo įsisegusi Floriana. – Floriana, prašau paduoti auskarus, – sušnopavusi paliepė ji.

Floriana paniuro. Ji atsargiai paėmė auskarus ir įmetė grafienei į delną.

– Ketinau paskolinti Florianai, – nepagalvojusi sušuko Kostanca.

– Florianai? Ir kam jai tie auskarai?

– Pobūviui.

Grafienė prunkštelėjo.

– Mieloji, Floriana neis į jokį pobūvį.

Floriana susiraukė.

– Aš eisiu į pobūvį, – atšovė piktai.

– Ak, atsiprašau, nežinojau, kad gavai kvietimą.

Floriana išraudo.

– Kvietimą?

– Taip, į pobūvį rinksis tik kviestiniai svečiai.

– Turi kvietimą? – Florianos paklausė Kostanca, kai mama įsegė jai auskarus.

– Na štai, taip geriau. Nėra geresnio papuošalo už briliantus, – pasakė grafienė ir nusišypsojo dukteriai. – Dailiai atrodai, Kostanca. Būsi puotos karalienė.

Florianai svaigo galva – ji jautėsi pažeminta.

– Ne, neturiu kvietimo, – tyliai atsakė ji, ir akis ėmė graužti ašaros.

Kostanca pažvelgė į motiną.

– Juk ji gali eiti su mumis, ar ne?

– Gal ir galėtų, mieloji, bet jeigu nėra pakviesta oficialiai, tai bus labai nemandagu.

– Tačiau sinjora Bonfanti ją dievina.

Grafienė gūžtelėjo pečiais.

– Man labai gaila, Floriana. Išties apmaudu. Kita vertus, tai tik pokylis.

Kostanca prikando lūpą. Norėjo apkabinti draugę, bet tarp jųdviejų stovėjo motina.

Floriana ryžtingai kilstelėjo smakrą.

– Jūs teisi, – pasakė. – Tai tik pokylis. O tu, Kostanca, spindėsi skaisčiau už ryškiausią žvaigždę. – Floriana nė už ką nenorėjo, kad grafienė matytų ją verkiančią, tad skubiai pridūrė: – Jau eisiu.

Stojo nesmagi tyla.

– Palauk, neskubėk, – narsiai paprašė Kostanca.

Grafienė su užuojauta šyptelėjo, bet šypsnys nebuvo nuoširdus.

– Ji labai stipri, – pasakė, kai Floriana išėjo.

– Kodėl jie jos nepakvietė?

– Nes ji ne iš mūsų pasaulio, mieloji.

– Negi tai iš tikrųjų taip svarbu?

Grafienė uždėjo rankas dukteriai ant pečių ir įsmeigė į ją šaltas kaip ginklo metalas akis.

– Paklausyk manęs, Kostanca. Tai svarbiau, nei gali įsivaizduoti. Tu kilusi iš geros šeimos, niekada to nepamiršk. Nesvarbu, kiek pinigų turim, tu visada būsi Aldorisijo. O Floriana yra niekas. Ištekės už tokio pat kaip ji, ir judvi užmiršit, kad apskritai draugavot. Tu, mieloji, ištekėsi už mūsiškio arba bent už vyro, verto tavęs, turiu omeny turtus. Gyvenimas nėra lengvas. Jis tave greitai praris, jei nebūsi apsukri ir nesugebėsi pakilti iki viršūnės.

Kostanca linktelėjo, bet jos akys nukrypo į duris.

Motina timptelėjo ją už smakro.

– Pažvelk į mane, Kostanca, ir pasakyk, kad supratai.

– Supratau, – atsakė toji.

– Puiku. Dabar pakalbėkim apie auskarus su briliantais. Taip, jie labai gražūs, bet padarysim kur kas geriau. – Ji numetė auskarus su briliantais ant tualetinio staliuko. – Eime, savo papuošalų dėžutėje turiu daug gražesnių briliantų.

Floriana bėgo pakalnėn, o per skruostus ritosi ašaros, krūtinę gniaužė rauda. Tik kai atsidūrė paplūdimyje, pratrūko garsiai raudoti. Atsisėdo ant smėlio, prisitraukė kelius ir apkabinusi juos lingavo pirmyn atgal. Kaip galėjo nutikti, kad jai neatsiuntė kvietimo? Manė patinkanti sinjorai Bonfanti, bet, pasirodo, toji ne ką geresnė už grafienę, Floriana jai – niekas, lygiai kaip benamis šuo. Ji giliai įkvėpė ir pažvelgė į jūrą. Toli ūke, kur vanduo susilieja su dangumi, yra Rojus. Tenai marmuro rūmuose gyvena Jėzus, bet jis labai toli, todėl ir neišklauso jos maldų.

Staiga į alkūnę bakstelėjo šalta drėgna nosytė. Labanaktis. Užlieta švelnumo Floriana rankomis apglėbė bičiulį ir pravirko įsikniaubusi į kailį. Regis, jis suprato ją, nes prisiglaudė ir ėmė uostinėti odą. Netrukus Floriana pasijuto geriau. Labanaktis jai suteikė jėgų, ir ji suvokė: iš tikrųjų visai nesvarbu, eis ji į tą pabūvį ar neis. Juk tai tik vienas vakaras. Dantė čia bus visą vasarą. Ji turės gausybę progų pasimatyti su juo. Be to, per pobūvį jis tikriausiai bus taip įnikęs į pokalbius su tėvų draugais, kad su ja neturės kada nė pasišnekėti.

– Vis tiek ištekėsiu už jo, – tarė ji Labanakčiui, jo ausimi šluostydamasi veidą. – Tada oficialiai tapsiu tavo mama.

Grafienė prisipylė vonią vandens. Graciela buvo uždariusi langines ir užtraukusi užuolaidas. Grafienė nusirengė ir užsimetė šilkinį chalatą. Šis buvo senas, rankovė dėmėta, bet naujam ji neturėjo pinigų. Negalėjo sau leisti taip išlaidauti. Bet jei bus sumani, Kostanca sėkmingai ištekės, ir tada ji vėl galės nusipirkti visa, kas geriausia.

Moteris apžvelgė miegamąjį. Tinkas apsilaupęs, viename kampe, kur pro skilusią čerpę sunkėsi lietaus vanduo, tamsuoja dėmė. Viskas čia apšepę. Jei pradėtų remontuoti vilą, nebūtų galo. Čia reikia įdėti labai daug darbo. Jos vyras neblogai uždirba, bet tų pinigų neužtektų sugrąžinti buvusią didybę. Tačiau jie vis dar atrodo didingi ir priklauso tituluotai šeimai.

Ji nuėjo prie komodos, senovinės, pirktos Paryžiuje tik susituokus, stovėjusios rūmuose Romoje, Del Corso gatvėje, jų miegamajame. Prisiminusi tuos rūmus atsiduso. Tai buvo puikūs namai, labai patogūs gyventi. Grafienė su liūdesiu galvojo apie tą nelemtą savaitę, kai jiems teko susidėti daiktus ir išvažiuoti. Tai buvo niūriausios dienos jos gyvenime. Ji atidarė viršutinį komodos stalčių ir išėmė kietą baltą voką. Ant jo dailia rašysena buvo užrašyta: „Sinjorinai Florianai“.

Bet grafienė nesijautė padariusi ką nors bloga. Ji elgėsi teisingai. Kai sinjora Bonfanti padavė jai voką ir paprašė perduoti jį Florianai, grafienė voką paslėpė. Taip bus geriausia. Kam leisti merginai pajusti pasaulio, kuriame ji niekada negalės gyventi, skonį? Juk tai būtų žiauru, tiesa? Tik padidėtų tušti jos lūkesčiai. Ji įkišo voką atgal ir stalčių ir uždarė jį. Visa tai – tik dėl pačios mergaitės, tik jos labui.

22 skyrius

Išaušo pokylio diena. Rytas buvo gražus, labai tinkamas pranešti, kad iš Amerikos grįžo vienintelis Bepės sūnus ir paveldėtojas, baigęs vieną geriausių universitetų, gavęs magistro laipsnį ir paskui pas tėvo partnerius Čikagoje mokęsis verslo gudrybių. Dangus akino safyro mėlyne, o saulė liejo auksą ant nuostabios geltonos vilos, kurioje, tvarkydamas paskutines smulkmenas, triūsė gausus įgudęs personalas.

Angliško už vilos tarpstančio parko gale buvo pastatyta tamsiai mėlyna palapinė. Čia bus susodinti svečiai, jie valgys, klausysis kalbų ir šoks iki paryčių. Palapinė bus apšviesta tūkstančio lempučių, sutemus įsižiebsiančių lyg žvaigždės. Stalai buvo užkloti tamsiai mėlynomis staltiesėmis, ant jų spindėjo senoviniai sidabriniai stalo įrankiai ir krištolinės taurės, suneštos iš namo rūsių. Kad nekiltų jokių abejonių dėl Bepės Bonfančio turtų ir prestižo, ant kiekvieno stalo puikavo prašmatnios itin retų melsvųjų orchidėjų puokštės.

Lauke sodininkai buvo dailiai apkarpę medžius, kruopščiai iššukavę kelkraščius, kad neliktų nė vienos piktžolytės. Akmeniniai vilos laiptai buvo dar kartą nušluoti, abipus jų išrikiuotos skridininės žvakės tamsiai mėlynose stiklinaitėse. Įspūdis buvo pribloškiantis. Sinjora Bonfanti pasirūpino paskutiniu stebuklingu akcentu: sode prie fontano įkurdino povą vildamasi, kad pasirodžius svečiams paukštis išskleis uodegą ir visus priblokš grožiu.

Floriana gulėjo lovoje, slėpdama veidą po antklode. Kad ir kiek stengėsi įtikinti save, esą jai nė motais, eis į tą pokylį ar ne, vis tiek norėjo, kad viskas kuo greičiau pasibaigtų ir nusivylimas nusloptų. Jos tėvas, visai nusilesęs išvakarėse, miegojo kitame kambaryje. Net per sieną ji užuodė alkoholio tvaiką.

Tėvas buvo visai niekam tikęs ir taip suluošintas žalingo įpročio, kad grafas nebenorėjo jo samdyti. Jei ne teta Zita ir ne jos pinigai, atkišami ne itin noriai, jie būtų priversti prašyti pagalbos. Kartais Florianai pavykdavo gauti darbo vieno ar kito restorano, įsikūrusio Lakondos aikštėje, virtuvėje, ir ji padirbėdavo po pamokų. Visi žinojo jos padėtį ir stengėsi pagelbėti. Tik jos tėvas Elijus, regis, nenorėjo jai padėti, pinigus iš jos atimdavo nė nepadėkojęs, tarsi tai būtų duoklė.

Galų gale Floriana nutarė negalinti kiaurą dieną tysoti lovoje. Tai reikštų pralaimėjimą, o ji tikrai nebuvo nusiteikusi pralaimėti. Mergina nusiprausė, apsivilko paprastą medvilninę suknelę, kaspinu susirišo plaukus. Kieme sinjora Bruno ginčijosi su vienu nuomininku, kuris skundėsi, kad perlaistomos jo pelargonijos. Pamačiusi Florianos miną, sinjora Bruno pavijo jį šalin ir atšlepsėjo prie merginos.

– Kodėl tokia paniurusi?

– Šįvakar pokylis, – prabilo Floriana, lėtai leisdamasi laiptais. Jai nereikėjo nieko aiškinti, nes sinjora Bruno viską žinojo, jau buvo guodusi merginą po to, kai grafienė pasakė, jog Floriana į pobūvį nepakviesta.

Senoji moteris uždėjo tvirtą ranką sau ant strėnų ir stipriai jas patrynė, nes skaudėjo kiekvieną kaulelį.

– Trauk velniai juos visus, – susiraukė ji. – Tu jiems per gera.

– Jie taip nemano.

– Nes nežino.

– Įdomu, ar Dantė apskritai mane prisimena.

– Aišku, prisimena, amore. Nūnai esi panelė, ir kai jis išvys tave, nepatikės savo akimis, kad tai tu.

– Sulig kiekviena diena myliu jį vis labiau, – pasakė Floriana, o prisiminusi jo šypseną ir šiltą žvilgsnį, dar labiau paniuro. – Kada nors ištekėsiu už jo ir surengsiu didžiulį pokylį. – Ji šyptelėjo. – Aš pakviesiu ir grafienę.

– Kodėl gi?

– Kad pamatyčiau jos veidą ir kaip ji gūšis ir muistysis, kai aš, vilkėdama gražiai krintančia balta suknele, lipsiu tais nuostabiais akmeniniais laiptais.

– Verčiau paskubėk, nes noriu stovėti laiptų apačioje ir žiūrėti į tave.

– Žinoma, jūs ten būsit, sinjora Bruno. Be jūsų nebus jokio pokylio.

Sinjora Bruno tyliai sukikeno.

– Per ilgai negaišk, nes aš pamažu dylu ir plonėju.

– Neplonėjat, – įgėlė Floriana.

– Na, gerai, neplonėju, bet dylu.

– O Elijui nieko nesakysiu.

– Manai, jis tavęs neatiduotų vyrui?

Mergina rimtai pažvelgė į sinjorą Bruno.

– Pirmiausia turiu jam priklausyti, tik tada galėtų mane atiduoti.

– Ak, Floriana.

– Priklausau tik Dantei.

– Viliuosi, jis tavęs nusipelnė.

– Mes nusipelnėm vienas kito, sinjora Bruno.

– Ir ką gi šiandien veiksi?

– Apsimesiu, kad ši diena tokia pat kaip ir visos kitos. Eisiu į mišias ir uždegsiu žvakę, jei Jėzus kartais nuspręstų įsiterpti. Paskui visą dieną dirbsiu su teta Zita skalbykloje.

Sinjorai Bruno Zita visai nepatiko.

– Toji moteris iš tikrųjų kvaila, – pasakė ji. – Dėl tavęs beveik nepakrutino piršto. Turėtų gėdytis.

– Kuo daugiau dirbsiu, tuo greičiau praeis diena.

– Neketini šnipinėti, užsilipusi ant sienos?

– Ne.

– Ir neisi paspoksoti į mažąją princesę?

– Į Kostancą? Ne. Man būtų nepakeliama matyti ją su tais gražiais briliantais.

Diena slinko labai lėtai. Floriana žinojo, kad Dantė jau namie, nes neatbėgo Labanaktis. Ji ilgėjosi nekantraujančio jo snukučio ir buvimo šalia, kita vertus, džiaugėsi, kad šuo yra su savo šeimininku, ją jaudino mintis, kad netrukus ir ji bus su Dante. Floriana kiaurą dieną triūsė su teta Zita, kuri nieko nežinojo nei apie pokylį, nei apie dukterėčios meilę Dantei, tik tauškė apie beviltišką Elijų ir jo negebėjimą prisiimti atsakomybę. Paskui Floriana nusibastė prie jūros paspoksoti į saulėlydį.

Kostanca viena apsirengė miegamajame. Graciela paplatino suknelę, ir dabar ji puikiai tiko. Tebeatrodė storulė, bet dėmesį labiausiai traukė ne storokas liemuo ir platūs klubai, o krūtys. Mama jai paskolino briliantų vėrinį, prie jo derančią apyrankę ir auskarus, vertus karalienės. Visa savo esybe Kostanca jautėsi princesė. Tik kambaryje būnant vienui vienai liūdino mintys apie Florianą. Būtų buvę kur kas smagiau rengtis abiem kartu, dalytis kosmetika ir papuošalais.

Neįtikėtina, kad sinjora Bonfanti pamiršo pakviesti Florianą. Bet ilgiau pasukusi galvą Kostanca prisiminė, kad sinjoras Bepė iš tiesų nekreipė į Florianą jokio dėmesio, su ja elgdavosi ne ką mandagiau nei su beglobiais gyvūnais, kurie bastydavosi soduose. Tikriausiai ir Dantės motinai ji tebuvo naminis šunelis – būtybė dėl draugijos ir pramogai, bet netinkama parodyti visuomenei. Mama teisi, Floriana tikrai nepriimta į jų pasaulį. Kitados tokia mintis Kostancą būtų pamaloninusi, bet dabar ji juto tik gailestį ir keistą kaltę.

Pamačiusi dukterį grafienė net susijaudino. Briliantai įspūdingi, suknelė ne per siaura ties juosmeniu ir klubais. Ateityje ji pasirūpins, kad Kostanca laikytųsi dietos. Ji atrodo tokia suaugusi, tik per stambi.

Iš darbo grįžo grafas. Jis nusiprausė, persirengė, ir visi trys išvažiavo į „Magdaleną“ automobiliu, kurį vairavo grafo samdinys. Pasiekę didelius juodus vilos vartus, stojo į eilę už kitų prašmatnių automobilių: „Alfa Romeo“, „Ferrari“ ir žalsvai mėlynų „Lancia“. Apsaugininkai stabdė kiekvieną vairuotoją ir reikalavo parodyti ne tik kvietimą, bet ir asmens dokumentą. Niekada negalėjai būti tikras, ar ko neatsitiks, o kalbant apie saugumą Bepė Bonfantis buvo ypač atsargus žmogus. Oras buvo pritvinkęs laukimo nuotaikos, ir Kostanca susijaudinusi žvalgėsi pro langą. Grafienė gyrė išpuoštą įvažą, abipus kurios pleveno žvakių liepsnelės, didingus rūmus, stūksančius įvažos gale, ir slapčia įsivaizdavo dukterį, gyvenančią čia tapus jų šeimininke.

Automobiliui sustojus prie vilos jie išlipo ir per marmurinį vestibiulį bei svetainę buvo palydėti į terasą. Čia stovėjo Bepė su žmona ir sveikinosi su kiekvienu svečiu. Jie atsistojo į eilę, o žvilgsniai krypo į sodą. Tenai tryško puošnus fontanas, buvo pastatyta didžiulė palapinė. Kostanca atpažino povą Mikelandželą, žeme velkantį uodegą ir stypčiojantį be jokio tikslo, ir jai nuo nervų ėmė tąsyti vidurius, nes nebuvo Florianos, už kurios galėtų pasislėpti.

– Violeta! – galų gale šūktelėjo grafienė.

Violeta Bonfanti spustelėjo jai ranką ir oriai nusišypsojo.

– Kaip malonu jus matyti.

– Kokia graži palapinė.

– Taip, lyg kokioje pasakoje. Kostanca, mieloji. – Sinjora Bonfanti paėmė merginą už rankos ir išsiblaškiusi nusišypsojo.

Bepė stipriai paspaudė grafui ranką.

– Savo sūnui negailiu nieko, – pasakė išpūsdamas krūtinę, trokšdamas pasipuikuoti prieš aristokratą savo turtais.

– Matau, – atsakė grafas, kuriam toks švaistūniškumas atrodė perdėtas. – Nuostabu.

Bepės akys susmigo į Kostancą.

– Tu visa švyti, mieloji.

– Ačiū, sinjore Bonfanti, – droviai padėkojo ji.

Jis sukikeno.

– Juk neblogai mane pažįsti, todėl vadink Bepe. Draugams aš – tiesiog Bepė, gerai?

Aldorisijai nulipo plačiais laiptais į sodą. Čionai plūdo žmonės, ore sklandė kvepalų aromatai ir cigarečių dūmai. Kvartetas griežė klasikinius kūrinius, svečiai sveikinosi vieni su kitais ir šnekėjosi, iš aukštų krištolinių taurių gurkšnodami rausvąjį „Dom Perignon“.

Atbėgo Džovana, ir Kostancai atlėgo širdis, jos džiugiai puolė viena kitai į glėbį. Džovana jau buvo jauna moteris, beveik aštuoniolikmetė. Grakšti ir spindinti, vilkinti žalia „Dior“ suknele, su tviskančiu smaragdų vėriniu ant kaklo.

– Turiu tau šitiek papasakoti, – pasakė ji, tempdama Kostancą už rankos. – Eime į kokią ramią vietelę, kad galėtume paplepėti.

Grafienė net pasipūtė iš pasididžiavimo žiūrėdama, kaip dvi susiėmusios už rankų merginos braunasi per minią. Ji to visada troško. Laiminga atsiduso ir apsidairė. Čia jai ir skirta būti, tarp savo sluoksnio žmonių. Nors Bonfančiai ir kai kurie jų draugai buvo gan vulgarūs, skonio stygių kompensavo jų turtai. Be to, čia sukiojosi tiek aristokratų, kad ji pasijuto esanti tinkamoje draugijoje. Grafienė patenkinta nusišypsojo ir gurkštelėjo šampano. Jautėsi taip, tarsi po ilgos tremties pagaliau būtų grįžusi namo.

– Eime? – paklausė savo vyro.

– Puiki mintis, – pritarė tas ir pasiūlė jai parankę. – Ak, ar ten kartais ne grafas Edmondas di Montecemolas?

Bepė atsistojo akmeninių laiptų viršuje, ir svečiai nuščiuvo. Vilos šeimininkas nusišypsojo tarsi imperatorius, sveikinantis savo tautą. Tada ištiesė rankas ir garsiai paskelbė:

– Mieli bičiuliai, man nepaprastai malonu pristatyti jums sūnų Dantę Albertą Masimą Bonfantį, su pagyrimu baigusį Harvardą, geriausią Amerikos universitetą.

Svečiai pratrūko plojimais, o iš vilos išėjęs Dantė apkabino tėvą. Bepė nuoširdžiai paplekšnojo jam per nugarą, paskui pabučiavo į abu skruostus.

– Mano sūnus! – užriaumojo.

Abu vyrai kiek pastovėjo apsikabinę, modami publikai.

Rankoje nešdamasi batelius Floriana vaikštinėjo paplūdimiu, braidė vandenyje. Įsivaizdavo Kostancą pobūvyje, ir ją užliejo apmaudo banga. Kaip neteisinga: jos jie neįsileido tik todėl, kad ji neturi turtingų tėvų arba titulo. Kodėl žmogaus negalima vertinti pagal jo savybes? Kodėl taip svarbi kilmė? Argi jie visi nėra Dievo vaikai, lygūs prieš Jį? Argi ji neturi tokios pat teisės gyventi ir mylėti kaip kiti? Floriana žiūrėjo į jūroj besileidžiančią saulę, kuri dažė vandenį oranžine spalva. Grožis buvo pribloškiantis, ir ji stovėjo apimta pagarbios baimės, spoksodama į blėstančią šviesą, užleidžiančią vietą pirmajai žvaigždei. Po tokia dangaus platybe ji jautėsi labai maža, bet argi jie visi neatrodo mažyčiai Dievui, žvelgiančiam iš aukštybių? Palyginti su gamtiniais Dievo kūrybos lobiais, titulai ir turtai atrodė visai nesvarbūs. Svarbiausia – širdis, nes iš tikrųjų tik ją pasiimsi, kai išmuš mirties valanda.

Išblėsus dienai Florianos ryžtas padidėjo. Likimą ji turi susikurti pati, o ne leisti kitiems nuspręsti, koks jis turėtų būti. Ji apsiavė sandalus ir vėl nužingsniavo paplūdimiu.

Dantė brovėsi pro svečius, tai vienam, tai kitam vyrui paspausdamas ranką, ir nė nesusvyruodavo, kai kuris energingai paplekšnodavo per nugarą ar kai lenkdavosi pabučiuoti rankos moteriai. Šis stulbinamai patrauklus jaunas vyras kerėjo jas įgimtu žavesiu ir sąmoju. Atlošęs pečius, aukštai iškėlęs galvą, žvelgiąs blyškiomis geromis ramiomis akimis, jis panėšėjo į kronprincą, tik veide nebuvo matyti jokios arogancijos. Gal lūpose ir žaidė linksma pašaipėlė, tarytum Dantė manytų, kad pobūvis kiek absurdiškas, bet buvo labai mandagus ir suprato, kiek jo mama dėjo pastangų, kad tas renginys įvyktų.

Penkeri metai, praleisti Amerikoje, jį išmokė geriau suprasti ne tik pasaulį, bet ir save patį. Jis buvo sumanus, pagavus mokslams, lengvai susirasdavo draugų. Merginos jo geidė, bet jis patyrė, kad prisirišti prie ko nors lengva, o neprisirišti sunku ir sudėtinga. Todėl smaginosi užmegzdamas daugybę trumpų meilės romanų, nes kai šitaip, negrėsė pavojus įsipareigoti. Universiteto miestelyje buvo daug moterų, kurios tenorėdavo su juo permiegoti. Jis pasinaudodavo proga, paskui nerdavo į kitą nuotykį.

Dantė pramogaudavo su grupe vaikinų, kaip ir jis mėgstančių sportuoti. Jis išmoko žaisti amerikietiškąjį futbolą, beisbolą, taip pat pagarsėjo teniso ir skvošo aikštelėse. Jis mėgavosi neįprastu gyvenimu svečioje šalyje. Bet viena jo pusė visada buvo nepatenkinta. Nerimas, panašus į namų ilgesį, užklupdavo jį, kai būdavo labiausiai pažeidžiamas: atsibudus rytą arba kai būdavo vienas ir liūdnas. Nors ir labai stengėsi susivokti, nelabai numanė, kas vyksta. Tikrai žinojo, kad tai nesusiję su tėvais, be to, jis nesiilgėjo namų. Tačiau kai jo mintys nuklysdavo į „Magdaleną“, jį imdavo kamuoti netekties skausmas. Dabar būdamas čia svarstė, ar tas jausmas vėl apims jį, ar jo siela galų gale bus patenkinta.

Vakarienė buvo patiekta po palapinės skliautu, nusagstytu žvaigždėmis. Dantė atsisėdo prie dviejų jaunų moterų ir tos flirtavo su juo, čiauškėjo tartum porelė banguotųjų papūgėlių. Grafienė matė, kad Kostanca su būreliu bendraamžių sėdi tolėliau, kitoje stalo pusėje, ir nusprendė po vakarienės atkreipti Dantės dėmesį į dukterį. Bet savo vieta – netoli Bepės – buvo itin patenkinta. Ji sėdėjo tarp jo pusbrolio ir labai artimo šeimos draugo. Grafienė gurkštelėjo vyno ir šildoma bendrumo jausmo mėgavosi akimirka.

Pasibaigus vakarienei Bepė išrėžė ilgą pompastišką kalbą. Dar vienas ženklas, kad jam stinga garbingumo, pagalvojo savimi patenkinta grafienė. Bet tai nesvarbu. Svečiai juokėsi iš jo sąmojų ir kalbą palydėjo garsiais plojimais. Turtų spindesys užgožė jo ydas, lygiai kaip jos anytos briliantai – Aldorisijų neturtą. Po tostų Dantė atsistojo ir pasakė sąmojingą, save menkinančią kalbą, po kurios visi pamilo jį dar labiau. Merginos slapčia vylėsi užkariauti jo širdį, o jų motinos it kokie pulkininkai kurpė strateginius planus.

Kostanca galvojo apie Florianą ir nepasiekiamą jos svajonę. Jeigu ji matytų Dantę, suprastų, kokia buvo kvaila puoselėdama viltis, kad jis bus jos. Toks vyras kaip Dantė niekada nepastebės vargšės čionykštės merginos.

Grafienė įdėmiai žiūrėjo į kitas jaunų merginų motinas, ir jos noras konkuruoti vis stiprėjo. Čia buvo kelios itin dailios merginos, lieknesnės ir gražesnės už Kostancą. Kad išsipildytų svajonė, teks labiau prižiūrėti pavalgyti mėgstančią dukterį. Pasitaikius pirmai progai grafienė čiupo Kostancą už rankos ir beveik tempte nutempė į kitą sodo galą, kur Dantė šnekėjosi su būreliu patrauklių jaunuolių. Jis tučtuojau atpažino Kostancą ir palikęs draugus priėjo pasisveikinti.

– Tu užaugai, – nusijuokė jis ir pakštelėjo jai į skruostą. – Kur tavo mažoji pašėlusi bičiulė?

Grafienė pasišiaušė.

– Sveikas, Dante, koks nuostabus pobūvis.

– Džiaugiuosi, kad atėjot, grafiene. – Jis ceremoningai pabučiavo jai ranką.

– Kostanca dažnai matosi su tavo seserimi Džovana, – toliau varė grafienė. – Jos artimos draugės, ar ne, mieloji? Susirašinėjo visą žiemą, kai Džovana mokėsi Milane.

Dantė pakėlė akis ir nužvelgė svečius, besisukinėjančius žvakių apšviestame sode.

– Ar Floriana irgi čia? – paklausė.

Kostanca delsė atsakyti, žinojo: mamai labai nepatiktų, jeigu prabiltų apie Florianą.

– Ne, jos nėra, – atsakė grafienė.

Tai išgirdęs Dantė netikėtai sau pačiam labai nusivylė.

– Nežinau, kas jai šiomis dienomis užėjo, – šypsodama kalbėjo grafienė. Paskui prunkštelėjo. – Šaunioji kaimietukė. Juk žinai, kaip būna. Kol tokios būtybės mažos, visi mielai su jomis žaidžia, bet Kostanca jau panelė ir dabar jai dera bendrauti su savo sluoksnio žmonėmis.

– Suprantu, – linktelėjo Dantė. – Na, puiku, kad atėjot. Tikiuosi, jums patiks ir kita pokylio dalis.

Ir jis vėl nužingsniavo pas draugus. Bet jo mintys nuskriejo prie sienos, ant kurios užsiropštusi šnipinėdavo Floriana.

Staiga jam toptelėjo paika mintis ir jis nužirgliojo į namą ieškoti Labanakčio. Šuo miegojo virtuvėje. Dantė švilptelėjo jam, ir Labanaktis, visada ištroškęs nuotykių, džiugiai nubidzeno su juo į parką. Užgrojo muzika, ir svečiai plūstelėjo į šokių aikštelę. Kiti klajojo po sodus, treti liko prie stalų, dar kiti įsitaisė ramesnėje aplinkoje, terasoje ant kėdžių, gurkšnojo kavą ir plepėjo. Danguje ryškiai spingsojo žvaigždės, mėnulis užliejo žemę švelnia sidabrine šviesa. Dantė pavargo kalbėtis su begale žmonių, jam nusibodo vaidinti didvyrį, nes atrodė, kad nenuveikė nieko, ko nebūtų galėję padaryti kiti. Bet jo tėvas mėgdavo kelti sąmyšį. Jam patikdavo fanfaros, kiekviena dingstimi jis mušdavosi į krūtinę, kad visiems parodytų, koks yra turtingas ir svarbus. Į sūnų dėjo daug vilčių, bet labiausiai norėjo būti besididžiuojančiu tėvu, nes išorinis blizgesys Bepei buvo nepaprastai svarbus. Argi jis to nenusipėlnė? Juk kiekvieną lirą uždirbo pats.

Kai Dantė atsidūrė prie sienos, iš nerimo jam ėmė dilgčioti paširdžius. Prieš akis šmėžavo maža mergaitė, ryškėjanti nakties fone. Kai ėmė svarstyti, kodėl jį graužia toks paralyžiuojantis netekties jausmas, net užspaudė gerklę.

Kažkas prie sienos patraukė Labanakčio dėmesį, ir jis nuskuodė ton pusėn. Dantė pamatė judant šešėlį, tarsi mėnesienos apšviesta katė ruoštųsi nuo sienos grakščiai liuoktelėti žemyn. Bet tai buvo ne katė. Priėjęs arčiau jis pamatė gražią jauną moterį.

– Floriana? Tai tu?

– Dante? – tyliai ištarė ji.

Labanaktis susijaudinęs puolė prie merginos. Toji nusijuokė ir pirštais perbraukė jam per ausis.

Dantė apstulbęs žiūrėjo, kaip ji pasilenkia paglostyti šuns, tarsi pamačiusi vaikiną visai nebūtų nustebusi. Jis buvo taip priblokštas, kad neteko žado.

– Jis džiaugiasi tave matydamas, – prašneko galų gale.

– Jis visada džiaugiasi mane matydamas. Tai brangiausias mano draugas.

– Rūpinaisi juo, kai manęs nebuvo?

– Žinoma, mudu beveik neperskiriami. – Floriana nusišypsojo Dantei, o jis išsižiojęs spoksojo į ją, tokią gražią, apšviestą mėnesienos. – Žinojau, kad šiandien grįžai, nes Labanaktis neatbėgo pas mane.

– Ir dažnai pabėga tavęs ieškoti?

– Jis labai protingas šuo.

– Nes benamis. Tokie geriau orientuojasi vietovėje nei užaugę namuose.

Jis įdėmiai žiūrėjo į Florianą, kai toji atsistojo ir delnu išlygino suknelę. Dabar jos figūra buvo ne berniokiška, o labai moteriška. Dantė nustebęs žvelgė į iškilias krūtis ir laibą liemenį. Per penkerius metus nevalyva mergaičiukė virto jauna žavia moterimi, ir jis negalėjo tuo atsistebėti.

– Pabodo pokylis? – paklausė ji, ir akyse žybtelėjo pažįstami žiburiukai.

– Nujaučiau, kad esam sekami. Atėjau patikrinti mūsų gynybinių įtvirtinimų.

– Nepamiršai aptrupėjusios sienos?

– Ir ant jos vis užsiropščiančios maištininkės.

– Ką darysi, kai tą maištininkę sučiupsi?

Jis pasitrynė smakrą ir susimąstė.

– Paimsiu nelaisvėn, – atsakė galų gale.

Florianai suspurdėjo širdis.

– Man atrodo, ji gudresnė, nei manai.

– Gal ir taip. Jeigu ji benamė kaip Labanaktis, veikiausiai nesunkiai pergudraus tokį naminuką kaip aš.

Floriana nusikvatojo.

– O kas, jei maištininkė sutiks sudaryti laikinas paliaubas?

– Turi galvoje, sudės ginklus ir leisis į taikos derybas?

– Taip, panašiai. Tik derybos, žinoma, bus laikinos.

– Manau, susitarsim. Gal geriau pereikime į neutralią teritoriją?

Dantė užšoko ant sienos ir ištiesė ranką. Floriana įsikibo į ją ir leidosi užtempiama ant sienos. Liesti Dantę jai atrodė natūraliausias dalykas pasaulyje, jos siela prisipildė laimės, kad galų gale jiedu vėl kartu, kaip ir buvo numatęs Dievas.

Atsidūrę kitoje sienos pusėje jie patraukė taku, o Labanaktis bidzeno iš paskos. Tarp jų buvo justi keistas intymumas, lyg būtų pažįstami taip gerai, kad nė nereikia kalbėtis.

– Ar ilgėjaisi manęs? – paklausė Dantė, kaip ir ji jausdamas, kad jį neša stipri srovė.

– Taip, – atsakė Floriana. Meluoti buvo beprasmiška. – O tu pasiilgai manęs?

Jis stabtelėjo ir paėmė ją už rankos.

– Maniau, kad nepasiilgau, – atsakė nustebintas ūmaus švelnumo antplūdžio. – Tačiau dabar supratau, kad pasiilgau. Tu nė neįsivaizduoji, kaip labai.

23 skyrius

Dabar Floriana žinojo, kad tie penkeri laukimo metai nepraėjo veltui. Jų neišskirs niekas, o taip nutikus likimas visada juodu vėl suves, nes tai tarsi gravitacinė trauka. Jai buvo nebesvarbu, kad nepakvietė į pokylį, juk Dantė susirado ją, mat žinojo, kur ieškoti.

Jie palengva žingsniavo taku susikibę už rankų, glaistydami plyšį, kuris buvo atsivėręs per penkerius metus. Atsisėdę ant uolų žvelgė į vandenyną ir mėnulį, nutiesusį šviesos taką iki pat dangaus. Florana pagalvojo, kad gražesnės nakties dar nebuvo regėjusi. Žvaigždės, ryškesnės nei kada nors anksčiau, žibėjo kaip šviesūs nauji prisiminimai, pūtė šiltas ir malonus brizas, įkvipęs pušimis.

– Nesitikėjau ant sienos rasti moterį, – įdėmiai žvelgdamas į Florianą prisipažino Dantė.

– Ir ką manei rasiąs po tų penkerių metų?

– Tą pačią sutrikusią mažą mergaitę susivėlusiais plaukais ir didžiulėmis, išgąstingomis akimis.

– Aš niekada nieko nebijojau, – nusijuokė ji ir išdykėliškai niuktelėjo jam į šoną.

– Bijojai. Tik gerai tą išgąstį slėpdavai.

Floriana gūžtelėjo pečiais.

– Baimė? Negaliu sau leisti tokios prabangos, Dante.

Jis apkabino ją ir prisitraukė.

– Niekad nepamiršiu to pirmo karto, kai pamačiau tave prie vartų. Buvai panaši į mažutę kalinę, murziną, susivėlusią, pro grotas spoksančią į laisvę. Man sodai nebuvo niekuo ypatingi tol, kol jų neišvydau tavo akimis. Viskas tave jaudino, su nuostaba žiūrėjai į paprasčiausius, mažiausiai į akis krintančius dalykus: paukščius medžiuose ar vandenį, trykštantį iš fontano. Dabar esi jauna moteris, graži jauna moteris, bet sieloje – vis dar ta pati maža sutrikusi mergaitė, ir aš noriu pasirūpinti tavimi.

Jis delnais suėmė jai veidą. Penkerius metus plaukė pasroviui nesuvokdamas savo nerimo priežasties, kaip jūreivis, kuris taip užsiėmęs darbu, jog negirdi tylaus balselio, kviečiančio jį grįžti namo. Žvelgdamas Florianai į akis Dantė suprato, kad tas balsas buvo šios merginos ir kad dabar, kai jiedu karu, jis vėl yra namie, kur jam ir skirta būti.

Dantė palenkė jai galvą ir lūpomis palietė lūpas. Floriana užsimerkė ir užmiršo visą pasaulį, juto tik šiltą jo burną, jo lūpas, įsisiurbiančias ir stipriai ją bučiuojančias. Nuo jo prisilietimo, nuo bučiuojant neslepiamo intymumo dilgčiojo kiekvieną nervą, ir ji džiaugsmingai pasidavė glamonėms. O Dantė apkabinęs spaudė ją glėbyje, nusprendęs saugoti ir mylėti kaip niekas kitas.

Dantei taip greitai pasišalinus grafienė jautėsi nusivylusi. Manė, juodu su Kostanca tikrai turės apie ką pasišnekėti, bet užsiminus apie Florianą jo mintys nulėkė kažkur kitur ir Dantė buvo nupūstas tenai, kur neįmanoma pasiekti. Ją guodė tik dukters ir Džovanos bičiulystė: merginos sėdėjo prie fontano suglaudusios galvas ir kuždėjosi dalydamosi paslaptimis. Toji draugystė ilgainiui tik stiprės. Jei dukteriai nepavyks užkariauti Dantės širdies, ji laimės kito vaikino, panašaus į Dantę, širdį, nes būdama šalia Džovanos tikrai sutiks patį geriausią vyrą, kokį tik gali pasiūlyti aukštuomenė.

Grafas dirstelėjo į laikrodį. Ogi jau po dviejų nakties, metas namo. Ir grafienė buvo pasirengusi važiuoti. Pasišnekėjo su visais, kurie galėtų būti jai naudingi, susirado keletą svarbių naujų draugų. Tik Kostanca dar nenorėjo keliauti namo. Ją ką tik buvo pakvietęs šokti drovus akiniuotas jaunuolis vešliais juodais plaukais ir ji nedvejodama priėmė kvietimą, nes buvo išgėrusi nemažai šampano. Kostanca nenoromis nukiūtino paskui tėvus prie automobilio, kuriame miegojo jaunas jų vairuotojas. Jie buvo ne vieninteliai, išvažiuojantys iš pokylio. Daugelis suaugusiųjų susėdo į didžiulius, tviskančius automobilius ir išvažiavo, o jaunimas pasiliko ir ketino šokti iki aušros.

Apimta keistos melancholijos Kostanca spoksojo pro langą. Vakaras buvo išties stebuklingas, tik, deja, jis jau baigėsi. Ji dar niekada nebuvo dalyvavusi tokiame puikiame pokylyje ir labai apgailestavo, kad turi išvažiuoti. Pasipuošusi spindinčiais briliantais, ji pirmąsyk pasijuto graži. Dabar, kai šalia nebuvo Florianos, Kostanca staiga suvokė: draugė ugoždavo ją, nors ji, Kostanca, taip pat nestokoja žavesio ir gali švytėti, jei tik pasitiki savimi. Džovana ją supažindino su visais savo draugais, ir Kostanca pasijuto esanti tos grupės dalis, ne mažiau turtinga ar patraukli. Ji – viena iš jų. Tą juto visa savo esybe.

Mama neklydo, Florianai čia išties ne vieta. Kostanca suvokė: jei trokšta ateities, kokią jai yra numačiusi mama, turės atsisakyti Florianos draugijos.

Grafienė pastebėjo, kad Kostanca sėdi nuščiuvusi.

– Ar patiko pokylis, mieloji?

– Labai, mama. O, kad jis nebūtų pasibaigęs.

– Visi geri dalykai kada nors baigiasi, – įsiterpė tėvas.

– Bet prasidės kiti geri dalykai, pamatysi, – ryžtingai pridūrė motina.

– Taip manai?

– Žinoma, brangioji. Gavau visus svarbius telefonų numerius. Pasirūpinsiu, kad būtum pakviesta į visus garsius Toskanos namus.

– Praeities nebėra, tegyvuoja ateitis, – pasakė grafas, galvodamas apie užmegztus naujus ryšius ir verslo galimybes, kurios jam bus pasiūlytos.

– Ši vasara tikriausiai bus ypatinga, mieloji. Tai posūkis tavo gyvenime, nes jau esi panelė.

– Šįvakar čia pritapau.

– Mieloji, tu tikrai pritapai. Žiūrėjau į judvi su Džovana ir mąsčiau, kad atrodot kaip seserys.

– Ji – geriausia mano draugė.

– O taip, geresnės draugės nė neįsivaizduoju.

Florianos vardas taip ir liko neištartas.

Kai Dantė ir Labanaktis lydėjo Florianą į namus Romos gatvėje, jau brėško. Žvaigždės geso, blyškus mėnulis kabojo danguje tarsi vaiduoklis. Miestelis pamažėle budo, grindiniu nudardėjo keistas „Fiat Cinquecento“, šunys būriavosi prie panetteria23, iš kurios sklido ką tik iškeptos duonos kvapai.

– Štai kur tu gyveni, – pasake Dantė, kai jie sustojo priešais portone – didelius medinius vartus, pro kuriuos kitados įvažiuodavo automobiliai. Dabar vartai buvo užsklęsti. Floriana trypčiojo prie vartuose iškirstų mažesnių durų. Nenorėjo kviestis Dantės į svečius, buvo gėda dėl kuklučio buto ir girtuoklio tėvo.

– Taip, čia, – atsakė ji. – Sinjorai Bruno nepatinka lankytojai.

– Tau reikia pailsėti. – Jis nykščiu perbraukė jai per skruostą. – Džiaugiuosi radęs tave, Floriana. – Ir vėl pabučiavo ją, apsvaigęs nuo meilės niekaip nenorėjo paleisti.

– Man metas, – pasakė ji būgštaudama, kad gatvėje gali pasirodyti nusitašęs tėvas.

– Užsuk šiandien į „Magdaleną“.

– Gal ir užsuksiu.

– Labanaktis norės pamatyti tave. Ir aš.

– Tada ateisiu su Kostanca.

Floriana įsmuko į kiemą, užvėrė duris ir užsimerkusi atsišliejo į jas, mėgindama atminty kuo ilgiau išlaikyti stebuklingą vaizdą.

– Vis dėlto buvai pokylyje, – nuo laiptų pasigirdo tylus balsas. Tai buvo sinjora Bruno, įsisupusi į chalatą, stambias pėdas įspraudusi į šlepetes. – Atrodai taip, lyg tave būtų ką tik pabučiavęs princas.

– Ką čia veikiat tokią valandą?

– Aš visada būdrauju. Man nesimiega, kai šitoks karštis.

Floriana iš lėto nužingsniavo per kiemą, šelmiškai siūbuodama klubais.

– Mane tikrai pabučiavo princas, – nusijuokė ji.

Sinjora Bruno visai pamiršo nemigą.

– Po šimts! – sušuko. – Ir ne kurią nors kitą, o mažąją Florianą?!

– Pokylyje nebuvau. Šnipinėjau užsiropštusi ant sienos. Ten jis mane ir surado.

– Tikriausiai ieškojo.

– Turbūt.

Sinjora Bruno sukikeno.

– Na, tai bus jiems pamoka.

– Mudviejų meilė per stipri, kad kas nors pajėgtų išskirti.

– Nagi klok. Kaip jis atrodo?

Floriana atsisėdo ant žemesnio laiptelio.

– Aukštas, šviesiaodis, blyškiai žalių akių, na, atogrąžų jūros spalvos.

– Sakai atogrąžų? Matyt, esi rimtai įsimylėjusi.

– Bet labiausiai myliu jo lūpas, jų linkį ir tai, kad jam šypsantis jos net paplatėja ir matyti dantys.

– Aha, pirmasis bučinys tau patiko.

Floriana išraudo ir pirštų galiukais palietė sau lūpas.

– Aš iki šiol prisimenu pirmąjį bučinį, – kalbėjo sinjora Bruno. – Jis buvo nuostabiausias iš visų. Jei būčiau galėjusi uždaryti jį į dėžę ir kartkartėmis išsiimti, tikrai geriau miegočiau. Žinai, toks bučinys nebepasikartoja. Kai prarandi nekaltybę, viskas pasikeičia. Džiaukis, kol esi nekalta.

– Kalbat kaip sena cinikė.

– Gal, bet išmintinga cinikė. Kai tik pasimylėsit, jis niekada daugiau nebebučiuos tavęs valandų valandas. Bučiniai pasikeis, jie bus nebe tikslas, o tik priemonė tam tikslui pasiekti. Esu patyrusi, kad vyrai dažniausiai linkę tą dalį praleisti, jie iškart eina prie reikalo. Įsidėmėk: dėkis sunkiai pasiekiama.

– Aš jau esu jo.

– Ne, dar nesi. Lengvai jam nepasiduok. Tokią merginą kaip tu šitoks vyras gali palaikyti kitokia, nei esi iš tikrųjų.

Floriana buvo priblokšta.

– Vestuvių dieną vis dar būsiu nekalta, jei tą turite galvoje.

– Be abejo, būsi. Bet vis tiek tau reikėtų motinos, kuri papasakotų istoriją apie gandrą.

– Aš turiu jus, sinjora Bruno.

– Žinojau, kad mano gyvenime turi būti koks nors tikslas. Jeigu man nebuvo lemta ištekėti už princo, teks pasirūpinti, kad už princo ištekėtum tu.

– Kai ištekėsiu, jūs gyvensit su manimi „Magdalenoje“.

– Kaip puiku. Mirsiu laiminga. – Sinjora Bruno dejuodama atsistojo. – Gerai, prasideda nauja diena. Negaliu visą rytą sėdinėti čionai su chalatu. Laukia daug darbų, o tas cretino vėl perlaistė savo pelargonijas. – Ji pliaukštelėjo liežuviu.

Floriana krito į lovą su drabužiais, bet buvo tokia susijaudinusi, kad negalėjo užmigti. Vis galvojo apie prabėgusią naktį ir apie bučinį, gulėjo užsimerkusi, kad dar kartą jį pajustų. Dantė grįžo ir myli ją, ir tai svarbiau už viską. Gretimame kambaryje girdėjo knarkiant tėvą. Koks jis vis dėlto netikša ir savanaudis. Floriana troško turėti tėvą, kuris ją mylėtų, kuriam galėtų atskleisti slapčiausias savo mintis ir norus. Tėvą, kuriuo galėtų didžiuotis. Deja, tokio nebuvo, o šito Elijo ji nė už ką nesupažindins su Dante.

Dantė atėjo pusryčių į terasą, kur pavėsyje buvo padengtas apskritas stalas. Čia jau sėdėjo motina ir gurkšnojo kavą. Ji buvo užsivožusi plačiakraštę skrybėlę nuo saulės, blyški oda tviskėjo palepinta drėkinamuoju kremu, o akis dengė didžiuliai saulės akiniai. Džovana kiūtojo apsnūdusi ir kramsnojo skrebutį, o Damiana gėrė kavą ir iš dubenėlio valgė vaisius. Nuo didingų terasos aukštumų Bepė it karalius stebėjo darbus sode.

Atvykusi darbininkų komanda ruošėsi išardyti palapinę, išnešti stalus ir kėdes, išgabenti ir vieną svečią, kuris sukniubęs miegojo sodo kampe. Iki vakaro sodai vėl bus gražūs, ir niekas nebegadins tobulo vaizdo.

– Ak, sūnau, – sušuko Bepė. – Sėskis šalia manęs ir klok, ką manai apie pokylį.

Vyresnysis liokajus atitraukė Dantei kėdę. Dantė atsisėdo ir paprašė juodos kavos.

– Aš pasilinksminau, papà.

Tėvas didžiuodamasis nušvito.

– Šaunuolis. Niekas kitas nerengia tokių pobūvių, tik aš. Ar yra merginų, kurias vertėtų paminėti?

Dantė delsė. Jis norėjo ištarti vienos merginos vardą, bet verčiau jo neminės.

– Daug.

Bepė paplekšnojo sūnui per nugarą.

– Mano sūnus. Daug!

Vyresnysis liokajus pripylė Dantei puodelį kavos, bet pusryčius nutraukė telefono skambutis. Pokalbiui Bepė užsidarė savo kabinete.

– Na, merginos, o jums ar patiko vakaras? – paklausė Dantė.

– Buvo stebuklingas, – pasakė Damiana, kaipmat atkutusi tėvui nuėjus nuo stalo.

– Tai geriausias vakaras mano gyvenime, – džiūgavo Džovana.

– Mačiau ir Kostancą, – atsargiai užsiminė Dantė. – Ji jau visai suaugo, ar ne?

– Užtat mažoji Floriana neatėjo, – liūdnai pasakė motina. – Apmaudu.

Dantė nustebo.

– Tu ją kvietei?

– O kodėl turėčiau nekviesti? Dante, tiesą sakant, tu toks pat netikęs kaip ir tavo tėvas. Ji puiki mergina ir man labai patinka.

– Ar žinai, kur ji gyvena?

– Kukliame name Herboje. Kodėl klausi? Tikslaus adreso nežinau, todėl kvietimą padaviau Kostancos motinai ir paprašiau perduoti Florianai.

Dantė kaipmat suprato, kas įvyko.

– Kažin, ar ta moteris jai perdavė.

Violeta nusiėmė akinius.

– Ką nori tuo pasakyti?

– Kad toji moteriškė – baisi snobė.

– Tikrai manai, kad ji galėtų taip negražiai pasielgti?

– Žinoma.

Violetos veide nušvito šypsena.

– Tikiuosi, tai ne tyčia, o tik nesusipratimas. Man pasirodė keista, kad Floriana neatėjo.

– Manau, ji labai norėjo dalyvauti, – patikino Damiana. – Ji dievina šią vietą ir tave, mama. Tu jai esi kaip motina, kurios ji niekada neturėjo.

– Esu tikra, kad Kostancos motina taip pasielgė netyčia, – pasakė Džovana. – Gal tą kvietimą pamiršo ar pametė?

– Gal, – tarė Violeta ir gurkštelėjo kavos. – Bet aš nekamantinėsiu. Neabejoju, tai ne iš piktos valios. Tačiau Florianai pasakysiu, kad ji nebuvo atstumta. Jei negavo kvietimo, jai buvo skaudu. Ar šiandien jiedvi su Kostanca ateis?

– Nežinau, – atsakė Džovana. – Klausiau Kostancos, bet ji nieko nesakė apie Florianą.

– Tikrai ateis, – patikino Damiana. – Juk dažniausiai jos pasirodo kartu.

Dantė sėdėjo tylus, nedalyvavo jų svarstymuose, ar Floriana užsuks pasimaudyti, nors tikėjosi ją čia pamatyti. Kas žino, ką apie jį pamanytų tėvai, jeigu jis imtų atvirai ją merginti. Mama myli Florianą, bet ar ji pritars minčiai, kad toji mergina tinkama vieninteliam sūnui?

Jis pažvelgė į motiną. Violeta buvo kilusi iš Venecijos, jos šeima priklausė viduriniajai klasei. Motina buvo svajotoja, idealistė, lygiai kaip Dantė mylinti gamtą ir gyvūnus, visos būtybės jai regėjosi lygios Dievo akivaizdoje. Keista, kad ji ištekėjo už Bepės, žmogaus, palikusio darbininkiškus namus Turine ir iš maisto ir gėrimų pakuočių verslo Milane susikrovusio turtus.

Juodu buvo priešingybės: jis tvirtas, ji trapi, jis ambicingas, ji be jokių ambicijų, jis triukšmingas ir pasipūtęs, ji rami ir kukli. Reputacija ir padėtis visuomenėje Bepei buvo svarbiausia, o Violetai rūpėjo tik jausmai. Puiku, kai turi idealų, o žmones vertini ne pagal kategoriją, bet pagal jų prigimtį. Tačiau ar ji iš tikrųjų galėtų taip gyventi? Kol kas Floriana tebūnie paslaptis, kurios Dantė niekam neatskleis.

Po pusryčių Dantė nužingsniavo į namą, ketindamas eiti į savo kambarį, bet vestibiulyje susidūrė su Zaceta. Žmogėnas nusišypsojo, jo šypsena buvo kreiva, atidengianti aštrų iltinį dantį, kiek ilgesnį už kitus, it kokio vilko.

– Labas rytas, Dante, – pasisveikino jis, vos pastebimai nusilenkdamas.

– Zaceta, – tarstelėjo Dantė. Jam niekada nepatiko tas tėvo parankinis. Kažin koks įtartinas ir nepatikimas tipas.

– Tavo tėvas nori tave matyti.

– Dabar?

– Nebent turi sverbesnių reikalų.

Dantė pasišiaušė. Zaceta juk žino, kad jis neturi jokių planų. Tyliai nusikeikęs nupėdino į kabinetą, o jam iš paskos be garso sėlino juodai vilkintis patarėjas.

– Ak, Dante, užeik, – pakvietė tėvas. Jis padėjo rašiklį ir pakėlė akis nuo dokumento, kurį pasirašinėjo. – Štai, Zaceta. – Bepė nusausino parašą sugeriamuoju popieriumi ir padavė dokumentą patarėjui.

Zaceta rūpestingai įsidėjo jį į atsineštą juodą odinį aplanką ir išslinko iš kabineto.

– Pasišnekėkim apie tavo ateitį. – Bepė nemėgo švaistyti laiko tuštiems plepalams. – Baigei studijas, paskui stažavaisi, ir aš tavimi didžiuojuosi, Dante. Pats niekada neturėjau tokių galimybių, kokiomis galėjai naudotis tu.

– Žinau ir esu tau dėkingas, tėve.

– Pranokai save. – Bepė patenkintas nužvelgė sūnų. – Turi viską, ko reikia. Esi išvaizdus, protingas, atletiškas, apsukrus. Iš manęs ir motinos paveldėjai tai, kas geriausia. Tau pasisekė, kad iš motinos neperėmei jos ydų.

– Ydų?

– Ir ko taip sunerimai? Tobulų žmonių nėra. Jei būtum iš motinos paveldėjęs švelnų būdą, man iš tavęs nebūtų jokios naudos.

– Švelnus būdas – moters privalumas.

– Taip. Bet vyrui tai – silpnybė, o verslo pasaulyje silpnumui ne vieta. Jei būčiau buvęs malonus ir švelnus, o ne apsukrus ir tvirtas, niekada nebūčiau uždirbęs milijonų. Kaip sakė Makiavelis: baimė – tai būdas pelnyti kitų pagarbą. Todėl, Dante, rugsėjo pirmąją pradėsi dirbti su manimi Milane.

Tėvo nurodinėjimai Dantės nestebino. Tiesą sakant, visada buvo tikimasi, kad sūnus suksis šeimos versle. Bet jis vis tiek nuliūdo, tarsi sunkios grotuotos durys būtų užtvėrusios jam kelią į laisvę.

– Būsiu ramus žinodamas, kad mano sūnus, mano įpėdinis perims verslą, kai išeisiu į pensiją. Juk turtus kroviau ne tam, kad atitektų pašaliečiui. Na, ką pasakysi?

Tėvas buvo tikras, kad sūnus neatsisakys pasiūlymo.

– Esu pasiruošęs, tėve, – klusniai tarė Dantė.

– Bravo! O ką pasakysi apie tenisą? Esi jaunesnis ir stipresnis už mane, bet aš – gudrus senas lapinas.

Jie sužaidė setą sodriai raudonu smėliu išklotoje teniso aikštelėje, o Pjeras ir vairuotojo sūnus Marijus mikliai padavinėjo kamuoliukus. Įpusėjus setui, kai laimintis Dantė ketino paduoti kamuoliuką, jis išvydo Džovaną, einančią į sodą su Kostanca. Iš džiaugsmo, kad netrukus pamatys ir Florianą, net laimėjo tašką, kairiniu kirčiu smūgiuodamas tėvui kamuoliuką. Bepė nemokėjo pralaimėti, tad įniršęs net nusikeikė, rakete mostelėdamas ore. Bet Dantės dėmesys jau buvo išblaškytas, akys vis krypo į sodą, todėl ėmė žaisti prasčiau.

– Matai, šis senas šuo dar ne visai išgaišęs, – paerzino Bepė, kai Dantės atmuštas kamuoliukas pataikė į tinklą.

Norėdamas kuo greičiau baigti žaidimą ir susirasti Florianą, Dantė sukaupė jėgas, susitvardė ir galų gale nugalėjo tėvą 6:4. Pralaimėjęs Bepė neapmaudavo, nes rezultatas jį visai tenkino. Paspaudė sūnui ranką ir paplekšnojo per nugarą.

– Tikiuosi, ir valdybos posėdžių kabinete būsi toks, koks esi teniso aikštelėje.

– Stengsiuosi, – patikino jį Dantė.

– Nė kiek neabejoju.

Bepė pamatė Zacetą, pro alyvmedžius sėlinantį jų pusėn.

– Kas nutiko, Zaceta?

Dantė paliko juodu tyliai šnekučiuojančius, lyg vagys sukišusius galvas. Merginas rado prie baseino, tačiau Florianos su jomis nebuvo.

– Atėjau viena, – paaiškino Kostanca, kai Dantė pasidomėjo, kur jos draugė.

Dantei nepraslydo pro akis, kad Kostancos laikysena pasikeitė. Nugara tiesi, žvilgsnis ramus, pasitikinti savimi – šito dar nėra nebuvę.

– Gal ji nenorėjo ateiti?

– Nežinau. Nemačiau jos, – nerūpestingai atsakė Kostanca.

Dantė susiraukė.

– Na, Labanaktis jos pasiilgo, – tarė ir nužingsniavo prie laiptų, iškaltų uoloje. Jeigu neatėjo ji, tada jis nukeliaus pas ją.

23 Duonos parduotuvės (it.).

24 skyrius

Dantė įlipo į sidabrinį „Alfa Romeo Spider“, kurį jam padovanojo tėvas sugrįžimo iš Amerikos proga. Labanaktis užšoko ant užpakalinės sėdynės ir atsitūpė iškoręs liežuvį, pasirengęs dar vienam nuotykiui. Dantė nuleido automobilio stogą ir vėjui kedenant drėgnus plaukus pro kiparisus nuburzgė prie vartų. Jis buvo nuovokus vyrukas, todėl pastebėjo pasikeitusią Kostancos miną. Tai, kad Floriana nepasirodė pokylyje ir kad šiandien Kostanca jos neatsivedė – ne atsitiktinumas. Floriana tyčia nustumta į šalį. Na, palaukit, parodysiu, kur pipirai dygsta, tarė sau Dantė ir ryžtingai suspaudęs vairą pakrante nulėkė į Herbą. Netrukus automobilis jau dardėjo grindinio akmenimis pro senovinius pastatus, o Dantė mosavo čionykščiams, su nuostaba spoksantiems į gražų automobilį.

Jis sustojo tiesiai prieš Florianos namą Romos gatvėje ir išlipęs iš automobilio spustelėjo skambutį. Kai niekas neatsiliepė, paskambino dar sykį. Galų gale už vartų pasigirdo graudulingas senos moters balsas:

– Gerai jau gerai, ateinu. Kantrybės.

Durys prasivėrė ir prie plyšio prisispaudė apvalus moters veidas. Dantė sumojo, jog tai sinjora Bruno. Toji pamačiusi Dantę tučtuojau jį atpažino. To vyruko akys tikrai buvo atogrąžų jūros spalvos. Sinjora Bruno plačiai atidarė duris ir meiliai nusišypsojo.

– Atėjau pas Florianą. Ar ji namie? – Vaikino žvilgsnis nukrypo į kiemą.

– Ne, išėjo maždaug prieš pusvalandį.

– Gal žinot kur?

– Maniau, išdrožė pasimatyti su jumis.

Dantės veidas paniuro.

– Kažin, ar ji ėjo keliu.

– Aišku ne. Trumpindama kelią ji eina per aguonų lauką.

– Ačiū, signora, labai man padėjot.

– Sinjora Bruno, – prisistatė moteriškė. – Florianai aš tarsi motina. Nuo tada, kai Loreta paspruko pasiėmusi tik jaunesnįjį mergaitės brolį.

Dantė buvo priblokštas.

– Floriana turi jaunesnį brolį?

– Turėjo.

– Niekada to nesakė.

– Ir nesakys. Jai skaudu apie tai kalbėti, bet to, ji moka atsiriboti nuo nemalonių dalykų. Vienas Dievas težino, kas aniems nutiko.

– Žiauru, kai iš dviejų vaikų pasirenkamas vienas. Kas ji per moteris, kad galėjo taip pasielgti?

– Ogi savanaudė. Tas pomidorų pardavėjas greičiausiai buvo prieš Florianą. Mažylis Lukas buvo labai mielas, Floriana jį dievino.

– Kokia to pomidorų pardavėjo pavardė?

Sinjora Bruno pastebėjo Dantės akyse blykstelint ryžtą. Stambia plaštaka palietė vaikinui kaktą.

– Nesivelkit į tai, Dante. Suprantu, norit padėti, bet nieko neišeis. Jie iškeliavo labai seniai. Jei Loreta būtų norėjusi grįžti ir susirasti dukrą, būtų seniai taip padariusi. Juk puikiai žino, kur duktė gyvena. Bet ji negrįžo. Taigi bus geriau, jei Floriana pamirš praeitį ir galvos tik apie ateitį. Ji sumani, ryžtinga jauna moteris. Tik gaila, kad motina jos nemato. Turbūt didžiuotųsi matydama, kad Floriana, nors teko įveikti daug sunkumų, tapo asmenybe.

– Jai pasisekė, kad turi jus, signora.

– Žinau. – Senoji atsainiai numojo ranka. – Manęs tikrai laukia atpildas danguje.

Dantė pasuko atgal ir vis galvojo apie piktąją Loretą ir ją suviliojusį pomidorų pardavėją. Atiduotų viską, kad tik juos rastų. O juk galėtų, tereikėjo paprašyti Zacetos. Dantė neabejojo to įtartino tipo gebėjimais. Bet gal sinjora Bruno teisi? Kokia nauda, kad rastų Florianos motiną? Kam atgaivinti nemalonius prisiminimus? Kad Floriana vėl pasijustų atstumta?

Jam artėjant prie „Magdalenos“ vilos vartų, Labanaktis ėmė loti. Iš pradžių Dantė pamanė, kad šuo džiūgauja, jog grįžta namo, bet paskui išvydo pažįstamą figūrėlę, koja už kojos slenkančią įkalnėn, prie vilos vartų. Floriana vilkėjo gėlėta suknele, avėjo sandalais, palaidi plaukai buvo išdrikę ant pečių. Nešėsi puokštę aguonų ir nedidelį brezentinį krepšį.

Dantė paspaudė garso signalą, ir ji pažvelgė jo pusėn, pridengusi akis nuo saulės. Jis pamojo jai ir vėl supypsėjo, tada sustabdė automobilį.

Labanaktis iššoko laukan ir nušuoliavo į pakalnę pasitikti Florianos. Jis vos nepargriovė jos atsitrenkęs į kojas.

Po akimirkos Dantė jau spaudė merginą glėbyje ir apipylė bučiniais.

– Kur vaikštinėji? – paklausė veidu įsikniaubdamas jai į plaukus.

– Pirmiausia užsukau pas Kostancą.

– Ji jau čia.

– Taip ir maniau.

Jis pažvelgė jai į veidą.

– Ji nepakvietė tavęs eiti kartu, tiesa?

– Man vis tiek. Koks prašmatnus automobilis!

– Ar pasivažinėsi su manimi?

– Labai norėčiau. Guldau galvą, jis iš tikrųjų greitas.

– Jeigu lėksim per smarkiai, Labanaktis gali iškristi.

– Brangusis Labanaktis. – Ji meiliai paplekšnojo šuniui per nugarą. – Kol tu buvai išvykęs, jis buvo mano geriausias draugas. Žiūrėk, jo snukio gaurai pražilę.

– Sensta.

– Bet vis dar vikrus ir greitas.

Tarsi įrodydamas tai Labanaktis mikliai nuskuodė įkalnėn, prie palikto automobilio.

Automobilio salone kvepėjo nauja oda, įšilusia nuo saulės. Viltingai vizgindamas uodegą Labanaktis vėl liuoktelėjo ant užpakalinės sėdynės. Floriana įsitaisė ant priekinės sėdynės ir pirštais perbraukė per medinį prietaisų skydą.

– Nuostabus automobilis, Dante.

– Jį man nupirko tėvas.

– Koks dosnus.

Dantė vyptelėjo.

– Taip, dosnus, – pasakė pagiežingai. – Bet jis mato mane kaip dalį savęs, todėl panašiau, kad tą automobilį padovanojo sau. – Dantė užvedė variklį, tas suriaumojo kaip liūtas, ir automobilis nurūko keliu. Po kelių akimirkų „Magdalenos“ vartai liko toli už jų. Automobiliui šovus priekin Labanaktis išgąstingai susigūžė ant užpakalinės sėdynės. Floriana prapliupo kvatoti, jos juokas nustelbė variklio ūžesį. Ji atlošė galvą, ir vėjas ėmė plaikstyti plaukus. Pademonstravęs, koks spartus gali būti automobilis, Dantė, kad būtų lengviau šnekėtis, sulėtino greitį.

– Tu buvai pakviesta į pokylį aną vakarą, – pasakė jis.

– Ne, nebuvau, – atšovė Floriana. – Bet aš nepykstu.

– Ne, ne taip mane supratai. Tu buvai pakviesta. Mama siuntė kvietimą per grafienę.

Floriana surimtėjo.

– Nori pasakyti, kvietimas vis dėlto buvo?

– Taip. Turbūt grafienė pamiršo tau perduoti.

– Tai jau tikrai, – purkštelėjo Floriana. Buvo akivaizdu, kad ji tuo netiki.

Dantė nusisuko ir pažvelgė į lekiantį pro šalį kraštovaizdį.

– Toji moteris manęs nemėgsta, – pasakė Floriana.

– Ji pavydi, ir tiek.

– Grafienė mane niekina. Bet aš pratusi, man vis tiek. Kaip ji gali man pakenkti?

– Ogi niekaip. – Jis palietė jai ranką. – Dabar tu su manimi, Floriana, ir niekas niekada tavęs nebeįskaudins.

Kai Floriana pasirodė prie baseino drauge su Dante, Kostanca labai nustebo. Staiga ją nusmelkė kaltė. Ir kodėl ji buvo tokia žiauri atstumdama draugę?

– Pažiūrėkit, ką pakeliui užgriebiau, – pergalingai nusišypsojo Dantė ir patraukė į persirengimo kambarį persimauti glaudžių.

Kostanca troško atsiprašyti Florianos, tad atskubėjo prie jos.

– Atleisk, Floriana, – pasakė tyliai. – Tikėjausi rasianti tave čia.

Floriana gūžtelėjo pečiais.

– Kaip pokylis?

Kostanca susiraukė.

– Nuostabus. Apmaudu, kad negalėjai jame dalyvauti.

– Žinai, buvau į jį pakviesta, bet tavo mama pamiršo perduoti kvietimą. Kvailas nesusipratimas.

– Mano mama? – Kostanca nustebusi pažvelgė į draugę. – Tu tikra?

– Visiškai. Sinjora Bonfanti sakė įdavusi kvietimą tavo mamai su prašymu perduoti man.

– Nieko nesuprantu. Tai kodėl ji neperdavė?

– Turbūt nenorėjo, kad dalyvaučiau. – Pamačiusi, kad Kostanca priblokšta, Floriana, norėdama ją nuraminti, paėmė už rankos. – Nieko tokio, aš suprantu. Nesu jūsiškė, Kostanca. Tau nepriekaištauju. Bet neapsimetinėsiu: tavo mama man nepatinka.

– Nori, kad ką nors jai pasakyčiau?

– Ne.

Kostancai atlėgo širdis – mintis apie akistatą su motina jai kėlė siaubą.

– Nebekalbėkim, tai nebesvarbu. Kas buvo, pražuvo.

Floriana nusišypsojo, ir Kostanca apsidžiaugė matydama, kad draugė atgavo kovotojos dvasią.

– Eime maudytis. Mudvi su Džovana ketinam patikrinti, kiek ilgai ištversime po vandeniu.

– Kiek tu išbūni?

– Pusantros minutės.

– O Džovana?

– Dvi.

– Tada aš ištversiu tris. – Ir Floriana nužingsniavo į persirengimo kambarį apsivilkti maudymosi kostiumėlio.

Dantė šoko į baseiną ir kelis kartus perplaukė jį laisvuoju stiliumi. Pasirodžius blyškiai mėlynu maudymosi kostiumėliu vilkinčiai Florianai, Dantė liovėsi plaukiojęs ir įsistebeilijo į ją. Per penkerius metus, kol buvo iškeliavęs, ji labai pasikeitė. Liemuo pasidarė laibas, klubai platesni, šlaunys putlesnės, krūtys pilnos, apvalios. Ji jau nebe vaikas, su kuriuo tada atsisveikino, o mergina, beveik moteris. Jis pajuto strėnose pažįstamą jaudulį ir nuplaukė jos pasitikti.

Floriana nėrė į vandenį. Kai iškilo įkvėpti oro, šalia plačiai šypsojosi Dantė. Jis norėjo čiupti ją į glėbį ir aistringai pabučiuoti, bet susitvardė, nes jiedu buvo ne vieni. Bet savo troškimą pakuždėjo jai į ausį ir, kad nuvogtų bučinį, vėl nutempė po vandeniu, kad niekas jų nematytų.

Vedina keliomis draugėmis atėjo Damiana, ketinanti pasimėgauti saulės voniomis, ir netrukus baseinas buvo pilnas jaunimo. Vieni taškėsi vandenyje, kiti gurkšnojo sultis ant sulankstomų krėslų ir plepėjo saulėkaitoje. Kostanca žaidė su Džovana. Jos mėgino į žaidimą įtraukti ir Florianą, bet ši, įrodžiusi, kad gali nekvėpuodama išbūti po vandeniu ilgiau už kitus, nusiyrė prie Dantės. Kostanca nenustebo – Dantė visada jautė palankumą Florianai, be to, žinojo, kad Floriana jį įsimylėjusi. Tačiau jai nė netoptelėjo, kad į Florianos jausmus bus atsakyta tuo pačiu.

Kai jie atėjo pietauti, pamačiusi l’orfanella – taip Floriana buvo vadinama toje šeimoje – Violeta labai nudžiugo. Moteris meiliai apkabino ją ir pabučiavo.

– Labai atsiprašau už painiavą su tuo kvietimu, Floriana, – pasakė ji, nusiminusi dėl nesusipratimo. – Įdaviau grafienei, nes nežinojau, kur gyveni. Tai tik mano klaida, turėjau pati tave pakviesti arba paduoti kvietimą tiesiai į rankas. Man labai nesmagu, jei pagalvojai, kad tavęs kratomės.

– Būčiau mielai atėjusi. Džiaugiuosi, kad nebuvau pamiršta, – nuoširdžiai atsakė Floriana.

Dantė apkabino ją per pečius.

– Dabar ji čia, – pasakė, bet keistą gaidelę jo balse išgirdo tik motina.

Ji žiūrėjo, kaip jie sėdasi kartu, ir kone matė tarp jų plevenantį karštį, lyg vidurvasarį garuotų įkaitęs kelias.

Pietų stalui vadovavo Bepė. Jis itin rūpinosi Kostanca. Floriana sėdėjo kitame stalo gale, bet Bepė nebūtų kreipęs į ją dėmesio net jei būtų įsitaisiusi jam iš dešinės. Kostanca – grafo duktė ir princo dukterėčia, todėl ir šokinėjo apie ją. O Dantė ir Floriana elgėsi taip, lyg prie stalo būtų vieni. Sukišę galvas plepėjo, juokėsi tarsi seni draugai, ir niekas kitas jų nedomino. Violeta smalsiai ir liūdnokai žvelgė į sūnų apgailestaudama, kad ši ką tik užgimusi meilė niekur nenuves. Ji galvojo apie savo vyro turtus ir padėtį visuomenėje, toptelėjo, kad pinigai turi didžiulę nesantaiką sėjančią galią. Kitados Floriana Bepei būtų buvusi priimtina. Dabar jis nusižiūrėtų tik tokią merginą kaip Kostanca.

Tą popietę Dantė mokė Florianą žaisti tenisą. Džovana paskolino jai teniso batelius ir raketę ir drauge su Damiana, Kostanca ir kitomis draugėmis vėl nuėjo prie baseino patysoti saulėje. Kai teniso aikštelėje abu jaunuoliai liko vieni, Dantė atsistojo už Florianos ir apkabino ją rodydamas, kaip laikyti raketę. Suėmęs jos rankas uždėjo ant raketės rankenos, o jo lūpos nuslydo šilta švelnia oda ir jis pabučiavo jai į kaklą. Floriana sukikeno ir išdykėliškai išsisuko iš glėbio.

– Ketinai mane mokyti.

– Aš ir mokau. Pamoka įsimylėjėliams.

– Stupido!

– Nieko negaliu padaryti, tu nepaprastai skani.

– Taigi laikau raketę šitaip. Kada galiu mušti kamuoliuką?

– Man patinka tavo entuziazmas. – Jis nenoromis paleido ją. – Už kiekvieną neatmuštą kamuoliuką bučinys.

– Tikiesi, kad būsiu tikra kerėpla?

– Taip, kirba tokia viltis.

– O jeigu man seksis?

– Bučinio pareikalausiu jėga!

– Dante!

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Aš galiu.

Jis nužingsniavo už tinklo, į kitą aikštelės pusę. Floriana atkišo raketę, pasiryžusi parodyti Dantei, kad nebus taip lengva ją įveikti. Dantė išmetė kamuoliuką į orą. Floriana žiūrėjo, kaip jis atšoka nuo jo raketės, ir atsivėdėjusi atmušė jį.

– Regis, aš gabi, – pergalingai išsišiepė.

– Pradinukės sėkmė.

– Mėgink dar kartą.

Jis išmetė kitą kamuoliuką. Ji vėl užsimojo rakete ir jį atmušė. Dantė išsiviepė.

– Taip nieko nebus.

– Tu puikus mokytojas.

Jis išmetė dar vieną kamuoliuką. Šįsyk ji turėjo atmušti kairiniu smūgiu, bet prašovė pro šalį.

– Taip smūgiuoti manęs nemokei!

– Taisyklės yra taisyklės, ir tu baudžiama bučiniu! – Jis džiaugsmingai peršoko tinklą, kilstelėjo ją ir prispaudė lūpas jai prie lūpų.

– Jei taip elgsiesi kaskart, kai nepataikysiu į kamuoliuką, niekada neišmoksiu žaisti, – sunkiai gaudydama orą purkštelėjo ji.

– Tokio tikslo ir neturėjau.

– Tikrai?

– Taip, tik norėjau pabūti dviese.

– Ar nėra paprastesnių būdų?

– Tai kad nieko geresnio nesugalvojau.

– O aš sugalvojau. – Kai Dantė pastatė ją ant žemės, Floriana paėmė jį už rankos. – Pasivaikščiokim.

Jiedviem atsidūrus Florianai puikiai pažįstamame paplūdimyje, ji nusivedė jį į siaurą įlankėlę, kur neužpūtė vėjas. Abu atsisėdo ant žemės ir ėmė spoksoti į greitaeigius katerius, tolumoje skrodžiančius vandenį.

– Dabar iš tikrųjų tu vien mano, – prisitraukdamas Florianą pasakė Dantė.

Šį kartą Floriana nebespurdėjo. Apsivijo jį rankomis ir leidosi bučiuojama.

Tą vakarą, kai Floriana ir Kostanca drožė per aguonų lauką, Floriana jautėsi tokia laiminga, kad net šokčiojo sulig kiekvienu žingsniu. Jos veidas švytėjo, rankos laisvai kadaravo prie šonų. Kartais ji pasilenkdavo pasiskinti laukinių gėlių, žydinčių aukštoje žolėje.

Kostanca vis dar krimtosi dėl neperduoto kvietimo. Ar mama iš tikrųjų galėtų būti tokia klastinga ir nesąžininga? O ir kam Floriana būtų pakenkusi, jei būtų atėjusi į pokylį? Kostanca to nesuprato, bet jautė baisią kaltę, tarsi abi su motina būtų susimokiusios prieš draugę. Ji gailėjosi nusprendusi atsižadėti bičiulės ir pasiryžo gavusi progą tą nesmagumą užglaistyti.

– Aš įsimylėjau, – atsiduso Floriana. Jai buvo sunku slėpti savo jausmus.

– Žinau, – atsakė Kostanca.

– Ir jis mane myli.

– Taip, tu jam labai patinki. Žinau.

– Ne, jis mane myli. Prisipažino.

Kostanca stabtelėjo.

– Ką? Sakė mylįs tave?

– Taip. Aną vakarą atėjau pašnipinėti nuo sienos, ir jis užtiko mane tenai. Mes vaikštinėjom, šnekėjomės valandų valandas, o paskui… – Ji nuraudo, lyg bijotų ištarti tai garsiai. – Jis pabučiavo mane.

Kostanca apstulbo.

– Pabučiavo?

– Taip. Buvo nuostabu! – Floriana ištiesė rankas ir ėmė suktis ratu. – Dievas išklausė mano maldas. Myliu Dantę. Myliu jį, myliu jį, myliu jį, ir man vis tiek, žino kas nors apie tai ar ne.

Užsikrėtusi draugės džiaugsmu Kostanca prapliupo juoktis.

– Netikiu. Juk jis daug vyresnis už tave.

– Na ir kas? Meilei nėra ribų!

– Tu teisi. Nėra. Jeigu ir jis tave myli, ištekėsi už jo. Turėsi papuošalų dėžutę, kur kas didesnę už mano mamos. – Nuo tokios minties Kostanca pajuto keistą pasitenkinimą.

– Man nereikia papuošalų dėžutės. Noriu tik jo. Neturiu nieko, tik meilę, bet esu laimingiausia mergina pasaulyje!

Kostanca paėmė Florianą už rankos ir jiedvi nulėkė per lauką.

– Tada turėsi jį! – sušuko Kostanca, ir abi kvatojo tol, kol visai užduso.

Kostanca palydėjo Florianą į bažnyčią. Floriana norėjo uždegti padėkos žvakę, o Kostanca – nuramdyti ją graužiančią sąžinę. Ji niekada nebeišduos draugės, ir tepadeda jai Dievas.

Tėvas Askanijus navoje ruošėsi mišioms, paskui jį sekiojo zakristijonas tėvas Severas. Pamatęs merginas tėvas Askanijus priėjo pasisveikinti. Žingsniavo oriai, sutanai šluojant akmenines grindis. Jis visada atidžiai stebėjo Florianą kaip piemuo avelę, tarsi tai būtų jo pareiga. Kiekvieną savaitę klausydavosi jos išpažinties, ji atskleisdavo jam savo lūkesčius ir svajones, maža jos širdelė buvo kupina tikėjimo, o dvasia labai tvirta. Kai dabar ji uždegė žvakę užsimerkusi, nutaisiusi palaimingą miną, jis suprato, kad įvyko kažkas nuostabaus.

– Sveiki, mano vaikai, – maloniu balsu pasisveikino jis.

– Sveiki, tėve Askanijau, – atsakė Kostanca. Ji nuraudo ir kaltai nudūrė akis manydama, kad kunigams žinomos slapčiausios jos mintys.

Floriana baigė melstis ir atsimerkė.

– Labas vakaras, tėve.

– Dievas džiaugiasi tavo laime, – nusišypsojo jis.

– Esu laiminga, tėve, – atsakė Floriana. – Ir dėkinga. Jis išklausė mano maldas.

Tėvas Askanijus susiraukė. Negi po daugybės metų grįžo jos motina? O gal jaunasis Dantė Bonfantis atsakė į jos meilę? Tėvas Askanijus žinojo visas Herbos paslaptis, o tėvas Severas – visas tėvo Askanijaus paslaptis.

– Dantė mane myli, tėve. – Floriana šypsojosi taip džiugiai ir nuoširdžiai, kad tėvas Askanijus net užsikrėtė jos džiaugsmu. Galų gale Dievas parodė palankumą ir šiai mažajai dukteriai. Tačiau jo džiaugsmą temdė bloga nuojauta. Iš tos draugystės nieko nebus, jaunuolių sąjunga neįmanoma, nes Dantės šeima tam nepritars.

– Prašyk Dievo patarimo, vaikeli.

– Jis jau vadovauja man, tėve. Be jo pagalbos nieko nebūtų buvę.

Tėvas Askanijus žiūrėjo į dvi mergaites, nuskubančias į saulę, ir papurtė galvą.

– Tėve Severai, bijau, kad geruoju tai nesibaigs.

– Tikrai, – pritarė tėvas Severas, nosine šluostydamasis plikę. Net jis pats užuodė alkoholio tvaiką, kuriuo buvo pradvisęs jo prakaitas. Vylėsi, kad tėvo Askanijaus uoslė prasta ir tas nieko neužuos.

– Man neramu. Florianos širdis gali būti vėl sudaužyta, – toliau kalbėjo tėvas Askanijus. Tėvas Severas linktelėjo. – Tačiau aš būsiu šalia, surinksiu tas šukeles ir vėl jas sulipdysiu. Florianos tėvas susidėjo su velniu, todėl nėra dukrai ramstis. Mergina pasikliauja vien mumis.

– Ji tikinti, – tarstelėjo tėvas Severas.

– Taip, tikrai. Bet nežinau, ar tikėjimas padės jai nepalūžti, jei vėl užgrius širdgėla. Pasimelsiu už ją.

– Aš taip pat, – pritarė tėvas Severas. – Pasimelsiu iš visos širdies.

Tą vakarą Kostanca su tėvais vakarieniavo valgomajame. Motina tauškė apie pokylį, koks buvęs prašmatnus, ir aptarinėjo naujus jų draugus. Kostanca neužsiminė apie Florianą, nors toji niekaip neišėjo jai iš galvos. Jei mama sužinotų, kad Dantė pabučiavo Florianą ir prisipažino mylįs, ji tikrai pašiurptų. Gal vertėtų ją paerzinti, pažiūrėti, kaip ji gūžiasi ir muistosi išgirdusi tokią žinią? Bet tą pagundą nuslopino baimė, ir Kostanca nutylėjo. Jai nereikia grumtis už Florianą, toji mergina puikiai geba kautis pati.

Dantė atvažiavo savuoju „Alfa Romeo Spider“ prie Florianos namo ir sustojęs spustelėjo garso signalą. Pasigrožėti automobiliu laukan išskubėjo sinjora Bruno. Ji atsargiai perbraukė pirštais per tviskantį variklio gaubtą, lyg tas būtų išlietas iš tikro sidabro. Vaikai stumdėsi tarpusavy norėdami geriau apžiūrėti automobilį, niuksėjo vienas kitam į pašonę ragindami jį paliesti.

Dantė, pulkelio pakrašty pamatęs mažiausią vaiką, spoksantį pasistebusį, nudrožė jo atsivesti.

– Nori pasėdėti viduje? – paklausė, ir berniukas susijaudinęs linktelėjo.

Pro duris išėjusi Floriana Dantę rado sėdintį ant priekinės sėdynės su berniuku ant kelių ir rodantį jam visus mygtukus, aiškinantį, kam jie skirti.

– Rūpinkis Floriana, – šūktelėjo sinjora Bruno, pagrasindama Dantei storu pirštu.

– Pasikliaukit manimi, saugosiu ją kaip brangakmenį, – atsakė jis, nukėlė berniuką nuo kelių ir pastatė ant žemės.

– Lauksiu sugrįžtant, – pridūrė sinjora, kai Dantė užvedė variklį.

Vaikai nustebę atsitraukė atgal. Floriana mostelėjo jiems, o Dantė vėl supypsėjo. Jiems lėtai važiuojant gatve, vaikai, lyg būrelis žaidžiančių šunelių, kurį laiką bidzeno iš paskos.

– Kur važiuojam? – paklausė Floriana.

– Kur tik nori.

– Tada tiesiog važiuokim. – Ji padavė jam ranką, o jis kilstelėjo ją prie lūpų.

Jie riedėjo keliu, o saulė pamažu niro už Toskanos alyvmedžių ir vynuogynų. Šviesa darėsi vis blyškesnė, dangus tamsėjo, galų gale užslinko sutemos ir aukštai danguje įsižiebė pirmoji žvaigždė. Jie rado nediduką restoranėlį ir, sėdėdami po medinių grotelių stogeliu, apkibusiu pomidorais, vakarienei sukirto po lėkštę makaronų. Prigesus natūraliai šviesai, buvo užžiebta žvakė, pragydo svirplių choras. Kai abu pakilo nuo stalo ir pasuko namų pusėn, jau buvo vėlus vakaras.

Dantė sustabdė automobilį ant stačios uolos, stūksančios virš jūros. Mėnesiena buvo nutiesusi per vandenį sidabrinį taką. Jis išjungė variklį, ir juodu sėdėjo tylėdami, žvelgdami į atsivėrusį prieš akis grožį. Ilgokai nė vienas nepratarė nė žodžio, bet jų tylėjimas buvo toks pat jaukus, kaip ir žvaigždės su mėnuliu danguje.

– Visada bus šitaip, – galop prabilo Dantė, prisitraukdamas Florianą. – Sėdėsim čia, kai būsim seni, ir šnekėsim apie savo vaikus. Drauge pasensim.

– Ir jiems papasakosim, kaip susipažinom.

– Taip, papasakosim apie mano piccolina, spraudžiančią nosytę pro vartus ir ilgesingai spoksančią į namą ir jį supančius sodus.

– Būsiu gera motina, – susimąsčiusi tarė Floriana. – Mūsų vaikams duosiu viską, ko pati niekada neturėjau.

Jis pabučiavo ją į kaktą.

– Aš tau duosiu viską, ko niekada neturėjai.

Floriana pažvelgė į jį, ir jos akys sublizgo.

– Tu jau davei.

25 skyrius

Praėjo du mėnesiai. Kad išlaikytų save ir tėvą, vis giliau grimztantį į girtuoklystės liūną, Florianai teko eiti dirbti. Kai kada ji padėdavo tetai skalbykloje, kitomis dienomis aptarnaudavo staliukus kavinėje, įsikūrusioje Lakondos aikštėje. Mergina ne itin džiūgavo plaudama indus ar šluodama grindis, tačiau griebdavosi bet ko, kad tik užsidirbtų maistui ir drabužiams. Čionykščiai žmonės žinojo galį kreiptis į ją paskutinę minutę, jeigu jiems staiga prireikdavo talkininkės. Dantė nė nenutuokė apie Florianos padėtį, nes niekada nebuvo susidūręs su tais, kurių kišenėse švilpauja vėjai, o Floriana jam nieko nepasakojo. Jo labdara būtų ją trikdžiusi.

Kostanca daugiausia laiko leido su Džovana arba „Magdalenoje“, arba kituose gražiuose namuose netoliese. Netrukus šalia Džovanos vardo jau būdavo minimas ir Kostancos vardas, ir šiai vasara virto nesibaigiančiais kviestiniais pietumis. Abi merginos panėšėjo į porelę neperskiriamų dekoratyvių paukštelių. Kostancai dar niekada nebuvo taip smagu, ji jautėsi laiminga, todėl nuoširdžiai džiaugėsi ir dėl Florianos. Dabar jiedvi matydavosi nedažnai, mat Floriana nebuvo kviečiama nė į vieną svarbų aukštuomenės renginį, bet kai abi susitikdavo, Kostanca su malonumu ir smalsiai klausydavosi pasakojimų apie nuostabų draugės meilės romaną.

Dantė neįstengė nuslėpti savo meilės. Jis norėjo leisti su Floriana kiekvieną akimirką. Jie važinėdavosi automobiliu, iškylaudavo paplūdimyje ar tiesiog tysodavo ant žolės jo motinos undinių sodelyje ir garsiai skaitydavo, o šalia patenkintas snausdavo Labanaktis. Tai buvo nuostabūs, stebuklingi vakarai: čirpdavo svirpliai, prieš naktį nuščiūdavo paukščiai, šviesa tapdavo švelni, auksinė. Floriana džiaugėsi gyvenimu šventai tikėdama, jog tą palaimą siunčia Dievas.

Violeta stebėjo sūnaus vasaros meilės nuotykį ir vis labiau nerimavo. Jaunuoliai mėgavosi vienas kitu, ir tai buvo jaudinantis reginys, tačiau ji nuogąstavo, kad Floriana bus sugniuždyta, kai visa tai baigsis. Rugsėjį Dantė, palikęs Florianą vieną ir nusiminusią, grįš į tikrovę – į Milaną.

Su Bepe Violeta apie tai nesišnekėjo. Dantės tėvas manė, jog šis romanas tėra eilinis trumpas meilės nuotykis, kad Dantė tiesiog smaginasi prieš vesdamas tinkamą moterį. Jo tai nestebino, o gal nedomino.

Bepė buvo beširdis kaip reta. Tėvas Askanijus nujautė gresiant nelaimę, gavus ženklą pasiruošusią pulti ir sunaikinti merginą, tad vieną dieną, kai Floriana vėl užsuko uždegti žvakės, nusprendė su ja pasikalbėti.

Floriana labai gerbė tėvą Askanijų, kurį pažinojo nuo mažumės. Jis buvo vyriausias Herboje ir arčiausiai Dievo, tad kėlė jai ir pagarbią baimę. Kai jis pasakė norįs pasišnekėti, ją ėmė graužti kaltė, spūdindama įkandin jo į mažą šoninę koplytėlę, kur juodu galės pasikalbėti akis į akį, karštligiškai svarstė, ką padarė ne taip.

– Atrodai išsigandusi, Floriana, – tarė tėvas Askanijus, sėsdamasis ant vienos iš medinių kėdžių, išrikiuotų priešais altorių.

– Tikriausiai nusidėjau, jei panorot šnektelėti.

Malonaus veido senukas atlaidžiai šyptelėjo.

– Tu nebe vaikas, Floriana. Tos dienos, kai šokinėjai nuo stačių skardžių ir iš klasės į klasę, jau seniai baigėsi. Esi dievobaiminga mergina, netrukus tau sukaks šešiolika, ir aš didžiuojuosi tavimi.

– O ką iškrėčiau?

– Visai nieko.

– Tada kodėl norite pasikalbėti, tėve?

Jis delsė atsakyti. Tyliai paprašė Dievo patarimo, nes apie jaunuolių meilę nieko nenutuokė. Giliai įkvėpė ir nėrė į šaltą sveiko proto duburį.

– Mieloji, tu neturi motinos, kuri duotų gerų patarimų atsidūrus ant moterystės slenksčio, todėl manau, kad aš, šios parapijos ganytojas, privalau duoti tėvišką patarimą.

Florianai širdis susitraukė iš baimės, ji išsyk suprato, kad kalba suksis apie Dantę. Pastebėjęs jos nuogąstį, tėvas Askanijus stambia minkšta plaštaka suėmė jos ranką.

– Žinau, kad judu su Dante Bonfančiu džiaugiatės nuoširdžia draugyste.

– Taip, tėve.

– Bet turbūt neatlikčiau Dievo man pavestos pareigos, jei neperspėčiau, kad jūsų sąjunga neįmanoma.

– Neįmanoma?

Florianai akys pritvinko ašarų ir jos ėmė plūsti mirtinai išblyškusiais skruostais. Tėvas Askanijus labai stengėsi išlikti ramus.

– Rugsėjį jis grįš į Milaną ir dirbs pas tėvą, o tavo gyvenimas vėl ims tekėti sena vaga. Tu labai jauna, mieloji, o jis jau dvidešimt trejų vyras… – Jis nutilo, o Florianai iš sielvarto plyšo širdis. – Labai atsiprašau, kad turiu šitai pasakyti, bet atskleisdamas tiesą noriu apsaugoti tave nuo sielvarto.

– Bet Dantė myli mane, tėve.

– Neabejoju. Ar iš tikrųjų manai, kad jis gaus savo tėvo palaiminimą ir ves tave? – Floriana kaltai nudūrė akis, o jis kalbėjo toliau: – Judu, vaikeli, esat iš skirtingų pasaulių. Šį patyrimą brangink, bet tu gyvensi toliau ir ištekėsi už savo sluoksnio žmogaus. Dantė Bonfantis ne tau. – Matant ją susisukusią iš sielvarto it koks rudens lapas, tėvui Askanijui suspaudė širdį. – Paliksiu tave čia, kad nusiramintum, – švelniai tarė jis, plekšnodamas jai per plaštaką.

– Bet aš jį myliu, tėve.

– Kartais meilės negana, Floriana.

– Tačiau Jėzus…

– Tu teisi, – tyliai ištarė jis. – Jėzus mokė mus mylėti savo artimą kaip save patį. Deja, Bepė Bonfantis to dar neišmoko.

Floriana koplytėlėje liko viena. Užsidengė veidą rankomis ir mėgino pajusti Dievo buvimą, bet, deja, juto tik šlapius savo skruostus ir apsunkusią širdį. Ar tikrai jiems neįmanoma būti kartu? Negi juos galėtų išskirti turtas, toks nereikšmingas dalykas? Valandėlę ji jautėsi sužlugdyta. Mintyse tarsi koks milžinas iškilo Bepė Bonfantis, tamsi, galinga jo figūra stūksojo tarp jos ir mylimojo. Prieš akis plaukiojo ir malonus tėvo Askanijaus, bejėgiškai purtančio žilą galvą, veidas. Regis, visi susimokė prieš ją. Bet paskui tamsoje sušvito mielas Violetos veidas ir nusišypsojo jai, spinduliuodamas motiniška meile. Violeta juos tikrai palaimintų, be abejonės. Gal net įtikintų ir savo vyrą?

Įsitvėrusi to mažyčio vilties šiaudelio, ji skvernu nusišluostė akis. Kaip neteisinga, kad kentėti turi viena. Tėvo Askanijaus žodžius perpasakos Dantei, ir jis nuramins ją, bučiniais nuvys jos baimes. Viskas bus gerai, ji tai žino, ir tiek. Tėvas Askanijus elgiasi taip, kaip mano esant teisinga, bet jis neatsižvelgė į aplinkybes. Nežino, kokia stipria meile jie vienas kitam dega. Šitaip įtikinėdama save Floriana vėl pralinksmėjo. Jos širdis ištvėrė daug sunkumų ir ji nesileis sugniuždoma Bepės Bonfančio. Juk tėvas Askanijus išaiškino jai, kad visi žmonės lygūs prieš Dievą, todėl ji nė kiek ne prastesnė už kitus.

Kai Floriana nusigavo į „Magdaleną“, jau buvo sutemę. Atsivėrus dideliems geležiniams vartams, jos pasveikinti atlapnojo Labanaktis. Ji virpėdama pasilenkė jo paglostyti, veidu įsikniaubė jam į kailį ir pamėgino susitvardyti, nes vėl sukilo baimė, grasindama ją praryti. Floriana patraukė kiparisų alėja, kuria pirmąsyk ėjo su Dante, kai dar buvo maža mergaitė. Bet dabar ji nesimėgavo gundančiais sodų kvapais, tvyrančiais ore, nes labai nerimavo.

Dantė išbėgo iš namo jos pasitikti. Išvydęs nelaimingą veidą, stvėrė ją į glėbį.

– Kas nutiko? – paklausė.

Pakirsta liūdesio Floriana puolė į ašaras. Buvo taip prislėgta, kad negalėjo kalbėti.

– Eime kur nuošaliau, pasišnekėsim vienu du. – Jis nusivedė ją už medžių, ir juodu atsisėdo po aukštu skėtkėniu. – Kas nors nutiko tavo tėvui?

Floriana papurtė galvą.

– O, kad taip būtų!

– Tada kas yra?

– Tėvas Askanijus mane perspėjo, kad mūsų meilė neturi ateities.

Dantė buvo priblokštas.

– Jis perspėjo tave dėl ko?

– Kad abu esam iš skirtingų pasaulių, kad aš labai jauna, kad tai baigsis rugsėjį…

– Iš kur jis žino? – įširdo Dantė, ir Floriana pasijuto geriau.

Dantė sučiupo ją už pečių ir įdėmiai pažvelgė į akis.

– Paklausyk manęs, Floriana. Mudviejų niekas neišskirs. Supranti? Aš myliu tave. Niekada nemylėsiu kitos. Mano tėvas – mano reikalas. Neklausyk tėvo Askanijaus. Jis nėra mylėjęs, todėl nežino, kas ta meilė. – Floriana nusišypsojo ir atgalia ranka nusišluostė akis. – Na, taip jau geriau. Jeigu jis nebūtų kunigas, nudrožčiau pas jį ir tiesiai šviesiai pasakyčiau, kad nesikištų, kur jam nepriklauso.

– Jis elgėsi taip, kaip, jo manymu, dera elgtis.

– Pasaulis pasikeitė. Negaliu patikėti, kad dviem žmonėms neįmanoma būti kartu todėl, kad jie iš skirtingų socialinių sluoksnių. Jis – prieštvaninių pažiūrų žmogus. Pasikliauk manimi, Floriana. Mudviejų laukia graži ateitis. Na ir kas, kad tu jaunutė? Suaugsi. Netrukus tavo gimtadienis.

– Rugpjūčio keturioliktą.

– Kaip atšvęsim?

– Man vis tiek.

– Bet man ne. – Jis atsistojo ir trūktelėjo ją už rankos. – Nagi. Eime iš čia. Nenoriu vėl regėti tavęs liūdnos.

– Man jau geriau.

– Puiku. Niekada nekentėk viena, Floriana. Visada ateik pas mane, čia visada mane rasi. Supratai? – Ji linktelėjo. – Kur Labanaktis? Jis labai supyks, jeigu jį paliksim.

Floriana tikėjo Dante, kai jis sakė, kad jie visada bus kartu. Jeigu jis myli ją, niekas nedrįs stoti jiedviem skersai kelio, juk Dantė – savo likimo šeimininkas. Ji nustūmė sielvartą į tolimiausią širdies kertelę ir paliko ten gulėti.

Vasara trumpėjo sulig kiekviena valanda, ir Floriana su Dante stengėsi kuo daugiau laiko praleisi drauge. „Magdalenoje“ susitikusi Kostancą, Floriana išpasakodavo jai savo meilės romano smulkmenas, o Kostancą tai džiugino, ypač žinant, kaip susierzintų jos mama, jei tai išaiškėtų.

Kostanca jau turėjo kelis garbintojus: aukštą tamsiaplaukį mąslų Eduardą iš Romos, šviesiaplaukį mėlynakį Alesandrą iš Milano ir išvaizdų Eugenijų iš Venecijos. Bet nė vienas neįtiko grafienei. Ji buvo nusižiūrėjusi didžiausią laimikį.

Galų gale Kostancai nusibodo tylėti ir ji atskleidė motinai tiesą, nors žinojo, kad šitaip elgdamasi gali pakenkti savo draugei. Jiedvi sėdėjo ant užpakalinės automobilio sėdynės – važiavo iš pobūvio, per kurį Eugenijus buvo nusivedęs Kostancą į nuošalią vietelę ir kone visą popietę šnekėjosi su ja. Kostancai jis patiko. Ramus, intelektualus, maloniai šypsantis, iš garsios ir pripažintos šeimos, gyvenančios gražiuose rūmuose Venecijos centre. Bet šito grafienei, regis, buvo negana.

– Mama, aš dar labai jauna, – pasakė Kostanca. – Turiu daug laiko susirasti vyrą, už kurio norėčiau ištekėti. Negi negaliu truputį pasilinksminti kaip Floriana?

Užsiminus apie Florianą grafienė krūptelėjo.

– Ir kaip linksminasi ji?

– Ji įsimylėjusi Dantę.

– Absurdas, – niekinamai prunkštelėjo grafienė.

– Tiesą sakant, tu klysti. Ir jis myli ją.

– Kalbi nerimtai, tiesa?

– Kuo rimčiausiai. Jie susitikinėja visą vasarą.

– Bet ji dar visai vaikas.

– Jis palauks ir ves ją, kai ji suaugs.

Grafienė ėmė graužti nykščio nagą.

– Maniau, Dantė, jaunas vyras, susiras rafinuotesnę būtybę nei toji čionykštė benamė.

– Ji graži ir įdomi. Nė kiek nesistebiu, kad jis myli ją. Visi, išskyrus tave, ją myli.

Grafienę pribloškė piktas dukters tonas. Iki šiol ji nedrįsdavo šitaip kalbėti. Bet grafienė buvo gudri ir įžvalgi moteris. Žinojo: jei pešis su Kostanca, ją tik atstums.

– Brangioji, suprantu, ji graži, įdomi, ir tu neteisi manydama, kad man ji nepatinka. Aš tik saugau ir ginu tave, šitaip elgtųsi bet kuri motina. Tiesiog prisimink, kaip smagu tau buvo su Džovana šią vasarą. Manai, būtum linksminusis visuose pobūviuose, jei būtum įsikibusi į Florianą? Kažin. Judvi su Džovana sieja stiprus ryšys, nes turit daug ką bendro. O su Floriana nebesieja niekas, tik prisiminimai. Žinoma, juos reikia branginti, nes yra ypatingi, tačiau suprask ir tai, kad privalu žvelgti į ateitį. Man labai patinka Eugenijus. Jis žavus jaunas vyras ir malonus tavo palydovas. Jei nori su juo draugauti, laiminu tave. Noriu, kad būtum laiminga. – Ji paėmė Kostancą už rankos. – Tetrokštu vieno: kad turėtum tai, ko nusipelnei.

Kostanca pritariamai linktelėjo.

– Žinau, mama, ir esu tau dėkinga.

– Aš jau sena ir apie save nebegalvoju. Kas rytą atsibundu ir svarstau, ką šiandien galėčiau nuveikti dėl savo Kostancos.

– Tu nesavanaudė.

– Čia ir slypi motinystės esmė: vaikas svarbesnis už tave. Ar tas meilės romanas tarp Florianos ir Dantės iš tikrųjų rimtas?

– Na, jiedu lyg sulipę. Kartu leidžia kiekvieną laisvą valandėlę.

– O ką apie tai mano Bepė ir Violeta?

– Pasak Džovanos, jos mama myli Florianą lyg dukterį, bet tėvas vargu ar ją apskritai pastebi.

– Bepė niekada neleis savo sūnui vesti tokios merginos kaip Floriana.

– Gal jie pabėgs iš namų?

– Nebūk kvaila, Dantė nieku gyvu neatsisakys palikimo.

– Džovana sako, kad jos brolis pametęs galvą dėl tos merginos.

– Galbūt ir pametęs, bet jei tėvas priešinsis šiai sąjungai, o aš neabejoju, kad taip ir bus, jųdviejų planai žlugs nė nepradėjus jų kurti.

– Vargšė Floriana, – atsiduso Kostanca.

– Graži meilės istorija, bet su nelaiminga pabaiga, kaip ir visos nuostabios meilės istorijos. Ji atsigaus. Stipri mergina. Greičiausiai ištekės už kokio nors vyriškio iš Herbos ir pamirš Dantę. Tiesą sakant, ta svajonė buvo pasmerkta nuo pat pradžių.

– Ar ji negali išvažiuoti ir gyventi Milane?

– Ir ką ten veiks? Su kuo gyvens? Žinoma, negali. Manau, Dantė atgaus sveiką protą, vos grįš į savo pasaulį. Ar gali įsivaizduoti Florianą Milane? Tai neįmanoma. Taip, tai mielas vasaros romanas, bet jis baigsis. Man skaudu sakyti, tačiau taip ir bus. – Ji uždėjo ranką ant širdies ir nutaisė liūdną miną. – Man sopa širdį pagalvojus, kaip kentės Floriana. Juk jai teko šitiek išgyventi. Bet tai neišvengiama. Gal įspėk ją, jeigu esi gera draugė.

– Negaliu!

– Tada palik tai likimui. – Arba man, pagiežingai pagalvojo grafienė.

Kai Dantė pasakė mamai, kad greitai Florianos gimtadienis, Violeta nusprendė surengti jai staigmeną – vakarienę šeimos rate. Bepė kaip tik buvo Milane, taigi niekas netrukdys jai palepinti Florianos. Stalas buvo padengtas terasoje, o prie visų kėdžių atkalčių pririšti sidabriniai balionai. Buvo iškeptas Labanakčio pavidalo tortas, sustatytos aukštos taurės šampanui. Violeta neabejojo, kad Florianai niekada nebuvo suruoštas gimtadienio vakarėlis, ir norėjo, kad jis būtų ypatingas. Tebūnie tai paguoda prieš nusivylimą, kuris laukia jos rugsėjį. Ji nupirko Florianai auksinę apyrankę su žvangančiais karuliais ir pasirūpino, kad dovana būtų suvyniota į gražų rausvą popierių ir perrišta kaspinu. Virtuvės šefas suruošė švedišką stalą, bet viską patiekė taip, tarsi tai būtų puota.

Dantė neleido Florianai nė prisiartinti prie vilos, nusivedė ją į paplūdimį ir abu ten buvo tol, kol atėjo metas grįžti. Ji nujautė, kad jis ruošia jai staigmeną, bet manė, jog nusives vakarieniauti į prašmatnų restoraną. Todėl ta proga užsivilko geriausią suknelę. Tačiau jiems parėjus į vilą Floriana suprato, kad Dantė suplanavęs kažką kita, tik nenutuokė, kas tai galėtų būti.

Susiėmę už rankų juodu ėjo per kambarius. Kai įžengė į svetainę, pro langus, siekiančius grindis, Floriana pamatė stalą ir balionus ir iš nuostabos ranka prisidengė burną. Terasoje jos laukė visa šeima: Džovana, Kostanca, Damiana su dviem geriausiomis draugėmis – Rozarija ir Alegra – ir Violeta, toji rankoje laikė dovaną, o maloniame jos veide švytėjo šypsena.

Visos Florianos baimės akimirksniu dingo. Violeta suteikė jai savo palaiminimą, ir tai padarė akivaizdžiau, nei būtų ištarusi garsiai. Ašarų kupinomis akimis, nuraudusiais iš džiaugsmo skruostais Floriana prisiartino prie stalo. Ji matė kiekvieną smulkmeną: mažyčius žiedelius, išbarstytus ant staltiesės, į jos lėkštę sudėtas dovanas, dailiai suvyniotas į gražų popierių ir perrištas kaspinu, taip pat ir gausybę valgių. Ir visa tai buvo skirta jai.

Violeta meiliai apkabino ją ir įteikė dovaną.

– Mieloji mergaite, – tarė ji, – žinau, nusipelnei to labiau nei bet kuris kitas. Linkiu tau laimės, sveikatos ir daug gražių metų. – Ji atgalia ranka palietė Florianai skruostą, žvelgdama jai į veidą kaip motina į dukterį.

Floriana atsisėdo prie stalo ir išvyniojo dovaną. Ištraukusi apyrankę įsistebeilijo į ją negalėdama patikėti savo akimis. Violeta užsegė apyrankę jai ant riešo.

– Karulius išrinkau pati. Pažvelk, štai čia Labanaktis, o F – pirmoji tavo vardo raidė, dar yra paukštis, svirplys, gėlė, namelis, kurį atvėrus pasirodo dvi širdys, bažnyčia ir kryželis.

Floriana nusijuokė pro ašaras ir papurtė galvą. Visi kiti irgi juokėsi suprasdami, kad iš jaudulio ji negali kalbėti.

Ji išvyniojo ir kitas dovanas: suknelę nuo Damianos, vėrinį nuo Džovanos, poezijos tomelį nuo Rozarijos ir „Yves Saint Lauren“ kvepalų buteliuką nuo Alegros. Kostanca padovanojo Florianai gražią odinę rankinę ir prie jos derančią piniginę. Visa tai nupirko grafienė – nusivežė Kostancą į parduotuves, kad dukra neabejotų, jog Floriana iš tikrųjų jai patinka.

Apsvaigusi iš laimės Floriana gurkšnojo šampaną ir vaišinosi gardžiais valgiais. Dantė sėdėjo šalia ir kartkartėmis po stalu sugniauždavo jai ranką, taip primindamas, kad myli ją. Išblėsus šviesai ir ryškiau suspindus žvakėms, nešinas tortu pasirodė virtuvės šefas. Pamatę Labanaktį, pagamintą iš tešlos ir glajaus, visi labai nudžiugo, o Floriana susižavėjusi suplojo rankomis. Ji užpūtė šešiolika žvakučių, nenoromis įsmeigė peilį į šuns leteną ir užsimerkė, kad sugalvotų norą.

Violeta suprato, ko Floriana trokšta, ir jos pasitenkinimą išstūmė nuogąstis. Ji norėjo, kad šis vakaras niekada nesibaigtų, kad nė vienas nebūtų įskaudintas.

Bet, nepaisydamas Violetos jausmų, laikas nepaliaujamai kapsėjo, ir pasibaigus vakarėliui Dantė išvežė Florianą namo.

Jie sustojo nuošalioje vietoje prie pat jūros, ir iš vidinės švarko kišenės Dantė ištraukė mažą dėžutę.

– O štai ir mano dovana tau, – tarė pduodamas dėželę Florianai.

– Kas tai? – paklausė ji, vartydama dėžutę.

– Išvyniok ir pamatysi.

Floriana padarė kaip liepiama, atsargiai išvyniojo dovaną. Virpančiais pirštais atidarė raudonos dėžutės dangtelį ir pamatė amžinybės žiedą, išpuoštą baltais briliantais. Netardamas žodžio Dantė paėmė jį nuo aksominės pagalvėlės, tada suėmė Florianai ranką.

– Mudu dar per jauni tuoktis, Floriana, bet įteikdamas tau šį žiedą pažadu amžinai tave mylėti. – Ir jis iškilmingai užmovė žiedą jai ant bevardžio dešinės rankos piršto.

– Dar niekada nesu regėjusi tokios grožybės.

– Na, tai antra didžiausia grožybė, kokią esu matęs.

Ji apsivijo rankomis Dantei kaklą ir pabučiavo vaikiną.

– Ačiū, Dante. Ši diena buvo nuostabiausia mano gyvenime. Niekada jos nepamiršiu.

– Tai tik pradžia, piccolina. Man bus labai malonu tave lepinti ateityje.

Kai Floriana grįžo namo, nebuvo kam papasakoti dienos įspūdžių. Tėvas šnopšdamas miegojo kitame kambaryje, o sinjoros Bruno bute buvo tamsu. Todėl ji atsisėdo prie lango ir įsispoksojo į žvaigždes. Įdomu, ar tas pat mėnulis šviečia ir jos mamai? Ar mama, pakėlusi į jį akis, prisimena ją?

– Mama, – tyliai ištarė ji. – Noriu tau papasakoti apie Dantę…

26 skyrius

Atskubant rugsėjui, tarytum upei neišvengiamai garmant stataus krioklio link, Dantė pajuto stingdantį artėjančio išsiskyrimo šaltuką. Vasara buvo lyg palaiminga ilgų, tingių dienų tysant saulėkaitoje, romantiškų pasivažinėjimų po Toskanos apylinkes, neskubrių pasivaikščiojimų prie jūros, troškimų, sviestų į aguonų laukus kaip stebuklingos sėklos, iš kurių sudygs laimingos pabaigos, plynaukštė. Tačiau dabar tas aguonas vėl pasiglemžė žemė, ir paskutinės rugpjūčio dienos pasibaigė. Bepė kvietėsi Dantę į Milaną.

Dantė nežinojo, kaip atsisveikinti su Floriana. Mylėjo ją visa širdimi ir siela, bet visai nepagalvojo apie praktinius dalykus – kaip puoselėti santykius per atstumą. Jis būtų pasiėmęs ją į Milaną, bet tai buvo neįmanoma, tėvas tikrai neleis jam vesti Florianos. Kol jai sukaks dvidešimt vieni, įstatymas įpareigoja ją paklusti tėvui. Tačiau net ir tada jis nedrįstų nepaklusti savo tėvui. Svajonėse jis griebdavo Florianą į glėbį ir pabėgdavo, ketindamas vesti ją tolimoje svečioje šalyje, kur niekas negalėtų jiems sukliudyti. Deja, tai buvo tik svajonės. Tikrovė buvo kitokia: Dantė turi važiuoti į Milaną dirbti pas tėvą, be to, jis pernelyg mylėjo savo namus ir šeimą, todėl nebūtų ryžęsis pabėgti.

Iki išvažiavimo likus dienai, Florianą jis rado namie, sėdinčią vieną. Jos tėvo nebuvo, o gal drybsojo kur nors susmukęs prie sienos. Jį įleido sinjora Bruno ir nuvedė į ankštą Florianos butuką. Iš pradžių mergina labai sutriko, kad jis pamatė jos skurdą, bet tas nesmagumas dingo, vos tik Floriana suprato jį atėjus atsisveikinti.

Baimindamasi, kad bet kurią minutę gali pasirodyti tėvas, ji nusivedė Dantę į savo miegamąjį, kad abu galėtų pasišnekėti akis į akį. Kambarėlis buvo mažas, kuklus, grindys išklotos šaltomis plytelėmis, už lovos, ant baltos sienos, kabojo didžiulis kryžius, o priekyje stovėjo komoda. Langas buvo plačiai atlapotas, bet nė vienas negirdėjo miestelio garsų, kuriuos atpūsdavo brizas.

Valandėlę jie spoksojo vienas į kitą, ūmai išsigandę to, kas stūksojo tarp jųdviejų, didybės. Apatiškos vasaros dienos dabar atrodė tokios tolimos, jos prabėgo kupinos nerūpestingo jų juoko ir drąsių svajonių. Jie įdėmiai žvelgė vienas kitam į akis, ieškodami patvirtinimo, kad jų meilė bus puoselėjama, kaip kad silpna liepsnelė delnais pridengiama nuo vėjo.

Jis apkabino ją ir suspaudė glėbyje.

– Rašysiu ir stengsiuos atvažiuoti kuo dažniau, – pasakė užsimerkdamas ir su pasimėgavimu uosdamas vanile dvelkiančią jos odą, jausdamas stiprų geismą tai, kurios netrukus neteks.

– Lauksiu tavęs, Dante, – atsakė ji. – Lauksiu, kad ir kas nutiktų.

Žodžiai „kad ir kas nutiktų“ ūmai skaudžiai nusmelkė jam širdį ir jį apėmė sielvartas. Jo protas ėmė drumstis – įsivaizdavo ją vienui vieną Herboje, neturinčią nieko, kas apgintų nuo šiurpių piktavalių vyrų. Pagalvojęs, kad ji gali tapti lengvu grobuonių laimikiu, jis pajuto pavydą ir bejėgiškumą.

Apsvaigęs nuo ilgesio nebesutvardė geismo, ėmė karštai ją bučiuoti, o ji glaudėsi prie jo stipriau nei kada anksčiau. Aistra užvaldė jį ir jis, užuot klausęs proto balso, pasidavė instinktams. Nunešė ją į lovą ir atsigulė šalia. Floriana troško atsiduoti Dantei, tenkinti visus jo įgeidžius. Augusi be motinos, kuri jai patartų, ji miglotai suvokė, kas dedasi, tik juto malonią šilumą, užliejusią strėnas, kai jis braukė rankomis per slaptas vieteles. Paskui jis įsiskverbė į ją ir sudejavo ritmingai krutėdamas, kūnu plūstant vis stiprėjančiam malonumui. Reikalaudamas jos stūmėsi vis giliau taip, kad net kakta išrasojo. Floriana sukando lūpas ir kentė keistą nesmagumą įsitikinusi, kad ši sueitis sujungs juodu visiems laikams.

Po visko jie dar kiek pagulėjo apsikabinę. Dantė net suvirpėjo ūmai sumojęs, ką padarė. Jį ėmė graužti sąžinė. Nieko nesuprasdama Floriana šypsojosi nuraudusi iš laimės, nes dabar jie iš tikrųjų priklausė vienas kitam, tik jos pavardė kol kas buvo kita.

– Tegu tai būna mūsų paslaptis, – paprašė jis. – Nenorėjau šitaip pasielgti.

– Džiaugiuosi, kad tai padarei, Dante. Atsidaviau tau savo noru.

– Bet tau tik šešiolika. Galėčiau sėsti į cypę!

– Niekam neprasitarsiu. Tai bus mūsų paslaptis, pažadu.

Padrąsintas jos žodžių jis pabučiavo ją į kaktą.

– Dabar tu tikrai mano.

– Visada buvau tavo. Nuo tos akimirkos, kai įsileidai į savo sodus, priklausau tik tau.

– Ar skaudėjo?

– Truputį.

– Atleisk. – Jis dar stipriau apkabino ją ir vėl pabučiavo.

– Neatsiprašinėk. Argi ne taip ir turi būti?

Dantė šito nežinojo, nes dar niekada niekam nebuvo atėmęs nekaltybės. Kai neatsargų jo poelgį nutvieskė negailestinga tikrovės šviesa, prislėgtas suvokė rimtai įsipareigojęs. Jis dar stipriau apglėbė ją ir, be paliovos šnabždėdamas „myliu tave“, pabučiavo į smilkinį.

Paskui Dantė išėjo.

Floriana laukė lietaus, tačiau jo vis nebuvo. Norėjo, kad dangų aptrauktų debesys ir lietus nuplautų vasarą, kuri niekaip nesibaigė ir ją kamavo. Bet vasara užsibuvo, dienos buvo ilgos, šiltos ir ūkanotos, vakarai – auksiniai, ir mintis, kad šalia nėra Dantės, Florianai smaigstė krūtinę lyg aštrus peilis.

Kai ji nupėdino į „Magdaleną“, šeima jau buvo išvažiavusi į Milaną. Viloje buvo tyku, čia tvarkėsi tik personalas: uždarinėjo langines, baldus dengė aptiesalais, saugančiais nuo dulkių. Labanaktis pasveikino ją prieraišiai, su begaline meile, bet nebuvo nei Violetos, nei Džovanos, nei Damianos, nei Dantės. Floriana klaidžiojo po sodus it sielvartaujantis šuo, apnikta vaiduokliškų vasaros aidų, kuriuos liūdnai nešiojo rudeninis vėjas.

Vėl prasidėjo pamokos, bet Floriana gavo visą etatą restorane. Grafienė pasamdė Kostancai privačią mokytoją, nes vasarą užmegzti ryšiai išėjo į naudą – grafas gavo įvairių darbo pasiūlymų. Jie net ėmė svarstyti, ar nevertėtų grįžti į Romą. Abi merginos matydavosi retai. Kitados jos dalydavosi viskuo, tačiau dabar viena nuo kitos nutolo, o trumpam susitikusios prie bažnyčios po mišių ar miestelyje, kai Kostanca vaikštinėdavo po parduotuves, abi jausdavosi nesmagiai. Per vasarą Kostanca susirado daug draugų, o vienintelis Florianos draugas išvažiavo palikęs ją vienui vieną.

Dantė rašė kasdien ir Floriana atsakydavo jam, smulkia neskubria rašysena išpažindama savo meilę. Ji brangino jo laiškus ir laikė juos tualetinio staliuko stalčiuje, perjuostus rausvu kaspinu, tuo pačiu, kuriuo Violeta buvo perrišusi dėželę su apyranke. Žiedelis su briliantais buvo svarbiausias saitas, jungiantis ją su Dante, ir ji saugojo tą brangenybę. Žiedas buvo vertingas, ir tai ją ramino, nes neabejotinai bylojo apie jo ketinimą galų gale ją vesti.

Kai ją ėmė pykinti, Floriana pamanė ko nors užvalgiusi. Tačiau ją vimdė net nuo maisto kvapo. Pasikamavusi kelias dienas ji sunerimo, ar tik nebus rimtai susirgusi, ir nuėjo pas sinjorą Bruno pasitarti. Senoji ėmė kamantinėti, ar dažnai vemia ir kiek laiko šitaip jaučiasi, o Floriana rimtai ir uoliai atsakinėjo nuogąstaudama, kad galbūt miršta.

Sinjora Bruno nusivedė ją į savo butą ir uždariusi duris pasisodino svetainėje. Ji atrodė niūri kaip mirtis, paklausė, ar tik jiedu su Dante nepasimylėjo. Prisiminusi jam duotą pažadą Floriana iš pradžių išsisukinėjo. Bet kai sinjora Bruno pasakė, kad gal ji nėščia, Floriana prisipažino mylėjusis su Dante.

– Ar taip ir būna? – naiviai paklausė ji.

Sinjora Bruno priblokšta papurtė galvą.

– Negi niekas tau nepaaiškino?

– O kas galėjo paaiškinti?

– Tavo teta.

– Zita? Ne, mes niekad apie tai nesišnekėjom.

– Gyvas vargas su ta nenuovokia moterimi. O kaip Kostanca?

– Ji nieko nežino.

– Negali būti. Ar suvoki, kad tai labai rimta? Turėsi kūdikį. Kaip jį nuslėpsim?

– O kodėl turėčiau jį slėpti?

– Nes tu dar vaikas, mieloji, ir tai prieštarauja įstatymams. Dantė gali atsidurti už grotų. Jis suaugęs vyras, turėjo susitvardyti. Kas jam užėjo? – Sinjora Bruno ėmė grąžyti rankas. – Ko griebsis Bepė Bonfantis, kai sužinos? Tepadeda tau Dievas.

Florianos džiaugsmas, kad mirtinai neserga, kaipmat išgaravo supratus, į kokią bėdą pateko.

– Ir ką man daryti?

– Tuojau pat eik pasišnekėti su tėvu Askanijum. Jis vienintelis gali tau padėti.

– Ar Dantei nepridarysiu bėdos?

– Tėvas Askanijus – kunigas, jis saugo paslaptis. Žino visas manąsias. Tiesą sakant, jam turbūt žinomos visų Herbos gyventojų paslaptys. Jis tylės, tylėsiu ir aš, tepadeda man Dievas. – Ji persižegnojo. – Deja, tau padėti negaliu. Neišmanau, ko imtis. Jis vienintelis žinos, ką daryti.

– Turiu pasakyti Dantei.

Sinjora Bruno puolė Florianą tarsi iešmu persmeigtas jakas.

– Nė nemėgink! Nuo pat pradžių žinojau, kad ta šeima neš tau tik nelaimes. Užuot leidusi tau pasiduoti jausmams, turėjau tave įspėti. Dantei – nė šnipšt, supranti? Pirmiausia pasikalbėk su tėvu Askanijum. Tau reikia tik jo patarimo.

Užuot išsigandusi Floriana rankomis perbraukė per pilvą ir pajuto tik pagarbią baimę ir laimę. Ji laukiasi Dantės kūdikio. Jo tėvas nebegalės priešintis, nes dabar ji nešioja jo vaikaitį, turbūt berniuką, didžiulių jo turtų paveldėtoją. Ji nusišypsojo ir pagalvojo: vis dėlto koks išmintingas tas likimas, kad padovanojo jai tai, kas visiems laikams tvirtu saitu susies juodu su Dante.

Tam buvo lemta įvykti. Dievas išklausė jos maldas ir davė jai tai, kas geriausia – padovanojo naują gyvybę, kuri bus vien jos ir Dantės.

Floriana nepaklausė sinjoros Bruni ir nedelsdama parašė Dantei. Po kelių dienų į duris pasibeldė vyresnysis liokajus iš „Magdalenos“ ir perdavė žinią: skambino Dantė ir pranešė atvykstąs pasimatyti su Floriana. Ji labai apsidžiaugė, kad netrukus vėl bus su juo, ir niūniuodama linksmą melodiją puolė tvarkyti namų. Nužvelgusi kuklų kambarį ir paprastus baldus galvojo apie ateitį, apie tai, kad atsiplėš nuo tėvo ir ištrūks iš šios apgailėtinos skylės. Vaizdavosi sėdinti undinių sodelyje šalia Dantės ir skaitanti poeziją, o jųdviejų sūnus plukdo fontane žaislinius laivelius. Labanaktis gulės jai prie kojų ir snaus saulėkaitoje. Gal ji lauksis ir kito vaikelio? Juodu turės daug vaikų. Tokiame erdviame name kaip „Magdalena“ ji galės auginti tiek vaikų, kiek tik panorės.

Bet Florianos laukė nusivylimas. Kai Dantė pasirodė tarpduryje, jis atrodė anaiptol ne švytintis, trykštantis džiaugsmu jaunas vyras, kokį ji tikėjosi išvysti. Jis nestvėrė jos į glėbį, kupinas jaudulio, bet stovėjo išblyškęs, rūškanas ir išsigandęs. Širdis jai apsunko kaip akmuo.

– Gerai jautiesi? – paklausė ji, rankomis nedrąsiai apsivydama jam juosmenį.

– Mums reikia pasišnekėti, Floriana. Atvykau kaip galėdamas greičiau. Ar tu tikrai laukiesi?

– Regis, taip, nors nesu visai tikra.

– Kas tau apie tai pasakė?

– Sinjora Bruno. Turėjau kam nors pasipasakoti.

– Suprantu. – Jis atsisuko į ją. Tokio sugniuždyto Dantės Floriana dar nebuvo regėjusi. – Ir ji įsitikinusi, kad tu nėščia?

– Taip. – Ji susiraukusi dirstelėjo į jį. – Maniau, apsidžiaugsi.

– Apsidžiaugsiu? Mano mieloji Floriana, tu nė nenutuoki, ką tai reiškia.

– Mudu galime susituokti.

– Tai iliuzijos. Mano tėvas niekada to neleistų.

– Bet aš laukiuosi jo anūko.

– Tas anūkas jam nė motais. Vargu ar jam rūpi netgi jo paties vaikai. Jis toks pat šaltas ir abejingas kaip tos kvailos skulptūros sode. Jį domina tik pinigai ir reputacija.

– Neketini jam pasakyti? – Florianos smakras ėmė virpėti. Ji giliai įkvėpė ir išpūtė krūtinę, vargais negalais užgniauždama nusivylimą.

– Nežinau, ką darysiu. – Jis suėmė jos rankas ir meiliai pažvelgė į moterį, kurią myli, kurioje bręsta jo pasėta sėkla. – Bet nepaliksiu tavęs. Ką nors sugalvosim. – Jis prisitraukė ją ir stipriai priglaudė prie krūtinės. – Prisiimu visą atsakomybę, aš tave įvėliau, aš ir ištrauksiu. Kada nors būsim kartu, pažadu.

– Aš laiminga, Dante. Nieko nebijau. Dabar suprantu, kad visada labiausiai troškau vaiko. Būtybės, kurią mylėsiu ir kuria rūpinsiuos. Dalelytės tavęs, kuri visada bus su manimi, kad ir kas nutiktų.

Jis uždėjo ranką jai ant plokščio pilvo.

– Sunku įsivaizduoti, kad čia auga vaikelis.

– Žinau. Pasak sinjoros Bruno, ims matytis tik kokį šeštą mėnesį.

– Vadinasi, mudu dar turim laiko. Tik niekam neprasitark, gerai? – Jai linktelėjus pridūrė: – Surasiu tau naują pastogę kuo toliau nuo čia.

– Bet aš noriu būti su tavimi.

– Tai neįmanoma, Floriana. Ar įsivaizduoji, koks kiltų skandalas? Niekas niekada neturi to sužinoti.

– Tada mūsų vaikelis bus nesantuokinis.

– Kitaip nebus.

Floriana išblyško.

– Mudu negalime turėti vaikelio, jei nesam susituokę. Tai nuodėmė.

– Mudu jau padarėm didžiausią nuodėmę, Floriana.

Jo žodžiai jai buvo akibrokštas, dilgino veidą, bet ji pakėlė smakrą ir puolė grumtis už savo dar negimusį kūdikį.

– Galime susituokti slapta.

Jis atšlijo ir nužirgliojo prie lango, tarsi ieškotų būdo pabėgti.

– Tau viskas regisi labai paprasta, nes neturi ko prarasti.

Ji atsisėdo ant lovos ir sukryžiavo rankas.

– Man svarbu tik tai, kad myliu tave ir mūsų vaikelį.

– Deja, gyvenimas kur kas sudėtingesnis.

– Jei pats leisi, kad toks būtų.

– Aš esu tėvo įpėdinis.

– Gal gali to atsisakyti?

– Ir iš ko tada mudu gyvensim?

– Iki šiol nieko neturėjau ir buvau laiminga.

– Aš įsipareigojęs tėvams. Paveldėsiu tėvo bendrovę. Negaliu visko mesti ir išjoti pasitikti saulėlydžio. Tėvas išsižadės manęs. Mamai plyš širdis, o aš liksiu kaip stoviu. Argi nesupranti? Neteksiu visko.

– Prarasi tik tai, kas nesvarbu.

Dantei staiga pasirodė, kad skęsta. Jis neabejojo savo meile Florianai, bet vargu ar išdrįs pasipriešinti tėvui. Visą gyvenimą darė tai, ko iš jo buvo tikimasi, ir nusipelnė Bepės meilę, nors toji meilė kėlė tik sąlygas. Jis labai gerbė tėvą, bet jei būtų atidžiau pažvelgęs sau į sielą, tenai, kur slypėjo tiesa, būtų radęs pačiame dugne nusėdusias baimės liekanas iš paauglystės laikų, taip pat ir įsisenėjusią būtinybę įtikti. Jis keikė savo silpnumą, bet nieko negalėjo padaryti. Neįtikima, kad išdrįstų prisipažinti tėvui mylįs Florianą. Iš mamos gal ir sulauktų užuojautos, tačiau net ji, būdama jautrios širdies, neatleistų jam, jeigu jis vestų Florianą, net jeigu ji būtų tokio amžiaus, kai jau leidžiama tekėti.

Dantė davė Florianai pinigų, kad ji galėtų paskambinti jam viešuoju telefonu, ir pažadėjo išvykęs pagalvoti, kaip geriausia sutvarkyti tą reikalą. Bet jis nė nenumanė, ko griebtis. O, kad galėtų nuo visko nusigręžti ir grįžti į senąjį gyvenimą, tačiau tokios galimybės, deja, nebebuvo. Meilė susaistė jį su Floriana, ir jis, žinodamas, kad joje auga jo kūdikis, jokiais būdais negali pasitraukti. Yra atsakingas už juos abu. Pareigos našta dar niekada taip sunkiai neslėgė jam pečių.

Jis keiksnojo save, kad nedrįsta pabėgti iš namų ir viską pradėti nuo pradžių naujoje vietoje. Tačiau vedybos bet kokiu atveju – neįmanomos. Galėtų įkurdinti ją bute netoli Milano, kad ji pagimdytų slapta, tačiau kas bus paskui? Jųdviejų laukė niūri ateitis. Jis sustabdė automobilį kelkraštyje už Herbos, padėjo galvą ant vairo ir iš nevilties užsimerkė trokšdamas išnykti. Ir ką jis sau galvojo? Jam buvo nevalia įsimylėti Florianos. Ta meilė buvo pasmerkta vos užsimezgusi. Jo galvoje sukosi vaizdai, jie didėjo ir deformavosi: skandalas, tėvo rūstybė, motinos nusivylimas, dar kartą žlugusios Florianos viltys. Visa tai siaubinga, tiesiog nepakeliama.

Tada tamsoje švystelėjo vilties ruoželis. Jis atsisėdo ir įsispoksojo į jį. Kuo ilgiau žiūrėjo, tuo ruoželis labiau platėjo, ir Dantė pagaliau patikėjo kad toji šviesa parodys jam kelią. Jis apgręžė autobilį ir nulėkė atgal į Herbą.

Pamatęs Dantę, tėvas Askanijus nustebo, nes vaikino šeima seniausiai buvo išsikrausčiusi į Milaną, o čionai dažniausiai grįždavo tik vasarą. Išvydęs prislėgtą jaunojo vyro veidą pagalvojo, kad šeimoje kas nors mirė ir kad Dantė atvyko jam to pranešti.

– Mano sūnau, kas atsitiko?

– Noriu su jumis pasikalbėti, – atsiliepė Dantė.

– Žinoma, prašom.

Kunigas nusivedė jį į koplytėlę, kurioje ne taip seniai aiškino Florianai, kad iš tos jų meilės nieko nebus. Jiedu atsisėdo. Dantė giliai įkvėpė. Užuodė silpną alkoholio tvaiką, dvelktelėjusį iš už nugaros, ir apsigręžė norėdamas įsitikinti, ar jie tikrai vieni.

– Kuo galiu padėti? – švelniu ramiu balsu paklausė tėvas Askanijus.

– Pakliuvau į bėdą, tėve. Nusidėjau. – Dantė susiėmė rankomis galvą.

– Nebijok. Dievas atleidžia tiems, kurie atgailauja.

– Ak, aš labai apgailestauju. Iš visos širdies gailiuosi nusidėjęs.

– Ar nebūtų geriau, jei atliktum išpažintį?

Dantė atsitiesė ir nusiminęs pažvelgė į kunigą.

– Ne. Man reikia praktiškesnės pagalbos.

– Suprantu.

– Tėve Askanijau, jūs pažįstat mane nuo vaikystės.

– Taip.

– Jūs visada buvote man geras, patardavote išmintingai ir taktiškai. Juk taip?

– Stengdavausi.

– Dabar man reikia jūsų išminties, tik bijau nuosprendžio.

– Mano sūnau, aš čia ne tam, kad tave teisčiau. Tai ne mano, o išmintingojo Dievo teisė. Atskleisk, kokios bėdos tave slegia, ir aš pamėginsiu tau patarti.

Dantė sunkiai nurijo seiles. Nebegalėjo žiūrėti į kunigą, todėl nudūrė akis į grindis.

– Floriana nėščia.

Tėvui Askanijui užgniaužė kvapą. Jis prispaudė ranką prie krūtinės, mat pervėrė toks aštrus skausmas, kad jis net krūptelėjo. Vos užgniaužė dejonę. Pirmiausia pagalvojo apie Florianą, nekaltą, patiklią, drąsią būtybę, ir širdį užplūdo gailestis. Paskui pagalvojo apie Dantę, jo iškrėstą kvailystę, ir teko labai susiimti, kad nepultų priekaištauti.

Dantė išsyk pajuto kunigo nuotaiką. Iš gėdos rankomis užsidengė veidą.

Tėvas Askanijus atsistojo ir nuėjo prie altoriaus. Uždėjęs rankas ant baltos lininės staltiesės užsimerkė ir pasinėrė į maldą. Kaip jam elgtis Florianos atžvilgiu? Mėgino likti nešališkas, lyg chirurgas, pasirengęs įpjauti ligonio kūną, bet širdis neramiai spurdėjo svarstant kiekvieną galimybę.

Galų gale jis grįžo prie Dantės. Šis pakėlė akis.

– Ką man daryti? – sušnabždėjo. Atskleidęs savo paslaptį jis jautėsi dar blogiau.

Kunigas atsiduso.

– Gali padaryti vienintelį dalyką.

– Padarysiu bet ką. Dėl Florianos padarysiu bet ką.

– Netoli nuo čia yra vienuolynas, ten ji galėtų pagyventi iki gimdys. Daug metų pažįstu vienuolyno viršininkę, ji neretai priglaudžia tokias merginas.

Stojo slogi pauzė, ir Dantė suprato, kokį klausimą netrukus išgirs, nes jis jau pleveno ore lyg ryškiai raudonas balionas.

– Ar ketini ją vesti?

– Nežinau. – Jis bejėgiškai gūžtelėjo pečiais ir nunarino galvą. – Svajojau apie tuoktuves su Floriana. Maniau, palauksiu, kol ji suaugs, ir tada… – Jis nutilo. – Meilė apakino mane, ir aš nemačiau tikrosios savo padėties. Mano tėvas niekada nepripažins jos savo marčia. Ją vesdamas turėčiau atsisakyti visko. – Jis paspringo žodžiais, nes puikiai žinojo: pasiaukojimas – tai Dievo kelias. – Tėve, aš silpnavalis!

Tėvas Askanijus sukaupė visą savo stiprybę. Norėjo papurtyti šitą jaunuolį ir jį išplūsti, kad sugriovė merginai gyvenimą.

– Tačiau tu remsi ją pinigais? – susitvardęs paklausė ramiu balsu.

– Žinoma. Rūpinsiuosi ja ir mudviejų kūdikiu. Ji gyvens kaip princesė. – Jo žodžiai nuskambėjo nenuoširdžiai. Geriau būtų jų neištaręs. – Palauksiu, kol praturtėsiu ir tapsiu nepriklausomas, o tada vesiu ją.

– Pasakyk apie tai Florianai, o kol kas ji tegu ruošiasi išvykti. Kai tik susitarsiu su vienuolyno viršininke.

– Pasakysiu.

– Ji privalo tylėti.

– Floriana pasisakė tik sinjorai Bruno.

– Teresė – gera, diskretiška moteris. Gali pasikliauti ja, ji neišduos jūsų paslapties.

– Aš nusidėjau, tėve. Esu jums skolingas.

– Nėra jokių skolų, kurias reikėtų grąžinti, Dante, tik turėsi atlyginti žalą. Pasirūpink Floriana ir labai ją mylėk. Tau tenka atsakomybė už keblią jos padėtį ir ateitį. Nusidėti žmogiška, bet Dievo akyse gali pakilti atlikdamas pareigą – atgailauk, melsk atleidimo ir viską atitaisyk.

– Pažadu, tėve.

– Dabar eik.

Dantė išdrožė iš koplytėlės ir nužingsniavo prie durų. Jis nepastebėjo klūpančio zakristijono, kuris meldėsi gretimoje koplyčioje. Alkoholis smelkėsi jam pro odos poras ir garavo ore, susimaišydamas su degančio vaško kvapu.

Dantės žingsniams nuslopus, jis pakėlė galvą ir prisimerkė. Floriana nėščia? Tai bent staigmena. Iš visų paslapčių, kurias nugirdo daugybę metų darbuodamasis bažnyčioje, ši buvo labiausiai sukrečianti. Bet jis buvo diskretiškas žmogus. Didžiavosi savimi, kad moka saugoti paslaptis. Jis žvejodavo jas už klausyklos, sienų ir durų plyšiuose, prisigraibydavo informacijos nuotrupų, o paskui giliai paslėpdavo. Iki šiol dar niekada nebuvo leidęs žuviai išsprūsti laukan. Tik bėda ta, kad šioji žuvis buvo stambiausia ir slidžiausia, kokią jam teko pagauti.

27 skyrius

Floriana pasibeldė į sinjoros Bruno duris. Laukan plūstelėjo kepinamų svogūnų kvapas, ir ją net supykino. Ji svarstė, kiek dar tęsis tas blogulys. Uždėjo ranką ant pilvo ir tyliai pažadėjo vaikeliui iškęsianti viską, ką tik jai lems likimas, kad tik jis gimtų sveikas ir stiprus.

Durys atsivėrė, ir išlindo susirūpinęs sinjoros Bruno veidas.

– Ak, Floriana, ir kokios naujienos? – paklausė moteris ir čiupusi merginą už sijono įsitempė vidun. – Ar šnekėjaisi su tėvu Askanijum? Ką jis sakė?

– Pasikalbėjau, – sumelavo Floriana. Juk ji tikrai šnekėjosi, nors ir netiesiogiai.

– Ir ką?

– Keliausiu į vienuolyną.

– Taip tau bus geriausia. Ačiū Dievui.

– Tai Švenčiausiosios Marijos Angelų vienuolynas. Tėvas Askanijus susitars dėl manęs.

– Juk sakiau: jis žinos, ką daryti.

– Aš tokia laiminga. Kasdien dėkosiu Viešpačiui, kad dovanojo man vaikelį.

Sinjora Bruno atsiduso.

– Kada išvažiuoji?

– Kai tik jis viską sutvarkys.

– O kas tave nuveš?

– Dantė.

– Jis žino?

– Taip. Juk tas vaikelis – ir jo. Vos gims kūdikis, jis nupirks mums būstą ir vieną dieną, kai taps nepriklausomas nuo tėvo, ves mane. Dievas mudviem atleis už nesantuokinį vaiką, šiaip ar taip, tai Jo dovana, todėl Jis negali rūstauti. – Ji susijaudinusi nusišypsojo. – Aš labai laiminga, sinjora Bruno.

Senoji moteris susiraukė. Kaip įmanoma tokioje padėtyje jaustis laimingai, kai ateitis šitokia miglota? Ji nė akimirkos netikėjo, kad Dantė ves Florianą; tokioms merginoms panašios istorijos niekada nesibaigia laimingai. Sinjora Bruno mąsliai kramsnojo lūpą.

– Ką gi, tiek ir tegalime tikėtis.

– Aš būsiu motina. – Floriana svajingai atsiduso ir klestelėjo ant minkštos kėdės. – Bus berniukas, žinau, ir tiek. Gražutis mažas berniukas. Nuolat su juo šnekuosi.

– Abejoju, ar jis turi ausis ir tave girdi.

– Mane girdi jo siela. – Florianos šypsena buvo rami, tarsi jai nieko nestigtų.

Sinjora Bruno negalėjo nesižavėti jos optimizmu, kita vertus, būgštavo, kad ateis akimirka, ir mergina labai nusivils, jos optimizmas dings visiems laikams.

– Gal alkana?

– Ne, aš gyva oru, bet klesčiu.

– Atrodai sulysusi.

– Negaluoja skrandis, bet širdis džiaugiasi.

– Jei nieko nevalgysi, pakenksi kūdikiui. Eime, išviriau sriubos.

Floriana nenoromis nupėdino įkandin jos į virtuvę, kur tvyrojo svogūnų kvapas.

– Kažin, ar man pavyks ką nors nuryti, nebent kokį traputį. Ar turit?

– Turiu. Ir sūrio.

– Norėčiau tik trapučio.

– Užtepsiu ant jo sviesto.

Floriana meiliai jai šyptelėjo.

– Elgiatės kaip motina.

Stengdamasi nuslėpti jaudulį sinjora rūsčiai pažvelgė į merginą.

– Tau reikia motinos.

– Man pasisekė, kad turiu jus.

– Turbūt Elijui nesakysi, ką?

– Aišku, ne. Vieną dieną jis atsibus ir pamatys, kad manęs nebėra.

– Ar tikrai nieko jam nejauti?

– Nieko. – Floriana nusisuko ir paėmė svogūno lukštą. – Jis man ne tėvas.

– O gal tapęs seneliu pradės gyventi dorai?

– Ne, nepradės. Niekas nepasikeis. Jis žlugęs žmogus. Nesistebiu, kad mama jį metė. Kartais pagalvoju: tikriausiai ji labai nekentė manęs, todėl ir paliko jo malonei.

Sinjora Bruno pasibaisėjo.

– Juk pati tuo netiki, ar ne?

Floriana gūžtelėjo pečiais.

– Nesvarbu. Visi jie nevykėliai, todėl ir nesužinos, kad pasauliui padovanosiu mielą kūdikėlį. Man nieko nereikia, sinjora Bruno, nieko ir jokio žmogaus, nes aš turėsiu sūnų. Niekada nebebūsiu viena.

Sinjorai Bruno suspaudė širdį.

Dantė gyveno Milane ir buvo tikras, kad jo vaikas gims slapta. Jo nebedraskė baimė, nes viskas buvo sutvarkyta ir našta nukrito nuo pečių. Taigi tėvas nieko nesužinos. Floriana bus saugi ir prižiūrima. Jiems nereikės nutraukti santykių slapstantis, nes svetimame mieste niekas jų nepažįsta. O apie ateitį dar anksti galvoti. Kol kas reikalai klostėsi gerai, bet ramybės valandėlėmis, prieš užmigdamas vakare ir atsibudęs rytą, Dantė krūptelėdavo nuo minties, kad vos per plauką visko nesužlugdė.

Florianos nėštumas buvo delikatus reikalas, todėl tėvas Askanijus nenorėjo aptarinėti jo telefonu. Su vienuolyno viršininke pasikalbės pas ją nuvykęs.

Važiuodamas Toskanos apylinkėmis jis mąstė apie nesėkmingai susiklosčiusią padėtį. Floriana pagimdys už saugių Švenčiausiosios Marijos Angelų vienuolyno sienų, paskui Dantė ją skubiai išgabens į kokį nors tolimą miestelį, kur jos niekas nepažįsta, ir Floriana pradės naują gyvenimą. Iš visų jo parapijiečių Florianai bus sunkiausia susidoroti su tokia permaina. Tėvas Askanijus baiminosi, kad merginai teks gyventi vienui vienai su kūdikiu, be niekieno paramos. Gal Dantė ir pasamdys kokią pagalbininkę, bet šalia vis tiek nebus jautraus artimo žmogaus.

Pagalvojęs apie Dantės kvailumą, tėvas Askanijus ėmė grumtis su pykčiu. Vyrukas smaginosi valandėlę, o jaunai merginai sugriovė visą gyvenimą. Žinoma, Floriana taip nemano. Ji myli Dantę ir juo pasikliauja, tiki, kad jis rūpinsis ja ir gal net kada nors ves. Bet tėvas Askanijus buvo senas ir išmintingas, tad jaunuolio elgesyje kaipmat įžvelgė silpnavališkumą. Su tokiais dalykais buvo susidūręs daugybę kartų. Iš to, kad Dantė nedrįso pažvelgti jam į akis, o žlugus planams jo pečiai suglebo, tėvas Askanijus nesunkiai perprato, ką tas vaikis galvoja. Be to, matė jį augantį, veikiamą valingo ir tvirto tėvo. Norint ištrūkti iš tėvo įtakos, reikėjo ugningos valios ir plieninės drąsos, o Dantė neturėjo nei vieno, nei kito, nors buvo mielas ir geraširdis.

Tėvas Askanijus sustabdė automobilį prie įspūdingų vienuolyno vartų. Prieš paspausdamas skambutį kiek padelsė. Vos Floriana dings už šių vartų, jis veikiausiai niekada jos nebepamatys. Jam suspaudė širdį, ir pats nustebo dėl tokio jausmų antplūdžio. Tik dabar, artėjant išsiskyrimo valandėlei, suprato, kaip labai jam rūpi Floriana.

Floriana dažnai skambindavo Dantei iš Luidžio užeigos. Ilgai šnekėtis jie negalėdavo, bet jai pakakdavo išgirsti Dantės balsą, ir nurimdavo. Laisvalaikiu Floriana nusibastydavo iki „Magdalenos“ ir susirasdavo Labanaktį. Jiedviem traukiant laukais, ji pasakodavo šuniui apie savo ateitį su Dante. Juodu sėdėdavo paplūdimyje, vandeniui švelniai pliuškenant į uolas, ir Floriana dainuodavo savo negimusiam kūdikiui ir šuniui, kuris mylėjo ją labiausiai iš visų.

Tėvas Severas dar kartą maktelėjo iš butelio, kurį slėpė po grindų lenta savo miegamajame. Daug sykių kartojo sau, kad šis gurkšnis paskutinis. Žinojo: jei bus nutvertas, principingasis tėvas Askanijus išmes jį lauk. Deja, liautis gerti neturėjo valios, o tėvo Askanijaus uoslė buvo labai prasta, todėl ir toliau patyliukais siurbčiojo karčiąją.

Šį vakarą tėvo Askanijaus nebuvo. Popietę jis sėdo į automobilį ir išvažiavo. Tėvas Severijus svarstė, ar tik ta išvyka nebus susijusi su Floriana. Pajuto slidžią žuvį, didžiąją savo paslaptį, ir valandėlę mėgavosi tuo, kad ir jis kai ką žino. Nevalia suskystėti ir išplepėti paslaptį, galvojo susijaudinęs.

Jis ir vėl išgėrė. Buvo gražus vakaras. Šviesa sodri ir švelni, oras šiltas, rudeniškas. Žaidžiančių vaikų šūksniai, aidintys nuo senų akmeninių sienų, priminė jam atsiskyrėlišką vaikystę ir berniukus, kurie nenorėdavo su juo žaisti, nes jautė jį esant kitokį. Jis nusprendė pasivaikščioti ir įkvėpti oro. Siaura gatvele pamažu pėdindamas aikštės link, galvojo apie tėvą Askanijų. Labai juo žavėjosi. Deja, būdamas visiškas netikša, jis niekada nepasieks tokių aukštumų. Žinojo savo silpnybes ir buvo patenkintas, kad gyvena didžio Dievo žmogaus šešėlyje, tarnaudamas kitiems, vildamasis darbu atpirkti savo ydas. Jis slopino lytinę trauką kitiems vyrams ir kasdien meldėsi, kad išgytų. Bet skausmas neslopo, o jį numalšinti padėdavo tik alkoholis.

Gatvės gale jis išvydo žmogų, susirietusį ant laiptelio prie laukujų durų, rankomis susiėmusį galvą. Tuojau pat jį atpažino.

– Elijau, – kreipėsi priėjęs. – Ar kas atsitiko?

Vyras pakėlė akis, ir kančia jo veide kaipmat išvaikė visas kitas zakristijono mintis.

– Tėve, padėkit man.

Zakristijonas atsisėdo šalia vyro. Nuo Elijaus trenkė alkoholiu.

– Kuo galiu padėti?

– Praradau žmoną ir sūnų, o dabar netenku ir dukters.

– Ką turite galvoje sakydamas, kad netenkat dukters?

– Ji nesirūpina manimi. Aš ją nuvyliau. Turėčiau dirbti ir ją paremti, deja, štai sėdžiu čia, virtęs alkoholio vergu. Nusiritau į patį dugną, tėve, ir nežinau, kaip pakilti. Noriu rūpintis ja, bet ji su manimi nebesišneka. Žinau, kada nors paliks mane, kaip paliko ir jos motina, ir tada nusibaigsiu kaip koks paskutinis valkata.

– Elijau, jūs jau žengėt pirmą žingsnį išgijimo link. Jeigu suvokiate turįs bėdų, vadinasi, jau pradėjot kapstytis iš duobės.

– Nebeimsiu į burną nė lašo.

Zakristijonas pagalvojo apie savo silpnybę ir dar sykį pažadėjo sau ją įveikti.

– Tam reikia labai tvirtos valios, – pasakė.

– Ir ką gi man daryti?

– Turite dėl ko nors gyventi. Reikia tikslo, kuris atitrauktų nuo butelio ir skatintų vėl imtis darbo ir gyventi dorai.

Ūmai zakristijonas pajuto gerklėje slidžią žuvį ir susijaudino, nes toji ėmė iš lėto kilti aukštyn.

– Turiu tik Florianą, bet ji mane niekina, – pasakė Elijus.

– Pirmiausia įrodykit jai, kad galite pasikeisti. Beprasmiška nuolat kartoti, esą mesit gerti. Jau susimovėt daugybę kartų. Turite jai parodyti, kad esate rimtai pasiryžęs keistis.

– Ji manęs nebemyli. O meilei mirus, jos nebeatgaivinsi.

– Nesąmonė. Pasak tėvo Askanijaus, meilė visada glūdi visų mūsų širdyse, netgi tų, kurie to nežino. Tik turime atsikratyti blogų įpročių.

– Nenusipelniau jos meilės. Pažvelkit į mane.

– Aišku, nusipelnėt. Klysti žmogiška. Jėzus juk mokė atlaidumo. Floriana – gera krikščionė. Myli jus visa širdimi, net jei to nesuvokia. Jūs esat jos tėvas ir vienintelis artimasis, kurį ji turi.

– Na ir kas? Ką gero aš dėl jos padariau?

– Neklauskit savęs, ką padarėt, klauskit, ką galite padaryti.

Slidžioji žuvelė jau sukosi zakristijonui ant liežuvio ir spurdėjo taip smarkiai, kad nulaikyti ją jis įstengė tik sukaupęs visas jėgas. Juto tokį malonumą, kad net nosis ir kakta išrasojo. Dar niekada nebuvo grūmęsis su tokia stambia žuvimi.

Elijus pakėlė galvą.

– Suprantat, nesu kvailys, – pasakė. – Žinau, kad Floriana turi vaikiną. Ji mano, jog nieko nenutuokiu, bet aš, kaip ir visi žmonės, turiu akis ir ausis. Žinau, ji nepasisakys. Paskutiniu metu nieko nepasakoja. Kitados, kai buvo maža mergaitė, atskleisdavo, ką galvojanti, bet aš jos nesiklausydavau. Nekreipiau į ją jokio dėmesio. – Jis sielvartingai susigūžė. – Blogas aš tėvas. Vieną dieną ji ištekės, bet kažin, ar norės mane matyti savo vestuvėse. Turėčiau ją lydėti prie altoriaus ir atiduoti į žmonas, tačiau joks vyras nepaprašys manęs jos rankos, nes to nenusipelniau. Aš nuvyliau dukrą. – Jo pečiai ėmė virpėti.

Zakristijonas atsistojo. Slidžioji žuvis viliojamai čiūžtelėjo ant liežuvio galiuko.

– Parvesiu jus namo, – pasakė.

Nelaimingasis Elijus dėbtelėjo į jį.

– Likau visiškai vienas, – pasakė.

Išgirdusi nevilties šūksnį, tėvo Severijaus žuvis slystelėjo iš burnos.

– Jūs tapsit seneliu, Elijau, – pranešė zakristijonas ir nudžiugo. Pasirodo, malonumas atskleidus paslaptį kur kas didesnis už paslapties saugojimo malonumą. Elijus apstulbęs spoksojo į jį. – Taip, Floriana nėščia, – linksmai pridūrė jis.

– Nėščia? Floriana?

– Tai Dantės Bonfančio vaikas.

Suvirškinęs naujieną Elijus net prablaivėjo.

– Nemeluojat?

– Patikėkit manimi, tikrai žinau. Na štai, turite dėl ko gyventi.

– Bet ji dar labai jauna.

– Jauna, tačiau vyrukas turbūt ją ves.

– Jis išsiveš ją.

– Tikrai ne.

– Žinoma, išsiveš.

Elijus vos ne vos atsistojo. Kad nepargriūtų, zakristijonas sugriebė jį už rankos.

– Šiukštu niekam nė žodelio, gerai? – pasakė, bet vargu ar Elijus jį išgirdo. – Neturėjau jums to atskleisti. Bet jūsų akyse pamatęs kančią pagalvojau: juk reikia dėl ko nors gyventi. Ir štai dabar turit tikslą. Būsit senelis. Florianai reikės jūsų. Atsirado proga atitaisyti žalą. – Ūmai zakristijonas pajuto pasitenkinimą, kad nuveikė šį tą gero.

– Dantė Bonfantis? – kasydamasis galvą sumurmėjo Elijus. – Vienintelis Bepės Bonfančio sūnus?

– Taip, jis. Tik nepamirškit, ką sakiau: niekam nė žodelio!

– Nė žodelio! – sumurmėjo Elijus.

– Puiku. Eime, palydėsiu jus namo. Noriu, kad atiduotumėt man visus butelius, išpilsim išvietėn. Nuo šiol tapsite kitu žmogumi. Daugiau jokių lėbavimų ir savigailos. Dievas suteikė jums dar vieną progą. Jūsų galioje pakeisti savo gyvenimą ir pagaliau tapti tokiu tėvu, kokiu visada troškote būti.

Ramstydamasis į zakristijoną Elijus klupiniavo grindiniu. Ar bažnyčios tarnas iš tikrųjų pasakė, kad Floriana nešioja Dantės Bonfančio kūdikį? Ar tai apskritai įmanoma? Elijus kažką suniurnėjo po nosim ir kluptelėjo. Laimė, zakristijonas spėjo jį sulaikyti. Šitaip prisisiurbus, Elijui daug kas buvo neaišku. Tačiau toje migloje ryškiai kaip kvarco lempa švietė vienas dalykas: Bepė Bonfantis niekada neleis vieninteliam sūnui vesti jo dukters.

Kitą dieną Dantė šnekėjosi su Floriana viešuoju Luidžio užeigos telefonu.

– Viskas sutarta, – kalbėjo jis. – Atvažiuosiu penktadienį, lapkričio devynioliktą, o šeštadienio rytą paimsiu tave. Geriausia bus, jei susitiksim prie mūsų sienos. Galėsime drauge praleisti dieną, paskui nuvešiu tave į vienuolyną.

– Ar lankysi mane?

– Žinoma. Juk tai ne kalėjimas. – Jis nutilo. Ji girdėjo jį kvėpuojant kitame laido gale. – Ar nebijai, piccolina?

– Ne. Tik jaudinuosi. Kol kas pilvo dar nematyti. Jei nuolat nekamuotų šleikštulys, suabejočiau, ar iš tikrųjų laukiuosi.

Dantė nuoširdžiai troško, kad tai būtų netikras pavojaus signalas.

– Apsilankysi pas gydytoją, ir viskas paaiškės.

– Ak, tikrai žinau, kad laukiuosi. Jaučiu kūdikį, nors jis dar tik sėklos didumo.

– Ir manai, kad tai berniukas?

– Nė neabejoju. Padovanosiu tau sūnų, Dante. – Jam neatsakius, ji sunerimo. – Tu kažko bijai?

Jis nenorėjo prisipažinti.

– Jaučiuosi kaltas, kad įstūmiau tave į keblią padėtį.

– Tu nekaltas, mano meile. Nė vienas vaikelis neateina į šį pasaulį šiaip sau. Dievas tikrai nėra toks lengvabūdis. Kiekvienas kūdikis brangus, kad ir kaip būtų pradėtas. Mūsų sūnus brangesnis už viską pasaulyje, nes gims iš meilės.

Jos idealizmas Dantei kėlė šypseną. Jis svarstė, ar tokia pat laiminga ji jausis ir gimus kūdikiui, jam verkiant kiauras naktis.

– Myliu tave, Floriana.

– Ir aš tave myliu, Dante.

– Prisimeni tą dieną, kai sėsdamas ant suolo paėmiau tave už rankos ir paklausiau, kuo tu vardu?

– Žinoma. Niekada to nepamiršiu.

– Tada nujaučiau, kad tapsi mano gyvenimo dalimi. Nenumaniau, kaip tai nutiks, tik žinojau, kad mudu susies kažkoks ryšys.

– Ir aš nujaučiau.

– Buvai sutrikusi, ir aš troškau pasirūpinti tavimi.

– Nebesu sutrikusi.

– Kol būsiu gyvas, mano piccolina, niekada nebūsi sutrikusi.

Elijus spigino akis į dukterį lyg liūtas į nieko neįtariančią gazelę. Spoksojo, kai ji įėjo, tyliai kažką niūniuodama, dėbsojo, kaip pasišokinėdama išėjo. Tada atsisėdo ir parašė laišką – laišką, kuris pakeis jo likimą.

Visus Elijaus namie rastus stipriuosius gėrimus zakristijonas išpylė į klozetą. Bute nebebuvo nė lašo alkoholio, bet Elijui tai nerūpėjo, nes galvojo apie svarbesnį tikslą, o tam reikėjo susikaupti, būti blaiviam. Pirmąkart per daugelį metų jis pabudo ir suvokė turįs tikslą. Mąstant apie dukters padėtį ir kokią naudą galima iš to išspausti, jam ėmė dilgčioti visą kūną.

Bepė Bonfantis buvo vienas turtingiausių žmonių šalyje. Todėl nieku gyvu neleis savo sūnui ir įpėdiniui vesti čionykštės merginos iš mažo Toskanos miestelio. Gal Floriana guodėsi viltimi, kad bus priešingai, o Dantė įtikino save, kad juodu galėtų pabėgti ir paskui laimingai gyventi? Elijus seniai gyvena šioje žemėje, todėl gerai suprato: tikrovė, deja, visai kitokia. Florianos svajonei nelemta išsipildyti. Tad jeigu duktė netaps milijonieriaus žmona, jis, pasinaudojęs taip susiklosčiusiomis aplinkybėmis, bent jau turi pamėginti gauti kuo daugiau šlamančiųjų.

Keverzodamas Bepei laišką Elijus kikeno. Dar niekada nėra buvęs taip arti lengvų pinigų. Buvo labai blogas tėvas, bet dabar jam atsirado proga užsidirbti ir pasitarnauti dukteriai. Jis nespirs Dantės, kad tas vestų suviliotą mergaitę, bet pareikalaus pinigų pavainikio išlaikymui ir dar šiek tiek viršaus.

Kad išvažiuoja, Floriana nusprendė pasakyti tik sinjorai Bruno. Ji išvyks, ir tiek. Sinjora Bruno paaiškins jos tėvui, kad dukra išsikraustė ir ketina pradėti naują gyvenimą, o jis praneš tetai Zitai. Tačiau tėvui Askanijui ji buvo labai dėkinga, tad priderėjo nueiti pas jį ir padėkoti už gerumą.

Likus dienai iki išvykimo gerai nusiteikusi Floriana nerūpestingai šokavo grindiniu. Ateitis jos visai negąsdino. Tiesą sakant, ji nekantravo persikraustyti į kitą miestelį ir viską pradėti nuo pradžių. Tenai niekas negailės jos dėl to, kad paliko motina, kad tėvas nusitašo kiekvieną vakarą ir sukčiauja lošdamas kortomis. Niekas nieko apie ją nežinos. Ji sakys esanti motina su kūdikiu, o išvaizdus jaunas jos sutuoktinis dirbąs Milane. Niekam nevalia žinoti, kad juodu nevedę. Niekas apskritai neturi nieko žinoti. Ji susikurs naują tapatybę.

Tą šaltą lapkričio rytą tėvas Askanijus aukojo mišias. Floriana nedrąsiai įsėlino į bažnyčią ir palaukė, kol baigsis pamaldos. Po jų į aikštę pabiro įprastas maldininkų būrelis, o po pusvalandžio išsiskirstė paskutiniai žmonės. Pamatęs Florianą tėvas Askanijus šiltai nusišypsojo. Mergina stovėjo kiek atokiau, saugodamasi nuo rudens žvarbos susisupusi į paltą, sukryžiavusi rankas. Jos plaukai plaikstėsi aplink veidą, liesą ir išblyškusį, bet gražesnį nei kada nors anksčiau. Ji nebebuvo vaikas.

– Floriana, – tarė tėvas Askanijus, paimdamas ją už rankų.

– Atėjau padėkoti jums. – Ji nudūrė ašarotas akis. Tėvas Askanijus ir jo bažnyčia buvo tapę jos namais. Dabar ji iškeliauja, ir nežinia, kada vėl juos pamatys.

– Neverk, mano vaikeli. Dievas visada bus su tavimi, kad ir kur atsidurtum.

– Jūs buvot labai kilnus, supratingas ir išmintingas. Tik dabar suvokiau, kad turėjau labiausiai pasikliauti jumis. – Ji nutilo, nes ašaros trukdė kalbėti.

– Eime vidun. Darosi šalta.

– Ar galiu atlikti išpažintį, tėve?

– Jei tik pasijusi geriau.

– Taip. Tai bus paskutinė mano išpažintis jums.

Ji atsisėdo tamsioje klausykloje ir atvėrė savo širdį. Buvo atvira kaip niekada. Kalbėjo apie savo motiną, apie tai, kad jai išvažiavus ji baisiai kamavosi ir jautėsi vieniša. Kalbėjo apie brolį, apie liūdesį staiga jo netekus, apie ją graužusį pavydą, kad buvo pasirinktas jis, o ne ji. Ir dar kalbėjo apie savo tėvą ir didžiulę gėdą, kurią jaučia dėl jo.

Tėvas Askanijus klausėsi jos su užuojauta. Ji prakirto apsauginį kiautą, kurį buvo nusikalusi, ir nugrimzdo į minkštą, švelnią širdgėlą. Jai baigus kalbėti, abu kiek pasėdėjo tylėdami, o žodžiai tebepleveno ore ir gulė ant jų lyg sniego dribsniai. Atvėrusi širdį ir išpasakojusi savo nuoskaudas Floriana pasijuto geriau. Liko mažiau kartėlio dėl tėvo, mažiau apmaudo dėl motinos, širdis sušilo vaizduojantis naują gyvenimą su Dante.

– Dabar suprantate, kodėl man toks svarbus tas kūdikis, tėve. Tikiu, kad Dievas jį dovanojo man kaip atpildą už viską, ko netekau. Ir tą vaikelį mylėsiu visa širdimi ir siela.

Tėvas Askanijus tyliai pasimeldė, kad angelai nuskraidintų Florianą į šviesią ir laimingą ateitį.

28 skyrius

Kaip ir kiekvieną rytą Bepė ir Dantė kontoroje pasirodė devintą valandą. Bepės vairuotojas paėmė juos iš namų Džiardinio gatvėje ir dvidešimt minučių vežė į įmonę, įsikūrusią gerai saugomame, specialiai suprojektuotame verslo parke Milano priemiestyje. Bepė didžiavosi savo sūnumi. Jis greitai ir uoliai mokėsi, išsyk pasiraitojo rankoves ir ėmė gilintis į visas verslo sritis, domėjosi ir paprasčiausiais dalykais, ir valdybos posėdžiais. Dantė vilkėjo tamsiai mėlynu kostiumu, gurgždančiais baltais marškiniais ir visa savo esybe panėšėjo į autoritetingą asmenį. Kada nors jis užims tėvo vietą, ir Bepė buvo labai patenkintas. Tam darbui sūnus puikiai tinka.

Dangus buvo pilkas, rodės, tuojau prapliups lietus, bet patalpose ryškiai žibėjo šviesos, o pastate šurmuliavo ir dūzgė žmonės. Bepės darbuotojai puikiai suprato ambicingus šeimininko lūkesčius ir pasistengdavo būti darbo vietose dar prieš jam atvykstant. Daug darbuotojų buvo atleisti nieko nepaaiškinus, todėl kiekvienas brangino savo vietą. Bepė nužingsniavo per kontorą, suskirstytą į atviras kabinas, kuriose virš rašomųjų mašinėlių buvo palinkusios galvos, skambėjo telefonai, smilko cigaretės ir atrodė, kad visi labai užsiėmę. Jis šyptelėjo sau po nosimi, jam glostė savimeilę, kad jų baimės tik didina pelną.

Dantė paliko tėvą jį dievinančios išsipusčiusios sekretorės sinjoros Mančini globai ir nuėjo į savo kabinetą. Sinjora Mančini pasitiko Bepę su juoda kava ir šypsena, žaidžiančia tamsiai raudonai padažytose lūpose, ir nešina korespondencija įkandin jo nusekė į jo kabinetą. Bepė Bonfantis didingai atsisėdo į krėslą. Jo darbo kambarys buvo apstatytas taip pat prašmatniai, kaip ir jo svetainė namie. Čia buvo riešutmedžio spinta gėrimams ir krištoliniams grafinams, dailus kavos staliukas, nukrautas knygomis blizgiais viršeliais, kelios sofos ir krėslai, aptraukti geriausiu šilku, ant sienų kabojo dailininkų iš viso pasaulio paveikslai. Dar stovėjo didžiulis platus senovinis rašomasis stalas, bylojantis, koks svarbus yra Bepė, o jam už nugaros į dekoratyvų tvenkinį, pilną gulbių ir žąsų, žvelgė dideli langai.

– Devintos valandos valdybos susirinkimui posėdžių kabinete viskas jau paruošta, – prabilo sinjora Mančini, ant stalo dėdama laiškus. – Ką tik skambino sinjoras Paskalis ir pranešė kiek vėluosiąs.

– Paskalis visada vėluoja, – suniurnėjo Bepė.

Jis nusivilko storą vilnonį neperšlampamą paltą ir nusivožė skrybėlę. Sinjora Mančini kaip įpratusi pakabino drabužį ant kabyklos prie durų, tada, tarsi gerai dresuotas labradoras, ėmė laukti viršininko nurodymų. Bepė metė žvilgsnį į krūvelę laiškų ir susiraukė. Ant viršaus gulėjo ranka užrašytas vokas, ant jo juodu rašalu brūkštelėta „Privatu ir slapta“.

– Susirinkimą pradėsim be Paskalio, – imdamas tą voką pasakė Bepė. – Turbūt pramiegojo. Jam derėtų nusipirkti geresnį žadintuvą.

Sinjora Mančini žiūrėjo, kaip Bepė ištraukia iš voko nedidelį baltą popieriaus lapą. Permetęs tekstą akimis Bepė prisimerkė, paskui giliai įkvėpė ir garsiai išpūtė orą pro nosį. Sinjora Mančini pajuto stingstant kraują – atmosfera kabinete tapo leidinė.

– Pakviesk man Zacetą, – tyliai paliepė Bepė, neatplėšdamas akių nuo laiško.

Sinjora Mančini išėjo besidaužančia širdimi. Kai Bepė Bonfantis pykdavo, jis ne prarasdavo savitvardą kaip kiti, o tapdavo šaltakraujiškas ir ramus, tarsi kreiptų ginklą.

Netrukus prieš jį stovėjo Zaceta. Sinjora Mančini uždarė duris ir nuėjo prie savo stalo. Jai buvo smalsu, kas parašyta tame laiške, kad bosas šitaip įsiuto. Tačiau ne jos reikalas svarstyti ir smalsauti, kaip su tuo susidoros Zaceta. Geriau jau nežinoti.

Bepė padavė Zacetai laišką. Tas perskaitė jį. Jo veide nekrustelėjo nė raumenėlis, tik išbalusius įkritusius skruostus nevalingai išmušė blyškiai rausvomis dėmėmis.

– Tas senas girtuoklis taip išsiblaivė, kad mėgina mus šantažuoti, – prisidegdamas cigarą pasakė Bepė ir ciniškai sukikeno. – Tikriausiai mano turįs laimingą loterijos bilietą.

– Ar Dantė tikrai yra tėvas?

– Juo galėtų būti bet kuris vyras Herboje. Bėda ta, kad negalime rizikuoti, ar ne?

– Negerai, jei kiltų skandalas, – pritarė Zaceta.

– Aš apstulbęs. Negi mano sūnus galėjo šitaip kvailai pasielgti?

– Jis jaunas ir įsimylėjęs.

– Jo smegenys pimpale. Kaipmat nurėžčiau, jei nebūtų mano sūnus.

– Jeigu jis nebūtų jūsų sūnus, jums tai nerūpėtų.

Bepė gūžtelėjo pečiais ir išpūtė dūmų kamuolį.

– Bet jis – mano sūnus, todėl ką darysim, mielas drauge?

– Sutvarkysim tą reikalą, capo.

– Taip, sutvarkysim paprasčiausiu būdu. Sumokėsim senam nenaudėliui, kad užčiauptų srėbtuvę, ir atsikratysim bėdos. – Bepė varstė Zacetą šaltomis akimis žmogaus, kuris jau daugybę kartų buvo užsakęs likviduoti priešus. – O ją pradanginsim.

– Ar tikrai turim imtis tokių drastiškų priemonių? Ji – jauna mergina…

– Padaryk, kad atrodytų kaip nelaimingas atsitikimas.

– Bet capo…

– Kitos išeities nėra, antraip jos tėvas siurbs mums kraują visą likusį gyvenimą. Tai ne paskutinis sykis, kai jis kaulija pinigų. Nenoriu, kad šita grėsmė kabotų virš mūsų ir to kvailio Dantės. Problema turi išnykti, ir taškas. Tai vienintelis garantuotas būdas, kad ji mūsų nebepersekios. – Bepė nusisuko ir pažvelgė pro langą. – Kažin, ar tas senas girtuoklis ir toliau manys, jog vertėjo taip elgtis, kai suvoks, kad auksinė žąsis išskrido amžiams.

– Manot, nemėgins jos ieškoti?

– Žmogus, kuriam vieni niekai parduoti savo dukterį, yra beširdis. Nė kiek ne blogiau už mane žinai, kad Elijus – beviltiškas nusigėręs kvailys. Jis pasiims pinigus ir pabėgs. Tikiuosi, daugiau niekada apie jį nebeišgirsim.

– Manykit, kad tai jau padaryta, capo.

– Puiku. – Bepė atsigręžė į Zacetą. – Ir nė žodžio mano sūnui. Gal atsirastų koks žmogus, kuris už pinigus pasakytų, jog ji pabėgo su pomidorų pardavėju?

Išėjusi iš bažnyčios Floriana pamatė Kostancą. Toji buvo apsikrovusi pirkinių krepšiais ir kaip tik kirto aikštę. Merginos atsargiai sužiuro viena į kitą. Jau senokai susitikusios jausdavosi nesmagiai. Tačiau šįkart užuot nuskubėjusi šalin Floriana pamojo Kostancai. Stovint ant naujo gyvenimo slenksčio jos širdis buvo tokia pilna laimės, kad vietos kartėliui tiesiog nebeliko.

– Gal pagelbėt? – nusišypsojo Floriana.

Kostanca susirūpinusi pažvelgė į ją.

– Nurimk, tavo mamos niekur nematyti.

– Aš visai rami, iš tikrųjų rami, – paprieštaravo Kostanca, bet Floriana supratingai papurtė galvą ir greitai paėmė iš jos vieną maišelį.

– Ką čia turi?

– Ei, jis sunkus.

Floriana dirstelėjo vidun.

– Vaisiai?

– Mama liepė man laikytis dietos. – Kostanca patraukė pečiais. – Bet kažin, ar ji padeda. – Ir graudžiai šyptelėjo.

Ilgėdamasi ankstesnių laikų Floriana pasiūlė draugei nueiti į paplūdimį.

– Susėsim ir pasišnekėsim kaip seniau.

– Nežinau. Turiu grįžti namo.

– Būk gera.

– Tiek to, bet tik trumpam. Jei padėsi panešti krepšį.

– Esu stipresnė, nei atrodau.

– Puiku. Eime, bet ilgai neužsibūkim, kitaip pakliūsiu į bėdą.

Jos patraukė keliu, vedančiu iš miestelio.

– Tavo mama iš tiesų pasiryžusi tave ištekinti?

– Ji rezga visokius planus.

– Galiausiai ištekėsi už to, su kuriuo norėsi susituokti, ir ji nebegalės nieko padaryti.

– Ne, ištekėsiu už to, kurį išrinks ji. Suprantu, toks jau mano likimas. Neturiu nei ryžto, nei drąsos pasipriešinti jos valiai.

– Bet turi laiko įgauti stiprybės.

– Esu vienintelis jos vaikas. Ji deda į mane visas viltis.

– Vis dar ketinat persikraustyti atgal į Romą?

– Papà taps pramonininku, – išdidžiai pranešė Kostanca.

– Pramonininku?

– Taip, gal net persikelsim į Milaną.

– Milaną? – Floriana prisiminė Dantę, ir jai nudiegė pilvą.

– Nugirstu tik nuotrupas. Niekas man nieko nesako. Visiems atrodo, kad esu per jauna, todėl nesuprasiu. Arba per kvaila. Šiaip ar taip, tėtis ketina dirbti pas Bepę Bonfantį. Lyg ir konsultantu. Jis turi daug ryšių srityje, kurioje Bepė neturi jokių.

– Vis tie visuomenės sluoksniai, – tyliai tarė Floriana.

– Taigi.

Dvi merginos, kurios kitados dalijosi daugybe dalykų, atsisėdo ant smėlio ir ėmė spoksoti į jūrą.

– Ir aš išvažiuoju, – pasakė Floriana.

Kostanca apstulbo.

– Kur išvažiuoji?

– Nežinau. Noriu viską pradėti iš naujo.

– O kaip Dantė?

Florianai labai magėjo išsipasakoti draugei, bet Dantė maldavo niekam nieko nesakyti.

– Dantė? Tai buvo tik vasaros meilės nuotykis, – nerūpestingai atsakė ji.

Kostanca, regis, susirūpino dėl draugės.

– Ar labai kremtiesi?

– Ne, man viskas gerai. Dabar žvelgiu į ateitį.

– Bet judu buvot šitaip įsimylėję. Maniau, nori už jo ištekėti ir paskui laimingai gyventi. Vyliausi, kad ištekėsi, nes tai būtų įsiutinę mano motiną.

– Turbūt tavo mama teisi. Turėčiau susirasti ką nors iš savo aplinkos.

– Ne, ji klysta. Meilė nepaiso nei padėties visuomenėje, nei amžiaus, nieko. – Kostanca paėmė Florianą už rankos. – Kad ir kur išvažiuosi, pažadėk, kad mudviejų ryšys nenutrūks.

– Kaip sužinosiu, kur tavęs ieškoti, jei persikelsite į Milaną?

– Paliksiu adresą Luidžio užeigoje. Ten jį rasi. Kada manai išvažiuoti?

– Rytoj.

– Taip greit?

– Taip, viskas jau sutvarkyta.

– Ir net neketinai atsisveikinti?

– Norėjau pasprukti tyliai.

– O kur iškeliauji?

Floriana turėjo greitai ką nors sugalvoti.

– Trevize gyvena pusseserė, pas ją ir važiuosiu.

– Maniau, be Elijaus ir Zitos, neturi jokių giminių.

– Dar neseniai ir aš taip maniau. Zita užsiminė apie tą giminaitę, ir aš pasinaudojau proga. Ji ištekėjusi, turi mano bendraamžių vaikų. Sutiko priimti mane, kol susirasiu būstą.

– Tačiau ką ten veiksi?

Florianą nusmelkė kaltė, kai šitaip pagražino melą.

– Mudvi skirtingos, Kostanca. Aš mielai imsiuosi bet ko. Visiškai bet ko: valysiu namus, dirbsiu padavėja, triūsiu sode. Esu pasiruošusi padirbėti visur, kur tik manęs reikės. Merginos kaip tu perdėm išdidžios, kad galėtų taip žemintis. – Ji nusijuokė. – Dėl manęs nesijaudink, aš labai greitai atgaunu jėgas ir niekada nenusimenu.

– Dėl šito visada žavėjausi tavimi, Floriana.

– Bet prašau niekam nesakyti, kad išvažiuoju. – Kostancai susiraukus pridūrė: – Kalbu rimtai. Nė vienam žmogui. Ar galiu tavimi pasikliauti?

– Juk žinai, kad gali. Bet kodėl niekas neturi sužinoti?

– Nes nenoriu, kad mane imtų persekioti tėvas.

– Suprantu.

– Tenoriu iškeliauti tyliai, be triukšmo.

– Bet Zita turbūt žino.

– Taip, Zita žino, bet ji nežinos, kad tu žinai. Todėl neprasižiok ir jai. – Floriana kone duso megzdama painų melo tinklą. – Tylėk, ir tiek.

– Nė žodelio. – Paskui Kostanca tyliai pridūrė: – Ilgėsiuos tavęs.

– Ir aš.

– Juk mudviem buvo smagu?

– Tikrai taip.

– Iki mus išskyrė mama. Niekada jai už tai neatleisiu.

– Nelaikyk pykčio, tik stenkis netapti tokia snobe kaip ji. – Floriana padarė komišką grimasą, ir abi nusijuokė.

– Daugiau niekas manęs nebeprajuokins, – sudejavo Kostanca. – Man stigs tavo pašmaikštavimų.

– Tada pati būk sąmojinga.

– Pamėginsiu.

– Jei būsi linksma, visada būsi mėgstama ir galėsi ištekėti už savo išsirinktojo.

– O, kad taip būtų! – Kostanca žvilgtelėjo į laikrodėlį. – Jau eisiu. Buvo miela čia pasėdėti ir paplepėti kaip senais laikais. Ar eisi ir tu?

– Palydėsiu tave iki kryžkelės. Paskui mudvi išsiskirsim. Nenoriu susidurti su tavo mama.

– Ir aš nenoriu!

Ties kryžkele Floriana padavė Kostancai maišelį su vaisiais.

– Nesuvalgyk visų išsyk, – tarė ūmai susigraudinusi.

– Man nebus to leista. – Kostanca liūdnai pažvelgė į draugę. – Rūpinkis savimi, Floriana.

– Ir tu.

Staiga Kostanca padėjo krepšius ir apkabino Florianą per pečius. Stipriai suspaudė ją glėbyje ir ilgai nepaleido.

– Viliuosi, naujas gyvenimas atneš tau laimę. Tikiuosi, duos tau viską, ko kada troškai. Tegu tave saugo angelai. – Kai ji atsiplėšė nuo Florianos, ši pamatė, kad verkia ir draugė.

Floriana žiūrėjo, kaip Kostanca lėtai ir sunkiai nukėblina keliu. Tas reginys jai draskė širdį, ir ji nuskubėjo į namus. Jai reikėjo susidėti daiktus ir pasiruošti rytojaus rytui. Nusprendusi nebegalvoti apie praeitį, kurią palieka, sutelkė dėmesį į ateitį.

Kai grįžo į butą, ją pasitiko tėvas. Nebuvo išgėręs ar pagiringas, bet tokios jo minos Floriana dar nebuvo mačiusi. Prieš prabildama ji pastebėjo, kad kambaryje yra nepažįstamas žmogus, tvirtas, stambus juodaplaukis vyras, kurio oda blizgėjo tarsi ištepta riebalais.

– Kas nutiko? – paklausė Floriana, pajutusi keistą pavojų.

– Dukra, – tarė Elijus ir ištiesė ranką. Floriana krūptelėjo ir prisimerkė. – Žinau, tu laukiesi. – Staiga pasaulis ėmė suktis, ir mergina ranka atsirėmė į sieną, kad nepargriūtų. – Nėra ko nerimauti. Aš laimingas, Floriana. Tapsiu seneliu. Šis žmogus nuveš tave į saugią vietą ir ten tyliai, kad nekiltų skandalas, pagimdysi kūdikį. Kai susitvarkysi, galėsi grįžti, ir mes vėl būsim šeima.

Floriana spoksojo į nepažįstamąjį ir juto, kaip džiūsta burna. Kur Dantė? Iš kur jos tėvas sužinojo apie vaikelį? Pamatė, kad Elijus rankoje laiko storą rudą voką.

– Ai, šitas? – pasakė tėvas, plekšnodamas voku sau per ranką. – Tai dovanėlė nuo Bepės.

– Tu jį šantažavai? – sušnypštė Floriana. Ji negalėjo patikėti savo ausimis: ją išdavė tėvas.

– Gal dabar ir nesi patenkinta, bet vėliau man už tai padėkosi.

– Kur Dantė? – paklausė ji. – Kur jis?

– Laukia tavęs name, – atsakė nepažįstamasis.

– Bet mudu tarėmės susitikti rytoj.

– Planai pasikeitė, – paaiškino vyras. – Turi važiuoti dabar.

– Ar galiu susikrauti daiktus?

Vyriškis linktelėjo.

– Žinoma.

Floriana nužingsniavo į savo miegamąjį ir uždarė duris.

Pirma mintis buvo šokti pro langą ir pabėgti. Tačiau gal tas žmogus sakė tiesą? O jei jos tėvas pranešė Bepei, ir šis davė jam pinigų jos išlaikymui? O jei Dantė laukia jos „Magdalenoje“? Kad ir kaip ten būtų, ji to nesužinos, nes namie nėra telefono. Gal dabar Bepė kontroliuoja padėtį? Tai, be abejonės, yra gerai. Tada jiedviem su Dante nebereikėtų slapstytis, jie galėtų atvirai prisipažinti mylį vienas kitą.

Apnikta tokių minčių ji ėmė grūsti į krepšį savo mantą. Ilgai neužgaišo. Nekantravo nešdintis iš šio namo ir kuo toliau nuo tėvo. Jo akyse įžvelgė beširdiškumą, kažką, kas jai buvo nepažįstama ir nepatiko.

Florianai vėl pasirodžius kambaryje tėvas mėgino ją apkabinti, bet ji pasibjaurėjusi išsisuko ir nuskubėjo laiptais paskui juodbruvą žmogų, nuo kurio atsidavė pigiu odekolonu. Floriana pasidairė sinjoros Bruno, bet jos niekur nebuvo matyti. Kamuojama jaudulio ir baimės įsėdo į nedidelį juodą automobilį, stovintį Romos gatvėje. Nepanašu, kad tai Bepės Bonfančio automobilis, čia kažkas ne taip, bet ji nieko negalėjo padaryti, tik iš baimės pašėlusiai daužėsi širdis. Nepažįstamasis įjungė variklį, ir automobilis nudardėjo gatve.

Floriana nepratarė nė žodžio. Buvo pernelyg išsigandusi. Neatplėšė akių nuo priekyje besidriekiančio kelio. Bent jau važiuoja teisinga kryptimi. Ji atkreipė dėmesį į vyro rankas. Jos buvo stambios, stiprios ir tvirtai gniaužė vairą. Tada jos žvilgsnis nuklydo prie durelių, ir ji pamatė, kad jos užrakintos. Visos. Jai užgniaužė kvapą, iš siaubo apsvaigo galva. Priekyje sušmėžavo „Magdalenos“ vartai, ir ją užliejo ilgesio banga. Floriana prisispaudė prie sėdynės ir ir ėmė grąžyti rankas, o delnai sudrėko nuo prakaito. Jie artėjo prie vartų pamažu, labai lėtai, ir jai atrodė, tarsi palikusi savo kūną būtų pakilusi į orą ir žvelgtų žemyn. Lyg žiūrėtų filmą apie kieno nors kito gyvenimą.

Tą akimirką ant kelio išbėgo Labanaktis, ir kerai išsklaidė. Floriana atsisėdo tiesiai ir apimta nevilties įsmeigė į jį akis. Rodės, šuo pajuto, kad Floriana automobilyje, nes ištempė kaklą, stengdamasis ją pamatyti. Automobilis nemažindamas greičio pravažiavo pro šunį ir „Magdalenos“ vartus. Floriana apsigręžė ant sėdynės ir pabeldė į langą.

– Labanakti! Labanakti!

Šuo tučtuojau ją atpažino ir ėmė lėkti paskui automobilį.

– Sėdėk ramiai! – paliepė vyras. – Kitaip per tave padarysiu avariją.

– Kur mane vežat? – išlemeno Floriana. – Vyrui neatsakius, pravirko. – Juk ne pas Dantę, taip? – Ji vis stebeilijo pro užpakalinį langą. Šuo ėmė bidzenti lėčiau ir vis mažėjo, galų gale ant asfaltuoto kelio buvo matyti tik mažas taškelis. – Ką ketinat man padaryti?

Žmogus tylėjo. Jis darė tai, kas buvo įsakyta. Tik sugniaužė automobilio vairą taip, kad net krumpliai pabalo.

Kitą dieną pylė lietus. Kaip ir buvo sutarta, Dantė laukė Florianos po skėčiu prie vilos sienos. Vaikštinėjo pirmyn atgal, kartkartėmis dirstelėdamas į laikrodį, stebėdamasis, kodėl ji neateina. Labanaktis stovėjo vidury kelio prispaudęs ausis, pabrukęs uodegą, neramus kaip ir jo šeimininkas. Kai Dantė neberado sau vietos, šuo ėmė unkšti ir suktis ratu, bet, deja, negalėjo pasakyti šeimininkui, ką regėjęs.

Apsunkusia širdimi Dantė nuvažiavo į Herbą. Prie Florianos namų durų susidūrė su sinjora Bruno, bet paklausta apie merginą ši taip pat suglumo. Manė, kad Floriana išvyko susitikti su Dante.

Dantė nuėjo ieškoti Elijaus. Rado jį geriantį pas Luidžį. Senis kūkčiojo žvelgdamas į stiklinę.

– Netekau dukters, – aimanavo jis.

– Kur ji? – paklausė Dantė.

– Ji tokia pati kaip ir jos motina, – suvogravo Elijus.

– Apie ką čia šnekat?

– Pabėgo su meilužiu.

– Kokiu meilužiu?

– Su vyru, su kuriuo susipažinto turguje.

– Jūs kažką painiojat, – atšovė Dantė.

– Ne, ji kekšė! – Senis sukikeno. – O tu manei, kad vaikas tavo. Cha! Tai smagiausia pasakojimo dalis. Jei nebūtų taip sumautai liūdna, kvatočiau susiėmęs pilvą. Ji – kaip ir jos motina. Dabar tikrai likau vienui vienas.

Dantė išėjo iš baro. Širdies gilumoje žinojo, kad tai, ką sakė Elijus, negali būti tiesa. Žmogus girtutėlis, jam haliucinacijos. Jis turi ją rasti, tik nuo kurios pasaulio vietos pradėti ieškoti?

Kai pliaupiant lietui Dantė grįžo į „Magdaleną“, prie vartų jo laukė Labanaktis. Iš pradžių Dantė vos jį atpažino: šuo buvo visai permirkęs, kailis susitaršęs, o aplink snukį pražilęs, todėl Labanaktis atrodė senas ir liūdnas. Dantė išlipo iš automobilio ir pribėgęs paėmė šunį ant rankų. Bet nusigavęs prie automobilio iš nevilties suklupo. Veidu įsikniaubė šuniui į šlapią kaklą ir pravirko.

– Kur ji? Kur iškeliavo?

Labanaktis ištrūko jam iš glėbio ir nušlubčiojo į kelio vidurį. Unkšdamas atsigulė ir pasidėjo galvą tarp letenų.

29 skyrius

Devonas, 2009-ieji

Rafą pažadino ant lovos užšokęs Sausainis. Vyrukas pamėgino nustumti šunį šalin, bet staiga prisiminė vakarykštę gelbėjimo operaciją ir nusijuokęs meiliai griebė gyvūnėlį į glėbį.

– Ak, tai tu, Sausaini?! – tarė ispaniškai. – Turbūt nori laukan?

Sausainis, regis, jį suprato, nes liuoktelėjo nuo lovos ir vizgindamas uodegą nuskuodė prie durų.

Rafa apsirengė ir lydimas naujojo bičiulio nulipo laiptais. Viešbutis pamažėle budo. Rafa girdėjo po grindų lentomis brazdant vandens vamzdžius ir tylų tarškesį valgomajame, kur jau pusryčiavo keli ankstyvi viešbučio svečiai. Šeinas ir Tomas sukinėjosi vestibiulyje, o Dženiferė sėdėjo registratūroje su mobiliuoju rankoje – tikrino, ar negavo žinutės. Sausainiui atbildėjus laiptais, visi metė darbus ir džiaugsmingai jį pasveikino.

– Matau, jau užmiršo išgąstį, – pasakė Šeinas, plekšnodamas šuniui per nugarą.

– Gerai išsimiegojo, – paaiškino Rafa.

– Argi jis ne mielas? – pratrūko Dženiferė ir pasilenkusi pakasė Sausainiui paausį. – Džiaugiuosi, kad Marina leido jį pasilikti.

– Vargais negalais, – vyptelėjo Tomas.

Rafa nusivedė Sausainį į kiemą ir žiūrėjo, kaip jis laigo po veją. Buvo gražus birželio rytas. Dangų dengė lengvas miglos šydas, bet pro debesų properšas jau spigino kaitri saulė. Rafa susigrūdo rankas į kišenes ir prisiminė Klementiną. Ji šmėstelėjo jam prieš akis, ir jis pasijuto pakiliai. Regėjo jos šypseną ir švytintį veidą. Paskui ūmai paniuro, nes prisiminė, kodėl čia atkeliavo. Žinojo, kad nevalia pernelyg suartėti su Klementina, ypač dabar. Tačiau jį buvo beapimąs šiltas jausmas, mergina jam jau rūpi. Tikėjosi vėliau ją pamatysiąs, bet vis dėlto ėmė nekantrauti ir suabejojo, ar įstengs išlaukti iki dienos pabaigos. Jis nužingsniavo į daržą, o Sausainis įnirtingai uostinėjo žemę, viliojamas naujų, nepažįstamų kvapų.

Rafa išsitraukė iš kišenės „BlackBerry“. Jam labai knietėjo paskambinti Klementinai, tenorėjo išgirsti jos balsą. Susirado jos numerį ir spustelėjo klavišą. Nusišypsojo išgirdęs automatinį atsakiklį: „Labas, tai Klemė. Dabar negaliu atsiliepti. Atsiprašau. Žinot, tokia jau tvarka darbe.“ Ir pasigirdo ilgas signalas.

– Buenos días, Klementina, – tarė Rafa. – Vaikštinėju sode su Sausainiu. Graži diena. Jaučiuosi nekaip, išvedęs pasivaikščioti mūsų šunį vienas, be tavęs. Jis ką tik žolėje rado labai įdomią olą. Laimė, ji per maža, kad galėtų šmurkštelėti. Gal reikėtų nupirkti jam ėdalo? Paskambink, kai būsi laisva. Geros tau dienos darbe. Ciao.

Išjungęs telefoną jis pamatė, kad Sausainis kimba prie Harvio, ką tik išėjusio iš pašiūrės daržo gale. Pamatęs šunį ūkyje, senasis žmogus nustebo ir neramiai apsidairė mėgindamas suvokti, iš kur tas gyvūnas atsirado. Rafa nuskubėjo prie jo, ketindamas viską paaiškinti.

– Ak, Rafa. Ar šis padaras jūsų?

– Jis vardu Sausainis. Aną vakarą mudu su Klementina radom jį prie uolų ir išgelbėjom.

– Ar Marina jį matė? – susirūpino Harvis.

– Marina leido jį pasilikti.

– Tikrai?

– Taip. Nebuvo labai patenkinta. Šeimininkas bandė jį nugalabyti. – Rafa gūžtelėjo pečiais. – Manau, jai pagailo gyvūnėlio.

– Vis tiek laikyčiau tą šunį kuo toliau nuo jos. Man atrodo, ji bijo šunų.

– Gal kada buvo apkandžiota?

– Galbūt. – Harvis pasilenkė paglostyti Sausainio. – Meilus šuo, ar ne? Tikriausiai nereikės ilgai laukti, kol pelnys Marinos palankumą. – Paskui jis kreipėsi į šunį: – Juk neketini nieko gąsdinti?

– Kažin, ar jis atbaidytų Baflsą.

Harvis sukikeno.

– Jūs teisus. Tai ne rotveileris. Vis dėlto toks šuo geriau nei joks. Jis gali mus nustebinti ir atitempti vagį už apykaklės.

Rafa žiūrėjo, kaip Harvis pasitaiso tvido kepuraitę ir lėtai nukėblina per sodą. Sausainis nukūrė į priešingą pusę, ir Rafa nusekė įkandin.

Jam traukiant taku į paplūdimį, pyptelėjo „BlackBerry“. Išsyk suprato, kad tai žinutė nuo Klementinos, ir širdį užplūdo džiaugsmas.

Tikrai labas rytas! O tu ankstyvas. Turėsime išdresuoti Sausainį taip, kad rytais ilgai miegotų. Atvažiuok manęs po darbo, pakeliausim. Nepamiršk pasiimti ir kliento. Jis gali būti išrankus.

K

Rafa pasišokinėdamas grįžo į viešbutį. Dženiferė pranešė jam, kad savaitgaliui iš Londono švęsti mergvakario atvažiuoja šešios merginos ir gal norėsiančios tapyti. Dar pridūrė, jog vakare laukiami ir keli paukščių stebėtojai iš Olandijos, šituos taip pat gali dominti tapyba. Rafa abejingai gūžtelėjo pečiais. Jis mielai pamokys visus, jei tik nepristigs teptukų.

Jis papusryčiavo drauge su brigados generolu, Pat, Džeine ir Veronika, o Greisė paprašė atnešti pusryčius į kambarį. Sausainis klusniai drybsojo Rafai prie kojų ir, aišku, nesuprato, kad šnekama apie jį.

– Kaip galima būti tokiam žiauriam? – stebėjosi Veronika, sužinojusi, kad Sausainis buvo pasmerktas mirčiai oloje.

– Pasaulyje yra labai bjaurių žmonių, – įsiterpė Pat. – Pasak Sju Makein, niekada nepasikliauk žmonėmis, kurie nemėgsta šunų. Turbūt ji teisi. Tas, kas žiauriai elgiasi su šunimi, turi akmeninę širdį.

– Teisingai! – sušuko brigados generolas ir pamerkė Džeinei.

Toji slėpdama raudonį prisidengė puodeliu kavos.

Brigados generolą ir Džeinę siejo daug bendrumų. Rafai nepraslydo pro akis, kaip linksmai Džeinė pasakojo generolui apie savo vaikystę, prabėgusią tarp kariškių Vokietijoje, ir kaip susidomėjęs generolas jos klausėsi, linkčiojo pritardamas ir pats prisiminė savo tarnybos dienas. Jie kalbėjosi taip, tarsi prie stalo būtų sėdėję vieni. Rafa nenustebo, kad jiedu pranešė praleisią piešimo pamoką, nes keliausią į Salkombą. Jie vis persimesdavo meiliais, bet kartu ir išdykėliškais žvilgsniais. Pat jau buvo bepasišaunanti prisidėti prie jų, bet Veronika, žinodama Pat meilę jūrai, supratingai pasiūlė paplaukioti Grėjaus laivu. Brigados generolas lengviau atsiduso ir dėkingas nusišypsojo Veronikai.

Rytas slinko lėtai. Rafa nusivedė savo mokines į paplūdimį, ir tos įsitaisiusios ant uolų ėmė tapyti vandenyną. Šešios merginos, atvykusios savaitgaliui, begėdiškai kikeno ir flirtavo su Rafa, o piešti taip ir nepradėjo. Greisė rūsčiai žiūrėjo į jas iš kito paplūdimio galo, o Veronika su Pat burbėjo, esą joms stinga rafinuotumo ir subtilumo.

Po pietų Rafa nuėjo į savo kambarį – norėjo pabūti vienas. Jis pažvelgė į nuostabųjį vandenyną, kuris visada traukė akį, bet staiga jo dėmesį išblaškė netikėtai pasirodžiusi Marina. Ji ėjo veja link Sausainio, snaudžiančio kedro šešėlyje. Rafa spoksojo į ją, lėtai slenkančią prie šuns, susigūžusią, susikišusią rankas į kišenes. Paskui ji stabtelėjo ir paskendusi mintyse ilgokai žvelgė į šunį. Rafai buvo smalsu, apie ką ji galvoja. Jeigu ne apie baimę, dėl ko ji net susigūžė aną vakarą, tada apie ką?

Ilgokai pastovėjusi Marina atsisėdo šalia šuns ir uždėjo ranką jam ant galvos. Rafa juto sunkią jos širdgėlą, tarsi ji slėgtų ir jo pečius. Šuo nepabudo, Marina neatitraukdama akių švelniai glostė jam kailį, o Rafa stebeilijo į ją. Troško nueiti ir prisėsti šalia. Norėjo paklausti, kodėl ją taip liūdina šitas šuo. Bet suprato, kad dabar būtų nepageidaujamas. Gerai jos nepažinojo, be to, nenorėjo išsklaidyti tos akimirkos. Galų gale jis nuėjo nuo lango ir nudrožė į vonios kambarį atsigaivinti prieš popietinę pamoką.

Klementina norėjo papasakoti Džo apie Sausainį, tačiau baiminosi, kad jai nepavyks nuslėpti stiprėjančių jausmų Rafai. Čia buvo susipynę du dalykai: Sausainis – dingstis, kuri gali juodu suvesti, o galvodama apie šunį ji negalėjo užmiršti Rafos drąsos. Todėl Džo ji papasakojo nebūtą istoriją: neva padėdama tėvui laive įkrito į jūrą, todėl ir parvažiavo vilkėdama jo chalatu, o šlapius drabužius sukišo į plastikinį maišelį.

Džo patikėjo ta istorija, nes norėjo ja tikėti. Jei ir įtarė Klementiną meluojant, neišsidavė. Didžiulėmis plaštakomis apkabino ją ir pajuto, kaip įsitempė jos kūnas, tačiau vis tiek nepaleido iš glėbio.

Paskui Klementina ilgai tysojo vonioje. Prisiminė kiekvieną šuns gelbėjimo akimirką: narsiai plaukiantį Rafą, ryžtingai drąsinantį ją ir nuogąstaujantį dėl gyvūno, kuriam grėsė pavojus. Toks elgesys sujaudino ją, todėl ji plačiai atlapojo širdies duris ir jį įsileido. Tik Rafa dar nežino jau esąs jos širdyje.

Kodėl ji nenutraukia santykių su Džo? Šito klausė savęs daugybę kartų, ir atsakymas visada būdavo vienodas: tada ji neturės nei šito vyro, nei ano.

Anksti rytą Klementiną pažadino meilė. Ji paliko Džo miegantį, išsikėtojusį lovoje, bet buvo taip įsiaudrinusi, kad visai nesigailėjo išeinanti. Ji buvo tapusi dilgčiojančių nervų kamuoliu, jautėsi tarsi beprotė, ropojanti iš skruzdėlyno. Valgyti nenorėjo, bet vis tiek užsuko į „Juodąją pupelę“, kad pasijustų arčiau Rafos, nors jo čia ir nebuvo. Kai gavo jo balso žinutę, iš jaudulio suspaudė paširdžius. Mintis, kad pavakare jiedu droš į naminių gyvūnų parduotuvę, visą dieną stūmė ją į priekį.

Klementina užsisvajojusi sėdėjo prie stalo, viena ausimi klausydamasi Silvijos verkšlenimų dėl Fredžio, jos svarstymų, paliks jis savo žmoną ar nepaliks, ir vis prisimindavo šuns gelbėjimo operaciją. Atrodė, kad nuo Klementinos sklinda užkrečiama meilės šviesa, ir visi vyrai, užsukę į kontorą, tą šviesą pajusdavo, išeidavo jos nutvieksti, žvaliu žingsniu. Ponas Atvudas ilgai trynėsi aplink jos stalą it įkyrus uodas, tačiau Klementina jo tarsi nematė.

Skambino Džo, bet ji neatsiliepė. Silvija įtariai žvilgčiojo į Klementiną stebėdamasi, kad toji nepasišneka su juo, nors niekuo neužsiėmusi. Bet kai pusę šešių pasirodė Rafa su Sausainiu, viską suprato: Klementina įsimylėjusi, tačiau jos meilės objektas – ne Džo. Silvija pajuto virpesius tarp Klementinos ir Rafos, tarsi būtų griežęs smuikų orkestras, ir ją nusmelkė pavydas. Kodėl Didžioji Meilė niekada neaplanko jos?

Klementina meiliai apkabino šunį ir smulkiai papasakojo Silvijai, kaip jie išgelbėjo jį nuo žūties. Į pokalbį įsiterpė ir Rafa, grasino taip sumušiąs skriaudėją, pririšusį šunį oloje, kad iš jo teliksianti košė. Žinoma, jei tik tą niekadėją ras. Klementina didžiavosi Rafa ir džiaugėsi matydama, kad Silvijos veidas nušvito iš susižavėjimo. Rafa ne tik išvaizdus, bet ir labai drąsus. Sausainis jau buvo atsigavęs po sukrėtimo, kai buvo atsidūręs ant mirties slenksčio. Tokie jau tie šunys. Dabar jis vizgino uodegą, šnopavo ir snukiu baksnojo Klementinai į plaštaką, kai toji išsiblaškiusi liaudavosi jį glosčiusi. Radęs naujus šeimininkus jis jautėsi laimingas.

Silvija nulydėjo akimis išeinančią trijulę, paskui laikraštyje perskaitė apie dar vieną vagystę. Šįsyk ji buvo smulki, o apšvarinti Edvardas ir Ania Pauelai, geri Grėjaus ir Marinos bičiuliai. Buvo nugvelbtas tik vienas daiktas – sužadėtuvių žiedas su didžiuliu briliantu. Ania visada nusimaudavo jį prieš virtuvėje mazgodama indus ir padėdavo į peleninę ant palangės. Vienintelis įrodymas, kad žiedas iš tikrųjų pavogtas, o ne kur nors nukištas jos pačios, buvo raštelis, kuriame neabejotinai Baflso, džentelmeniško vagies, ranka brūkštelėta: „Ačiū.“ Žurnalistas rašė, kad galbūt tai visai ne Baflsas, o kas nors kitas, jį mėgdžiojantis, nes argi Baflsas vargintųsi įsilaužti dėl nedidelio papuošalo, nebent jam buvo smagu dar sykį pasprukti nuo policijos.

Klementina ir Rafa nuvažiavo tiesiai į naminių gyvūnų parduotuvę. Čia prisikrovė vežimėlį šunų ėdalo, sausainių ir žaislų. Rafa traukė skanėstus iš lentynų ir padėdavo ant grindų, kad Sausainis juos apuostytų. Klementina patenkinta stebėjo reginį, o Rafa tvirtino, esą šuo gali pats išsirinkti, kas jam labiausiai patinka. Jai dingtelėjo, kad dar niekada nebuvo šitaip linksminusis. Žinoma, žmonės ją prajuokindavo, bet taip linksma nebuvo nė sykio. Labiausiai ją džiugino tai, kad Rafai smagu būti su ja. Rafa padėjo jai atsiskleisti, ir ji patiko sau tokia, kokia būdavo su juo.

Jie prikimšo Rafos bagažinę gėrybių, nuvažiavo į Salkombą ir leido Sausainiui pabėgioti. Jiems atrodė, kad nedera vestis jo prie jūros ton vieton, kur išgirdo jo pagalbos staugsmą, todėl nusivedė į akmenuotą paplūdimį netoliese ir nusegė pavadėlį, kad jis galėtų patyrinėti vietovę. Smagiai plepėdami jiedu vaikštinėjo pirmyn atgal, paskui netoliese rado alinę ir įsitaisė lauke prie staliuko, kad blėstant saulei pasimėgautų lengva vakariene. Klementinai dingtelėjo, kad nederėtų gerti daug alkoholio. Nenorėjo prarasti savitvardos.

Kai suskambėjo telefonas, ji pažvelgė į vardą, šviečiantį ekrane, ir susiraukė.

Rafa kilstelėjo antakius.

– Džo? – paklausė jis. Klementina linktelėjo trokšdama, kad Rafai tai nepatiktų, bet jis nusišypsojo. – Neatsiliepsi?

Ji nenoromis priglaudė telefoną prie ausies.

– Sveikas, Džo.

– Kur tu?

– Alinėje su bičiuliu.

– Su argentiniečiu ir jo šunimi? – griežtai ištarė Džo. Klementina pasijuto užklupta, nesitikėjo, kad jis sužinos. – Užsukau pas tave į darbą, bet tavęs neradau. Klausyk, Kleme, mums reikia pasišnekėti.

– Taip, reikia.

Rafa glostė Sausainį, bet Klementina žinojo, kad jis klausosi jų pokalbio.

– Kada grįši?

– Greitai.

– Tada ir pasikalbėsim.

– Gerai. – Ji išjungė telefoną. – Silvija pasakė jam, kad išėjau su tavimi. Dėl to ne itin džiūgauja.

Rafa atsisėdo tiesiai ir rudomis supratingomis akimis pažvelgė į ją. Ji prisiminė tokį pat jo žvilgsnį anuomet bažnyčioje, kai pasakojo, kad, jos manymu, Marina paviliojo jos tėvą, kurio žavesiui negalima atsispirti ir dabar.

– Turėtum grįžti pas tėvus.

– Žinau.

– Tu jo nemyli.

– Argi taip akivaizdu?

– Pasinaudojai juo tik norėdama suerzinti savo pamotę, o gal ir mane. Tai aišku kaip dieną.

Ji nuraudo, bet nepasidavė.

– Aš ką tik persikrausčiau pas Džo.

– Tai nesvarbu. Santykiai, kuriems abejinga tavo širdis, negali ilgai tęstis.

– Bet aš labai išdidi.

– Puikybė tik kenkia išdidumui. Nutrauk tuos santykius. Visi mes klystam, nieko čia baisaus. Toks gyvenimas. Bet jei laikaisi įsikibusi nesėkmingų aplinkybių tik todėl, jog esi perdėm išdidi, kad jų atsižadėtum, tada elgiesi kvailai. – Jis paėmė ją už rankos. – Nebūk kvaila, Klementina. Juk esi protinga.

Klementina išraudo dar labiau. Ji juto tik jo ranką, jo odą, besiliečiančią su jos oda. Mėgino apsimesti abejinga, bet širdis šokinėjo tarsi svirplys, ieškantis pro kur išlįsti, veikiausiai net marškinėliai kilnojosi. Rafa įdėmiai žvelgė į ją, o jai tik vargais negalais pavyko atlaikyti jo žvilgsnį.

– Tu ypatinga mergina, – tyliai tarė jis. – Blogai, kad nematai savęs tokios. Tau reikėtų pažvelgti į save mano akimis.

– Ir ką matai?

– Matau labai gražią šypseną. Matau raustančius skruostus, mielas mėlynas akis, bet už viso to regiu slypint asmenybę, ir ji man labai patinka.

Klementina kojomis pabrūžavo paplūdimio smėlį.

– Nežinau, ką ir sakyti.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Tada nieko nesakyk. Aš tik kalbu apie dalykus, kokie jie man atrodo.

– Ar taip sakai visoms?

– Tik jei kalbu rimtai.

– Bet ar dėmesį atkreipi į visų merginų skruostus ir gražias akis? Ar… ar… – Ji užsikirto. – Ar matai tik mano? – Ir nusijuokė, norėdama paslėpti sumišimą.

– Tik tavo, Klementina, – kuo rimčiausiai atsakė jis, o jo žvilgsnis, nuslydęs jos veidu, prilygo glamonei.

Automobilyje Sausainis įsitaisė Klementinai prie kojų, ir jie grįžo į miestelį. Kai abu šiek tiek atsivėrė vienas kitam, atmosfera įsielektrino. Bet šio to dar trūko. Klementina troško, kad Rafa sustabdytų automobilį ir ją pabučiuotų, tada oras taptų grynas, kaip po daugybės drėgnų dienų praūžus audrai su perkūnija. Bet jis sustojo prie Džo namo ir išlipo atidaryti jai durelių. Ji žengė ant šaligatvio.

– Gal palaukti tavęs? – pasisiūlė.

Ji norėjo užlėkti laiptais, čiupti savo krepšius ir su Rafa važiuoti į pasaulio kraštą.

– Ne, susitvarkysiu pati, ačiū, – atsakė. – Nežinau, kiek užgaišiu.

– Nori, kad perspėčiau Mariną?

– Ne, jai – nė žodžio. Pati pasakysiu, kai ją pamatysiu.

– Ji labai apsidžiaugs. Manau, pasiilgo tavęs.

Klementina sunkiai atsiduso.

– Tiesą sakant, ir aš jų visų pasiilgau. Nuo pat pradžių žinojau daranti klaidą. Blogai jaučiuosi ir dėl Džo.

– Jei prireiks pagalbos, atsiųsk žinutę.

– Po didvyriško poelgio jūroje neabejoju, kad atskubėsi gelbėti manęs, jei tik šauksiuos.

Jis žiūrėjo, kaip ji atrakina pagrindines duris.

– Juk žinai, kad atlėksiu.

– Na štai, – sužiopčiojo ji ir dingo už durų.

Rafa pasuko į „Polzansą“. Jis neskubėjo, mėgavosi nuostabiu kraštovaizdžiu ir vatiniais debesimis, kurie, genami vėjo, lyg burlaiviai plaukė temstančiu dangumi. Ši vieta buvo bepradedanti jam patikti, bet labiausiai jį stebino tai, kad buvo beįsimylįs Klementiną.

Jis prikando lūpą – ogi vos jos nepabučiavo. Kitu metu ar kitoje vietoje jau seniai būtų stvėręs ją į glėbį ir pabučiavęs. Būtų pabučiavęs name, kurį pamiršo Dievas, būtų pabučiavęs jūroje, būtų pabučiavęs tada, kai ji niršo ant jo ir liepė jam išvykti, būtų seniai pabučiavęs daug sykių, juk buvo šitiek progų, o geismas vis stiprėjo, bet trukdė vienas dalykas.

Rafa įsmeigė akis į kelią ir važiavo toliau.

30 skyrius

Kai Klementinos automobilis sustojo prie viešbučio, Marina ir Grėjus sėdėjo virtuvėje prie stalo ir buvo bebaigią vakarieniauti. Klementina išlipo ir kiek pastovėjo tamsoje, kaupdama drąsą susitikimui su šeima. Išsikraustydama pas Džo ji parodė atvirą nepaklusnumą, bet dabar turėjo pripažinti, kad tai buvo ir jos pagalbos šauksmas. Deja, artimųjų reakcija buvo ne tokia, kokios tikėjosi. Tėvas su pamote neišsidavė, ką jaučia.

Ji galvojo apie Rafą ir jo patarimą. Metas pasišnekėti su Marina. Anglai moka šauniai išsisukinėti. Jaučiasi laimingesni, uoliai apsimetinėdami neturį jokių bėdų. Jos šeima – ne išimtis. Jie niekada nesikalbėdavo apie praeitį ir neatskleisdavo savo jausmų. Bet Rafa įpūtė jai drąsos. Taigi ji išklausys pamotę, susitaikys su viskuo ir liausis purkštauti.

Klementina ištraukė iš bagažinės krepšį, giliai įkvėpė ir nužingsniavo į buvusias arklides. Išgirdusi atsiveriant duris Marina pamanė, kad tai Džeikas. Labai nustebo tarpdury išvydusi Klementiną.

Grėjus pamatė lagaminą, stovintį už jos vestibiulyje.

– Klementina! – apsidžiaugė jis. – Kaip miela tave matyti.

– Kas nors nutiko? – paklausė Marina, imdama taurę su vynu.

– Grįžau namo, – pranešė Klementina.

Marina suprato: dabar viską lems derama jos reakcija, kitaip mergina gali vėl pabėgti.

– Nori apie tai pasikalbėti? – atsargiai pasiteiravo.

– Su Džo viskas baigta.

– Sėskis, mieloji. Manau, tau reikėtų išgerti, – tarė Grėjus ir atsistojo paimti taurės.

– Pirmiausia man nederėjo išsikraustyti.

Marina pastebėjo, kad niūrus debesis, visada lydintis Klementiną, buvo išsisklaidęs. Klementina nutraukė karą ir namo grįžo nusiteikusi taikiai.

– Labai džiaugiuosi, kad sugrįžai, – nuoširdžiai pasakė Marina. – Gaila, kad nepavyko su Džo. Turbūt jautiesi nusivylusi. Bet aš džiaugiuosi, kad vėl esi čia.

– Aš nė kiek nenusivylusi. Iš tiesų Džo niekada man nerūpėjo, ir aš pati sau nerūpėjau. Tačiau dabar rūpiu. – Ji nusišypsojo it savimi patenkinta katė. – Pasaulį regiu kitomis akimis. Daugiau nebesusiviliosiu prastesne išeitimi.

Marina išsyk suprato, kas slypi už tokios permainos. O Grėjus nieko nesuvokė, tik vyptelėjo.

– Na ir puiku, – pasakė jis ir įpylė Klementinai „Pinot Grigio“.

– Marina, norėčiau pasišnekėti su tavimi akis į akį. Neprieštarauji, tėti?

– Šliūkštelėsiu jai lašelį pastiprinimo, – atsakė Grėjus, papildydamas Marinos taurę.

Abi moterys atsistojo.

– Eime į lauką, – pasiūlė Klementina.

Marina nepasidavė pagundai ir nepažvelgė į vyrą, nors juto įsmeigtą suglumusį jo žvilgsnį. Ji manė, kad Klementina nori pasišnekėti apie Rafą, ir širdį užliejo džiaugsmas, kad tas vaikas galų gale kreipsis į ją patarimo. Grėjui papasakos vėliau, kai juodu bus vieni.

– Tik apsivilksiu paltą, – pasakė ir nuėjo į vestibiulį.

– Ir aš. Vėsus vakaras, bet labai gražus. Noriu pasėdėti po žvaigždėmis.

Bet Grėjus išgirdo pasikeitusį dukters balso toną; žodį „gražus“ ji ištarė kitaip, nuoširdžiai ir be pašaipos.

Vakaras buvo vėlus, tamsus, bet švelnus lyg aksomas. Nors nuo jūros pūtė gaivus vėjas, jis buvo šiltas, įkvipęs druska ir drėgna žole, o bangų, dūžtančių į apačioje stūksančias uolas, šniokštimas tebuvo tolimas, draugiškas gaudesys. Švietė ryškus mėnulis, kuris kartais pasislėpdavo už debesų, greitai besiritančių dangumi. Klementina ir Marina nuėjo per veją ir atsisėdo ant suoliuko. Vieta buvo gana atvira, priešais tviskėjo vandenynas, tolumoje šmėkšojo pusiasalis, žibėjo švyturys, kurio įspėjanti šviesa skrodė akliną tamsą.

– Iki šiol nesupratau, kodėl tau čia šitaip patinka, – palaimingai atsiduso Klementina. – Buvau miesto mergaitė, geriau jaučiausi ant šaligatvio nei ant žolės. Bet dabar tas šydas, dengęs man akis, nukrito, ir aš regiu nepaprastą šios vietos grožį.

– Tikrai?

– Taip, ir man labai gera.

– Gamta – puiki gydytoja. Kai pasijuntu nelaiminga, ateinu čia ir gėriuosi ta grožybe. Visada grįžtu jausdamasi geriau.

Klementina gurkštelėjo vyno.

– Marina, atsiprašau, kad buvau tokia storžievė.

Priblokšta podukros žodžių Marina taip pat siurbtelėjo vyno. Nuo tada, kai pirmąsyk pamatė Klementiną, niekada nebuvo girdėjusi jos atsiprašinėjančios. O gal ji klysta? Nusprendė nieko nesakyti, kol įsitikins, ar atsiprašymu podukra nedangsto savanaudiškų užmačių.

– Žinau, ką galvoji, – toliau kalbėjo Klementina. – Ir aš to nusipelniau. Tavimi dėta, ir aš netikėčiau. Bet atsiprašau iš tikrųjų. Nuoširdžiai. Nuo pat vaikystės maniau, kad tu sugriovei mūsų šeimą ir nuviliojai tėvą mamai iš panosės. Man atrodė, kad nuviliojai ir nuo manęs. Bet kiekviena istorija turi dvi puses, ir aš noriu išgirsti tavąją, jei tik man papasakosi. Norėčiau sužinoti tavo nuomonę ir užmiršti savo vaikiškus svaičiojimus. Esu suaugusi, todėl suprantu, kad niekada nebūna vien juoda ir balta.

Marinai užspaudė gerklę, ji sumirkčiojo, kad nepravirktų. Tada paėmė podukrą už rankos.

– Nežinau, ką sakyti. Niekad nemaniau, kad pasitaikys proga mudviem šitaip pasėdėti ir atvirai pasišnekėti. Nė nenutuoki, kaip seniai troškau pasikalbėti su tavimi kaip moteris su moterimi ir paprašyti, kad man atleistum.

Klementina pati nustebo širdyje pajutusi švelnius jausmus. Valandėlę svarstė, gal čia kaltas vynas, bet paskui pajuto Marinos delno šilumą ir suprato: ledą jos širdyje ištirpdė meilė, ir ji prasivėrė kaip tulpė.

– Tau nereikia prašyti manęs atleidimo, – tyliai tarė ji.

– Reikia. Kai pamilau tavo tėvą, jis buvo vedęs, augino du mažus vaikus. Galėjau eiti šalin ir palikti jį nelaimingą, šitaip gyvenantį ir toliau, bet to nepadariau. Abejoju, ar tavo mama kada kalbėjo apimta pykčio. Pasak tavo tėvo, buvote normali, padori, bet subyrėjusi šeima. Mudu su Grėjum radom vienas kitą, nes ir aš buvau sutrikusi. Pamačiau, kad jis jaučiasi vienišas, nes ir pati taip jaučiausi. Jis daug vyresnis už mane, puikiai išsilavinęs, o aš ne. Bet abu kažkas siejo, ir mes supratom galį išgydyti vienas kitą. Niekada nesistengiau jo nuvilioti ir tikrai nenorėjau sugriauti laimingos šeimos. Bet, Kleme, jūs nebuvote laiminga šeima, ir galiausiai nugalėjo mūsų meilė. Dėl to mane graužia sąžinė. Mudu pasielgėm negerai, bet mums atrodė, kad taip bus geriausia visiems, taip pat ir judviem su Džeiku. Nežinau, ar vaikams geriau gyventi su nelaimingais tėvais, ar su vienu iš jų, bet laimingu, ir su patėviu ar pamote. Atsakymo nerandu. Bet gali neabejoti: tavo tėvas visada labiausiai mylėjo tave ir Džeiką, labiau už mane. Gal to ir nejutai, nes būdama maža nuolat niršdavai ir kaskart jį atstumdavai, kai stengdavosi užmegzti su tavimi ryšį. Maniau, atstumsi ir mane, bet vis tiek mėgindavau suartėti. Žinok, jo meilė tau – besąlyginė. – Marina ištuštino taurę ir sunkiai nurijo vyną. Jos gerklė buvo taip užsiveržusi, kad tekant vynui net skaudėjo. Ji įsmeigė akis į jūrą, o Klementinai oda pašiurpo nuo vidinio šaltuko. – Kaip žinai, Kleme, aš negaliu turėti vaikų, – toliau kalbėjo Marina. – Tai didžiausias mano sielvartas, draskantis širdį kasdien ir kasnakt. Kartais vos ne vos pavelku kojas, nes troškimas mylėti labai stiprus. Daugiausia laiko skiriu viešbučiui, juo rūpinuosi ir puoselėju taip, kaip prižiūrėčiau savo vaiką. Kompensacija menka, bet tai viskas, ką turiu. Judu su Džeiku niekada nebūsite mano vaikai. Jus paveldėjau, ir už tokią malonę dėkoju likimui. Mudviem bendrauti buvo sunku, bet aš ir nesitikėjau, kad bus lengva. Tačiau iš tikrųjų labai noriu būti tavo draugė.

Klementina pravirko. Ji sumojo labai apsirikusi dėl pamotės. Iš tiesų jai buvo nesvarbu, kad žlugo tėvų santuoka, taip pat ir Marinos meilės ryšys su tėvu. Dėl to niekada nebuvo ginčijamasi. Kai jos gyvenimo artišokas buvo nuluptas vainiklapis po vainiklapio, apsinuogino šerdis – meilė, o tos meilės Klementinai labiausiai ir stigo.

– Buvau baisi savanaudė, – sušniurkščiojo ji. – Visada galvojau tik apie save ir apie tai, kaip mažai dėmesio man skiriama. Štai kas: aš tikra kvailė. – Ji pagalvojo apie Rafą. Jis išsyk pamatė tą šerdį pro dygius vainiklapius. – Marina…

– Na, kas? – Pamotė apkabino ją ir priglaudė prie savęs. – Kas yra? – Klementina taip raudojo, kad negalėjo ištart žodžio. – Viskas gerai, nesikrimsk. Šitaip jaustis natūralu. Vaikai trokšta, kad jų tėvai mylėtų juos labiau už viską, o žlugusi santuoka…

Klementina rankove nusišluostė veidą ir atsisėdo tiesiai.

– Aš graužiuosi ne dėl to.

– Ak, štai kas. Ar yra dar kas nors?

– Taip. Aš įsimylėjau. Beviltiškai įsimylėjau ir nežinau, ką daryti. – Jai užgniaužė kvapą.

– Rafą?

Klementina linktelėjo.

– Deja, nežinau, ką jis man jaučia. Vieną akimirką atrodo, kad tuojau pabučiuos, bet kitą jis atsitraukia. Įdomu, ar taip vilioja visas merginas, ar čia rodo dėmesį man, nes aš jam ypatinga. Praėjo tiek mažai laiko, o aš jau kraustausi dėl jo iš proto.

– Prisipažinsiu, pastebėjau, kad tu juo susižavėjai. Bet judu drauge mačiau tik probėgšmais, todėl negaliu pasakyti, ką jis tau jaučia.

– Šiandien jis pareiškė, kad esu nepaprasta. Paėmė mane už rankų ir pasakė, kad aš graži. Kai paklausiau, ar taip kalba kiekvienai merginai, ar tik man, atsakė, kad tik man. Prisiekiu, jis jau lenkėsi manęs pabučiuoti. Žvelgė į mane labai įdėmiai. Tačiau atsikėlėm nuo žemės ir išvažiavom į Dokombą. Jis išleido mane prie Džo buto, žinojo, kad nutrauksiu santykius su Džo.

– Ir nė neįtaria, kad priežastis – jis?

– Nemanau. Pasakė žinąs, kad Džo aš nemyliu.

– Turbūt tai supratome visi.

– Ir ką gi man daryti?

– Ogi nieko, – atsakė Marina.

Klementina nustebo, tikėjosi ilgo pamokymo, esą turinti apsimesti, kad jis jos nedomina.

– Tu, Kleme, esi miela tokia, kokia esi. Jis būtų kvailas, jei tave paleistų.

Klementinai vėl norėjosi verkti, bet šįkart iš dėkingumo.

– Ačiū. – Ji apsivijo rankomis smulkius pamotės pečius ir stipriai suspaudė. – Esu labai laiminga, kad mudvi susidraugavom.

– Ir aš, – pritarė Marina ir užsimerkė.

Kai dvi moterys parėjo namo, Grėjus dar nebuvo atsigulęs, per „Sky“ žiūrėjo dokumentinį filmą apie jūrų gyvius. Jis nustebo pamatęs abi jas išraudusiais veidais ir blizgančiomis nosimis. Nieko neaiškindama Klementina priėjo ir apkabino tėvui kaklą. Ilgai rymojo apsikabinusi, paskui pabučiavo jam į skruostą.

– Pagulėsiu vonioje, kojos sustiro į ragą.

Jis nustebęs žiūrėjo, kaip ji lengvu žingsniu išeina iš kambario.

– Ką ji vartojo?

– Lipam viršun ir viską papasakosiu. Ir man reikia sušilti.

– Po šimts, kas judviem atsitiko?

– Ilga istorija, bet jaučiuosi puikiai. – Marina sunkiai atsiduso, nusimesdama skausmo ir širdgėlos naštą, slėgusią daugybę metų, ir plačiai nusišypsojo. – Tu nepatikėsi.

– Viešbutis vos dvėsuoja, – kitą rytą tarė Berta, virtuvėj tūpdama ant kėdės lyg perinti višta. – Gaila, kad jį slegia bėdos.

– Ką turi galvoje sakydama „bėdos“? – paklausė Hetera, apkabindama puodelį su kava.

– Girdėjau, jie nebeturi pinigų, – tyliu balsu atsakė Berta. – Tik šitą išgirdai ne iš manęs, supratai?

– O tu iš kur sužinojai?

Berta patempė ausies spenelį.

– Atidžiai stebiu įvykius. Regis, iš Londono atvyksta svarbus asmuo su pasiūlymu.

Hetera išsižiojo.

– Tu tikra?

Berta kilstelėjo antakį.

– Jis – žydas.

– Ir ką?

– Anot Džeiko, žydai apsukrūs. Labai apsukrūs.

– Joks apsukruolis neprivers jų parduoti viešbučio, jeigu patys to nenorės.

– Na, girdėjau Džeiką šnekantis su tėvu, ir man pasirodė, kad jie neturi kitos išeities.

– Pirmiausia jie turės paguldyti į kapą Mariną. Be kovos ji nepasiduos. O kur dėsimės mes?

– Nežinau. Gal atsikratys keleto žmonių, bet ne mūsų. Mes nepriklausomos.

– Norėjai pasakyti – nepakeičiamos?

– Juk taip ir sakiau: nepakeičiamos.

– Tu, Berta, gal ir nepakeičiama, bet dėl savęs abejoju. Mano darbą gali padaryti bet kas.

– Juk jie nenori bet ko. Nori patyrusio personalo, išmanančio ir mokančio išsisukti iš visų padėčių.

– Viliuosi, tu teisi. Atidžiai viską stebėk ir pranešk man, jei dar ką nugirsi.

Klementina buvo prasta dailininkė, bet pabūti su Rafa galėjo tik lankydama jo pamokas. Jis maloniai nustebo, kai ji kartu su Pat, Greise ir Veronika pasirodė uolos viršūnėje, nusiteikusi piešti švyturį.

– Šį savaitgalį neturiu ką veikti, – tarė ji, drauge su Sausainiu įsitaisydama ant apkloto.

Rafa davė jai piešimo sąsiuvinį ir akvarelinių dažų. Tada pasilenkęs sušnabždėjo į ausį:

– Kai tu čia, pamoka man atrodo smagesnė.

– Bet aš iš tikrųjų blogai piešiu, – išgirdusi tokį komplimentą atsakė ji ir nusišypsojo.

– Neslopink savo gebėjimų neigiama nuostata.

– Gerai, tačiau teptuko nebuvau paėmusi nuo mokyklos laikų.

– Tu esi čia, kad patirtum malonumą ir grožėtumeisi šia ramia vieta. Kertu lažybų, nesi sėdėjusi ir stebėjusi kiekvienos bangelės, kiekvieno debesėlio, kiekvieno žolės stiebelio ir gėlės. – Jai vyptelėjus pridūrė: – Dažniausiai lekiam per gyvenimą užsimerkę, nuolat apnikti sunkių minčių. Nematom, koks stebuklingas paprastutis vėdrynas, pasislėpęs žolėje. Dabar tikrai gali neskubėdama apsidairyti plačiai atmerkusi akis ir pasidžiaugti gamtos grožiu. Gali visiškai pasinerti į dabartį. – Jis šyptelėjo ir atsistojo.

Klementina įmerkė teptuką į vandenį.

– Puiku, nersiu į dabartį. Bet abejoju, ar dėl to mano piešinys bus bent kiek geresnis.

Jis uždėjo plaštaką jai ant peties.

– Tačiau tu būsi geresnė.

Šešios merginos, atvykusios mergvakario savaitgaliui, išlėkė į SPA centrą, o paukščių stebėtojai iš Olandijos patraukė ieškoti atsiskyrėlio krantinio tilviko.

– Džiaugiuosi, kad paskutines mums likusias dienas nereikės būti su tomis vulgariomis merginomis, – pasakė Greisė, po smakru susirišdama „Hermès“ skarelę, kad plaukų netaršytų vėjas.

– Jos jaunos, Greise, – atrėmė Veronika. – Linksminasi, ir tiek.

– Bet neturi skonio. Mūsų laikais merginos nesielgdavo kaip bernai.

– Aš buvau panaši į jas, – įsiterpė Pat. – Tikra padauža.

– Tai kas kita. Juk nesikorei jauniems vyrams ant kaklo.

– Jei būčiau buvusi tokia graži kaip tu ir grakšti kaip Veronikos, gal ir būčiau kabinusis, – atšovė Pat.

Iš pradžių Klementinai nesisekė sukaupti dėmesio. Kad ir kaip stengėsi, jai rūpėjo tik Rafa, vaikštinėjantis pirmyn atgal ir žarstantis patarimus. Tik kai jis atsisėdo šalia jos ir ėmė tapyti savo paveikslą, ji atsipalaidavo. Tyla buvo jauki. Klementina nenorėjo drumsti jos plepėjimu. Rafa, regis, pasinėrė į stebuklingą pasaulį, o netrukus tenai atsidūrė ir Klementina. Ji ėmė matyti kiekvieną kirą ir uolą ir galų gale visai užsimiršo.

Į viešbutį jie grįžo leidžiantis saulei. Klementinos piešinys Rafai padarė įspūdį.

– Taip sakai tik iš mandagumo, – paprieštaravo ji.

– Įdomiai derini spalvas.

Klementina nusijuokė.

– Gal ir įdomiai, bet nevykusiai.

Jis ilgai, kaip jai pasirodė, žvelgė į ją neatplėšdamas akių.

– Čia jau leisk spręsti man.

– Kodėl taip žiūri į mane? – staiga sumišusi paklausė ji.

– Šįvakar šviesa auksinė.

– Taip.

– Norėčiau tave nutapyti.

– Ak, nejaugi? Bet kažin, ar tau pavyktų paversti mane Botičelio Venera.

– Ir nenoriu. Tu ir taip graži ir žavi.

Klementina susiraukė – Marina irgi taip sakė. Ar ir jis pradeda taip manyti?

– Kalbu rimtai, – pridūrė Rafa. – Noriu nutapyti tave dar nespėjus užgesti saulėlydžiui.

Jis numetė kilimėlį ant vejos ir užsispyrė, kad ji atsisėstų. Sausainis atsigulė šalia Klementinos ir apsivertė ant nugaros vildamasis, kad ji supras užuominą ir pakasys jam pilvuką. Pat, Veronika ir Greisė nuturseno veja, palikdamos juos vienus.

Rafa atidarė dėžutę su aliejiniais dažais ir paėmė švarų popieriaus lapą.

– Ir ką turiu daryti? – paklausė ji.

– Šnekėkis su manimi, – atsakė jis, įdėmiai į ją žvelgdamas.

Klementina atsiduso.

– Atrodo, jis iš tiesų ketina mus piešti, – pasakė Sausainiui.

– Nupiešiu tave, – pataisė jis. Tada šyptelėjo ir brūkštelėjo per popierių aliejiniais dažais. – Žinai, esi labai graži mergina, Klementina. Bet kaip tipiška britė nemoki priimti komplimentų. Mano šalyje merginos padėkoja vyrui, kai jis pagiria.

– Na gerai, ačiū.

– Malonu. O dabar kalbėkis su manimi.

Rodės, kad saulė tik dėl Rafos kybo virš medžių. Šviesa buvo minkšta, sodri, oras prisisotinęs nupjautos žolės ir sausmedžio kvapų, o aukščiausiuose medžiuose poilsiui jau sutūpę paukščiai.

– Padariau, kaip patarei, ir pasišnekėjau su Marina, – prabilo Klementina. – Tu esi vienintelis žmogus, davęs man gerą patarimą.

– Netikiu.

– Tu vienintelis patarei su ja pasikalbėti. Draugai mėgdavo klausytis mano pasakojimų, o aš gėdydavausi prisipažinti, jog man, kad susilaukčiau dėmesio, patikdavo pasakoti gerokai išpūstas ir pagražintas istorijas. Mano mama buvo ribota, siauro protelio, užuot skatinusi mane tiesti tiltą, džiaugėsi, kad prisidėjau prie jos šutvės. Ji nebuvo kilnios širdies, ir tai, kad man nepasisekė užmegzti ryšio su moterimi, kurią pamilo tėtis, tikriausiai glostė jai savimeilę. Iki šiol niekas nėra pataręs man susidraugauti su pamote. Bet ir aš nė sykio apie tai nepagalvojau. Ir niekada nemaniau, kad išklausysiu ją.

– Bet išklausei.

– Taip, ir tu neklydai. Visos istorijos turi dvi puses. Ji visai nėra piktoji pamotė, todėl nebepravardžiuosiu Submarina. – Klementina nudūrė akis ir pakasė Sausainiui pilvą. – Dabar labiau suvokiu, kas yra toji meilė.

– Tikrai?

– Taip. Meilė – tarsi ryški šviesa, išdeginanti visas blogybes. Lyg saulė migloje. Klausydamasi Marinos pajutau, kad mano širdis atsivėrė, ir tirštas nykus rūkas išsisklaidė. Tai buvo nepaprastas potyris. Todėl ėmiau galvoti, kad laimingi žmonės spinduliuoja meile, o nelaimingi turi jos labai mažai, o gal neturi nė kruopelytės. Štai iš viso to ir susideda pasaulis: iš tų, kurie myli, ir tų, kurie nemyli. Iš tiesų tai labai paprasta. Jei visi žmonės mylėtų, nekiltų karai. Visi gyventų taikiai.

– Manau, turėtum kandidatuoti į ministrus pirmininkus.

Ji nusikvatojo.

– Tačiau kaip išmokyti žmones meilės?

– Buvo daug mokytojų: Jėzus, Mahometas, Buda, Gandis, bet tai tik kelios asmenybės. Dabar galime į sąrašą įrašyti ir Klementiną Turner.

Ji žiūrėjo, kaip jis piešia eskizą, kaip jo ranka tvirtai juda popieriumi, ir jai toptelėjo, kad būti tokiam talentingam labai šaunu.

– Rafa, ar kada buvai įsimylėjęs?

– Daugybę kartų, – šyptelėjo jis. – Tačiau „būti įsimylėjus“ ir „mylėti“ – du skirtingi dalykai. „Būti įsimylėjus“ reiškia susižavėjimą, aistrą. O tikra meilė prasideda, kai išblėsta aistra, ir tu iš tiesų pažįsti tą žmogų. Nes argi galima mylėti žmogų, kurio nepažįsti?

– Taigi ar kada nors mylėjai?

– Vieną kartą.

– Kokia ji buvo?

Jis susimąstė.

– Labai miela.

– Blondinė, brunetė?

– Brunetė.

– Ir kas nutiko?

– Nebuvau pasirengęs įsipareigoti.

– Ar ji norėjo už tavęs tekėti?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Ji argentinietė, todėl galvoje jai tik ir sukosi tokia mintis.

– Ar tai tave atbaidė?

– Tiesą sakant, ne, bet aš buvau neramus, nenustygstantis žmogus. Tada buvo netinkamas laikas.

– Ir kas atsitiko?

– Ji mane paliko, susirado kitą ir už jo ištekėjo.

– Ar labai liūdėjai?

– Žinoma, tačiau ką aš galėjau padaryti?

– Ar kada prisimeni ją?

– Kartais.

– Gailiesi, kad jos nevedei?

– Niekada nesigailėjau.

– Ar judu pabendraujat?

– Ne. – Jis prisimerkė, vienas jo lūpų kamputis kilstelėjo. – Dar bus klausimų, ar tardymas baigtas?

– Tu labai mįslingas.

– Mįslingas?

– Taip, mažai kalbi apie save. Aišku, pasakoji apie savo tėvus, Argentiną, bet nutyli apie save.

Jis teatrališkai atsiduso.

– Gerai jau gerai. Esu šnipas, dirbantis Argentinos vyriausybei. Bet tai viskas, ką galiu tau atskleisti, kitaip turėsiu tave nužudyti.

Ji spoksojo į jį liūdna ir susimąsčiusi, o jis ramiai žiūrėjo į ją. Valandėlę abu tylėjo. Aplinkui viskas nurimo. Saulė galų gale nusileido už medžių, apgobdama juos šešėliu. Juodu pajuto tarp abiejų plūstelint energiją. Bet Klementina buvo pratusi prie šilto geismo laukiant bučinio, kurio niekada nesulauks. Tik sukaupusi visą valią atplėšė nuo jo akis.

– Ar jau nupiešei? – paklausė išsklaidydama kerus. – Sustirau.

– Šviesa pasikeitė.

– Gal eime vidun?

Jis apgailestaudamas atsiduso.

– Jei taip nori.

Klementina atsistojo. Sausainis apsivertė ir pasirąžė. Energijai išblėsus ir pakilus vėjui ji pajuto Rafos nusivylimą.

– Galiu pasižiūrėti?

Rafa padavė jai piešimo sąsiuvinį. Ji pažvelgė į piešinį ir aiktelėjo iš nuostabos. Mergina, užlieta auksinės šviesos, buvo graži. Rafa susirinko dažus ir kreideles.

– Negi iš tikrųjų taip atrodau? – vėpsodama į portretą paklausė ji.

– Man – taip, Klementina.

Ji susiraukė svarstydama, kodėl jis negriebia jos į glėbį ir nepabučiuoja, jeigu jau tokią regi.

– Nežinau, ką sakyti.

– Žinai, – atsakė jis.

– Ačiū. – Ji atidavė jam sąsiuvinį. – Ar eini vidun?

– Tuojau. Dar noriu paskambinti.

– Tada labos nakties. Pasimatysim rytoj.

Klementina su Sausainiu nužingsniavo per žolę. Juto į nugarą įsmeigtas Rafos akis, bet neatsigręžė. Ir taip prireikė visos valios, kad galėtų nueiti šalin. Jei būtų turėjusi padaryti tai antrą kartą, valios tikrai būtų pristigusi.

Rafa žiūrėjo, kaip ji dingsta už viešbučio kampo, jo kaktą išvagojo raukšlės. Jis buvo nepatenkintas. Nežinojo, kiek ilgai galės šitaip tempti. Klementina jau pradėjo ryti jo mintis. Vos tik jis mėgindavo galvoti apie ką nors kita, ji išsyk sušmėžuodavo mintyse. Rafa manė galįs valdyti jausmus, bet vis labiau aiškėjo, kad taip nėra.

Jis išsitraukė iš kišenės „BlackBerry“ ir paskambino mamai. Tokiomis valandėlėmis kaip ši imdavo nepaprastai ilgėtis jos balso skambesio ir paguodos.

– Mamá.

– Rafa, mi amor. Ar viskas gerai?

– Mamá, aš įsimylėjau.

Stojo trumputė pauzė. Paskui motina stebėtinai ramiai paklausė:

– Ar ji ypatinga?

– Ji nepaprasta.

Gal Marija Karmela ir nesuprato, kas jį tenai laiko, bet jei čia įsipainiojusi meilė, tada viskas aišku.

– O kodėl toks liūdnas?

– Aš sutrikęs. Atvykau čionai dėl vienos vienintelės priežasties. Ir tikrai ne įsimylėti.

– Klausyk savo širdies, Rafa.

– Labai to norėčiau. Bet negaliu, nes esu nesąžiningas.

– Tada turi pasakyti jai visą teisybę, Rafa. Turi prisipažinti, kodėl tu čia. Atskleisk jiems tiesą.

– Tai gali baigtis siaubingai. – Vėl valandėlė tylos. Marija Karmela neišmanė, ką patarti sūnui, jai buvo per sunku. – Jie nieko nežino. Nieko. O aš vis dar nesu tikras. Man reikia daugiau laiko. – Jis sunkiai atsiduso. – Ar aš savanaudis? Jie – laiminga šeima, visi man labai patinka. Bet esi ir tu, svarbiausias žmogus mano gyvenime. Jei abejoji manimi, negaliu to padaryti.

– Jei tau iš tikrųjų svarbu, padaryk, o aš tave palaikysiu. Tavo tėvas nebūtų patenkintas, bet aš jam paaiškinsiu, kai mudu susitiksim kitame gyvenime. Palik jį man. Dabar tau reikia nusiraminti. Tik tai svarbu. Tai tavo teisė, o aš nuolat esu su tavimi.

Jis kone duso, jam buvo sunku kalbėti.

– Ačiū.

– Meilė man įpučia drąsos paleisti tave.

– Daugiau nebebijai?

– Ne. Susitaikiau su tuo ir esu patenkinta. Nežinau, kodėl abejojau tavimi.

Jis pasitrynė tarpuakį.

– Nė nenumanai, kaip man tai svarbu.

– O taip, suprantu. Ar nori išgirsti, ką šiandien leptelėjo ta kvaila papūga?

Jis nusijuokė ir nusišluostė sudrėkusias akis.

– Ir ką?

Kai pirmadienio rytą Klementina atėjo į darbą, Silviją rado prie dokumentų spintos. Jos veidą slėpė vilnijanti garbanotų plaukų skraistė. Atidžiai įsižiūrėjusi Klementina pamatė, kad ji verkia.

Nei pono Atvudo, nei pono Fišerio dar nebuvo. Klementina nekreipė dėmesio į skambantį telefoną, padėjo kavą ant stalo ir priėjo prie Silvijos.

– Blogai jautiesi? – paklausė.

Silvija sušniurkštė ir linktelėjo.

– Girdėjau, su Džo viskas baigta.

– Taip. Deja, mūsų romaną nutraukiau. Vis tiek nebūtų nieko išėję. Būčiau nesąžininga, jei ir toliau jį apgaudinėčiau.

– Tu įsimylėjusi Rafą?

Klementina susiraukė.

– Todėl ir verki?

Silvija pakėlė akis nuo stalčiaus, išspaudė liūdną šypseną ir palingavo galvą.

– Nemyliu Fredžio, – prisipažino ji. – Niekada nemylėjau. Atvirai šnekant, nieko nesu mylėjusi. Bet kada nors…

– Eime, atsisėskim. – Klementina ją apkabino.

Silvija leidosi nuvedama iki kėdės. Klementina padavė jai kartoninį puodelį su kava ir Silvija ėmė abejingai ją siurbčioti.

– Mačiau tave kartu su Rafa ir pajutau tai.

– Ką pajutai?

– Tą nuostabų jausmą, jus siejantį. Aš nesu tokio patyrusi. Niekada tuo netikėjau. – Silvija bejėgiškai dėbtelėjo į Klementiną. – Ir aš to noriu.

Klementinai atlėgo širdis. Būtų nesmagu vaikytis tą patį vyrą.

– Gal įsimylėjai Rafą?

– Galėčiau, nes jis labai seksualus, bet ne, neįsimylėjau. Tačiau norėčiau būti ką nors įsimylėjusi.

– Tada nebūk tokia cinikė ir lauk to, kuris sudrums tau ramybę!

Skaisčiai raudonos Silvijos lūpos išsišiepė.

– Abejoju, ar Fredis paliks savo žmoną.

– Ir aš, bet neturėtum ardyti šeimos, jei tik gali.

– Aš – blogas žmogus.

– Ne, tik suklaidinta.

Silvija atsiduso.

– Ir kaip aš atrodau! Ar tušas jau nutekėjo per veidą?

– Verčiau nerk į tualetą, kol neatėjo ponas Fišeris. Pusę dešimtos jis lyg ir numatęs susitikimą.

– Vaje, visai pamiršau. Mieloji, padaryk man paslaugą: parnešk kelias saldžias bandeles. O jei susidurtum su dar vienu patraukliu užsieniečiu, dėl Dievo meilės, atvesk jį čionai!

Klementina išskubėjo į gatvę. Buvo šilta saulėta diena, balandžiai tūpė ant šaligatvio kaulydami kokio kąsnelio, o aukštai danguje it sklandytuvai ratus braižė kirai. Ji patenkinta atsiduso, tada į plaučius įtraukė gaivaus jūros oro. Šiandien ji jautėsi geriau, tarsi būtų nusimetusi sunkią naštą. Drožė atlošusi pečius, aukštai iškėlusi smakrą ir matė susidomėjusius vyrų, su kuriais prasilenkdavo, žvilgsnius. Ji traukė juos ne dėl drabužių ar aukštakulnių, o laikysena. Klementina patiko sau, ir ta savikliova švytėjo aplink ją kaip saulės spinduliai. Įžengusi į „Juodosios pupelės“ kavinę nusprendė paklausyti Marinos patarimo ir būti savimi. Rafai ji graži, ir tai gera pradžia, o jis juk sakė, kad neįmanoma mylėti žmogaus, kurio gerai nepažįsti. Jiems prieš akis visa vasara pažinti vienam kitą, ir ji laukė, kada galės atsigulti ant pamotės lovos ir papasakoti jai, kaip viskas klostosi.

– Jie mina jam ant kulnų, – tėvui pasakė Džeikas, kai Grėjus ruošėsi laivu paplukdyti kelis svečius.

– Taip sakė tavo informatorius iš policijos?

Džeikas linktelėjo.

– Turbūt policija mina vagiui ant kulnų.

– Iš tikrųjų? Tai gerai.

– Jis be reikalo nusiramino manydamas, kad niekada nebus sučiuptas.

– Tai jį galų gale ir pražudys.

– Jam reikėjo laiku liautis vogus.

– Jie taip nesielgia. Vogimas – lyg narkotikai. Tokie žmonės negali sustoti.

– Policija turėtų jį netrukus sučiupti, bet laikyk liežuvį už dantų, nes jis gali pasislėpti.

Tą akimirką sandėliuko tarpdury išdygo Marina.

– Turiu tau gerą žinią, brangusis. – Grėjus kilstelėjo antakius. – Ką tik skambino Viljamas Šokrosas.

Grėjui nušvito akys.

– Ir ką?

– Sakė, kad mielai atvyks ir pašnekės per pirmąjį mūsų literatūros vakarą.

– Ką gi, nuostabi žinia.

– Turiu jo telefono numerį, todėl gali jam paskambinti.

Grėjus paplekšnojo sūnui nugarą.

– Puiki mintis, sūnau.

– Ačiū, tėti.

Jie žiūrėjo į koridoriumi nueinančią Mariną.

– Vis dėlto abejoju, ar tai mus išgelbės, – tyliai ištarė Grėjus.

– Apie ką mąstai?

– Stengiuosi nemąstyti, bet reikalai atrodo nekaip. Bankas spaudžia man uodegą. Tik laiko klausimas, kada teks priimti mums nemalonų sprendimą.

– Gali išeiti į pensiją.

– Nesu toks turtingas, kad eičiau į pensiją.

– Nusipirk loterijos bilietą.

– Mums reikia daugiau nei sėkmės, – niūriai tarė Grėjus. – Mums reikia stebuklo.

31 skyrius

– Neįtikėtina, kad savaitė jau baigėsi, – liūdnai atsiduso Pat. – Švilpte prašvilpė!

– O, kad galėtume pasilikti dar vienai savaitei, ką, Greise? – atsiliepė Veronika, pasilenkdama paskutinįkart pauostyti lelijų. – Ak, man taip patinka šios vietovės kvapai.

– Kitais metais vėl turėsit atvažiuoti, – pasakė Marina.

– Puikiai praleidau laiką, – tarė Džeinė, stengdamasi kalbėti linksmai, nors jautėsi taip, tarsi į ją būtų prikrėsta betono. – Ačiū, Marina.

Marina nujautė, kad Džeinė atsisveikina sopančia širdimi, ir svarstė, ar tai kaip nors susiję su brigados generolu. Kelias paskutines dienas jie buvo tarsi sulipę, o šiandien generolas nepasirodė per pusryčius.

– Atvažiuokit, kada tik panorėsite, – atsakė ji tyliai, kad niekas negirdėtų. – Būsite mano viešnia.

Džeinė suprato Marinos užuominą, ir jai nukaito skruostai.

– Nenorėčiau būti jums našta, – atsakė. – Neabejoju, kitą vasarą vėl atkeliausim.

– Jei tik būsim gyvos, – šaltai įsiterpė Greisė.

Marina palydėjo jas iki žvyruoto kelio, kur jų laukė autobusiukas, parvešiantis namo.

– Čia tikra palaimos oazė. Pamiršti net save pačią, – pasakė Pat, paskutinį kartą nužvelgdama namą.

– Žinau. Tai tarsi rojus, – pritarė Veronika. – Dabar vėl imu atitokti.

– Tai bent pragaras, – pašmaikštavo Greisė.

– Nėra jau taip blogai. Jaučiuosi virtusi visai kitu žmogumi, – atšovė Veronika. – Ilgėsiuos gražiojo savo kambario.

– O aš ilgėsiuos maestro, – pasakė Greisė, kai ant tako pasirodė Rafa. Jam iš paskos džiugiai bidzeno Sausainis.

– Gaila, kad išvažiuojate, – tarė jis iškeliaujančioms damoms. Stengėsi nežiūrėti į Mariną, liūdnai spoksančią į šunį.

– Sausainis atrodo kur kas geriau nei tą vakarą, kai jį išgelbėjote, – pasakė Pat, švilptelėjo ir plekšnojo sau per šlaunis. Sausainis tuoj nulėkė prie jos.

– Vis dėlto pasiliksite jį? – paklausė Veronika.

– Žinoma, – atsakė Rafa. – Jis neturi kur eiti.

Pat pasilenkė ir smarkiai patrynė šuniui garbanotą nugarą.

– Koks tu gerutis. Taip, esi labai geras šuo.

Greisė užvertė akis į dangų.

– Kodėl visi anglai mano, kad jų šunys supranta, kas jiems sakoma?

– Bet jis tikrai supranta, – patikino Pat.

Greisė papurtė galvą.

– Viskas priklauso nuo balso tono. Pažvelk, Pat. – Greisė priėjo prie šuns ir tokiu pat susijaudinusiu balsu, kokiu šnekėjo Pat, tarė: – Tu labai blogas šuo, taip, esi labai blogas šuo. – Sausainis taip suvizgino uodegą, kad vos nenuskrido kaip koks sraigtasparnis. – Matai, jei sakai ta pačia intonacija, kvailas gyvūnėlis nesuvokia skirtumo.

– Tu nepataisoma cinikė, – atrėžė Pat. – Arba turėčiau kuo linksmiausiu balsu pasakyti: tu kvaila kriošena, Greise.

Ponios atsisveikino ir sulipo į autobusiuką. Vairuotojas užvedė variklį. Marina ir Rafa žingtelėjo atgal, ketindami joms pamojuoti. Automobiliui sukant iš įvažos, iš už kampo išlėkė senas brigados generolo mersedesas, ir vairuotojas pypsėdamas ėmė reikalauti, kad autobusiukas sustotų.

– Generolas vėluoja pusryčių, – dirstelėjusi į laikrodėlį pasakė Marina.

– Kažin ar jis atvažiavo pusryčiauti, – suabejojo Rafa.

Generolas iššoko iš automobilio it jaunas karininkas ir nuo užpakalinės sėdynės paėmė didžiulę puokštę baltų rožių. Autobusiuko durys lėtai atsivėrė, ir pro jas mikliai išlipo nuraudusi Džeinė.

– Noriu paprašyti, kad pasiliktum, – tarė brigados generolas, įteikdamas jai gėles.

Nežinodama, ką atsakyti, Džeinė prispaudė gėles prie nosies. Jautėsi kvailai atsidūrusi tokioje keblioje padėtyje.

– Jos kvepia nuostabiai, – pasakė. – Kaip miela, kad pagalvojai apie mane.

– Buvo sunku rasti kvapių rožių. Išrinkau šias, nes jos kvepia kaip tu.

Džeinei veidą užliejo šiltas raudonis ir ji droviai nusišypsojo.

Brigados generolas pasisupo ant kulnų pirmyn atgal, tarsi būtų kaupęs drąsą rėžti trumpą kalbą, kurią repetavo visą naktį. Jis atsikrenkštė.

– Jau seniai nekviečiau jokios merginos kur nors nueiti su manimi.

– O aš jau seniai negirdėjau tokio kvietimo. – Džeinė dar labiau išraudo.

– Norėčiau vesti tave, Džeine.

– Vesti mane?

– Žinoma. Mes turime nedaug laiko, tad geriau gal neatidėliokim? Tu man labai patinki. Iš tiesų labai, be to, regis, ir tu manęs nesikratai.

– Taip.

– Tada ką pasakysi?

Džeinė apsidairė sutrikusi, kad atsidūrė dėmesio centre. Marina užsidengė burną ranka – ją pribloškė netikėtos brigados generolo piršlybos. Juk juodu pažįstami vos savaitę. Rafa plačiai šypsojosi. Veronika, Pat ir Greisė buvo beveik persisvėrusios pro automobilio langus, taip nekantravo išgirsti Džeinės atsakymą. Toji prikando lūpą, kad šį liautųsi virpėjusi.

– Taip, – nedrąsiai pratarė. – Kodėl gi ne? Taip, žinoma.

– Sju Makein labai didžiuotųsi tavimi, – pamerkęs Pat pasakė generolas. – Jos šūkis tikriausiai yra: „Mėgaukis diena.“

Pat tyliai sukikeno ir papurtė galvą.

– Labai šmaikštu, generole. Tiesą sakant, nežinau, koks jos šūkis. Paklausiu, jei tik neužmiršiu. – Ji išlipo iš autobusiuko norėdama prisidėti prie jų.

– Na, jaunuoli, – vairuotojui sušuko Greisė, – nedelsk, tučtuojau iškelk Džeinės lagaminą! Ji pasilieka.

– Ak, kokia laiminga moteris! Ji gyvens Devone! – karštai tarė Veronika, nosinaitės kampeliu šluostydamasi akis. – Vaje, dabar turim dar sykį atsisveikinti.

Galų gale autobusiukas nurūko keliu. Brigados generolas įnešė Džeinės lagaminą į vestibiulį, o Džeinė susirūpinusi spoksojo į jį.

– Ką dabar darysim? – paklausė. – Kada nors man reikės nukeliauti namo, sutvarkyti reikalus ir pasakyti savo šeimai.

Generolas paėmė ją už rankos.

– Nesijaudink, brangioji, tam turi galybę laiko. O dabar mudu eisim valgyti šaunių gardžių pusryčių.

– Būtų gerai, – atsiliepė Džeinė, nes šiandien ji beveik nieko nevalgė.

– Mes vaišinam, – tarė Marina. – Ir šampanu.

– Šampanu? – nustebusi pakartojo Džeinė.

– Žinoma. Pusryčiai su šampanu! Atšvęskim sužadėtuves.

– Pusryčiai su šampanu, kai esam tokio solidaus amžiaus, – nusijuokė Džeinė.

– Todėl mes ir skubam, – nuoširdžiai pasakė brigados generolas. – Siūlau susituokti kuo greičiau. Kur norėtum nukeliauti medaus mėnesiui?

– Norėčiau likti čia, – atsakė Džeinė.

– Tikrai? Čia, „Polzanse“?

– Taip, generole. Čia jaučiuosi laiminga.

– Tada čionai sugrįšim po tuoktuvių. Bet šią popietę keliausim pas mane į namus. – Jis kilstelėjo vešlius antakius. – Ir gal metas vadinti mane Džefriu?

– Džefris, – švelniai tarė ji. – Tas vardas tau tinka.

– Džefris ir Džeinė. Skamba gražiai.

– Ar neprieštarausit, jei medaus mėnesiui perkelsiu jus į gražesnį kambarį, ponia Meister? – pasiteiravo Marina, turėdama omeny kambarį, iš kurio išsikraustė Greisė.

– Bet man tinka ir manasis, – paprieštaravo Džeinė.

– O man ne, – atsakė Marina. – Man bus maloniau, jei judu su generolu pirmąsias bendro gyvenimo dienas praleisite geriausiuose mūsų apartamentuose.

– Na, gerai, jei jau taip norit.

– Sutarta. O dabar pokštelėkim šampaną.

Ponas Atvudas užsitempė ant galvos pėdkelnes. Jos buvo gana storos, todėl slėpė veidą, bet netrukdė matyti kelio. Jis buvo su juodomis kelnėmis, juodu megztiniu aukšta atverčiama apykakle, avėjo juodais minkštapadžiais batais, kad nekaukšėtų sėlinant į namą. Pirštų galais apėjo pastatą ir atsidūrė sode, prie atremtų į galinę sieną kopėčių. Buvo taip tamsu, kad jis susiliejo su naktimi. Bet pro kaimynų langą ant vejos krito šviesos pluoštas, ir Atvudas stengėsi jį apeiti. Jautėsi lyg katinas, tyliai brendantis per rasą.

Ėmė lipti kopėčiomis – pamažu ir labai atsargiai, kad nenukristų ir nesusižeistų. Jo žmona manė, kad jis verslo vakarienėje. Taigi jei būtų nugabentas į ligoninę su vagies drapanomis, jo paslaptis išaiškėtų. Patenkintas nusišypsojo mėgaudamasis savo gebėjimu tvirtai išlaikyti tiek daug skirtingų savo gyvenimo gijų. Buvo smagu apsimesti įvairiomis asmenybėmis. Jis – tėvas, sutuoktinis, verslininkas, meilužis, o nūnai ir vagis. Langas buvo pravertas, ir jis įkišo pirštus pro plyšį. Tyliai kilstelėjęs aukštyn plačiau atidarė langą, kad galėtų pralįsti.

Kai gan nerangiai įsiropštė vidun, toli gražu ne tyliai kaip vagišius katinas, kurį taip stengėsi pamėgdžioti, išgirdo kažką garsiai įkvepiant ir sujaudintą šūksnį. Širdis jam ėmė daužytis iš nekantrumo, nes lovoje išsikėtojusi gulėjo nuogutėlė Dženiferė. Jos rankos ir kojos buvo pririštos prie lovos statramsčių, tamsoje bolavo blyški oda, kuokštas auksinių gaktos plaukų ir apvalios krūtys. Jos kūnu perbėgo laukimo virpulys.

– Ir ką gi aš matau? – nutaisęs abejingą balsą ištarė Atvudas.

– Nesužeisk manęs, – sudejavo ji.

– Nesužeisti tavęs? Pamaloninsiu tave taip, kad mirsi iš pasitenkinimo.

– Ak, ne!

– Taip, pasismaginsiu, mano lėlyte.

– Prašau neliesti manęs.

– Tu pririšta ir geidulingai lauki manęs.

Ji trūktelėjo rankas, mėgino pakrutinti kojas, bet nepavyko, buvo stipriai pririšta. Jis atsistojo šalia jos ir pirštinėtu pirštu perbraukė jai per kaklą, iškilias krūtis, apvedė aplink spenelį, sustandėjusį iš geismo, brūkštelėjo per pilvą, gaktos plaukų kuokštelį ir tarpkojį. Ten ir pasiliko.

Jie buvo taip įsitraukę į žaidimą, kad neišgirdo šlamesio sode ir policijos, apsupusios namą, šnabždesių. Pro savo vonios kambario langą spoksanti kaimynė išsižiojusi stebėjo reginį. Pareigūnas skubiai užsiropštė kopėčiomis. Nusigavęs iki lango ir pažvelgęs vidun išvydo vagį, kuris, atkišęs didžiulį savo daikčiuką, kaip tik ketino pulti auką.

Pareigūnas liuoktelėjo į kambarį vikriai it katinas (visai kitaip nei nerangusis ponas Atvudas) ir pargriovė nusikaltėlį ant grindų. Ponui Atvudui nespėjus nė suvokti, jis jau bejėgiškai tysojo ant grindų, o policininkas dėjo jam antrankius. Pėdkelnės buvo nuplėštos nuo galvos su tokia jėga, kad sugurino ponui Atvudui nosį. Plykstelėjo šviesa, ir kambarys prigužėjo Dokombo-Devlišo policininkų. Vyrai nustebę vėpsojo į reginį, jų žvilgsniai lakstė nuo pono Atvudo prie Dženiferės, kuri tebegulėjo nuoga pririšta prie lovos ir atrodė it kiaulė mėsinėje. Deja, tik keli policininkai iš padorumo nukreipė akis, o vienas galų gale užmetė ant jos rankšluostį ir ėmė atraišioti virves.

– Tai siaubinga klaida, – žioptelėjo ponas Atvudas.

– Viskas, ką pasakysite, gali būti panaudota kaip įkaltis prieš jus.

– Aš neįsilaužiau, aš ne vagis, mudu su meiluže tik vaidinam. Dėl Dievo meilės, tai absurdas.

– Eime! – paragino policininkas Dilonas, keldamas poną Atvudą.

Ponas Atvudas dirstelėjo žemyn. Jo pasididžiavimas dabar buvo mažulytis, susirietęs tarsi rausva kirmėlaitė.

– Jei jau reikalaujat, kad eičiau, gal galėtumėte užsegti man kelnes?!

Kitą rytą Dokombas-Devlišas jau ūžė nuo šnekų apie naktinį įvykį.

Ponas Atvudas nepasirodė kontoroje, ir tai buvo gerai, nes lauke jo lūkuriavo grupelė fotografų ir minia žioplių. Pastarųjų vis daugėjo, ir policininkas Dilonas galiausiai liepė pastatyti užtvaras, kad žmonės netrukdytų gatve važiuojantiems automobiliams.

– Jie manė nutvėrę Baflsą, – pasakė Silvija, o jos akys šelmiškai spindėjo. – Man nė nedingtelėjo, kad tai galėtų būti ponas Atvudas!

– Ir man, – pritarė Klementina, žiūrėdama į didėjančią spūstį už lango.

– Tik pamanyk, jis apsirengė kaip vagis ir neva įsilaužė į jūsų registratorės namus.

– Žinojau, kad jiedu užmezgę romaną. Tas kvailys nusivedė mane į papuošalų parduotuvę, kad padėčiau nupirkti apyrankę. Negi jam nešovė į galvą, kad galiu pamatyti ją Dženiferei ant rankos? Kad nesusivoksiu, kas dedasi?

– Gal jam neatrodei nuovoki?

– O gal jis ir yra Baflsas, ir tai dviguba apgavystė? – svarstė Klementina.

– Jis ne toks išradingas.

– Įdomu, ar šiandien pamatysim Dženiferę?

– Ar apskritai pamatysit.

– Jei šitaip būtų nutikę man, išvažiuočiau iš šalies.

Silvija sukrizeno.

– Nebloga mintis. Bet aš verčiau susidomėčiau tinkamu vyriškiu.

– Ne ponu Atvudu?

Abi nusikvatojo.

– Ne ponu Atvudu! Gal uždarom kontorą ir einam skaniai papietauti?

– Viliojanti mintis, – pritarė Klementina ir čiupo rankinę. – Aš tai nenorėčiau gyventi kaip auksinė žuvelė akvariume!

– Kaip reikalai su Rafa? – paklausė Silvija, kai jiedvi su Klementina baro terasoje gurkšnojo „Pinot Noir“.

– Ai, nėra ką pasakoti.

– Na, praėjo tik savaitė.

– Žinau. Ir neverta tikėtis, kad viskas klostysis greitai. Tik man atrodo, kad jį pažįstu labai seniai. – Klementina gūžtelėjo pečiais, nenorėjo, kad Silvija suprastų, jog jis jai labai rūpi.

– Tau reikia išvažiuoti, kad jis pasiilgtų tavęs.

– Iki rugsėjo niekur nejudėsiu.

– Paskui bus per vėlu. Turėtum iškeliauti dabar.

– Ir kur, tavo manymu, man traukti?

– Bet kur, varyk keliu tol, kol jis manys, kad išvažiavai.

– Neturiu tiek pinigų, o ir laisvo laiko.

– Gaila. Kai tavęs nematys, labiau mylės.

– Arba bus priverstas pamiršti.

– Anaiptol, mieloji. Patikėk, aš žinau. Puikiai moku apsimetinėti.

Klementina nusijuokė manydama, kad Silvija šaiposi, bet toji žvelgė į ją labai rimtai.

Klementina kostelėjo.

– Turbūt tu teisi, – pasakė. – Ką jau ką, bet vaidinti tu moki.

Rafa žiūrėjo, kaip Marinos automobilis nuvažiuoja keliu, paskui nusliūkino į buvusias arklides. Grėjus buvo išplaukęs laivu, besimokančios tapyti merginos piešė darže, o Harvis kiurksojo ant stogo ir pasiėmęs klijų, pluoštinės virvelės ir lipnios juostelės lopė kaminą. Ponas Poteris oranžerijoje gėrė arbatą ir smaližiavo trupininiais pyragaičiais, o šalia jo sukiojosi Sausainis. Berta tvarkė Rafos kambarį – tempdama laiką lankstė ir kabino jo drabužius, išmėtytus po nakties.

Rafa užlipo laiptais, perėjo laiptų aikštelę ir nupėdino prie Marinos ir Grėjaus miegamojo. Koridoriuje tvyrojo Marinos kvepalų aromatas, kuteno jam šnerves, tarsi ji būtų čia. Prieš įžengdamas į miegamąjį Rafa neramiai apsidairė. Bet nerimavo be reikalo, name jis buvo vienui vienas. Kambaryje pamatė nepaklotą lovą, paliktą sutvarkyti Bertai, už plačiai atlapoto lango vėrėsi nuostabus vaizdas į jūrą. Garsiai tuksint širdžiai, Rafa ėmė atsargiai kilnoti daiktus. Čia nebuvo daug įvairiausių niekučių, ir jis kol kas nepastebėjo nieko neįprasta.

Rafa atidarinėjo stalčius, braukė per jų dugną ir nugarėlę, ieškodamas paslėptų daiktų. Bet tarp drabužių nieko neradęs susigėdo, kad įsibrovė į privačią Marinos erdvę. Kai spintoje pamatė gražią gėlėtą dokumentų dėžę, pakištą po Marinos bateliais, jam nudiegė širdį. Jis nukėlė batelius, ištraukė dėžę ir virpančiom rankom atidarė. Joje gulėjo krūvelė laiškų. Pageltęs popierius bylojo, kad rašyti labai seniai. Rafai užgniaužė kvapą. Paėmė vieną nuo viršaus. Bet širdis tuoj aprimo, nes tai buvo meilės laiškas nuo Grėjaus, rašytas 1988 metais. Rafa pasirausė giliau, tačiau kiti laiškai irgi buvo rašyti Grėjaus, čia taip pat gulėjo keli vaikiški Džeiko ir Klementinos piešinėliai.

Dėžėje dar buvo Marinos santuokos liudijimas ir keletas vestuvių nuotraukų. Jis įkišo ranką į patį dėžės dugną ir išėmė paskutinį laišką vildamasis, kad jame aptiks ką nors demaskuojančio. Tačiau rado eilėraštį, išplėštą iš knygos, pavadintą „Mano jūrų Marinai“, 1968 metais parašytą Džono Edgertono. Perskaitė jį, ir akyse pasirodė ašaros. Tas posmas galėjo būti skirtas jai.

Ak, siela liūdnoji, išsiilgusi jūros,

Nerami būsi amžinai.

Kiek daug sudaužytų svajonių guli

Jūros dugne, vien tik tu žinai…

Tas eilėraštis buvo ne tik apie meilę, bet ir apie netektį. Rafa svarstė, ar ji pažinojo tą poetą ir ar tas eiles jis parašė jai.

Staiga išgirdo trinktelint pagrindines duris. Greitomis įgrūdo dėžę į spintą, ant viršaus užmetė batelius ir išskubėjo iš miegamojo. Jam žengus į laiptų aikštelę, po kojomis garsiai sugirgždėjo grindų lentos. Vestibiulyje stovėjo Džeikas ir nustebęs žvelgė aukštyn.

– Rafa? Ką čia veiki? – paklausė įtariai spoksodamas į jį.

– Ieškau Sausainio, – atsakė Rafa, stengdamasis kalbėti kuo atsainiau. Jis susigrūdo rankas į kelnių kišenes. – Jam kartais patinka čionai užsukti ir patysoti ant tavo tėvo lovos.

– Nejaugi? – suabejojo Džeikas.

– Bet neradau jo.

– Kodėl tau staiga prireikė to šuns?

– Noriu, kad jį nupieštų mano mokiniai.

– Tikrai? – Džeikas žiūrėjo į Rafą, laiptais lipantį žemyn. – Regis, ne taip seniai Harvis buvo nuvežęs tave pas Edvardą ir Anią Pauelus, ar ne?

Rafa linktelėjo.

– Taip, važiavom piešti karvelidės.

– Hm.

– O kodėl klausi?

– Šiaip sau, – tarė Džeikas, mąsliai trindamasis smakrą.

Jis stebėjo, kaip dailininkas išeina iš namo ir nužingsniuoja į viešbutį. Ūmai jį nusmelkė nemalonus jausmas, kad Rafa – visai ne tas, kuo dedasi.

32 skyrius

Tą vakarą Džeikas pasivėdėjo Klementiną į šalį.

– Noriu pasišnekėti, – pasakė rimtu balsu.

Klementina nusekė paskui brolį į biblioteką.

– Kas yra?

– Aš apie Rafą.

– Ir kuo jis tau užkliuvo?

– Šį rytą užklupau jį šniukštinėjantį mūsų namuose.

– Ką turi omeny sakydamas „šniukštinėjantį“?

– Na, ne virtuvėje verdantį sau arbatą. – Klementinai įsmeigus į brolį piktą žvilgsnį pridūrė: – Jis šlaistėsi viršuje, laiptų aikštelėje.

– Paklausei, ką ten veikia?

– Sakė ieškąs Sausainio.

– Tai gal ir ieškojo?

– Nesąmonė! Jis ieškojo ne Sausainio. Jis žvalgėsi.

– Manai?

– Taip. Jo elgesys buvo keistas.

– Ir ką nori tuo pasakyti?

– Harvis nuvežė jį pas Pauelus, o vėliau jie buvo apvogti.

Klementina aiktelėjo.

– Juk nemanai, kad Rafa ir yra Baflsas?

– Ar tau neatrodo, kad esama šiokio tokio sutapimo, jeigu tie namai, kuriuose jis lankėsi, paskui buvo apvogti?

Klementina buvo taip priblokšta, kad neteko amo.

– Jis važiavo norėdamas pasižiūrėti, ar ta vieta tinkama tapyti. Gal užėjo į virtuvę ir ant palangės pamatė žiedą?

– Kas tau čia šovė?! Neįtikėtina. Jo prigimtis neleistų elgtis nesąžiningai, – pašiurpo Klementina.

– Ar iš tikrųjų manai, kad jis – dailininkas, už nemokamą būstą ir maistą maloniai leidžiąs laiką mokydamas piešti senas ponias? Pamąstyk apie tai. Ką jis čia apskritai veikia? Gal apiplėšinėjo didelius namus ir viešbučius, paskui vietos laikraštyje perskaitė Marinos skelbimą ir jam dingtelėjo: aha, vasarą pasislapstysiu, ir niekas manęs neįtars. – Klementina nepatikliai prisimerkė, o Džeikas varė toliau patenkintas, kad jo hipotezė didėja lyg sniego gniūžtė: – Jis įsikuria vidury Devono, pastate, apsuptame didžiulių prašmatnių namų. Į daugelį jų gali laisvai patekti, nes Marina užsimojusi parodyti jį savo draugams. Planas tiesiog puikus. Juk nė vienas nedurs į jį pirštu kaip į vagį.

– Abejoju, Džeikai. – Klementina susigėdo pajutusi, kad maža abejonės sėklelė vis dėlto išleido šaknis.

– Jis visada man atrodė suktas ir nesąžiningas.

– Tu neturi jokių įrodymų.

– Gausiu.

– Jis – puikus dailininkas.

– Tai atsitiktinumas.

– Jeigu Rafa būtų vagis, nešiotų bent jau brangų laikrodį, važinėtų akį traukiančiu automobiliu.

– Tik jei būtų kvailas kaip bato aulas, bet, akivaizdu, toks nėra. – Džeikas išsišiepė. – O tu jį įsimylėjai?

Klementina įniršo.

– Žinai, jeigu jis būtų padugnė, kokį manai jį esant, jau seniausiai būtų mane suvedžiojęs.

– Ne, nebūtų. Tai būtų jį atitraukę nuo tikslo.

– Netikiu tavimi, Džeikai. Tau jis niekada nepatiko, nes pavydi jam. Jis išvaizdesnis už tave, be jokios abejonės, ir protingesnis, be to, daug žavesnis. Todėl visai nesistebiu, kad negali jo pakęsti.

– Nedorus ir suktus žmones užuodžiu iš tolo.

– Išklosi Marinai?

– Kol kas ne.

– Gerai, nes ji tavimi nepatikėtų.

– Rasiu įrodymų.

– Šį savaigalį atvyksta Rubenai. Nepridaryk jai dar daugiau rūpesčių.

– Ak, Rubenai. – Jis susiraukė. – Jie tikrai nusižiūrėjo mūsų viešbutį.

– Jei tėčiui pateiks pasiūlymą, kurio jis negalės atsisakyti, Marina nušoks nuo skardžio.

– Nekalbėk taip. Nieko jai nenutiks. Galės nusipirkti namą kur nors kitur.

– Tu nieko nesupranti, ar ne? – piktai užsipuolė brolį Klementina. – Marinai tai daugiau nei namai. Tai jos vaikas. – Tai išgirdęs Džeikas truputį susigėdo. – Nemanyk, kad ji su tuo susidoros, taip nebus. Ji bus sugniuždyta, sužlugdyta, ir niekas neįstengs jos paguosti.

Džeikas nustebęs žiūrėjo, kaip sesuo išdidžiai išžingsniuoja į vestibiulį.

Klementina sėdėjo miegamajame ir mąstė apie tai, ką pasakė Džeikas. Vidinis balsas tvirtino, kad brolis klysta. Rafa – ne vagis. Jis švelnus, malonus ir jautrus. Jei būtų įsilaužėlis, būtų kietaširdis, dviveidis, bet toks nėra. Tačiau giliai širdyje kirbėjo nuojautos, kad Rafa kažką slepia. Džeikas garsiai išsakė abejonę, ir dabar Klementina turėjo pripažinti, kad keistas įtarimas visada lyg dumblas slūgsojo jos laimės šulinio dugne. O gal tai netiesa, gal Rafa ne toks? Bet jeigu nėra vagis, tada kas jis iš tikrųjų?

Didesnį nerimą kėlė ne Džeiko įtarinėjimai, o grėsmė, pakibusi virš „Polzanso“, ir tai, kaip netekusi viešbučio pasijustų Marina. Pagalvojusi, kad Marina bus priversta atsisakyti to, kas jai brangiausia, Klementina, savo nuostabai, krūtinėje pajuto aštrų skausmą ir prispaudė ranką prie širdies. O, kad ji galėtų padėti, tačiau tai ne jos valioje. Jeigu tėvą iš tikrųjų slegia finansiniai sunkumai, o Rubenai pateiks dosnų pasiūlymą, tėvas parduos viešbutį. Vargšė Marina bus priblokšta. Ir nebeatsigaus.

Skausmą sušvelnino ūmai nusmelkusi mintis: Klementina liks su Marina, nekeliaus į užsienį. Štai ką ji padarys – padės Marinai įsikurti kur nors kitur. Jiedvi kartu pastatys naują namą, netgi gražesnį už „Polzansą“.

Pagalvojusi apie tai Klementina pasijuto geriau. Jos mintys vėl ėmė suktis apie Džeiką ir absurdišką jo teoriją, neva Rafa galėtų būti Baflsas. Tačiau tai regėjosi absurdiška.

Liepos 12 dieną, penktadienį, savaitgaliui atvyko Čarlzas Rubenas ir šalta kaip ledas jo žmona Selestė. Marina maldavo Grėjaus pasakyti, kad viešbutyje nėra laisvų kambarių, bet jis nepakluso. Kad ir kaip sunku buvo tai pripažinti, jam reikėjo tų žmonių pagalbos.

Pliaupė lietus, ir Marina vylėsi, kad tai juos atgrasys, nes blogu oru viskas aplinkui atrodo pilka. Virš jūros kabojo žemi, tiršti juodi debesys, šaltas vėjas dejuodamas čaižė stačias uolas ir pastatą, tarsi būtų protestavęs atvykus tiems dviem svečiams.

Vos Marina pamatė Selestę, ši jai labai nepatiko. Moteris buvo maždaug metro aštuoniasdešimties centimetrų ūgio ir tokia liesa, kad kai stovėdavo profiliu, jos beveik nebuvo matyti. Joje galėjai įžvelgti šalto grožio liekanas, akys buvo blyškiai mėlynos, akių vokai gausiai nutepti juodais dažais, blakstienos storai padažytos tušu, o standūs žili plaukai pakirpti iki pečių ir papurę, nes išdžiovinti plaukų džiovintuvu. Skruostikauliai atsikišę ir aštrūs kaip briaunos didelių briliantų, kurie tviskėjo jos ausyse ir ant ilgų raukšlėtų pirštų. Lūpos plonos, paniekinamai sučiauptos, tarsi toji moteris būtų labai nelaiminga. Nors vilkėjo prabangiu kreminės spalvos kašmyro megztiniu ir nešėsi juodą krokodilo odos „Birkin“ rankinę, derančią prie „Ralf Loren“ batelių, atrodė visiškai nusivylusi gyvenimu.

– Kokia žavi vietelė, – įžengusi į vestibiulį gerkliniu balsu prabilo ji. Jai iš paskos, nešini „Louis Vutton“ lagaminais, įsvirduliavo Tomas ir Šeinas. – O jūs tikriausiai Marina. – Ji pažvelgė sau prieš nosį ir, kiek leido neseniai atlikta plastinė veido operacija, išspaudė šypsenėlę.

Marina padavė jai ranką ir mandagiai nusišypsojo, nors jos akys žvelgė nedraugiškai.

– Malonu jus matyti, – pasakė sausai.

Rubenai buvo priešai, besibraunantys į jos namus ir ketinantys juos užgrobti. Grėjus, priešingai, šiltai pasisveikino su viešnia, nes visai nemokėjo pykti. Dirstelėjusi pro atviras duris Marina pamatė Čarlzą Rubeną, žingsniuojantį žvyruotu taku, prie ausies prisispaudusį „BlackBerry“. Nešinas didžiuliu golfo skėčiu iš paskos kinkavo vairuotojas. Rubenas buvo žemas, apkūnus žmogus didžiuliu pilvu, ir tai piršo mintį, kad jis daug laiko leidžia restoranuose. Galva nuplikusi, veidas mėsingas ir platus tarsi rupūžės. Galų gale įžengęs vidun, nuo neperšlampamo apsiausto nupurtė lietaus lašus ir ryškia londoniečių prastakalbe ėmė piktintis, kad čia blogas ryšys.

– Manytum, atsidūrėm pasaulio pakrašty. Žinot, aną savaitę buvau toliausiame Indijos užkampyje, bet ryšys ten kuo puikiausias. Ir ką man galvot apie Britaniją, ką?

– Galite naudotis telefonu, stovinčiu jūsų kambaryje, – pasiūlė Grėjus.

– Atrodo, taip ir turėsiu padaryti. – Rubenas paspaudė Grėjui ranką ir nusišypsojo. – Gražioje vietoje gyvenat.

– Ačiū, – padėkojo Grėjus. – Iš tiesų tai Marinos namai.

– Malonu susipažinti. – Rubenas stipriai papurtė Marinai ranką. – Apie jus daug girdėjau, todėl norėjau atvažiuoti ir pats tuo įsitikinti.

Grėjus juto didėjantį žmonos apmaudą, todėl norėjo, kad ji laikytųsi nuo Rubenų kuo toliau.

– Leiskit pristatyti jums vadybininką. Tai mano sūnus Džeikas.

– Šeimos verslas? Man patinka, – tarė Čarlzas. – Ar jau susipažinot su mano žmona Seleste?

Jo žmona, kitaip nei vyras, kalbėjo kvarkiančia aukštuomenės tarsena.

– Žinoma, susipažinom, – atšovė ji. – Tu dešimt minučių pliurpei telefonu. Ką aš turėjau daryti? Žiūrėti į vystančias gėles?

– Leiskite palydėti jus į kambarį, – pasisiūlė Grėjus.

Marina nužvelgė juos, išeinančius iš vestibiulio, ir pasišiaušė kaip tigrė. Ore tvyrojo šleikščiai saldus Selestės kvepalų aromatas, ir Marina pareikalavo, kad durys būtų atidarytos, kol kvapas išsivadės. Ji žvelgė į nuostabią lelijų ir rožių puokštę. Jos žiedai nė neketino vysti, ir Marinai dingtelėjo, kad Selestė Ruben – atšiauriausia, nemandagiausia moteris, su kokia jai buvo tekę susidurti.

Suskambėjo telefonas, ir Dženiferė, kuri po nesmagaus nuotykio su ponu Atvudu vėl buvo savo darbo vietoje, atsiliepė nutaisiusi kuo dalykiškiausią balsą.

– Tai jums, ponia Turner, – pasakė. – Skambina Klementina.

Marina priėjo prie stalo ir paėmė ragelį.

– Sveika, Kleme.

– Ar jie jau čia?

– Taip, ką tik atvažiavo.

– Ir kokie jie?

– Baisūs.

– Jeigu ji būtų gyvūnas, tai koks?

Marina nusijuokė.

– Albinosė hiena su briliantais.

– Puiku. O jis?

– Rupūžė, įsinėrusi į zomšą ir kašmyrą.

– Ar tau reikia moralinės paramos? – pritildžiusi balsą paklausė Klementina. – Galiu bet kada išeiti iš darbo. Po pono Atvudo vagystės šarados galiu elgtis kaip tik noriu.

Marina dirstelėjo į Dženiferę, įsigilinusią į kalendorių, ir išspaudė šypseną.

– Nesirūpink, susitvarkysiu. Nėra nieko, su kuo neįstengčiau susidoroti. Grėjus užsispyrė priimti svečius karališkai, todėl pribaigsiu juos gerumu.

– Ar negali atiduoti jų likimo valiai, kad kapstytųsi patys?

– Patikėk manimi, tai žmonės, kurie reikalauja dėmesio ir pramogų.

– Gerai, bet jei prireiks paramos, paskambink. Trokštu dingti iš kontoros. Diena apgailėtina, nuobodi, be jokių įvykių.

– Grįžk anksčiau namo ir prisidėk prie mūsų, išgersime arbatos. Jei padėtis nebūtų tokia tragiška, skaniai pasijuoktume.

– Mes visi į tai įsivėlę, Marina. Vienas už visus ir visi už vieną. Nepamiršk to.

– Nepamiršiu, mieloji. Ir ačiū už skambutį. Tavo nuomonė man labai svarbi.

Marina nuslinko į svetainę. Čia, kad nebūtų drėgna, liepsnojo židinys. Kambaryje buvo jauku, šilta, ore sklandė malonus medienos dūmų kvapas. Atsisėdusi ant židinio grotelių Marina galvojo apie Klementiną, apie tai, kaip ji pasikeitė. Jau beveik pamiršo tamsų šešėlį, slankiojusį paskui podukrą. Mergina pasikeitė neatpažįstamai. Marina pažvelgė į oranžeriją, kur Rafa mokė piešti grupelę merginų iš Londono, ir suprato už tai turinti padėkoti jam. Nuo tada, kai jis atsirado viešbutyje, viskas pasikeitė.

Netrukus ramybę sudrumstė Selestės verkšlenimas.

– Labai šalta, nors ir birželis, – skundėsi ji, braudamasi prie vienos iš sofų. Pamačiusi Sausainį, patogiai išsitelžusį krėsle, iš siaubo suraukė nosį. – O Viešpatie, šuo. Ar gyvūnams leidžiama būti viešbutyje? – Tas klausimas buvo skirtas Marinai.

– Žinoma. Sausainis čia gyvena. Jis – neatsiejama šios vietos dalis.

– Jis jūsų?

– Jis mūsų visų ir niekieno.

Ji ranka perbraukė per sofą ir tik tada atsisėdo.

– Laimė, nemūviu puošniųjų kelnių.

– Nesijaudinkit, šuo guli tik ant krėslo.

Selestė nužvelgė kambarį.

– Šiuos namus įrengė ir dekoravo Somerlandai, ar ne? Turėjo puikų skonį, – pasakė ji. Marina nepuolė jai aiškinti, kad tai jos skonis puikus. – Kaip vadinasi ta graži gėlė? – Ji parodė į purpurinių orchidėjų puokštę, stovinčią ant kavos staliuko kitame kambario gale.

– Orchidėja, – atsakė Marina.

– Ne, brangioji. Turiu galvoje anos suaugėlės pavadinimą.

– Nežinau, – atsakė Marina ir mestelėjo: – Aš pati dar turiu suaugti.

Tą valandėlę atėjo Grėjus su Čarlzu. Šio veidas buvo net raudonas iš susijaudinimo.

– Grėjus aprodys man sodą, – pranešė jis.

Marina išsigando. Mintis, kad turės kiurksoti čia su Seleste, buvo nepakeliama.

– Gal ir jūs norėtumėte pasivaikščioti? – viltingai paklausė ji.

Bet Selestė patogiai įsitaisė ant sofos ir sukryžiavo rankas.

– Ne, nekišiu nosies į lauką, nes lyja. – Ji nusipurtė. – Jūs, berniukai, eikite, o mes, mergaitės, liksime prie židinio, juk taip, Marina? Pačiu laiku! – šūktelėjo, kai nešina arbata įžengė Hetera. – Dėl puodelio arbatos padaryčiau bet ką. Ar tai „Earl Grey“?

– Taip, ponia, – atsakė Hetera, statydama arbatą ant kavos stalelio.

– O, sausainiai? Šitų tai jau nevalgysiu.

– Jie naminiai, trapios tešlos, – paaiškino Marina.

– Neabejoju, kad naminiai. Provincijoje tai įprasta. Žinoma, jie gardūs, bet atsisakysiu. Jei ryčiau trapios tešlos kepinius, nebūčiau tokia liekna.

Hetera pripylė jai puodelį arbatos.

– Gal norėtumėt pieno, ponia?

– Sojų pieno?

– Ne, karvės.

– O jis riebus ar nugriebtas?

– Riebus.

Selestė išblyško.

– Tada gersiu arbatą su citrinos griežinėliu.

Marina dėbtelėjo į Heterą. Regis, savaitgalis bus varginantis.

Į svetainę įžengė Rafa, ir Selestė kaipmat atkuto, ištiesino nugarą. Marina supažindino juodu, ir Selestė lyg jauna mergina ėmė flirtuoti su Rafa. Aiškiai buvo pratusi, kad ja būtų žavimasi, ir jai buvo nė motais, jog nederėtų taip elgtis su vyruku, tinkančiu jai į sūnus. Ji droviai kikeno ir klapsėjo tankiomis juodomis blakstienomis. Rafa meilikavo Selestei, klausinėjo apie ją pačią, kaip įpratęs įdėmiai žvelgė į akis, versdamas moterį pasijusti taip, tarsi kambaryje ji būtų vienintelė būtybė, su kuria jis nori šnekėtis. Marina svarstė, ar jis taip elgiasi tyčia, darydamas jai paslaugą, ar nesąmoningai.

– Ar mokate piešti, Seleste? – paklausė Rafa.

– Kitados buvau puiki dailininkė, – atsakė ji. – Turiu smailą akį smulkmenoms.

– Tada dėkitės prie mūsų kompanijos.

– Ak, būtinai pamėginkit, Seleste, – paragino Marina. – Parodykite toms merginoms, kaip reikia piešti.

– Tai kad nepiešiau jau daugybę metų.

– Piešimo įgūdžiai nepasimiršta, – tarė Rafa.

– Kaip ir važiavimo dviračiu, – įsiterpė Marina.

– Norėčiau persirengti.

– Duosiu jums darbinį chalatą, – pasakė Rafa. – Eime, man bus malonu.

Selestė atsistojo.

– Kokia nuostabi mintis pasikviesti dailininką, Marina.

– Ačiū, – padėkojo toji manydama, kad Selestė šaiposi.

Tačiau Selestė daugiau nieko nekomentavo, nusekė paskui Rafą į oranžeriją. Marina irgi spruko iš kambario, bet prieš tai Rafa pažvelgė į ją per petį ir šelmiškai pamerkė.

Vidurdienį trykšdami džiaugsmu grįžo Čarlzas su Grėjumi. Skardžio viršūne jie nukeliavo iki pat Dokombo-Devlišo ir „Keliautojuje“ pasimėgavo puodeliu kavos.

– Žavi vieta, – patenkintas išpoškino Čarlzas ir giliai įkvėpė. – Niekas kitas taip nepravėdina kvėpavimo takų ir nenuramina proto kaip jūra ir ozono kvapas. Čia prisikaupę ypatingos energijos. Man tai patinka. Labai patinka.

Grėjus stengėsi neprimesti savo valios, paliko jį valgomajame pietauti su žmona.

Someljė apsidžiaugė galų gale sutikęs žmogų, nusimanantį apie vyną. Jiedu su Čarlzu smulkiai aptarė vynų sąrašą, ir Čarlzas išsirinko raudonąjį devyniasdešimtųjų derliaus „Château Palmer“ – „Cabernet Sauvignon“ mišinį, vieną brangiausių vynų viešbučio vynų kortoje. Someljė kone šoko aplink stalus, taip nekantravo atnešti butelį iš rūsio.

Selestė, kelias valandas praleidusi oranžerijoje su Rafa, dabar dėjosi akvarelės žinove. Ji pasakojo sutuoktiniui, esą jaunasis dailininkas raginęs ją piešti, nes joje įžvelgęs giminingą sielą, turinčią tokių pat gabumų ir tokį pat talentą kaip jis.

– Keblumas tas, – aiškino ji, kai someljė įpylė šlakelį vyno į jos sutuoktinio taurę ir laukė, kol tas paragaus, – kad negana dienos, jei nori imtis visų dalykų, kuriems esi gabi.

Čarlzas pasukiojo taurę, tada pakėlė ją prie lūpų. Someljė lūkuriavo, vos drįsdamas kvėpuoti. Šis „Cabernet Sauvignon“ mišinys buvo jo mėgstamiausias, ir jis neabejojo, kad tokiam išprususiam verslininkui, koks buvo ponas Rubenas, vynas tikrai patiks.

– Stiprus, kompleksiškas, vaisinis, – pranešė Rubenas ir pabarbeno į taurę.

Someljė pirmiau pripildė ponios Ruben taurę, paskui – jos vyro. Pamatęs, kad gurkštelėjusi vyno moteris tik nusišypsojo, jis nusiminė. Ji kalbėjo vien apie save, todėl nė nepajuto nepaprasto vyno skonio.

Po pietų Selestė vėl įsigeidė piešti. Čarlzas nuėjo į savo kambarį, ketindamas vienur kitur paskambinti. Grėjus su Marina patraukė į namus. Lietus liovėsi, suspindo saulė, ir lietaus lašai sutvisko ant šlapių lapų lyg stiklas. Nė vienas nenorėjo šnekėti apie Rubenus. Išvados buvo perdėm skausmingos. Todėl jie vengė tos temos, nors ji kabojo tarp jų tarsi ryškus neoninis ženklas.

Atėjus arbatos metui, savo automobiliuku parburzgė Klementina, nekantraujanti pamatyti, kaip atrodo tie garsieji Rubenai. Rafą ji rado oranžerijoje, dėliojantį dažus ir teptukus.

– Ir kaip? – sušnypštė netikėtai išdygusi jam už nugaros.

Rafa atsigręžė.

– A, tai tu, – nusijuokė. – Regis, kreipeisi ne į Rubenus.

– Klok, kokie jie?

– Pesados, – atsakė jis. – Atgrasūs.

– Kur jie dabar?

– Nežinau. Marina su tavo tėvu nuėjo į namus. Atmosfera labai įtempta.

– Suprantu ir jaučiu.

Ji apžvelgė svetainę, nedideliais būreliais sėdinčius svečius, geriančius arbatą ir kramsnojančius sumuštinukus su kiaušiniais. Svarstė, ar ir jie jaučia ore tvyrančią įtampą.

– Negi tėvas tikrai sutiks parduoti viešbutį?

– Jis to nenori, Klementina.

Ji rimtai pažvelgė į jį.

– Ar iš tikrųjų viskas taip blogai?

– Taip. O, kad galėčiau kuo nors padėti.

– Ir aš norėčiau padėti. – Ji uždėjo plaštaką jam ant rankos. – Bet mes nieko negalime padaryti, tik paremti juos ir tikėtis, kad Rubenams čia nepatiks.

Jis liūdnai šyptelėjo.

– Deja, tai neįmanoma, „Polzansas“ turi žavesio, kurį kitur retai rasi.

– Jei Marina bus priversta išvykti, žavesio čia nebeliks. Jie nusipirks tik kiautą. – Ji priėjo prie lango ir pažvelgė į saulės užlietus sodus. – Gal norėtum išvesti Sausainį pasivaikščioti?

– Atspėjai mano mintį, Klementina. Labai norėčiau.

Visą savaitgalį Klementina nesitraukė nuo Marinos nė per žingsnį. Gynė ją nuo kandžių hienos pastabų, norėdama prajuokinti pamotę, šaipėsi anai už nugaros.

Selestė džiaugėsi piešimo pamokomis, o Čarlzas mėgavosi plaukiodamas Grėjaus laivu ir žvejyba, tačiau tai nieko nereiškė. Jeigu jiems patiks viešbutis ir jie jį nupirks, viskas čia bus pakeista ir apversta aukštyn kojom, kaip jie pasielgė su kitais viešbučiais.

Sekmadienį Grėjus ir Čarlzas daug laiko praleido bibliotekoje šnekėdamiesi apie knygas. Paskui užsidarę prasėdėjo tenai iki pietų, bet niekas nežinojo, apie ką abu kalbasi. Marinai viskas jau buvo taip įgrisę, kad pokalbyje nedalyvavo. Ji įsitaisė virtuvėje su Klementina, Rafa ir Sausainiu, gėrė stiprią arbatą ir valgė trapios tešlos sausainius, kurių paragauti atsisakė Selestė.

– Žinau, jis pateikė Grėjui tokį pasiūlymą, kad šis tiesiog negalės atsisakyti, – grąžė rankas Marina.

– Jis gali ir nepriimti pasiūlymo, – viltingai tarė Rafa.

– Ne, negali, mes juk bankrutuojam. – Marina atsiduso. – Štai ir pasakiau, nors gal ir pats supratot, Rafa. Mes įsiskolinę iki ausų, o pinigų neuždirbam.

– Bet viešbutis pilnas žmonių, – paprieštaravo Klementina. – Tikrai uždirbsim.

– Nebent turi fėją krikštamotę, kuri mostelėtų burtų lazdele ir pažertų krūvą grynųjų. Mes neišgalim grąžinti skolų.

– Turi būti kokia nors išeitis, – įsiterpė Rafa.

Marina papurtė galvą.

– Jeigu ir yra, aš jos nematau.

Ji ėmė kramtyti nagą, nes šį tą sumelavo. Išeitis buvo. Beviltiškiausiomis valandėlėmis ji galvojo apie tai daugybę kartų. Iš pradžių tai buvo tik į neviltį puolusio proto šūksnis. Paskui, kai virš „Polzanso“ pakibo reali grėsmė, mintys pasidarė aiškesnės, ir atsirado strategija.

Tačiau už troškimo išgelbėti viešbutį slypėjo dar kai kas. Iš pradžių Marina labai bijojo apie tai net mąstyti, bet pamažu ėmė regėti tai kaip vienintelę galimybę, ir širdyje įsižiebė viltis. O gal jos planas, kaip išgelbėti viešbutį, tėra dingstis grįžti į praeitį ir atitaisyti siaubingą skriaudą? Jai prieš akis šmėstelėjo dėžė, slepiama spintoje, o pagalvojus, kad gali tekti žengti į praeitį, nugara nubėgo šiurpuliukai.

Klementina klaidingai pamanė, kad pamotė virpa iš nevilties, todėl paėmė ją už rankos. Marina suniurusi šyptelėjo.

Galų gale Rubenus išvežė bentlis, vairuojamas asmeninio vairuotojo, ir virtuvės duryse pasirodė Grėjus. Net Sausainis pakėlė galvą ir sukluso laukdamas, ką jis pasakys.

– Na? – tarstelėjo Marina, bet viską išdavė liūdna Grėjaus mina. – O Dieve, jis pateikė pasiūlymą?

Rafa ir Klementina dėbtelėjo vienas į kitą. Abu galvojo apie tą patį. Paskui sužiuro į Mariną ir nuliūdę stebėjo, kaip mainosi jos veidas.

– Ar pasiūlymas labai geras? – virpančiu balsu paklausė ji.

– Geriausias, kokio kada galėjom tikėtis, – atsakė Grėjus. Jam buvo gėda prisipažinti, kad iš dalies juto palengvėjimą galų gale atsiradus išeičiai iš finansinio košmaro.

– Ir ką darysi?

Klementina suspaudė Marinai ranką.

– Negali parduoti, tėti. Reikia ieškoti kito būdo.

Grėjus atsiduso ir pasikasė galvą.

– Kitokio nesugalvoju.

Marina užsimerkė. Per tą trumpą valandėlę prieš akis pralėkė visas jos gyvenimas, tarsi galvoje būtų sukęsis filmas. Ji matė namą, kurį saugojo ir brangino: jiedu su Harviu dažo vestibiulį ir juokiasi; ponas Poteris nauju traktoriuku pjauna veją; Grėjus atvažiuoja savaitgaliais ir grožisi tuo, kas padaryta; lietui čaižant stiklus jie sėdi oranžerijoje, kramsnoja pono Poterio mėgstamus trapios tešlos sausainius ir tariasi, kokius augalus pirks ir kur juos sodins. Jie kuria planus drauge: ji, Harvis, ponas Poteris ir Grėjus. Jie buvo komanda, šeima. Pasitelkusi visas valios galias ji įgyvendino savo svajonę, o laistė ją meile. Ta svajonė užaugo didesnė ir gražesnė, nei ji galėjo tikėtis. Ir niekas jos neatims. Bent jau ne dabar. Tik ne tada, kai viso to jai reikia labiausiai.

Ji kilstelėjo smakrą.

– Yra vienas žmogus, kuris galėtų mums padėti, – pasakė. – Jei tik jūs leisite man kreiptis į jį pagalbos.

33 skyrius

Virtuvėje stojo tyla. Rafa, Klementina ir Grėjus nustebę įsistebeilijo į Mariną.

– Kas jis? – paklausė Grėjus. Jis manė, kad jie jau padarė viską, ką galėjo.

Marina atrodė sutrikusi.

– Senas draugas.

Grėjus susiraukė.

– Koks dar senas draugas?

– Vienu sakiniu nepaaiškinsiu. Jį pažinojau prieš daugybę metų.

– O kur jis dabar?

Ji delsė atsakyti, tik sunėrė pirštus.

– Italijoje.

Šiam žodžiui išsprūdus jai iš lūpų, visi apstulbo. Bet labiausiai priblokšta buvo pati Marina.

– Italijoje?

– Taip.

– Po galais, kokį žmogų pažįsti Italijoje? Ir dar tokį, kuris gali išgelbėti tave nuo bankroto? – Grėjus varstė ją akimis iš anapus stalo. – Brangioji, tai bent staigmena. Kodėl nepasakojai apie jį anksčiau?

Užplūdus jausmams, Marinos lūpų kampučiai sutrūkčiojo, ir ji giliai įkvėpė, stengdamasi nusiraminti.

– Tiesiog pasikliauk manimi, brangusis, ir daugiau nieko neklausinėk. Būk geras. Tai ilga istorija. Jei būčiau turėjusi bent kiek vilties, apie jį nebūčiau nė pagalvojusi. Bet viltis užgeso.

Stojus tylai Marina pajuto kažką timptelint pačioje širdies gilumoje. Suprato vilties netekusi jau labai labai seniai, ir tik dabar, stovėdama ant ribos, kur susiduria praeitis ir dabartis, suvokė tikrąjį savo skatulį, ir tas skatulys nebuvo troškimas išgelbėti „Polzansą“. Galvoje vėl šmėkštelėjo batų dėžė, paslėpta spinoje, ir akyse pasirodė ašaros.

Marinos planas sukrėtė Grėjų.

– Neleisiu tau keliauti per visą Europą ir prašyti pinigų iš žmogaus, kurio nesu matęs.

– Tai ne visai taip, brangusis. Aš neprašysiu…

Grėjus patraukė kėdę ir atsisėdo. Jam nepatiko, kad žmona turi paslapčių, ypač kai tai susiję su pinigais. Kurį laiką jis ramiai žvelgė į ją. Jos akyse pamatęs tą patį ilgesį, kurį regėdavo guosdamas ją, pabudusią iš nakties košmarų, tą patį troškimą, kuris versdavo ją vaikštinėti paplūdimiu ir valandų valandas spoksoti į vandenį, ūmai persigalvojo. Suprato, kad jos nerimo priežastis glūdi Italijoje, todėl ji turi tenai keliauti.

– Gerai, – pasidavė jis, švelniai paimdamas ją už rankos. – Bet aš negaliu važiuoti su tavimi. – Marina suprato, kad Grėjui nesmagu pagalbos prašyti kažkokio nepažįstamojo. – Tai tavo reikalas.

– Važiuosiu viena. Man nieko nenutiks.

Jis meiliai nusišypsojo. Ji nė nenutuokė, kokia trapi ir gležna atrodė.

– Brangioji, nemanau, kad išmintinga keliauti vienai. Gal į kompaniją pasiimk Klemę arba Džeiką?

– Ne, tikrai susitvarkysiu pati, – užsispyrė ji.

– Aš važiuosiu su jumis, – pasisiūlė Rafa. Marina ir Grėjus sužiuro į jį. Beveik buvo pamiršę, kad jis čia. – Pirmiausia, kalbu itališkai. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Be to, esu geras vairuotojas.

– Jūs kilniaširdis, Rafa, – pasakė Grėjus ir pasisuko į žmoną. – Juk tai puiki mintis. Man bus kur kas ramiau, kai žinosiu, kad tu ne viena.

– Sutarta, – tarstelėjo Marina. Ji šyptelėjo, bet jautėsi supliuškusi tarsi padanga, nuriedėjusi daug tūkstančių kilometrų ir nebegalinti suktis. – Tai paskutinė mūsų galimybė.

Grėjus linktelėjo.

– Jeigu nieko nepeši, viešbutį parduosim Čarlzui Rubenui ir apsigyvensim kur nors kitur.

Bet Marina jo nebesiklausė. Ji jau buvo Italijoje, vėl vaikštinėjo savo praeities keliais.

Vėliau Klementina ir Rafa, ant skardžio vedžiodami Sausainį, aptarė neįprastą sceną virtuvėje.

– Ir ką tai reiškia? – paklausė Klementina.

– Nė nenutuokiu. Sakyčiau, keista.

– Su kuo ji ketina pasimatyti Italijoje? Gal su senu mylimuoju?

– Visai galimas dalykas.

– Turėsi atsiųsti man žinutę. Nekantrausiu sužinoti kiekvieną smulkmeną.

– Tikriausiai jis yra ypatingas mylimasis, jeigu ji tikisi, kad išrašys jai čekį tokiai milžiniškai sumai.

– Ir kas gali mėtytis šitokiais pinigais? – Ji matė, kad Rafa keistai žiūri į ją. – Kodėl ji negali jam tiesiog paskambinti? Jei jis toks geras draugas, kodėl ji jam nepaskambina ir nepaprašo paskolinti pinigų?

– Klementina, turiu tau kai ką pasakyti, – staiga tarė jis.

Atsigręžusi ji išvydo išblyškusį jo veidą.

– Ar gerai jautiesi?

– Ne.

Klementina nenorėjo klausytis jo prisipažinimo. Jeigu jis – Baflsas, verčiau to nežinos. Tegu jis sau slapčia vagiliauja, bet jiedu draugaus toliau. Ją tenkino tokia padėtis, kokia yra. Tačiau jei Rafa prisipažins esąs vagis, viskas sugrius.

– Buvau jūsų namuose… – ėmė pasakoti jis.

– Žinau. Džeikas tave matė.

– Pasakiau ieškąs Sausainio.

– Bet neieškojai?

– Ne.

– Tikiu, bet Džeikas susidarė apie tave klaidingą nuomonę. Aišku, dėl jo nėra ko nerimauti. Jis šiek tiek pavydi tau, turbūt pats supratai.

– Džeikas neklydo. Ieškojau kai ko kito.

– Nieko nenoriu žinoti, – burbtelėjo Klementina ir rankomis užsidengė ausis. – Nieko man nepasakok. Jei turi paslaptį, pasilaikytk ją sau.

Rafa apstulbęs žvelgė į ją.

– Bet aš noriu tau ją atskleisti. Noriu pasakyti visą tiesą.

– Kodėl? Kokia iš to nauda? Prisipažinsi iškrėtęs ką nors baisaus, ir mudu nebebūsim draugai.

– Nieko panašaus. – Jis suėmė jos rankas ir atplėšė nuo ausų.

– Juk atkeliavai čia ne mokyti senų ponių?

– Ne, bet…

– Atvažiavai pas mus ne be priežasties?

– Taip.

Klementina susijaudinusi išsilaisvino iš gniaužtų.

– Tada atskleisk man tą priežastį. Tai nepakenčiama. Aš taip pasiklioviau tavimi. – Ir ji leidosi bėgti paplūdimiu.

– Klementina, palauk! Tu ne tą pagalvojai. Mano ketinimai dori.

Ji sustojo ir atsigręžė. Vėjas plaikstė plaukus ir jie čaižė jai skruostus.

– Nesupranti, taip? – šūktelėjo ji ir tyliai pridūrė: – Nesupranti, kad myliu tave. – Paskui vėl garsiai: – Viliuosi, kad rasi tai, ko ieškai.

Jis nulydėjo ją akimis. Galėjo pasivyti ir iškloti jai tiesą – dabar nė kiek neabejojo esąs ten, kur ir turėjo būti. Bet Grėjus nieko nežino apie Marinos praeitį, o Rafai nevalia užbėgti įvykiams už akių. Kaip jie pasijustų, jeigu jis staiga apverstų jų gyvenimą aukštyn kojomis prisipažinęs, kas esąs iš tikrųjų? Rafa atsisėdo ant smėlio ir rankomis susiėmė galvą. Viena vertus, norėjo susidėti daiktus ir palikęs visą tą kebeknę grįžti į Argentiną, kita vertus, žinojo, kad reikia keliauti Italijon su Marina. Jeigu jis puoselėja viltį pelnyti Klementinos meilę, turi išsiaiškinti visą tiesą.

Klementina verkė įsikniaubusi į pagalvę. Ir kodėl ji neišklausė Rafos? Jos vaidyba buvo kaip blogiausioje muilo operoje, kur veikėjai palieka vienas kitą, neišklausę pasiaiškinimo. Bet jai būtų nepakeliama matyti, kaip Rafa griūva nuo pjedestalo. Ji nedrįso net pagalvoti, kad įsimylėjo miražą, gudriai sumanytą vaizdinį. Nenorėjo būti panaši į Silviją, kuri į meilę žvelgia ciniškai. Kaip dabar bus? Kaip jie galėtų vėl bendrauti kaip anksčiau? Vis dėlto gal reikėjo išklausyti Rafą? Nūnai viskas tarp jų pasikeitė, o ji net nesužinos, kas jis toks.

Marina ir Rafa išvažiavo kitą rytą, dar prieš aušrą, kai „Polzanse“ visi miegojo. Jie keliavo traukiniu per Londoną, nuvyko į Hitrou oro uostą ir išskrido į Romą.

Rafai knietėjo užduoti daugybę klausimų, bet nusprendė verčiau nesibrauti į slaptą Marinos praeitį. O toji nė nenumanė, kad tai ir Rafos paslaptis.

Marina nervinosi. Kramtė nagus, vartė žurnalą, bet skaityti nesisekė, ir jis per visą kelionę lėktuvu pragulėjo atverstas ties tuo pačiu puslapiu. Ji buvo neįprastai tyli, į Rafo pastabas atsakinėjo vienskiemeniais žodžiais, o ragelis ant padėklo taip ir liko neparagautas. Romos oro uoste Marina paprašė Rafos išsinuomoti automobilį. Jis padarė ko prašomas, susišnekėjo sklandžia italų kalba, o ji žingsniavo pirmyn atgal it lenktynėms besiruošiantis kurtas. Galų gale, pasiėmę žemėlapį ir du kartoninius puodelius kavos, jie leidosi į kelionę per Toskanos apylinkes, nuošalaus miestelio Herbos link.

Rafa sutelkė dėmesį į kelią, o Marina spoksojo pro langą į tamsiai žalius kiparisus, aukštus skėtkėnius ir italų ūkius su raudonų čerpių stogais ir smėlio spalvos sienomis. Pro atidarytus langus dvelkė šiltas brizas, atpūsdamas čiobrelių, rozmarinų ir pušų kvapus. Ji alkūne atsirėmė į lango rėmą ir sukando pirštą. Jai dingojosi, kad važiuoja prie milžiniškų durų, o atidaryti jas gali tik vieną kartą. Jeigu nepasiseks, jos užsitrenks visiems laikams, ir tai, ką rasti troško beveik visą savo gyvenimą, dings amžiams. Dabar ji Italijoje, todėl „Polzansas“ atrodė toli ir ne toks svarbus. Jos dėmesys nukrypo kitur, kaukė slinko nuo veido – turbūt „Polzansas“ tebuvo širma, slepianti vienintelį dalyką, kuris visada buvo svarbus. Ji nusibraukė ašarą ir mėgino apgalvoti savo planą.

Kai automobilis privažiavo „Magdalenos“ vartus, buvo ankstyvas vakaras. Šviesa suminkštėjo, šešėliai ištįso. Geltoni rūmai įvažos gale susidomėję žvelgė į alėją. Apsaugininkas pasilenkė prie lango.

– Marina Turner, – prisistatė ji. Vyras linktelėjo, nužirgliojo į savo namelį ir atvėrė elektroninius vartus. – Pirmyn, – paliepė Marina.

Rafa pakluso, ir automobilis nuburzgė taku. Rafa stengėsi nežiūrėti į Mariną, ir taip žinojo, kad ji verkia. Jis sustojo prieš namą.

– Gal važiuokite į Herbą ir pasidairykite po miestelį? – pasiūlė ji. – Duokite man kelias valandas.

Jis žiūrėjo, kaip ji išlipa ir kiek lukteli kaupdama drąsą. Paskui nužvelgia namo fasadą, pasitaiso suknelę, susiglosto plaukus ir užlipa laiptais. Prie pagrindinių durų ją pasitiko uniformuotas vyresnysis liokajus.

Rafa pakrante nuvažiavo į Herbą, miestuką, apie kurį daug pasakojo tėvas. Jiems ilgai jodinėjant pampoje, jis smulkiai nupasakojo, kas ir kur yra, ir dabar Rafa pamatė, kad miestelis mažai pasikeitęs nuo tų laikų, kai tėvas dar buvo berniukas ir jiedu su broliu basi lakstydavo grindiniu. Taigi čia viskas ir prasidėjo, pagalvojo jis, ir jį užliejo keista nostalgija.

Vyresnysis liokajus oficialiai pasisveikino su Marina, šachmatinėmis grindimis nuvedė prie įspūdingų medinių durų ir smarkiai pabeldė. Už durų pasigirdo: „Avanti.“ Marina sulaikė kvapą ir mirksėdama nuvijo nuo akių miglą. Vyresnysis liokajus atidarė duris. Ji pakėlė smakrą, atlošė pečius ir žengė į kambarį.

Vyras, sėdintis prie stalo, padėjo rašiklį ir pakėlė akis. Išvydęs priešais stovinčią moterį, nustebęs išblyško.

– O Dieve, – aiktelėjo stodamasis.

Akimrką jam atrodė, kad akys jį apgaudinėja.

– Dante, – tyliai ištarė ji.

Marina neįstengė žengti žingsnio, nes neklausė kojos. Stovėjo sustingusi ir virpėjo. Vyriškis lėtai apėjo stalą ir neatplėšdamas žvilgsnio ėmė artintis prie jos bijodamas, kad ji išnyks taip pat staiga, kaip ir pasirodė. Kai stabtelėjo priėjęs, akis jam taip pat aptraukė ūkas. Paėmė ją už rankos, ir jam buvo nė motais, kad raukšlelių išvagotais skruostais nuriedėjo ašara.

– Floriana.

34 skyrius

Jie ilgai stovėjo žvelgdami į praeitį. Dantė, kaip ir Marina, buvo senstelėjęs. Plaukai pražilę, išretėję, ilgos gilios raukšlės apie akis išsirangiusios iki pat smilkinių. Maišeliai ir ratilai paakiuose rodė, kad sunkiai dirba ir yra ne itin laimingas. Jis nustebęs žvelgė į Mariną, o galvoje kirbėjo daugybė klausimų, bet dėl jausmų sumaišties prarado balsą. Nepaleido jos rankų, stovėjo sustingęs ir virpėjo kaip ji.

Galų gale čiupo ją į glėbį ir apkabino taip stipriai, kad jai užgniaužė kvapą. Rodės, paskutinieji keturi dešimtmečiai išnyko, jiedu vėl buvo tokie pat kaip kitados, tik pasikeitę išoriškai.

Jis priglaudė skruostą jai prie skruosto ir užsimerkė.

– Tu grįžai, – sušnabždėjo. – Mano piccolina. L’orfanella. Tu sugrįžai. – Kai jis atsiplėšė nuo jos, abu nusijuokė pro ašaras, kiek sumišę, kad šitaip elgiasi du subrendę žmonės. – Eime, atsisėsim lauke, kad galėčiau apžiūrėti tave šviesoje. Visai nepasikeitei, Floriana, tik plaukai pašviesėjo!

– Dažau juos, – droviai atsakė ji. – Tau nepatinka?

– Jie kitokie, be to, itališkai kalbi lyg tikra anglė.

– Aš ir esu anglė.

Jis paėmė ją už rankos ir per namą nusivedė į terasą.

– Ar prisimeni savo gimtadienio vakarėlį?

– O kaipgi.

Jis dirstelėjo į jos plaštaką.

– Nemūvi mano žiedo ir nesegi mamos dovanotos apyrankės?

Akyse jai vėl pasirodė ašaros.

– Atidaviau juos…

Jis nusišypsojo ir numojo ranka.

– Nesvarbu. Niekas nesvarbu. Prisėsk. Turim apie daug ką pasišnekėti. Norėtum arbatos ar kavos? Nežinau, ką dabar mėgsti. – Jis atrodė taip, tarsi staiga būtų perlietas vandeniu. – Anuomet apie tave žinojau viską.

– Išgerčiau kavos ir užkąsčiau duonos. Ūmai pajutau alkį.

Jis pakvietė vyresnįjį liokajų.

– Mums abiem kavos, duonos ir sūrio.

Dantė ir Marina sėdėjo šalia vienas kito ir žvelgė į sodus. Iš žolės it peteliškės kilo prisiminimai ir sklaidėsi vėjelyje.

– Neįtikėtina, kad tu čia, – tarė jis, nepatikliai žvelgdamas į ją. – Pasidingojo, kad mane apgauna akys. Bet tu čia, ir gražesnė nei anuomet, kai tave pažinau.

– Niekada nemaniau, kad vėl pasimatysim. Vis skaitydavau tavo laiškus ir vyliausi, jog atvažiuosi ir susirasi mane. Laukiau daugybę metų. – Ji papurtė galvą, nenorėjo prisiminti tų niūrių vienatvės metų. – Kas nutiko Labanakčiui?

– Jis ilgėjosi tavęs, Floriana. Tik tysojo ant kelio ir spoksojo priešais save.

Ji pašiurpusi prispaudė ranką prie širdies.

– Jis ilgėjosi manęs?

– Taip. Galų gale parsinešėm jį namo, bet jis ir toliau nieko neėdė. Floriana, aš nežinau, kas tau tada atsitiko. Visur tavęs ieškojau, bet niekas, išskyrus Elijų, apie tave nieko nežinojo.

– Ir ką jis tau pasakė?

– Kad pabėgai su kitu vyru, kaip ir tavo motina.

– Ir patikėjai?

– Aišku, ne. Papasakok, kur anuomet dingai.

Vyresnysis liokajus atnešė sidabrinį kavinuką ir padėklą su namine duona, sūriu ir svarainių uogiene. Marina palaukė, kol jis įpils kavos ir juos paliks vienus, ir tik tada atsakė į Dantės klausimą. Apie tai niekada nebuvo kalbėjusi, net prisiminti tai buvo per skaudu. Tačiau dabar ūmai suvokė, kad prisiminimai ilgainiui šiek tiek priblėso.

– Mudu su tavim buvom sutarę susitikti prie sienos, bet išvakarėse pas mus į namus atėjo kažkoks nepažįstamas vyras. Mano tėvas pasakė žinąs, kad laukiuosi tavo kūdikio. Rankoje jis laikė rudą voką. Anot tėvo, tai – Bepės Bonfančio dovana.

– Tavo tėvas šantažavo mano tėvą?

– Veikiausiai taip.

– Taigi mano tėvas viską žinojo? – Dantės žvilgsnis nuklydo į sodus. – Mano tėvas žinojo nuo pat pradžių?

– Iš kur sužinojo mano tėvas, neturiu supratimo. Vieninteliai žmonės, žinoję tiesą, buvo tėvas Askanijus ir sinjora Bruno, bet nė vienas nieku gyvu nebūtų manęs išdavęs.

– Ir kas buvo paskui?

Marina kiek patylėjo, nes liūdesio slegiamas Dantės veidas visai sukrito.

– Tas žmogus pasakė atvykęs, kad nuvežtų mane į vilą, pas tave, ir aš juo patikėjau. Juk neturėjau iš ko rinktis. Jis tikino, kad tavo tėvas pasirūpins manimi, pasirūpins mumis.

– Ir kur jis tave nuvežė?

– Ogi atvežė čionai. Ant kelio išbėgo Labanaktis, pamatęs mane ėmė vizginti uodegą. Bet automobilis nuvažiavo tolyn keliu, ir Labanaktis pasileido įkandin. – Jos smakras ėmė tirtėti. Dantė paėmė ją už rankos ir nykščiu paglostė nebyliai maldaudamas pasakoti toliau. – Labanaktis taip ir nepasivijo automobilio. Jis vis bėgo, bėgo, ir netrukus iš jo teliko taškelis, bet ir tas greitai išnyko. Tąsyk mačiau jį paskutinį kartą.

– Todėl jis ir tysojo vidury kelio. Tikėjosi, kad sugrįši.

– Labai jo ilgėjausi, Dante. Kone labiau nei tavęs.

Ji gurkštelėjo kavos, ir Dantė abiem atpjovė po riekelę duonos. Jie valgė tylėdami. Marina galvojo apie Labanaktį, o Dantė – apie jo netektį.

– Jis nuvežė mane į vienuolyną.

– Švenčiausiosios Marijos Angelų vienuolyną?

– Taip.

– Bet aš beldžiausi į jo duris. Dėl Dievo meilės, beldžiausi į tas duris dieną naktį.

– Žinojai, kad aš tenai?

– Vyliausi, kad tu esi tenai. Tai buvo vienintelė vieta, kur man dingtelėjo tavęs ieškoti. Tėvas Askanijus buvo pažadėjęs man susitarti, kad vienuolės tave priglaustų, todėl kai Elijus pasakė, jog pabėgai, meldžiausi, kad būtum pasprukusi tenai. Juk daugiau neturėjai kur eiti. Bet vienuolės mane išvarė įtikinėdamos, esą nieko apie tave negirdėjo. Žinoma, nepatikėjau, kad tu pabėgai. Pamaniau, gal kas nors išgąsdino tave arba lioveisi manimi tikėjusi.

Jis buvo toks prislėgtas, kad jai suspaudė širdį.

– Ne, Dante…

– Bet nė neįtariau, kad mano tėvas viską žino. Jis niekada neišsidavė. Neprasitarė iki pat mirties… – Dantė nutilo.

– Taip, žinau, kad jis mirė.

– Tikrai?

– Prieš pusmetį. Turiu visas laikraščių iškarpas, kur rašoma apie tavo šeimą, o dabar, kai yra internetas, sužinoti dar lengviau.

– Ak, Floriana, – sudejavo jis.

– Užjaučiu dėl tėvo netekties.

– O aš visai neliūdžiu. Nemėgau jo. – Dantė atsipjovė sūrio. – Nebešnekėkim apie jį. Pasakok toliau. Dėlionė po truputį aiškėja.

Ūmai Marinai pasidarė sunku kalbėti, tarsi jai ant krūtinės būtų uždėtos girnos.

– Pagimdžiau sūnų.

– Mudu turim sūnų?

– Turėjom, Dante. – Jai ėmė kaisti ir niežėti kaklą. – Gražutį berniuką žindžiau penkis mėnesius vienuolyne, bet paskui jis buvo iš manęs paimtas.

– Kas jį paėmė?

– Tėvas Askanijus.

– Tėvas Askanijus visą laiką žinojo, kur tu esi?

– Jis viską ir sutvarkė.

– Nesuprantu. Jis tikino nežinąs, kur iškeliavai. Sakė meldžiąsis už sėkmingą tavo sugrįžimą. – Dantė papurtė galvą. – Kunigas man melavo.

– Jis tik stengėsi tave apsaugoti, Dante. Bijojo dėl mudviejų gyvybės.

– Bijojo dėl mudviejų gyvybės?

– Taip, anot jo, jis nebūtų įstengęs mūsų apginti, jei būtume likę Italijoje.

– Nuo ko apginti?

– Nuo Bepės.

Dantė pašnairavo į Mariną ir pasitrynė smakrą.

– Tai neįtikėtina, Floriana.

– Nori pasakyti, joks pavojus negrėsė?

– Anaiptol. – Jis, regis, atmetė vieną netinkančią dėlionės detalę. – Pasakok.

– Tėvas Askanijus manė, kad vienintelis būdas mus apsaugoti – atsisakyti vaikelio. Jis išsiuntė mane į Angliją, kad ten pasislėpčiau, o kur padėjo mūsų sūnų, nežinau… – Ji nutilo. – Vyliausi, gal ką nors žinai tu.

Dantė bejėgiškai žiūrėjo į ją.

– Aš nė nenutuokiau, kad mudu turim sūnų. – Jo veidas sustingo, ir jis įsistebeilijo į skulptūras sode. – Bet pažįstu vieną žmogų, kuris galėtų apie jį žinoti.

– Tėvas Askanijus? Jam rašiau, bet jis, deja, man neatsakė.

– Tėvas Askanijus seniai mirė.

– Tada kas tas žmogus?

– Ar prieš iškeliaudama į Angliją kalbėjai dar su kuo nors?

– Tik su vienuolyno viršininke.

– Ir daugiau su niekuo? – Marinai papurčius galvą pridūrė: – Aišku, kad nešnekėjai. Dabar viskas ima įgauti prasmę. Po ilgų metų viskas po truputį aiškėja. Palik tai sutvarkyti man.

– Ir kas tas žmogus?

Jis paėmė ją už rankos.

– Palik tai man, Floriana. Pasikliauk manimi.

Jos pečiai suglebo.

– Aš pasikliauju.

Staiga ji prisiminė Rafą.

– Vaje, bet kada gali sugrįžti Rafa.

– Rafa?

– Argentinietis dailininkas, atvykęs mokyti piešti mūsų svečių. Mano vyrui nepatiko, kad susiruošiau keliauti čionai viena, tad atlydėjo Rafa. Liepiau jam keletą valandų pavaikštinėti po Herbą.

– Paprašysiu Lavančio, kad juo pasirūpintų, kai grįš. Nesijaudink. – Dantė pakvietė vyresnįjį liokajų ir nurodė nuvesti Rafą į svetainę. Lavančiui išėjus, Dantės akys vėl nukrypo į Mariną. – Kai šnekėjaisi su mano sekretore ir pasakei jai turinti informacijos apie Florianą, supratau vieną dalyką, – pasakė meiliai. – Nors seniai lioviausi aiškinęsis, kur dingai, širdies gilumoje visada tavęs ieškojau. Bet galų gale turėjau prisiversti liautis apie tave galvojęs.

– Vedei?

– Atleisk man.

Marina susiraukė.

– Kodėl prašai atleidimo?

– Vedžiau Kostancą.

Rafa pastatė automobilį ir ėmė bastytis po miestelį. Oras buvo apniukęs, drėgnas, vakaro šviesa nudažiusi senas etruskų sienas oranžine spalva. Ant grindinio būriavosi balandžiai, gaujos perkarusių šunų mišrūnų rausėsi tarp šiukšlių, susėdusios ant laiptelių prie durų liežuvavo moterys, žaidė vaikai. Jis priėjo Lakondos aikštę, kur prie stalų po skėčiais sėdėjo vietiniai ir gurkšnojo „Prosecco“. Jį traukte traukė bažnyčia, ir jis įžengė vidun. Po mišių vis dar tvyrojo smilkalų kvapas, tyliai plepėjo pulkelis senyvų našlių, vis dar nepakilusių nuo kėdžių. Susikišęs rankas į kišenes Rafa iš lėto žengė grindų plokštėmis. Jis galvojo apie Klementiną ir pirmąjį jųdviejų apsilankymą name, kurį pamiršo Dievas. Širdį jam nusmelkė ilgesio skausmas.

Prieš stalą su žvakėmis stovėjo jauna pora, susikibusi už rankų. Rafa su pavydu žiūrėjo į laimingus veidus. Vyras nusišypsojo jam ir padavė degtuvą. Rafa paėmė jį ir padėkojo. Pora nuėjo, palikdama jį vieną prie stalo, ant kurio šokčiojo liepsnelės. Jis pagalvojo apie mirusį tėvą, tikriausiai uždegdavusį čia žvakes. Ir jis ketino padaryti tą patį. Kai palenkė degtuvą prie dagčio, prisiminė savo tikslą ir paprašė Dievo suteikti jam drąsos tą tikslą pasiekti.

Marinai atrodė, tarsi šalta ranką būtų išspaudusi jai iš plaučių visą orą. Kurį laiką negalėjo kalbėti. Netikėdama savo ausimis spoksojo į Dantę.

Dantė puolė aiškintis:

– Ak, Floriana, yra ne taip, kaip tau atrodo. Niekada neketinau vesti tavo draugės. Tai nutiko neplanuotai. Visada stengiausi žūtbūt rasti kelią pas tave. Negalėjau atsisakyti praeities. Kostanca buvo vienintelė sąsaja su tavimi. – Jis pakėlė akis ir liūdnai pažvelgė į ją. – Kaskart, kai žiūrėdavau į Kostancą, prisimindavau tave, Floriana, bet paskui supratau, kad ji – aklagatvis, vedantis į niekur.

– Kostanca, – sušnabždėjo ji. – Neįtikėtina.

– Drauge mudu buvom labai nelaimingi.

– Kur ji dabar?

– Išsiskyrėm po penkiolikos bendro gyvenimo metų.

– Kaip gaila. – Ji palietė jam ranką. Jis sugniaužė jai plaštaką ir nelinksmai šyptelėjo.

– Penkiolika tuščiai sugaištų metų, Floriana. Metų, kuriuos turėjau praleisti su tavimi.

– Patyriau, kad nieko nėra sugaišta ir nereikalinga, Dante. Ar turi vaikų?

– Tris dukteris, kurios man pridaro tiek pat bėdos, kiek ir teikia džiaugsmo. – Meilė dukterims sugrąžino jo skruostams rausvumą. – Bet gal daugiausia džiaugsmo, – pridūrė jis.

– Kostanca tapo motina, – ilgesingai tarė Marina. – Džiaugiuosi dėl jos. O kas nutiko grafienei?

– Grafienė. – Jis susiraukė. – Jos labai nemėgau, o vėliau ėmiau taip ja bjaurėtis, kad negalėdavau būti su ja viename kambaryje. Kurį laiką jos vyras dirbo pas mano tėvą, bet buvo niekam tikęs, ir galų gale, kai mano tėvas atsistatydino, atleidau ir jį. Kelis sykius išgelbėjau juos nuo bankroto, bet paskui mano kantrybė išseko. Jie gyvena Romoje pas Kostancą, ji jais rūpinasi. Bet grafienė yra sena ir nelaiminga, o nuolat graužiantis nusivylimas pavertė ją bjauria visais atžvilgiais.

– Ji visada būdavo nelaiminga. Materialistai nuolat nepatenkinti.

– Kostanca vis kalbėdavo apie tave. Ilgėjosi tavęs. O aš stengdavausi neišsiduoti, kad taip pat ilgiuosi. Savo liūdesį slėpdavau daug dirbdamas. Maniau, jei dirbsiu kiekvieną Dievo man duotą valandą, nebus kada galvoti apie tave.

– Ak, Dante.

– Gal Kostanca tai nujautė ir todėl nuolat šnekėdavo apie tave puoselėdama viltį, kad padarys mane laimingą, bet būdavo tik blogiau, tarsi būtų man ant žaizdos bėrusi druskos.

– Vienintelė blogybė buvo Kostancos motina. Atvykusi į Angliją aš buvau vienui viena. Irgi ilgėjausi Kostancos.

– Floriana, niekada nebūčiau buvęs laimingas su Kostanca. Vedžiau ją tik norėdamas įtikti savo tėvui ir trokšdamas, kad išliktų nors šioks toks ryšys su tavimi. Visada mylėjau tik tave. – Jis liūdnai šyptelėjo. – Vienintelis žmogus, žinojęs mano širdies paslaptis, buvo mano motina, nors niekada apie tai nekalbėjom.

– Violeta. Kaip ji?

– Tūno savo pasaulyje. Daugiau čia neatvažiuoja. Gyvena Milane ir retai išeina iš namų. Sakyk, o tu ar susilaukei daugiau vaikų?

– Ne.

Jis susiraukė.

– Ne?

– Dievas nubaudė mane už tai, kad atidaviau tą, kuris buvo patikėtas mano rūpesčiui.

– Tai netiesa.

Ji susigėdusi nuleido akis.

– Nusigręžiau nuo Dievo.

– Bet tu neturėjai kito pasirinkimo, Floriana.

– Man reikėjo labiau kovoti už sūnų.

– Juk anuomet ir pati dar buvai vaikas.

– Maldavau, kad man būtų leista jį pasilikti. Mylėjau vaikelį visa širdimi. – Jos pečiai ėmė drebėti. – Todėl tavo mamos dovanotą apyrankę ir žiedą kartu su savo laišku įdėjau į dėžutę ir…

Jis apkabino ją.

– Nieko tokio. Mes rasim jį.

Sunkiai gaudydama orą Mariana čiupo jam už marškinių.

– Niekam niekada to nepasakojau.

– Net savo vyrui?

– Niekam. Negalėjau apie tai kalbėti. Bėgau nuo savęs, Dante, bėgau nuo savo kaltės.

Jis laikė ją stipriai apglėbęs, ir ji užsimerkė. Prisiminė kūdikį, kurį žindė krūtimi. Ką tik gimusį sūnelį, į kurį žiūrėdavo, kai jis miegodavo, nusižeminusi prieš gimimo stebuklą. Ji mėgino įsivaizduoti jo veidelį, bet nepavyko. Kad ir kaip stengėsi, praeitį klojo migla, vis tirštėjanti Marianai kaskart mėginant praskleisti praeities šydą.

Šešėliai pailgėjo, nusileido prietema, o jie vis dar šnekėjosi. Ji papasakojo, kaip gyveno Anglijoje ir kaip sutiko Grėjų – jis pasirodė it koks angelas sargas, apgaubė ją meile ir supratimu, ištraukė iš tamsios duobės.

– Niekada nepasakojau jam apie savo praeitį. Jis netgi nežino, kad aš italė. Gyvenau pas globėją, kuri išmokė anglų kalbos ir padėjo susikurti naują gyvenimą. Kalbos mokiausi taip uoliai, kad kai susipažinau su Grėjumi, angliškai šnekėjau puikiai, todėl jis nė neįtarė, kad esu kitatautė. Stengiausi žiūrėti į ateitį ir tapti kitokiu žmogumi. Man atrodė, kad kartu su Floriana Italijoje liko ir jos skausmas. Stengiausi pamiršti mūsų sūnų. Stengiausi pamiršti ir tave, Dante. – Ji užsimerkė. – Deja, širdis niekada to nepamiršta, o žaizdos niekada visai neužgyja.

– Kas privertė tave sugrįžti? Kodėl po šitiekos metų nusprendei grįžti namo?

– Nes man reikia pagalbos. Visada sakei, kad galiu kreiptis į tave, nesvarbu, kad ir kas nutiktų.

– Žinoma, Floriana. Ir koks gi tas reikalas?

Ji giliai įkvėpė, bet taip nieko ir nepasakė. Nusišluostė akis ir šyptelėjo pati sau.

– Joks, – atsakė tvirtai. – Man nieko nereikia.

Jis nusišypsojo.

– Tikrai? Juk žinai, dėl tavęs padaryčiau bet ką.

Marina manė, kad „Polzansas“ – jos gyvenimas, bet šią džiugią savęs atradimo akimirką ūmai suvokė, kad plytos ir kalkių skiedinys visada tebus plytos ir kalkių skiedinys. Materialūs dalykai beprasmiai, jeigu jų nejungia sąsajos; taigi be jos „Polzansas“ – niekas.

Ji suėmė jam ranką ir pažvelgė į akis.

– Rask mūsų sūnų, Dante, kad ir kur jis būtų.

Kai jie parėjo į namą, Dantė uždėjo ranką jai ant juosmens.

– Floriana, tai viena laimingiausių mano gyvenimo dienų.

– Neturėjau išvykti taip ilgam.

– Ką darysi dabar?

– Grįšiu į Angliją ir viską papasakosiu vyrui.

– Ar jis įstengs tai suprasti?

– Žinau, kad supras. Jis – geras žmogus, todėl ir turiu jam paaiškinti, kodėl šitiek metų elgiausi neprotingai. Jis neįtikėtinai kantrus.

– Ar myli jį, Floriana?

Ji pažvelgė į Dantę suprasdama, kad jos atsakymas jį įskaudins. Bet, tausodama jo jausmus, negalėjo jam meluoti.

– Taip, myliu. Labai myliu savo vyrą.

– Džiaugiuosi, kad pamilai gerą žmogų, piccolina. – Jis nusišypsojo, slėpdamas nusivylimą. – Gal pernakvosi?

– Rafa nežino, kad kalbu itališkai.

– Ar tai svarbu?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Tikriausiai nebe.

– Tada smagiai pavakarieniausim, išgersim puikaus vyno, mėgausimės gardžiu valgiu ir nekalbėsim apie praeitį. Tu pailsėsi ir atsigausi. Ką tik įkopei į jausmų kalną. Būtų negerai nakvoti kokiame nors beasmeniame viešbutyje pakeliui į Romą, be to, jau vėlu. – Jis šyptelėjo, ir ji taip pat nusišypsojo per jėgą. – Prašau, pasilikit.

– Na gerai, liekam. Bet turėsi vadinti mane Marina.

Jis ryžtingai papurtė galvą.

– To jau per daug. Kitu vardu tavęs tikrai nevadinsiu.

Parvažiavęs Rafa atrodė niūrus. Valandą prasmaksojo su taure vyno aikštės kavinėje, prie staliuko lauke, svarstydamas, ar Marina apsidžiaugs, galų gale išgirdusi jo prisipažinimą. Viloje prie laiptų jį pasitiko vyresnysis liokajus ir nuvedė į svetainę. Rafai teko kiek palaukti, tad vaikštinėjo po kambarį apžiūrinėdamas šeimos nuotraukas. Iš sidabrinių rėmelių šypsojo žavūs įdegę žmonės, ir Rafai susidarė įspūdis, kad visi jie – iš prakilnaus pasaulio, kur nuolat karaliauja vasara ir visus lydi laimė. Jis įdėmiai žvelgė į įspūdingus paveikslus ant sienų, ilgai stovėjo prieš didžiulį šeimos portretą, kabantį virš židinio, datuotą 1979 metais: mama, tėvas ir trys dukrelės, vilkinčios gražiomis baltomis suknelėmis ir avinčios rausvais atlasiniais bateliais. Pasilenkęs atidžiai įsižiūrėjo į vyriškį. Buvo taip įsigilinęs, kad negirdėjo, kaip atsivėrė durys ir į kambarį įžengė Marina ir Dantė.

– Rafa. – Marinos balsas atitraukė jį nuo minčių, ir jis krūptelėjo. – Susipažinkit, tai Dantė, senas mano bičiulis.

Marina kalbėjo itališkai, bet Rafa nenustebo; tai tik patvirtino jo spėjimus. Vis dėlto jo veidas pablyško, ir Marina, supratusi tai klaidingai, puolė aiškinti:

– Aš čia užaugau. Dantė – mano praeities dalis.

Rafa paspaudė ištiestą Dantės ranką.

– Malonu susipažinti.

– Mudu sutarėm, kad nakvosit „Magdalenoje“, o rytą grįšit į Romą, – tarė Dantė.

Rafa negalėjo atplėšti nuo jo akių. Šis žmogus buvo vyresnis nei tas šypsantis vyras šeimos nuotraukose, bet vis dar patrauklus ir skleidė nepaprastą žavesį.

– Kaip suprantu, jūs dailininkas. Eime, parodysiu kelis meno kūrinius, įsigytus daugelio mano šeimos kartų, o tada pavedžiosiu po sodus, kol visai nesutemo. Šis dienos metas man ypač gražus.

Rafa nusekė paskui Dantę į vestibiulį. Pagavęs Marinos žvilgsnį susiraukė, bet ji nukreipė akis, leisdama pačiam susivokti, koks ryšys sieja ją su Dante.

„Magdalena“ pakerėjo Rafą, o panirus į sodų ramybę baimė visai išgaravo. Marina liko name, kurį mylėjo labiau už viską, ir pasinėrė į aplink plevenančius prisiminimus, kvapus ir garsus. Vienus prisiminimus ji pasiliko, kitus paleido sklęsti sau, bet sulig kiekvienu prisiminimu jai vis labiau atlėgo širdį. Abu vyrai nužingsniavo į undinių sodą, kuriame ji susidraugavo su Dante, ir į alyvmedžių giraitę, kurioje ji prisijaukino povą Mikelandželą. Jie apėjo fontaną, pasigrožėjo statulomis, bet taip ir nenuėjo iki trupančios sienos. Prisiminimai, likę tenai, buvo per skaudūs ir Dantei, ir Marinai.

Jie vakarieniavo terasoje, apšviestoje žvakių, ir Marina papasakojo Dantei apie Klementiną ir Džeiką. Rafa nuščiuvo prisiminęs savo kivirčą su Klementina paplūdimyje. Norėjo pasiųsti jai žinutę. Klementinai būtų labai patikę, kad jos pamotė puikiai šneka itališkai, bet negalėjo elgtis lyg niekur nieko. Pirmiausia turi prisipažinti ir iškloti Klementinai visą tiesą, kuria nebeabejojo.

Rafa stebėjo Dantę ir Mariną, bendraujančius lyg artimi draugai, žiūrėjo, kaip ji mostaguoja rankomis, itališkai kalbėdama be jokio akcento. Nors į pokalbį jie įtraukdavo ir Rafą, jo beveik nepaisė, taip buvo įsigilinę vienas į kitą. Švelnus, meilingas Dantės žvilgsnis buvo nuoširdus, neapsimestinis, o Marina, regis, vis labiau didžiavosi glostoma to žvilgsnio, sulig kiekvienu juoko protrūkiu atsikratydama metų naštos.

Jiems mėgaujantis pačių skleidžiama nepaprasta magija, Rafa jautėsi prislėgtas ir laikėsi nuošaliai. Kaip keista, galvojo jis, kad kartais, kai atsakoma į vieną klausimą, iškyla kitas. Atsakymo į tą kitą klausimą jis labiausiai ir bijojo.

35 skyrius

Klementina nėjo į darbą. Paskambino Silvijai ir bjauriai gargiančiu balsu, kokį tik galėjo nutaisyti, paaiškino, kad jaučiasi prastai, nes įgėlė paslaptingas vabzdys, ir ji nenorinti bloga savijauta užkrėsti visos kontoros.

– Manau, ponas Atvudas ir taip jau turi bėdų namie, – pasakė ji.

Silvija suprato, kad Klementina apsimetinėja, bet nesuko galvos. Turbūt ji nori praleisti dieną su Rafa, tad nepriekaištavo. Įsijungė kompiuterį ir ėmė svarstyti, gal ir jos kur nors laukia koks nors Rafa.

Tačiau tą rytą Rafa išskrido į Italiją, ir be jo viešbutis atrodė tuščias. Kamuojama ilgesio ir vienatvės Klementina klaidžiojo po kambarius lyg pasiklydęs šuo. Išsivedė Sausainį pasivaikščioti ant skardžių, ne sykį traukė iš kišenės telefoną tikrindama, ar Rafa neatsiuntė žinutės. Ketino jam paskambinti ir atsiprašyti, kad paspruko neišklausiusi jo pasiaiškinimo, bet kaskart liaudavosi rinkusi numerį, nes bijojo išgirsti tai, ką jis norėjo jai pasakyti.

Tėvą ji rado bibliotekoje, į vietas dėliojantį brigados generolo grąžintas knygas.

– Pasipiršęs Dženei Meister jis skaito mažiau. – Grėjus buvo pasilypėjęs ant kopėtėlių, nes ketino į karo literatūros skyrių padėti Endriu Robertso knygą „Mokytojai ir vadai“. – Laimingas žmogus.

– Jam pasisekė.

Tėvas iš viršaus pažvelgė suirzusiai dukteriai į veidą.

– Kodėl tokia paniurusi?

Klementina sukryžiavo rankas ir pro langą pažvelgė į jūrą. Buvo graži diena, dangus mėlynas, vandenynas lygutėlis kaip veidrodis.

– Tėti, ar nenorėtum paplukdyti manęs laivu?

Grėjus liovėsi triūsęs ir nusiropštė nuo kopėčių.

– Mielai.

Klementina blausiai šyptelėjo.

– Man iš tikrųjų labai patinka leisti laiką su tavimi.

Grėjus švelniai paplekšnojo jai per petį, ir ūmai Klementina širdyje pajuto keistą tuštumą. Ji puolė tėvui į glėbį. Grėjus baisiai nustebo ir akimirką nesumojo, kaip elgtis. Jau daug metų nebuvo apkabinęs dukros ir net pamiršęs tą pojūtį. Bet Klementina neatsitraukė. Jis nedrąsiai apkabino ją ir priglaudė prie savęs. Neklausė, kas jai yra, nes nujautė, kad pati viską papasakos, vos jiedu atsidurs jūroje.

Kitą rytą Marina pakirdo pažadinta seniai užmirštų Italijos garsų. Sutūpę aukštai skėtkėniuose čiulbėjo paukščiai, sodo kvapus nešiojo šiltas jūros brizas. Ji užuodė pušis ir dirvą, rozmarinus ir nupjautą žolę, svetimas buvo tik garsas, sodininkams iš žarnų laistant sodo pakraščius. Ji atsimerkė ir tingiai apžvelgė miegamąjį. Jis buvo prabangiai dekoruotas, apstatytas dailiais senoviniais baldais, aukštas lubas puošė prašmatnūs lipdiniai, langus dengė šilkinės blyškiai mėlynos užuolaidos.

Kitados ji svajojo čia gyventi su Dante, auginti daug mylimų auksaplaukių vaikų, bet tai buvo labai seniai, kitame gyvenime. Dabar Marina gulėjo didžiulėje ištaigingoje lovoje, pro langus vėrėsi vaizdas į sodus, kurie anuomet jai atrodė tarsi rojus. Jos nebekamavo senasis ilgesys ar netekties skausmas, ji jautė kai ką kita – pasitenkinimą, tarsi būtų galų gale įstengusi užmiršti praeitį, nes dabar, kai sugrįžo, suprato, kad praeitis nebeturi galios jos skaudinti.

Ji atsikėlė ir atitraukė užuolaidas. Žvelgdama į saulę leido brizui švelniai glamonėti odą. Abejingai žiūrėdama į apylinkes suprato labai pasikeitusi. Jau nebebuvo Floriana. Buvo Marina, turinti vyrą anglą ir gyvenanti anglišką gyvenimą. Nors aną vakarą vieną akimirką jai pasirodė, kad Marina – kaukė, bet nūnai suprato esanti Marina, o Floriana tebuvo prisiminimas, atgijęs mintyse. Praeities nebėra, ir ji niekada negalės jos susigrąžinti.

To ir nenorėjo. Giliai įkvėpė ir užsimerkė. Nenorėjo, kad praeitis grįžtų, troško atgauti tik sūnų, kurį tenai paliko ir kurio nepaprastai ilgėjosi. Seniai praėjo tos pirmosios tremties dienos, kai pilkas Anglijos dangus ir šaltas, kiaurai merkiantis lietus keldavo jai beprotišką namų ilgesį. Praeitin nugrimzdo valandos, kai ji nusivylusi žingsniuodavo paplūdimiu, laukdama žinios iš tėvo Askanijaus, nors senukas kunigas jau seniai buvo miręs.

Užgijo ir naujo gyvenimo pradžios svetimame krašte palikta žaizda, kai mokėsi svetimos kalbos ir gyveno vienatvėje, nes širdis buvo užgauta taip, kad ji neieškojo draugų. Ir ji pati buvo sustingusi kaip medis žiemą, laukdamas pavasario, kol prasikals žali pumpurai. Galop ir ji įgavo stiprybės. Dabar žinojo pajėgsianti ištverti viską, net mylimo „Polzanso“ netektį, nes, nors ir prarado sūnų, vis tiek galėjo mėgautis gyvenimu ir mylėti.

Ji įsmeigė akis į žydrą dangų, kur vėjyje ratus tyliai suko plėšrūnas. Įkvėpė oro ir pajuto kai ką didingesnio už save, pajuto Dievą. Užsimerkusi, veidą glostant šilumai, vėl įsileido Jį į širdį. Ir sukalbėjo maldą už vienintelį dabar jai svarbų dalyką – už savo vaiką.

Atėjusi į terasą čia rado Dantę ir Rafą, kertančius sočius pusryčius. Jiedu plepėjo it seni bičiuliai. Rafa tučtuojau pastebėjo permainą Marinos veide – palengvėjimą, ir dėl to ji net atrodė jaunesnė, kone kaip mergaitė.

Po pusryčių jie nuėjo prie automobilio. Vyresnysis liokajus jau buvo sudėjęs jų krepšius į bagažinę ir dabar stovėjo laikydamas atidarytas keleivio dureles. Dantė pasiūlė jiems nuvažiuoti į Herbą, bet Marina nepanoro. Jau ir taip visko prisižiūrėjo.

Ji paėmė jį už rankos ir patyliukais, kad negirdėtų Rafa, švelniai sušnabždėjo:

– Nebesu mergaitė, Dante.

Jam akis aptraukė migla, ir jis sugniaužė jai pirštus.

– Bet aš – vis dar tas pats tave mylintis vaikinas.

Rafa matė, kaip jie apsikabina. Abu ilgai stovėjo, stipriai spausdami vienas kitą glėbyje. Jis nusisuko ir įbedė akis į pušų giraitę. Plonu pušies kamienu viena kitą gainiodamos striksėjo pora voverių, paskui nėrė į žalių spyglių tankmę. Rafą apėmė pavydas, ir jis susigrūdo rankas į kelnių kišenes.

Dantė nenorėjo išleisti Marinos. Ji atrodė tokia pat kaip kadaise, nors plaukai ir buvo medaus spalvos. Kai šį rytą pamatė ją žengiančią į lauką, jam užgniaužė kvapą, tarsi tų keturiasdešimties išsiskyrimo metų nė nebūtų buvę, ir jis įsikibo stalo. Gailėjosi prieš daugybę metų taip ir neišdrįsęs pabėgti iš namų, kai turėjo tokią progą, apmaudavo, kad per mažai stengėsi ieškodamas Florianos. Žiūrėjo į ją, lipančią automobilin, mojo, kai jis lėtai nuburzgė įvaža. Vis dar juto jos kvapą ir švelnų jos kūną glėbyje, ir jį nustebino ilgesys, kurio nenuslopino net laikas. Kadaise likimas atėmė ją iš jo, o dabar štai ir vėl pasiglemžė. Bet šįkart jis neprarado jos – juodu turi sūnų. Jis pasitrynė smakrą. Taip ilgėjosi sūnaus, kad net skaudėjo.

Jis ryžtingai užlipo laiptais ir įėjo į namą.

– Lavanti, aš grįžtu į Milaną, – šūktelėjo vyresniajam liokajui ir užsidarė kabinete.

Kai automobilis išlėkė pro „Magdalenos“ vartus, Marina paskutinį kartą dirstelėjo atgal. Matė, kaip vartai užsiveria, užtrenkdami praeitį, perkeldami ją į atminties palėpę, kur ta praeitis bus paslėpta dėžėje kartu su likusiu Florianos gyvenimu.

– Šiandien atrodot laimingesnė, – su šiokiu tokiu kartėliu balse pasakė Rafa.

– Taip, – atsiduso ji, o Rafa tik liūdnai pakinkavo galvą. – Bet negavau to, dėl ko čionai važiavau. Nepaprašiau pinigų. – Ji pažvelgė pro langą, į keliu pamažu tipenančią moterį su dviem mažais vaikais. – Jei prarasiu „Polzansą“, ką gi, tebūnie. Tai tik namas. Visa, kas svarbiausia, pasiimsiu su savim. – Nes visi svarbūs dalykai nuolat yra su manimi, – pridūrė mintyse.

– Ar Grėjus žino, kad laisvai kalbat itališkai?

– Ne, nežino. Turėsiu labai daug ką jam paaiškinti.

– Tikriausiai būtų įžūlu, jei paprašyčiau viską paaiškinti man?

– Įžūlu, Rafa. – Ji dirstelėjo į žiedą. – Tiesą pirmiausia atskleisiu savo vyrui. Taip bus teisingiausia. Paskui viską papasakosiu jums. Nebenoriu slėpti, kas esu.

Jis susiraukė nusmelktas keisto jausmo, tarsi būtų atstumtas. Abu nepratarė nė žodžio. Spoksojo pro langą, kiekvienas paskendęs savo mintyse.

Į „Polzansą“ jiedu grįžo vakare. Grėjus, Klementina, Džeikas, Harvis ir ponas Poteris laukė oranžerijoje, nekantraudami išgirsti, ar Marinai pavyko išgelbėti viešbutį. Marina staiga pajuto sunkią atsakomybės naštą, tarsi ką tik būtų užsivilkusi švino apsiaustą. Nuo jos tiek daug priklausė, bet ji juos nuvylė. Pažvalgusi į nekantraujančius veidus ūmai sutriko.

– Noriu pasišnekėti su Grėjumi, – tarė ji.

– Ar gavai pinigų? – netverdama smalsumu paklausė Klementina.

– Ne, – atsakė Marina.

Oras aplink juos sutežo lyg drėgnas sniegas. Marina norėjo nuraminti juos, pasakyti, esą tai nesvarbu. Bet tai buvo svarbu. Jiems – nepaprastai svarbu.

Klementina pažvelgė užuojautos kupinomis akimis ir išspaudė šypseną.

– Susitvarkysim, – pasakė vos tvardydama ašaras. Tik dabar suprato, kiek daug jai reiškia „Polzansas“. Dirstelėjo į Rafą, bet jis nedrįso pažvelgti jai į akis. Atrodė liūdnas, tarsi viena naktis Italijoje būtų pasendinusi jį dešimčia metų. Klementina norėjo prišokti ir jį papurtyti. Argi jis nesuvokia, kad ji labai jį myli?

Marina pažvelgė į savo vyrą.

– Grėjau, gal pasivaikščiokim? Turiu tau kai ką pasakyti.

Nuo pat jųdviejų draugystės pradžios Grėjus žinojo, kad ji kažką nuo jo slepia. Nuolat ją kamuojantys košmarai, kai ji rėkdavo per miegus, paskui raudodavo jo glėbyje, buvo užuominos apie kažką paslaptinga ir baisų, ko ji negalėjo atskleisti. Jis niekada jos nekamantinėjo, nes tikėjo, kad ilgainiui, kai ji bus pasirengusi, pati jam papasakos. Tik nemanė, kad teks laukti šitiek metų. Dabar Marina paėmė jį už rankos, ir jie patraukė į paplūdimį, kur ji praleido daugybę valandų spoksodama į jūrą ir liūdėdama, kad negali pastoti. Jie vaikštinėjo pakrante, bet Marina neskubėjo atverti širdies.

– Ar prižadėsi man vieną dalyką, Grėjau?

– Žinoma.

– Ar pamėginsi manęs neteisti?

– Neteisiu tavęs, brangioji.

– Teisi. Tai natūralu. Prašau, negalvok apie mane blogai, kad kai ką nuslėpiau nuo tavęs. Tik taip galėjau su tuo susidoroti.

– Gerai.

– Juk žinai, kad myliu tave. – Ji nutilo ir suėmė jo rankas. – Myliu tave už kantrybę, užuojautą ir už tai, kad visada mane mylėjai, nors žinojai, kad į vieną širdies kamputį niekada tavęs neįsileidau.

– Marina, mieloji, kad ir kas būtų, vis tiek tave mylėsiu.

Ji giliai įkvėpė ir nevalingai įsikirto jam į ranką.

– Aš esu Floriana Farusi. Italė. Gimiau mažame pajūrio miestelyje Herboje, Toskanoje. Mano motina pabėgo su žmogumi, turguje prekiavusiu pomidorais, kartu pasiėmė ir jaunėlį mano broliuką, mane paliko su girtuokliu tėvu Elijumi. Aš susitaikiau su našlaitės dalia, bet visada svajojau apie geresnį gyvenimą.

Įsitraukusi į pasakojimą ji nepastebėjo, kad jos vyras nupilko kaip koks karpis.

Marina kalbėjo ilgai, kol išklojo viską. Jiedu su Grėjum sėdėjo ant smėlio, ir ji papasakojo apie vasarą, kai įsimylėjo Dantę, kad vos neužsimušė šokdama nuo aukšto skardžio į jūrą, apie valandėlę, kai jiedu mylėjosi. Taip pat apie Labanaktį, Kostancą ir negražų grafienės, jos motinos, poelgį.

Marinai pasakojant apie savo nėštumą, puoselėtas ateities su Dante viltis ir vienuolyne iš jos atimtą kūdikį, Grėjus ėmė ją labiau suprasti. Dabar jis suvokė, kodėl ji vaikštinėdavo pakrante – ogi ilgėjosi savo vaikelio, kurį taip trumpai augino, kad jautėsi sugniuždyta dėl to, jog negali pastoti. Jis suprato, kodėl naktimis ją kamuodavo baimė, kodėl nemalšo netekties skausmas.

– Kai galop pamačiau Dantę, sumojau negalinti prašyti jo pinigų. Negalėjau, ir tiek.

Jis apglėbė ją ir pabučiavo į smilkinį.

– Žinoma, negalėjai.

– Tai būtų viską sugriovę. Jam būtų atrodę, kad griebiausi ciniškos gudrybės, norėdama jį išnaudoti. Bet tai, ką mudu turėjom, buvo brangu, o sūnus, kurio susilaukėm, kažkur gyvena ir yra daug svarbesnis už „Polzansą“. – Ji atsigręžė ir nusišypsojo jam. – Supranti, Italijoje man viskas tapo labai aišku. Tu man svarbus, Grėjau. Tu, Džeikas, Klementina, Harvis, ponas Poteris – jūs visi esate mano šeima, jus nešiojuosi širdyje, kad ir kur keliaučiau. Todėl visai nesvarbu, ar toliau gyvensime čia, ar pradėsime viską iš naujo kur nors kitur. Kol būsim kartu, viskas bus gerai.

– Tačiau kaip tavo sūnus, brangioji?

– Gal niekada jo nerasiu. – Ji nusisuko, ir jos akyse sublizgo jūros atspindžiai. – Viliuosi, jis laimingas. Viliuosi, nieko nežino apie mane.

– Jau vėlu, bet gal tau reikėtų viską papasakoti Džeikui ir Klementinai? – pasakė Grėjus, jiems grįžtant namo.

– Tu teisus. Tikiuosi, jie bus tokie pat supratingi kaip tu.

– Džiaugiuosi, kad man viską papasakojai. Dabar geriau tave suprantu. Tikriausiai ir jie tave labiau supras.

Į Marinos prisipažinimą Klementina ir Džeikas sureagavo skirtingai. Klementiną sužavėjo tos istorijos romantika ir tragizmas. Ji, kaip ir Marina, papasakojusi apie savo meilės ryšį ir sūnaus netektį, širdyje irgi jautė neviltį, o Džeikui buvo sunku tai suvokti. Nė sykio nemylėjęs ir niekada dėl nieko nekentėjęs vaikinas neįstengė suprasti visos tos istorijos baisumo. Labiau nei pats pasakojimas Džeiką paveikė tai, kad Marina slėpė savo istoriją. Jam tai atrodė tarsi koks nuotykis. Bet labai patiko, kad Marina nepaprašė Dantės pinigų, tad pasižadėjo: jei Grėjus ir Marina nuspręs viską pradėti nuo pradžių, jis važiuos su jais ir padės visomis išgalėmis.

Rafa žingsniavo po kambarį, o Sausainis sunerimęs gulėjo ant lovos ir žiūrėjo, kaip jis žirglioja pirmyn atgal, tarsi šokinėtų per karštas anglis. Staiga Rafos galvoje sukirbėjo abejonė. Kai iškeliavo iš Argentinos, buvo tikras, kad elgiasi teisingai. Entuziastingai ir smalsiai it koks jaunas detektyvas, gavęs pirmąją bylą, puolė tyrinėti aplinkybių. Bet nepagalvojo apie emocinius padarinius atskleidus tiesą. Nė neįsivaizdavo įsimylėsiąs Klementiną, nenumanė, kad gali pamilti ir Mariną. Nesitikėjo siaubingos baimės, kuri apėmė jį gavus trokštamus atsakymus.

Norėjo paskambinti mamai. O, kad jis galėtų pasišnekėti su tėvu. O, kad apskritai nebūtų kėlęs kojos iš savo šalies. Bailioji jo pusė troško, kad viskas grįžtų į senas vėžes, kol jam dar nepasimaišė protas ir neįsipainiojo širdis.

Jis čiupo lagaminą ir ėmė mesti į jį drabužius.

Kitą rytą pabudo vėlai. Dirstelėjo į laikrodį. Dešimta valanda. Taip ilgai nebuvo miegojęs nuo universiteto laikų. Palindęs po dušu ir apsirengęs, vėl ėmė krautis daiktus. Sugalvos kokią nors dingstį ir kuo greičiausiai išvažiuos – taip užbaigs visą tą reikalą. Pagalvojus apie Klementiną krūtinę pervėrė aštrus skausmas. Mintis, kad jos nebepamatys, buvo nepakeliama.

Jo triūsą nutraukė beldimas į duris. Jis žvilgtelėjo į atidarytą lagaminą, padėtą ant lovos, tada – vėl į duris. Neliko nieko kito, tik jas atidaryti. Laiptų aikštelėje stovėjo Klementina.

– Neprieštarausi, jei užeisiu?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Užeik, jeigu jau esi čia.

Pamačiusi, kad jis kraunasi daiktus, ji nustebo, o širdis suspurdėjo iš baimės.

– Išvažiuoji?

– Taip.

– Kada?

– Šiandien.

Klementina priblokšta žvelgė į Rafą.

– Ir kur iškeliauji?

– Namo.

– Bet juk ketinai būti visą vasarą.

– Planai pasikeitė. Padėtis gan sudėtinga.

– Bet ne tokia paini kaip Marinos istorija, kurią ji papasakojo vakar vakare. O gal turėčiau sakyti Florianos Farusi iš Italijos istorija?

Jis atsisėdo ant sofutės prie lango ir pasitrynė smilkinį.

– Žinojai apie tai? – paklausė Klementina.

– O ką ji tau papasakojo?

– Viską. – Ji prisėdo šalia, prisitraukė kelį prie krūtinės ir apglėbė rankomis. – Turėjau laiko pamąstyti, kol tavęs nebuvo. Atsiprašau, kad sprukau iš paplūdimio neleidusi tau pasiaiškinti. Pasielgiau kaip bailė. Dabar jau galiu tave išklausyti, jei dar nori man ką nors papasakoti. – Ji įdėmiai žiūrėjo į jį. – Kodėl bėgi, Rafa?

Kai prieš viešbutį sustojo žvilgantis juodas „Alfa Romeo“, Marina skynė žoleles lomoje už buvusių arklidžių. Variklis nutilo, ir ant žvyruoto tako sugurgždėjo žingsniai, bet ji nekreipė dėmesio. Paskui pasigirdo tylūs balsai, ir žingsniai ėmė artėti. Marina pakėlė akis ir pamatė Grėjų ir Dantę, žingsniuojančius link jos. Širdis suspurdėjo iš nuostabos, sodo žirklės iškrito iš rankų.

– Dante?

– Sveika, Floriana. Nebegalėjau laukti ir nenorėjau reikalų tvarkyti telefonu, – angliškai pasakė jis. – Be to, norėjau pats pranešti tau gerą žinią.

– Kokią žinią? – Tačiau ji ir taip viską suprato, ir akys priplūdo ašarų.

– Apie mūsų sūnų.

Ji ranka užsidengė burną.

– Žinai, kur jis?

– Taip.

– Kur?

– Čia.

Jai apsvaigo galva.

– Čia?

– Taip.

– Nieko nesuprantu.

– Jis vardu Rafa Santoras.

Marinai užėmė amą, plūstelėjo jausmų banga, ir ji garsiai sudejavo. Jai sulinko keliai, ir abu vyrai puolė artyn norėdami prilaikyti, kad ji nepargriūtų. Pamatęs, kad ji tiesia ranką į Grėjų, Dantė susipratęs sustojo. Ėjo šalia, kai Grėjus vedė Mariną vidun, paskui pasodino ant sofos svetainėje.

– Jaučiuosi gerai, – patikino ji, kai Grėjus atsitraukė. – Prašau, atvesk jį. Atvesk jį pas mane.

Grėjus išskubėjo ieškoti Rafos. Nuo stulbinančių naujienų, kurios užgriuvo viena po kitos, jam sukosi galva.

Marina paplekšnojo per sofą, kviesdama Dantę atsisėsti šalia.

– Kaip sužinojai? – paklausė, o jam atsisėdus paėmė už rankos ir nusišypsojo, nors iš akių sruvo ašaros.

– Kai papasakojai, kad tėvas Askanijus, baimindamasis dėl tavo gyvybės, išsiuntė tave į Angliją, man staiga toptelėjo, kad tai buvo ne mano tėvo sumanymas. Supranti, tėvas niekada nebūtų į savo reikalus vėlęs kunigo. Jis – tai ne aš, su visais jam nepalankiais žmonėmis tėvas susidorodavo gan žiauriai. Jei būtų pažadėjęs rūpintis tavimi, nebūtų reikėję baimintis. Tu nebūtum išsiųsta iš šalies, o mūsų sūnus nebūtų atiduotas įtėviams. Todėl susimąsčiau: jei tai ne mano tėvas, tada kas? Tėvui Askanijui niekaip nebūtų pavykę įtaisyti tavęs Anglijoje, sutvarkyti tavo paso ir padėti pasikeisti tapatybę. Vienintelis man pažįstamas žmogus, galėjęs visa tai padaryti, buvo Zaceta.

– Zaceta?

– Sraigtasparniu nuskridau į Milaną ir pasimačiau su juo. Tai tikrai jis, ir visus tuos metus jis saugojo šią paslaptį. Anglijoje gyvena sena jo meilė, tai ji pažadėjo rūpintis tavimi, o jis, kai tik prireikdavo, slapčia siųsdavo jai pinigų.

– Katrina Bridžes buvo Zacetos meilė?

– Kai Zaceta įsitaisė dirbti pas mano tėvą, ji dirbo guvernante Milane. Už tai, kad likai gyva, turi dėkoti Zacetai, Floriana. Mano tėvas, gavęs iš Elijaus šantažuojantį laišką, įsakė Zacetai atsikratyti tavimi. Liepė padaryti taip, kad viskas atrodytų kaip nelaimingas atsitikimas. – Marina išblyško. – Bet Zaceta – religingas žmogus, jis nedrįso kelti rankos prieš jauną merginą ir negimusį kūdikį. Todėl kuo slapčiausiai susitarė su tėvu Askanijum, kuriuo žinojo galįs pasikliauti, ir atsiuntė savo brolį tavęs paimti. Supranti, Floriana, jie negalėjo pasakyti tau tiesos, negalėjo niekuo pasikliauti, nes ir jų gyvybei grėsė pavojus. Jei mano tėvas būtų sužinojęs, kad patikimiausias padėjėjas jį išdavė, būtų nužudęs jus visus. Būtų susekęs tave ir akimoju užkasęs Zacetą. – Jis nudūrė akis. – Man sunku apie tai kalbėti, nes tas žmogus buvo labai nedoras. Norėčiau pasakyti, kad jį sugadino pinigai ir valdžia, bet, manau, jis jau gimė būdamas blogas.

– Nieko nepasakok, Dante. Jis miręs. Ir daugiau niekam nebepakenks. O tu suradai mano sūnų. Mūsų sūnų.

– Visą tą laiką, kol tu ieškojai jo, jis ieškojo tavęs.

– Ir surado. Tik aš to nežinojau.

Dantė nusišypsojo.

– Bet šioje istorijoje yra ir kruopelė teisingumo.

– Kokio?

– Mano tėvas visus savo reikalus buvo patikėjęs Zacetai. O tas viską darė dėl tėvo. Todėl šiam nebuvo sunku gauti iš mano tėvo pinigų ir atiduoti juos Lorencui Santorui Argentinoje ir Katrinai Bridžes Anglijoje. Mano tėvas pats to nežinodamas rėmė tave ir mūsų sūnų.

– Ir štai po ilgų metų mes visi vėl kartu. Tai – tikrasis teisingumas, Dievo kelias.

36 skyrius

– Tu esi Marinos sūnus? – paklausė Klementina. Rafai linktelėjus pridūrė: – Kodėl nepasakai jai?

– Nes nebuvau tikras, ar ji tikrai yra mano motina. Vienintelė mano turima informacija – laiškas, pasirašytas Florianos, dar apyrankė, žiedas ir dėžė su tėvo Askanijaus, mano tėvo brolio, daiktais, atsiųstais po tėvo Askanijaus mirties.

– Tėvas Askanijus buvo tavo dėdė?

– Taip. Nepamiršk, esu ir italas, ir argentinietis. – Jis nuėjo prie lagamino ir ištraukė aplanką. – Štai laiškai, jų daug. Kostanca iš Romos rašė mano dėdei, gyvenančiam Herboje, ir meldė pasakyti, kur Floriana. Dalis laiškų skirti Florianai; Kostanca prašo kunigo, kad šis perduotų juos Florianai. Žinoma, kunigas niekada to nepadarė. Todėl juos ir turiu, taip pat ir neužbaigtą tėvo Askanijaus laišką Florianai, kurio jis taip ir neišsiuntė. Tie laiškai buvo man kelrodžiai. Tėvas Askanijus laiške užsimena apie Bič Komptoną, mažą pajūrio miestelį, taigi paieškas pradėjau nuo tenai. Žinojau, kad mano motina išvažiavo iš Italijos būdama maždaug septyniolikos. Numaniau, kad turėjo lankyti mokyklą. Tame miestelyje yra vienintelė mokykla, ten vis dar gyvena senoji jos direktorė. Bet Floriana mokyklos nelankė, tačiau direktorė pažinojo Florianos globėją Katriną Bridžes. Ji toje mokykloje dėstė anglų kalbą, be to, abi buvo draugės. Direktorė prisiminė Bridžes globojamą merginą, tik vadino kitu vardu. Štai kodėl suabejojau. O atvykęs čionai išvydau tikrą anglę, visai ne tokią moterį, kokią tikėjausi pamatyti.

– Ar radai Katriną Bridžes?

– Prieš penkiolika metų ji ištekėjo ir persikėlė į Kanadą.

– Nė nežinojau, kad tokia moteris apskritai buvo. Kaip manai, ji pasislėpė tyčia?

– Galbūt.

– O kaip radai Mariną?

– Mokyklos direktorė Kristina Blek turi daug albumų su įvairiomis žurnalų iškarpomis. Ji parodė man vieną straipsnį apie „Polzansą“, parašytą netrukus po to, kai viešbutis buvo atidarytas.

– Tad kodėl išvažiuoji?

Rafa pasitrynė smilkinius.

– Klementina, ar Marina tikrai nori prikelti praeitį? Ar nori, kad Grėjus sužinotų jos paslaptį? Gal Dantė net nežino, kad ji pagimdė jo vaiką? Marina keliavo į Italiją norėdama išgelbėti „Polzansą“, o ne knaisiotis skausminguose prisiminimuose. Gal aš – taip pat skausmingas prisiminimas, kurį ji būtų linkusi pamiršti.

Kažkas pabeldė į duris. Klementina nepatenkinta susiraukė, bet po minutės nustebo, nes vidun galvą kyštelėjo jos tėvas.

– Rafa, gal ateitum į buvusias arklides? Manau, turėtum su kai kuo susitikti.

Rafa dirstelėjo į Klementiną. Toji tik kilstelėjo antakius, buvo suglumusi ne mažiau už Rafą. Grėjus pamatė atidarytą lagaminą, gulintį ant lovos, bet nieko nesakė. Jie nulipo laiptais ir praėjo pro registratūrą, iš kurios Rouzė smalsiai stebėjo paslaptingus atvykstančiuosius ir išvykstančiuosius, taip pat ir arklides, į kurias nuėjo Džeikas.

Rafa pastebėjo ant žvyrkelio „Alfa Romeo“ ir uniformuotą vairuotoją, oriai blizginantį variklio gaubtą. Tačiau nė nenutuokė, kad atvyko Dantė. Kai įėjo į svetainę, visi nuščiuvo. Dantė ir Marina atsistojo. Rafa išsyk pastebėjo, kad Marina verkė, ir ūmai suprato: ji žino, kas jis. Nuo tos minties jis net įsitempė.

Marina meiliai pažvelgė į Rafą, ir jis kiek atsipalaidavo.

– Mano sūnau, – ištarė ji.

Rafa neteko amo. Jis įtarė, kad Marina – jo motina, o Italijoje abejonės visai išsisklaidė, bet tik kai ji garsiai ištarė žodį „sūnau“, įtarimai tapo tikrove.

Jis sužiuro į Dantę.

– Mio figlio, – pasakė Dantė ir ištiesė ranką.

– Atkeliavai ieškoti manęs? – sušnabždėjo Marina, neryžtingai žengdama prie Rafos.

Rafai gniaužė gerklę, tad tik linktelėjo, o tada jį apkabino du žmonės, kuriems turėjo būti dėkingas, kad atsirado šiame pasaulyje.

– Vadinasi, nesi Baflsas, džentelmeniškas vagis? – nusijuokė Džeikas, kuris negalėjo pakęsti tokių scenų.

Rafa nusikvatojo.

– Žinoma, ne.

– Tai ką veikei Marinos kambaryje?

– Mėginau rasti įrodymų, kad ji – mano motina.

– Ir radai? – paklausė Marina.

– Ne. Tik eilėraštį „Mano jūrų Marina“.

– Ak, užtikai ne tą dėžę. Sau vardą išsirinkau iš Katrinos Bridžes eilėraščių knygos. Kai atvažiavau į Bič Komptoną, knyga gulėjo ant stalelio prie lovos. Aišku, nesupratau nė žodelio, nes nemokėjau anglų kalbos, bet Marina – ir itališkas vardas, kilęs iš žodžio mare, reiškiančio „jūra“. O jūra buvo vienintelis dalykas, siejantis Angliją su Italija, todėl ir pasirinkau tą vardą. Išplėšiau eilėraštį iš knygos ir pasidėjau. Atnešiu teisingą dėžę, kad suprastum, jog visus tuos metus laikiausi įsikibusi į prisiminimus apie tave.

Ji išėjo iš kambario ir užbėgo laiptais. Širdyje buvo taip lengva, kad juto šokinėjant ją krūtinėje tarytum didelį balioną.

Rafa atsisėdo šalia tėvo. Jis buvo atsinešęs aplanką, kurį rodė Klementinai, tad dabar pakišo Dantei.

– Mano dėdės aplanke apie tave nėra jokios užuominos, – pasakė jis. – Bet džiaugiuosi radęs ir savo tėvą.

Dantė ištraukė iš aplanko aksominį kapšiuką ir žvilgtelėjo vidun. Jame spindėjo žiedas su briliantais, jo dovanotas Florianai, ir apyrankė su karuliais – jo motinos dovana. Jis pasukiojo žiedą tarp pirštų galvodamas apie vakarą, kai įteikė jį Florianai, aukštai spingsint žvaigždėms, priešais ošiant jūrai. Kitados manė, kad jiedu kartu sulauks senatvės.

– Dabar, kai žinau, kas tu, matau, kad tavo akys tokios pat kaip Marinos, – pasakė Džeikas.

– Tu teisus, – pritarė Grėjus. – Nesuprantu, kodėl anksčiau to nepastebėjom. Panašumas stulbinamas.

– Jis paveldėjo mano odos ir plaukų spalvą, bet jūs to nematote, nes esu labai pražilęs, – pridūrė Dantė.

Klementina meiliai jam nusišypsojo.

– O aš nė sykio nepagalvojau, kad tu Baflsas.

Rafa šyptelėjo ir žvelgė į ją tol, kol nešina sena batų dėže grįžo Marina.

Ji atsiklaupė prie sofos ir nuvožė dangtį. Žiūrėdama į dėžės turinį nebejautė kaltės.

– Štai brangūs daikteliai, trumpo mudviejų buvimo kartu liudytojai. Tavo nuotrauka, daryta vienuolyno viršininkės. – Marina paėmė nuotrauką ir įsižiūrėjo į ją. Negalėjo atsistebėti, kad tas kūdikėlis nuotraukoje dabar jau suaugęs vyras ir sėdi prieš ją. – Matai, koks buvai meilutis. Ir dar tavo antklodėlė. – Ji prispaudė ją prie nosies, paskui ištraukė voką. – O čia tavo garbanėlė. Pažvelk, buvai šviesiaplaukis, plaukučiai švelnūs, kaip šilkiniai. Ak, paikystės, – atsainiai tarė jausdamasi kvailai, virpančiais pirštais rausdamasi dėžėje. – Bet tai ir viskas, ką turėjau. – Marina paėmė pluoštelį laiškų, perjuostų rausvu kaspinu, tuo pačiu, kuriuo Violeta buvo surišusi jos gimtadienio dovaną. – Ir šituos labai branginau. – Ji pagavo Dantės žvilgsnį ir šyptelėjo.

– Kokį vardą man davei? – paklausė Rafa.

– Tu pakrikštytas Dante.

Rafa pažvelgė į savo diržo sagtį.

– Tai visada buvo vidurinis mano vardas. Rafaelis Dantė Santoras. R. D. S. Kai Italijoje supažindinai mane su Dante, viskas stojo į vietas. Tada supratau, iš kur esu kilęs. Bet abejojau, ar ryšiuosi ir pasakysiu tau tiesą, be to, svarsčiau, ar tu pati norėsi ją žinoti. Abejojau netgi savim – bijojau pasijusti atstumtas. Bet dabar, kai žinau tiesą, suprantu, kodėl buvau atiduotas svetimiems. Suprantu, kad neturėjai kitos išeities.

Marinai kilo tiek daug klausimų, kad ji neišmanė, nuo ko pradėti. Paėmė Rafą už rankos ir paklausė to, kas rūpėjo labiausiai:

– Ar tavo gyvenimas buvo laimingas?

Rafa nusišypsojo.

– Labai.

– Atvažiavau čionai turėdamas ir dar vieną tikslą, – pasakė Dantė.

– Ir kokį gi? – susidomėjo Džeikas, kuris jau buvo nuvargęs nuo daugybės atskleistų paslapčių.

– Norėčiau investuoti į jūsų viešbutį. – Marina dirstelėjo į Rafą ir suraukė antakius. – Taip, prieš tau ateinant pusryčiauti Rafa viską man papasakojo. Nepyk. Paklausiau jo, kodėl atvažiavot, ir jis pasakė priežastį. Gerbiu tave, kad neprašei pinigų, tačiau leisk tau pagelbėti.

Sutrikusi Marina uždengė dėžę.

– Nė nežinau, ką atsakyti.

– Nieko blogo, kad esi prisirišusi prie šios vietos ir darai viską, kad tik ją išlaikytum. Aš myliu „Magdaleną“ ir lygiai taip pat kovočiau dėl jos, jei kiltų pavojus netekti vilos. Leisk tau padėti, nes aš galiu sau tai leisti. – Jis nusišypsojo. – Be to, ir noriu.

Marina pasidavė – linktelėjo slapčia džiaugdamasi dėl jų visų.

– Tada pavesiu tave savo vyro globai, – pasakė ji ir atsistojo. – Apie finansus Grėjus nutuokia geriau nei aš. Judu pasišnekėkit apie reikalus, o aš pasirūpinsiu pietumis. Siūlau visiems drauge papietauti. Kaip viena didelė šeima. – Marina apsidairė. – Kur Harvis? Ar šį rytą kas nors matėt Harvį?

– Vakar vakare jis išvažiavo aplankyti savo motinos, – paaiškino Džeikas. – Gal dar negrįžo?

Grėjus pakvietė Dantę į viešbučio biblioteką aptarti reikalų. Džeikas ėmėsi įprastų pareigų džiaugdamasis, kad ištrūko iš nedidelės svetainės, kurioje tvyrojo slogi atmosfera. Klementina ir Rafa liko vieni.

– Ar vis dėlto išvažiuosi? – paklausė Klementina ir susigrūdo rankas į kelnių kišenes.

– Ir kaip galėčiau?

– Na taip, radai, ko ieškojai.

– Radau daugiau, negu ieškojau. – Jis kaip visada įdėmiai pažvelgė į ją. Nenorėdama puoselėti tuščių vilčių ji nusuko akis. – Klementina, aš radau tave.

– Bet nenorėjai manęs.

– Visada norėjau. Taip norėjau, kad net skaudėjo. – Jis apkabino ją. – Negalėjau tikėtis, kad pamilsi mane nežinodama, kas esu iš tikrųjų. Nenorėjau tavęs skaudinti.

– Bet vis tiek įskaudinai.

Jis pirštais perbraukė jai per skruostą.

– Atleisk, mi amor. Niekada nenorėjau įskaudinti moters, kurią myliu.

Ji ryžtingai kilstelėjo smakrą.

– Ir ką dabar darysim?

– Manau, mėgausimės vasara, kiek jos dar liko. Noriu pabūti su Marina ir išgirsti jos pasakojimą, paskui pasiimsiu tave į ilgą kelionę po Pietų Ameriką.

– Oho, koks tu greitas.

– Mudu pradėsim nuo Argentinos, tada arkliais keliausim per Čilę, paskui į Braziliją, Meksiką ir Peru. – Jis pasilenkė ir švelniai pabučiavo jai į kaklą.

– Ilgoka kelionė. Ką pasakys ponas Atvudas?

– Pas jį nebedirbsi. – Jis priglaudė lūpas jai prie skruosto.

– Nebedirbsiu?

– Ne, nes esi sukurta geresniems dalykams. – Jo burna nuslydo skruostu.

– O kokie tie dalykai? – tyliai paklausė ji.

– Nežinau, bet mes juos atrasim. Bus įdomu.

Jai nespėjus ištarti žodžio, jis čiupo ją į glėbį ir prispaudė lūpas jai prie lūpų. Kai ėmė ją bučiuoti, nusivylimas ir ilgesys, susikaupę per paskutines savaites, išsisklaidė kaip vasaros migla.

Marina paskambino į „Saulės slėnio“ slaugos namus ir pasakė norinti pasikalbėti su ponia Davkot. Ragelyje kažkas ilgai čežėjo, murmėjo balsai, paskui ragelį paėmė registratorė ir pasakė, kad slaugos namuose tokios moters nėra.

– Negali būti. Gal ji užsiregistravusi kita pavarde? Jos sūnus Harvis Davkotas nuolat pas ją važiuoja. Neseniai ėmė lankyti net kelis kartus per savaitę.

– Deja, moters tokia pavarde nėra. Be to, visi lankytojai registruojami, bet žurnale jokio Davkoto nerandu. Tikrai prisiminčiau vyriškį, kuris vadinasi Harvis Davkotas.

Marina suglumusi padėjo ragelį. Prisiminė gražųjį Harvio sūnėno jaguarą, ir širdis ėmė neramiai daužytis. Apie savo sūnėną Harvis prakalbo visai neseniai. Kodėl neužsiminė anksčiau? Jei jis nelanko savo motinos, tai kur išvyksta? Kodėl meluoja, kad motina gyvena „Saulės slėnyje“? Ar jis apskritai turi motiną? Juk jam pačiam jau daugiau nei septyniasdešimt.

Staiga jai prieš akis sušmėžavo baisus vaizdas. Labai sunerimusi ji nuskubėjo į savo kabinetą ir ėmė raustis stalčiuje ieškodama rakto nuo Harvio pašiūrės. Nebuvo tikra, kad ras, nes daugybę metų jo neprireikė. Tačiau raktas su prikabinta kortele gulėjo stalčiuje tarp kitų raktų. Marina suspaudė jį delne vildamasi, kad neatsitiko nieko baisaus ir jos baimės nepagrįstos. Gal Harvis viską įtikinamai paaiškins? Bet jai vis tiek buvo neramu. Niekam nieko nesakiusi ji slapta nusėlino per sodą prie Harvio pašiūrės, stovinčios daržo gale, milžiniško kaštono šešėlyje. Virpančia ranka įkišo raktą į spyną.

Durys nenoromis sugirgždėjo, ir Marinai prieš akis atsivėrė slaptas Harvio gyvenimas. Moteris apstulbusi net aiktelėjo. Čia buvo gausybė virvių ir lipnios juostos, o tarp jų, tvarkingai sukrauti į krūveles, gulėjo papuošalai, stovėjo paveikslai ir sidabro dirbiniai, pavogti iš turtingų namų, kuriuos apkraustė Baflsas. Ant lentynos, prikaltos prie sienos, buvo gražiai sukrautos E. V. Hornungo knygos apie mėgėją įsilaužėlį Raflsą.

Smarkiai tuksint širdžiai Marina skubiai uždarė ir užrakino duris. Niekam nevalia apie tai žinoti, pagalvojo burnoje jusdama šleikštulį. Bent jau kol pasišnekėsiu su Harviu. Ji įsimetė raktą į kišenę ir nudrožė į namus.

Išgirdusi skambantį telefoną Marija Karmela išsyk suprato, kad tai jos sūnus Rafa. Ji nuskubėjo į virtuvę ir pakėlė ragelį.

– Hola.

– Mamá?

– Kokios naujienos? Jau savaitę iš tavęs jokių žinių.

– Radau savo biologinius tėvus.

Marija Karmela klestelėjo ant kėdės.

– Radai? Abu?

– Taip. Viešbučio šeimininkė Marina – tai Floriana. Ji mylėjo vyrą, vardu Dantė. Jie abudu yra čia.

– Kaip jautiesi?

– Laimingas, mamá. Dabar žinau, iš kur esu kilęs, bet taip pat žinau, kieno vaikas esu.

– Tikrai? – Jos balsas virptelėjo.

– Aš tavo vaikas, mamá. Visada buvau tavo.

Marijos Karmelos širdis džiugiai suspurdėjo.

– O aš taip nerimavau. Supranti, kai tėvas Askanijus mūsų paprašė tave įsivaikinti, apie tai pasakiau savo darbdavei sinjorai Luisai. Ji ėmė tave globoti, o aš baiminausi, kad tik neatimtų iš manęs, nes ji vienintelė žinojo, jog tu – ne mūsų vaikas, be to, žavėjosi tavimi. Kai iškeliavai ieškoti savo biologinės motinos, vėl išsigandau, maniau, prarasiu tave. Visada žinojau, kad nesi vienas iš mūsų, nors ir buvai mums patikėtas. Nuolat dėl tavęs nuogąstavau.

– Ir visai be reikalo. Buvai man motina, kuri pabučiuodavo linkėdama labos nakties, kuri prieš miegą skaitydavo pasakas ir sutvarstydavo kelį, kai nukrisdavau nuo kumelės. Buvai motina, pas kurią bėgdavau, kai jaučiausi nelaimingas, kuriai išliedavau širdį. Tu esi mano motina. Kitos neturiu, tik tave.

Jis juto jos jausmus sklindant telefono linija ir suprato: ji taip susijaudinusi, kad negali kalbėti.

– Ar atsimeni merginą, apie kurią tau pasakojau? Klementiną?

Ji sušniurkštė nosimi.

– Aišku, Rafa, – ištarė susitvardžiusi.

– Noriu parsivežti ją ir judvi supažindinti.

– Grįžti namo?

– Taip, grįžtu. – Stojo pauzė. Rafa jautė, kad motina laiminga, ir širdis prisipildė džiaugsmo. – Ji ypatinga. Žinau, tu ją taip pat pamilsi.

– Jei myli tu, mylėsiu ir aš. Argi ne nuostabu: iškeliavai ieškoti vienos moters, o radai dvi. Sakyk, hijo, ar tavo biologinė motina apsidžiaugė tave pamačiusi?

– Taip.

– Ar jai papasakojai, kad labai tavimi rūpinausi?

– Papasakojau, jog gyvenau laimingiausią gyvenimą, kokį tik galėjau įsivaizduoti.

– Mes nebuvom turtingi.

– Ir ji nėra turtuolė. Bet, kaip ir tu, turtinga visko, kas yra svarbu.

– Tavo tėvas labai didžiuotųsi tavimi. – Rafai nieko neatsakius pridūrė: – Kalbu rimtai, mi amor, jam atrodytum tikras drąsuolis. Tu rizikavai, nors jis būtų pataręs to nedaryti. Bet tai išėjo į naudą.

– Ilgiuosi jo.

– Ir aš. Jam nebūtų patikę, kad tau atidaviau jo brolio daiktus, bet džiaugtųsi žinodamas, kuo visa tai baigėsi. Kad tu saugus, kad sužinojai, iš kur esi kilęs, o svarbiausia, kad apsisprendei, kieno vaikas esi.

Išjungęs telefoną Rafa iš kišenės išsitraukė kapšelį. Iškratė į delną žiedą ir apyrankę. Jam visada buvo smalsu, kokia moteris nešiojo šiuos papuošalus. Nukreipęs akis į langą, po kedru pamatė Mariną ir Klementiną su Sausainiu. Čionai jis atkako sutrikęs, tarsi tiesa apie jo gimimą būtų atkirtusi jį nuo šaknų. Dabar suprato, kad iš tikrųjų tos šaknys niekada nebuvo nupjautos, nes Marija Karmela ir Lorencas visada vadinsis jo tėvais.

O jo paties ateitis pasikeis. Ieškodamas savo motinos, rado Klementiną, ir toji viską pakreipė kitaip. Ūmai jį apėmė troškimas įsipareigoti, kur nors įsikurti ir turėti šeimą. Florianai ir Dantei nelemta drauge džiaugtis laiminga pabaiga, bet tai įgyvendinti galėtų jiedu su Klementina. Jis sugniaužė papuošalus. Pritarus Marinai, juos, kitados tokius svarbius Florianai, atiduos Klementinai.

Tą vakarą, norėdama pamiršti Harvio nugvelbtus lobius, Marina atsisėdo ant suolo sodo gale. Buvo pasiėmusi Kostancos laiškus ir įpusėtą tėvo Askanijaus laišką, kurio jis taip ir neišsiuntė. Apačioje švelniai ošė jūra, mėnesienos užlieta sidabro upė skrodė vandenį iki pat marmurinės Jėzaus karalystės. Galų gale Jis išklausė jos maldas. Ji apsigobė pečius skara ir pirmiausia išlankstė tėvo Askanijaus laišką, rašytą tvarkinga kilpuota rašysena. Užsidegusi žibintuvėlį ėmė jį skaityti.

Mano mieloji Floriana,

tikiuosi, tu sveika kūnu, o tavo širdis gyja. Tu esi labai drąsi mergina, ir aš nepaprastai didžiuojuosi tavimi. Sunkiu išbandymų metu elgeisi labai oriai, rodydama didžiulę stiprybę.

Būčiau atidavęs bet ką, kad tik būtum likusi Herboje, kur būčiau galėjęs tėviškai tavimi pasirūpinti, bet, kaip jau aiškinau vienuolyne, tavo ir tavo sūnelio gyvybei gresia rimtas pavojus. Taigi tai buvo vienintelė išeitis. Bepė Bonfantis – labai galingas žmogus, savo priešus gebąs nutildyti žiauriausiais būdais. Todėl Kostancai, deja, negaliu perduoti nė vieno tavo laiško. Jos tėvas dabar dirba pas Bepę, tad tai pernelyg pavojinga. Niekas niekada neturi sužinoti, kur esi.

Man nemalonu tau pranešti, bet tėvas Severas, kuriuo pasiklioviau daugiau nei penkiolika metų, nugirdo mudviejų su Dante pokalbį ir mūsų paslaptį atskleidė tavo tėvui. Tėvas Severas man prisipažino ir labai dėl to gailisi. Manau, bus teisingiausia, jeigu jis išvažiuos iš Herbos.

Pasitikėk manimi, brangus vaikeli, kai sakau, kad tavo mažylis atiduotas labiausiai jį mylinčiai porai ir užaugs kaip katalikas italų šeimoje. Jo gyvenimo pradžia buvo puiki, nes tu dėl jo aukojaisi. Vienas Dievas težino, kiek jėgų tau tai kainavo, ir aš meldžiuosi, kad Jis guostų tave, kai įsikursi naujuose namuose.

Kaip suprantu, Byč Komptonas yra prie jūros. Viliuosi, čia galėsi viską pradėti iš pradžios. Panelė Bridžes – maloni, dievobaiminga moteris, ji iš tikrųjų pasirūpins tavimi. Turi didžiulę vidinę jėgą ir stiprų, tvirtą tikėjimą. Nuolat regėk Dievą, laikyk Jį savo širdyje, ir pamirši visas negandas.

O aš…

Čia jo laiškas nutrūko. Marina tik dabar suprato, kiek daug drąsos reikėjo tėvui Askanijui, stengiantis ją išgelbėti. Jos sūnų jis išsiuntė į Argentiną pas savo brolį, vienintelį žmogų, kuriuo pasikliovė ir žinojo, kad jis tinkamai pasirūpins vaikeliu. Geresnių namų ir negalėjai įsivaizduoti. Jis rizikavo savo gyvybe. Dabar ji žinojo kodėl: dėl meilės.

Marina sulankstė laišką ir įkišo į voką. Liūdėjo, kad tėvo Askanijaus nebėra tarp gyvųjų ir kad ji negali jam padėkoti. Tada paėmė pluoštelį Kostancos rašytų laiškų ir perskaitė vieną po kito. Stebėjosi, kad prisiminus seną draugę ūmai sugėlė širdį.

Harvis parsirado į „Polzansą“ kitą rytą. Kol Dantė valgomajame pusryčiavo drauge su Grėjumi, Klementina ir Rafa, Marina pasikvietė jį į savo kabinetą.

– Noriu pasišnekėti su jumis, Harvi, – rimtai tarė ji.

– Kas nors atsitiko?

– Sėskitės.

Marina įsitaisė krėsle ir žiūrėjo, kaip jis susmuko ant sofos, senas jos bičiulis ir patikėtinis, žmogus, kuris beveik atstojo jai tėvą. Jai buvo sunku įsivaizduoti, kad jis galėtų meluoti. Norėjo, kad Harvis viską paaiškintų. Buvo pasirengusi patikėti bet kokiu jo pasiteisinimu.

– Vakar mėginau ieškoti jūsų slaugos namuose.

Harvis nustebo.

– Tikrai?

– Ten man pasakė, kad apie ponią Davkot nėra nė girdėję.

– Turbūt supainiojote slaugos namus.

Ji liūdnai pažvelgė į jį.

– Ne, Harvi. Aš žinau tiesą.

Jis nusuko akis.

– Ir ką tokio žinote?

Bet iš rimtos jo minos ji suprato, kad jis numano esąs susektas.

– Žinau apie jūsų pašiūrę. – Ji pritildė balsą. – Jūs Baflsas ar Raflsas, ar kaip ten save vadinat. Harvi, kodėl man melavot?

Jis atgręžė į ją atgailaujantį veidą.

– Tai dėl jūsų, Marina, ir dėl „Polzanso“. Supratęs, kad galite netekti viešbučio, nusprendžiau jums padėti. Žinau, kokia svarbi jums ši vieta. Baiminausi, kad jeigu ją prarasite, pamesite protą.

– Ak, Harvi.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Todėl šį bei tą ir nugvelbiau.

– Šį bei tą?

– Jaguaras nenaujas. Nusipirkau jį už skatikus.

– Ar turite sūnėną?

Harvis papurtė galvą.

– O motiną?

– Ne, ji seniai mirusi.

– Bet, Harvi, už tai galėtumėt sėsti į cypę.

– Maniau, apšvarinsiu tik kartelį. Bet pasirodė, kad vogti labai lengva, todėl įsilaužiau dar sykį… ir dar. Prisipažįstu, buvo smagu. Makavitis, Paslaptingasis katinas. Apgavau juos visus. – Jis šelmiškai šyptelėjo. – Net svaigau iš jaudulio galvodamas, kaip palengvinsiu jūsų vargą. Senis Harvis, vogčia sėlinantis į svetimus namus it Džeimsas Bondas.

– Arba Raflsas.

– Tie romanai visada man patiko. Tai buvo lyg žaidimas.

– Deja, tas žaidimas pernelyg užsitęsė.

Harvis gailiai pažvelgė į ją.

– Ko imsitės, Marina?

– Turėčiau iškviesti policiją.

– Bet juk neįduosit senuko? Tenai gausiu galą.

Marina sukando dantis, pakėlė smakrą. Nuo minties, kad gyvens be Harvio, dilgtelėjo širdį. Ji atsistojo ir nuėjo prie lango. Jos gyvenime ir taip buvo per daug praradimų. Netekusi dar ir Harvio tikrai nebeištvertų kančių.

– Neįduosiu jūsų, Harvi. Tačiau su viena sąlyga.

– Kokia? Padarysiu bet ką.

– Turite viską grąžinti savininkams. – Harviui tyliai aiktelėjus pridūrė: – Jei buvo lengva vogti, nebus sunku ir grąžinti. Grąžinti viską.

– O kaip „Polzansas“?

– Ak taip, jūs dar nežinote. – Ji vėl atsisėdo. – Kol jūsų nebuvo, kai kas pasikeitė. Ai, ir nuo ko man pradėti?

37 skyrius

Silvija sėdėjo prie savo stalo ir nusiminusi spoksojo į tuščią kėdę šalia. Klementina buvo atėjusi į kontorą rugpjūčio 31 dieną susidėti daiktų ir atsisveikinti, bet taip buvo sutarta priimant ją į darbą: rugsėjo 1 dieną iš motinystės atostogų grįžo Polė. Tik niekas nenorėjo, kad Klementina išeitų, nes paaiškėjo, kad ji – kvalifikuočiausia sekretorė ir gera Silvijos draugė. Ponas Atvudas Klementinai, kad tik pasiliktų, siūlė nepadoriai daug pinigų, bet ji atsisakė. Ir kuri moteris mainytų į pinigus pusmečio kelionę po Pietų Ameriką su savo svajonių vyru?

Silvija nustebo sužinojusi, kad ponia Atvud taip ir nepaprašė skyrybų. Svarstė, kokį sandėrį juodu sudarė. Gal jis pažadėjo dėl jos apsirengti vagies kostiumą? Gal jo žmona buvo drąsesnė, nei jis manė? Ir kuo gi dar jis buvo apsimetęs? Taip galvodama Silvija šypsojosi ir ne taip ilgėjosi Klementinos.

Ruduo užklupo be jokio įspėjimo, nes, atvirai šnekant, visą liepą ir rugpjūtį laikėsi rudeniškas oras. Taip dar nėra buvę, kad nuolat dulktų lietus. Sugrįžo Polė, bet ji pliurpė vien tik apie savo mažąją dukrelę: Dudlums padarė tą, Dudlums padarė aną. Silvija niekaip nesuprato, kodėl ji nevadina dukters tikruoju vardu, kuris buvo išties gražus – Esmė.

Klementina turbūt švyti iš laimės. Silvija nepavydėjo jai, nes pavydas – tai apmaudas, o jai dėl Klementinos nebuvo apmaudu, tačiau vis tiek kažkas graužė. Įsimylėjusi Klementina ne tik išgražėjo, bet ir tapo nerūpestinga, tarsi būnant šalia mylimo vyro jai niekas neberūpėtų. Šešėlis nuslinko, ir jos polinkis gintis ūmai prapuolė. Daugiau jokio liūdesio, jokio kartėlio, jokio mėgavimosi savigaila.

Savaitgaliais Silvija pietums užsisakydavo staliuką „Polzanse“. Anksčiau užsisakinėti nereikėdavo, bet dabar viešbutis buvo pilnutėlis, ir vienintelis būdas gauti staliuką – rezervuoti iš anksto arba skambinti Džeikui į mobilųjį. Savo numerį jis duodavo tik ypatingiems klientams, ir Silvija buvo viena iš jų. Nors kviestinis dailininkas išvažiavo, viešbutis net ūžė nuo Devono aukštuomenės, visi kambariai buvo užimti. Marina įdėjo skelbimą į Dokombo-Devlišo laikraštį, kad ieško kito dailininko, o Viljamas Šokrosas surengė pirmąjį literatūrinį vakarą ir visus pradžiugino, salėje nebuvo nė vienos laisvos vietos. Jis ne tik mokėjo aiškiai dėstyti mintis ir įdomiai kalbėti, bet ir buvo velniškai patrauklus. Silvijai kurį laiką pavyko priremti jį prie sienos, ir jis mandagiai pritarė jai, kai ji pasakė, kad mėgstamiausias jos dalykas mokykloje buvo istorija.

Ji kramtė rašiklio galiuką mąstydama, kaip staiga pasikeitė Klementinos gyvenimas. Pakeliavę po Pietų Ameriką jie susituoks ir įsikurs Italijoje. Abu ilgai svarstė, kur įleisti šaknis. Rafa norėjo gyventi kuo arčiau Marijos Karmelos, o jo tėvas Dantė – kad juodu įsikurtų pas jį „Magdalenoje“. Galų gale nusprendė gyventi tai Argentinoje, tai „Magdalenoje“, o Rafos mama kiekvieną vasarą atskris į Italiją. Kaip nuostabu turėtų būti, kai sužinai, jog tikrasis tavo tėvas – vienas turtingiausių žmonių Italijoje, galvojo Silvija. Ji dirstelėjo į Polę, kuri buvo įnikusi į tinklalapį apie vaikų auginimą, ir susiraukė. Klementinai labai pasisekė. O Silvija nebeturi netgi Fredžio, prie kurio galėtų prisiglausti. Dar niekada ji nesijautė tokia vieniša.

Ūmai atsivėrė durys ir įėjo Džeikas iš „Polzanso“. Pamačiusi jį, vilkintį džinsais ir paprastais marškiniais, Silvija apsidžiaugė. Kaip šauniai jis atrodo, mintijo apstulbusi. Šviesūs plaukai užkritę ant kaktos, akys mėlynos kaip vanduo lagūnoje.

– Sveikas, Džeikai, – linksmai tarė ji. – Kokie vėjai atpūtė?

Jis neryžtingai apsidairė.

– Tiesą sakant, atėjau pas tave.

Silvija atsitiesė.

– Tikrai?

– Gal sutiktum su manim išgerti arbatos?

Ji nustebo.

– Dabar?

– Jei nesi labai užsiėmusi.

Silvija atsisuko į Polę.

– Būk gerutė, atsakyk už mane į telefono skambučius. Padarysiu pertrauką. Nesveika kiaurą dieną lindėti patalpoje.

Džeikas berniokiškai išsišiepė.

– Ar „Kipšas“ tiks?

– Juk tai mano mėgstama vietelė.

– Girdėjau, ten labai gardūs sklindžiai su tiršta grietine ir džemu.

– Tai jau taip. Ar esi tenai buvęs?

– Gėda prisipažinti, bet nebuvau.

– Ak, Džeikai, tavęs laukia skanios vaišės.

Ji užsimetė paltą ir čiupo rankinę. Abu su Džeiku išėjo iš kontoros ir patraukė šaligatviu.

– Jau seniai norėjau tave kur nors nusivesti, – prisipažino Džeikas.

Silvijai net širdis apsalo iš malonumo.

– Nejaugi?

– Taip, apie tai galvoju nuo tada, kai pirmąkart užsukai į „Polzansą“. Anuomet pamaniau: tai geismingiausia moteris iš visų, kada nors patraukusių mano akį.

– Vaje, Džeikai, malonu girdėti. Dar niekas nėra pavadinęs manęs geisminga moterimi. – Ji padrąsinamai šyptelėjo.

– Bet tai tiesa. Tik kaupiau drąsą, norėdamas tave pakviesti.

– O kodėl taip ilgai delsei?

– Tu graži moteris, Silvija. Nebuvau tikras, kad sutiksi.

Ji nusijuokė.

– Na ką gi, Džeikai, manykim, kad „Kipše“ bus pirmasis mūsų pasimatymas.

Užeigoje buvo šilta, kvepėjo ką tik iškeptu pyragu. Jie atsisėdo prie stalo šalia lango ir užsisakė sklindžių su arbata. Silvija kabino grietinę ir džemą, o Džeikas gėrėjosi ja.

– Man patinka moteris, kuri gardžiuojasi valgiu, – tarė jis.

– Ak, šito nė už ką neatsisakyčiau. – Ji nulaižė grietinę nuo piršto.

– Turiu pasakyti, puikiai atrodai, – žavėdamasis pridūrė Džeikas. Jis žvelgė į pilną Silvijos krūtinę, kuriai kilnojantis vis įsitempdavo elastiškas suknelės audinys. – Ir kodėl tokia gražuolė vis dar netekėjusi?

Silvija nudūrė akis, įsistebeilijo į pirštą be žiedo ir atsiduso.

– Aš išsiskyrusi. Atvirai šnekant, iki šiol neradau tinkamo vyro. Širdies gilumoje esu senamadiška. Supranti, tikiu Didžiąja Meile – tokia, kuri tave griūte užgriūva kaip tuose meilės romanuose. Kompromisai man nepatinka. Verčiau būsiu viena nei su vyru, kurio nemyliu. – Ji pagalvojo apie Klementiną ir šyptelėjo. Įdomu, ką ji pasakytų girdėdama tokius žodžius. – Noriu pasakos, – pridūrė tvirtai. – Ir nieko kito.

Nedideliu žvejybiniu laivu Grėjus atplaukė į nuošalią įlankėlę. Iš dangaus nusileidę kirai plaukiojo šalia vildamiesi gausią trupinių, likusių po Marinos suruoštos iškylos. Vanduo buvo ramus, oras apniukęs, bet protarpiais debesys praplyšdavo ir pasirodydavo ryškiai mėlyni dangaus lopai. Pūtė rudeniškas vėjas, ir paltu vilkinti Marina net suvirpėjo. Kad būtų šilčiau, stipriau prisispaudė prie Sausainio.

Grėjus užplukdė laivą ant smėlio ir išjungė variklį. Iššokęs užtempė laivą ant kranto, kad nenuplauktų į jūrą. Marina padavė jam patiesalus ir iškylų krepšį, o Sausainiui liuoktelėjus per laivagalį nusikvatojo ir stebėjo, kaip šuo ėmė uostinėti uolas. Grėjus padavė Marinai ranką ir padėjo išlipti.

– Na štai, – tarė išdidžiai. – Visada svajojau atplukdyti tave čionai.

– Kaip miela, – nudžiugo ji, paėmė antklodę ir patiesė ant smėlio.

– Nepanašu, kad kas nors kada būtų čia užklydęs.

– Tada tai bus mūsų slaptavietė.

– Skamba puikiai. – Jis atsėdo šalia krepšio. – Kas jame?

– Tavo mėgstami skanėstai, – atsakė ji ir klestelėjo greta.

– Ak, duona, paštetas, rūkyta lašiša, sūris ir šokolado putėsiai. – Jis nusijuokė. – Brangioji, čia viskas, ko mums reikia.

– O svarbiausia – vynas, – mestelėjo Marina, nes šaltkrepšyje buvo ir atšaldytas butelis „Sauvignon Blanc“.

Grėjus išėmė taures ir pripylė vyno. Kilstelėjęs taurę reikšmingai tarė:

– Už draugus, kurių čia nėra.

– Už draugus, kurių čia nėra. – Marina gurkštelėjo vyno. – Ilgiuosi jų, bet esu laiminga.

– Regis, jie nuostabiai leidžia laiką, keliaudami po Pietų Ameriką.

– Koks puikus dalykas tas elektroninis paštas. Anuomet rašydavom tik laiškus, o atsakymo sulaukdavom labai negreitai.

– Niekada nesakei, kad tebeturi visus mano tau rašytus meilės laiškus.

– Aš nieko neišmetu. Negaliu. Tokia jau mano prigimtis: laikausi įsikibusi visų savo gyvenimo įrodymų. – Ji ilgesingai šyptelėjo. – Tikriausiai taip elgiuosi todėl, kad visada truputį baiminuosi jų neteksianti.

– Dėl tavo polinkio kaupti Klementina turi gražų sužadėtuvių žiedą su briliantais.

– Buvo keista vėl pamatyti tuos papuošalus. Anuomet jie man buvo labai svarbūs. Dabar – tik papuošalai, ir tiek.

– Bet Klemei jie kels savas asociacijas, ir jie bus jai tokie pat ypatingi kaip kitados tau.

Ji paėmė jį už rankos.

– Grėjau, mielasis, visą laiką buvai neįtikėtinai supratingas.

– Nepamiršk, kiek daug metų laukiau, kol man atsiversi.

– Kantrybė – žaviausias tavo būdo bruožas.

– Jei būtų reikėję, būčiau laukęs amžinai. Bet žinai, būtų buvę kur kas lengviau, jei būtum man pasipasakojusi iš pat pradžių. Tikrai nebūčiau smerkęs.

– Žinau. Tačiau žaizda buvo tokia jautri, kad neįstengiau prabilti. Dabar galiu atvirai kalbėti apie savo sūnų. – Ji patenkinta nusišypsojo ir giliai, su malonumu įkvėpė. – Mano sūnus – tie žodžiai skamba taip meiliai.

– Ir kas būtų pagalvojęs, kad Rafa ir Klementina bus drauge? Tavo sūnus ir mano duktė.

– Turėsiu pakęsti tavo buvusiąją per vestuves gegužę.

– O ji turės iškęsti tai, kad vestuvės bus surengtos „Polzanse“. Jos padėtis dar blogesnė.

– Susipažinsiu su Marija Karmela. – Marina net suvirpėjo iš susijaudinimo. – Ji atsiveš Rafos vaikystės nuotraukų. Labai pasisekė, kad jis pateko į tokią jaukią gūžtelę. Esu dėkinga tėvui Askanijui ir Zacetai, kurį maniau esant blogą žmogų. – Marina vėl gurkštelėjo vyno. – Mano gyvenimas buvo labai turtingas, nes gyvenau du kartus. Jei ne tas siaubingas likimo posūkis, nebūčiau sutikusi tavęs, Klemės, Džeiko. Ir Sausainio, – pridūrė, kai šuo atsigulė ant patiesalo ir ėmė uostinėti krepšį.

– Kas žino, kokiais žmonėmis būtume tapę, jei nebūtume susitikę.

– Tai labai rimtas klausimas.

– Juk gerai, kad svarstyti galime visą popietę, ar ne?

Kai jie grįžo į „Polzansą“, jau temo. Dienos buvo trumpesnės, saulė nebe tokia kaitri, žolė nubarstyta čežančiais sausais lapais ir dygiais kaštonais. Tik balandžiai burkavo ant stogų, tarsi vis dar būtų vasara.

Marina pažvelgė į namą, kurį labai mylėjo, ir pagalvojo apie Dantę, padariusį viską, kad viešbutis liktų jai, apie žmogų, kuris kitados buvo jos gyvenimo dalis. Dabar praeitį ji prisiminė be nuoskaudos, ir tie prisiminimai, paslėpti giliai po griuvėsiais, stiebėsi it gėlės, pro nuolaužas brovėsi į šviesą, o Marina nostalgiškai žvelgė į jas.

Pro griuvėsius prasimušė ir vienintelė rožė, graži, tankiai apaugusi spygliais. Marinai buvo skaudu ją regėti, todėl stengėsi nekreipti dėmesio, nors gėlė nepaliaujamai stiebėsi ir sulig kiekviena diena viliojo vis labiau. O vieną žiemišką gruodžio popietę vestibiulyje Marina rado Dženiferę, kalbančią telefonu.

– O, štai ir ji, – tarė Dženiferė ir vyptelėjo Marinai. – Skambina jums. – Ir padavė ragelį.

– Kas čia?

Dženiferė gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. Sako esanti sena jūsų draugė. Jos vardas Kostanca.

Epilogas

Rafa ir Klementina bastėsi po „Magdalenos“ sodus. Čionai jiedu persikraustė tik prieš du mėnesius, bet atrodė, kad praleido visą gyvenimą. Vasaroti atkeliavo Marija Karmela. Ji įsitaisydavo undinių sode ant suolo, kur kitados mėgdavo sėdėti Violeta, ir skaitydavo. Dažnai lankydavosi Dantės dukterys su vyrais, vaikais, ir virš baseino vėl aidėdavo juokas. Sausainis gyveno „Polzanse“ su Marina, bet „Magdalenoje“ buvo pilna benamių šunų ir kačių, išgelbėtų Dantės, ir Rafa su Klementina mylėjo juos visus.

Saulė kabojo žemai vakaruose, dangų nudažydama perregima rausva spalva, per žolę nusidriekė tamsūs žali šešėliai. Svirpliai ir medžiuose sutūpę paukščiai taisydamiesi vietą nakvynei garsiai riejosi dėl menkniekių. Drėgname ore tvyrojo sodrūs pušų ir eukaliptų kvapai, ir Klementina patenkinta įkvėpė mėgaudamasi svečio krašto, kurį pasirinko, aromatais. Netrukus jie atsidūrė prie tos sienos dalies, kur akmenys buvo nubyrėję, todėl siena pažemėjusi ir lengvai perlipama.

– Bet kodėl Dantė nenori jos pataisyti? – stebėjosi Rafa. Priėjęs prie sienos paėmęs klibantį akmenį, išmetė į orą ir pagavo.

– Ši siena jam – ypatinga, juk akivaizdu. Argi nepastebėjai jo minos, kai pasakė mums, kad su namu ir sodais galime daryti, ką tik norime, bet ši siena turi likti tokia, kokia yra?

– Gal tai susiję su Floriana? – svarstė Rafa. – Bet klausti turbūt nevalia.

Klementina priėjo prie sienos ir pažvelgė pro plyšį. Anapus vilnijo Toskanos kalvos, užlietos oranžinės šviesos, tolumoje raudonavo Herbos stogai, o virš jų stūksojo bažnyčios bokštas. Staiga ji panoro užsiropšti ant sienos ir šiek tiek pasėdėti. Buvo tyku, brizas kedeno jai plaukus, saulė maloniai šildė odą.

– Nagi, eikš, – įsitaisiusi ant akmenų paragino Rafą. – Čia labai gražu.

Rafa užlipo ir atsisėdo šalia jos.

– Tu teisi, graži vietelė.

Jis apkabino ją ir švelniai prisitraukė artyn. Jie žiūrėjo į pamažu dangumi besileidžiančią saulę ir vos pastebimą spalvų kaitą, kai dieną iš lėto keitė sutemos. Ir tada, regint šią grožybę, jį pervėrė viena mintis. Jo tėvai taip pat sėdėjo ant šitos sienos ir matė saulėlydžio didybę. Čia vis dar šmėžavo praeities vaiduokliai.

– Ar prisimeni Veroniką Lepli? – po valandėlės paklausė jis.

– Žinoma.

– Kartą ji pasakė man, kad pilnatvę pajusiu tik tada, kai susirasiu giminingą sielą. Anuomet ieškojau savo motinos. Bet dabar, kai turiu tave, suprantu, kad ji kalbėjo tiesą. Radęs Mariną, suvokiau savo tapatybę, sužinojau, kas esu iš tikrųjų ir iš kur kilęs, bet tik sutikęs tave pasijutau esąs vientisas. Man atrodo, tu uždarei ratą. Kur baigiuosi aš, prasidedi tu, o kur baigiesi tu, prasidedu aš. Ar supranti?

Klementina kilstelėjo smakrą ir pabučiavo jam į kaklą.

– Puikiai.

– Myliu tave, Klementina. Čia mudu būsim labai laimingi.

Ji patenkinta atsiduso. Kadaise troško pabėgti, bet dabar jau nė neprisiminė, kaip anuomet jautėsi.

– Ir aš tave myliu, Rafa, – atsakė priglusdama prie jo. – Niekur kitur pasaulyje ir nenorėčiau būti.

Dokombo-Devlišo laikraštis

„BAFLSO“ – DŽENTELMENIŠKO VAGIES DRAMA

NAUJI GLUMINANTYS ĮVYKIAI

POLICIJA SUTRIKUSI (VĖL!)

Įsilaužėliui apiplėšus daugybę Dokombo-Devlišo apylinkėse esančių senovinių rūmų ir užmiesčio viešbučių, vagis buvo pavadintas „Baflsu“, filmo „Raflsas“ veikėjo, džentelmeniško vagies, vardu. Tačiau ši byla, Devone kelianti ir baimę, ir juoką, visai išmušė policiją iš vėžių. Dabar byloje atsirado dramatiškas posūkis.

Jei kas nors manė, kad Baflso byloje nebebus jokių mįslių, labai klydo. Sensacingas bylos vingis: regis, vagis iš tikrųjų yra džentelmenas, nes pradėjo grąžinti nugvelbtus daiktus.

Pirmiausia buvo sugrąžintas sidabras, pavogtas iš ponų Grevil-Džonsų, gyvenančių „Vyšnių“ dvare Salkombe. Aną ketvirtadienį dvaro šeimininkai rado ant valgomojo stalo iš jų pavogtą 20 000 svarų vertės sidabro servizą, o šalia jo raštelį: Atsiprašau, kad sidabro blizginimas truko taip ilgai. Baflsas.

„Atrodė, tarsi stalas būtų padengtas įprastiniams kviestiniams pietums“, – kalbėjo ponia Grevil-Džons.

Ponia Pauel iš Votertauno Parko Turlestoune rado savo žiedą su briliantu ant palangės ir raštelį: Jis vėl sužibės jums ant piršto. Patariu niekada jo nenusimauti! Baflsas.

Deja, policija nedžiūgauja. „Šio įvykio kaltininkui gal ir smagu, – pasakė detektyvas inspektorius Redžinaldas Badas. – Bet mes tai laikome rimtu įsilaužimu ir nusižengimu.“

Viena auka, norinti, kad jos pavardė nebūtų skelbiama, pasakė: „Neberakinu pagrindinių durų, kad jam būtų lengviau įsėlinti, o mano dešimtmetis sūnus virtuvėj ant stalo palieka pyragaičių ir stiklinę pieno, jeigu jis praalktų. Kaip kokiam Kalėdų seneliui.“

Padėka

Šios knygos nebūčiau parašiusi, jei nebūtų padėję du nepaprasti žmonės. Pirmiausia tai mano vyras Sebagas. Pasakojimas sukosi man galvoje, bet niekaip nesisekė sujungti visų siužeto linijų. Sebagas žingsniuodavo mūsų namelio virtuvėje pirmyn atgal, o aš sėdėdavau apglėbusi puodelį arbatos ir rašydavausi pastabas. Mudu blaškydavomės painiodamiesi tarp minčių, kol išblėsdavo diena ir atslinkdavo vakaras… Po truputį siužetas ėmė dėliotis. Mėnuliui galop įkopus į dangų, suūbaudavo pelėdos, ir abu nusikamavę krisdavome į lovą. Bet atsirado vienas keblumas: nors manėme, kad siužetas geras, niekaip nepavyko išvynioti svarbiausios atomazgos gijos.

Narpliojant šią techninę kebeknę, man prireikė specialisto. Kreipiausi į prityrusį seną universiteto laikų bičiulį Charlį Carrą, tyrėją. Ačiū tau, Charli, kad perkirtai tą Gordijo mazgą; dabar žvelgiant į praeitį atrodo, jog sprendimą rasti buvo labai lengva ir jis paprastas, bet juk visi geriausi siužetai ir yra paprasti! Be tavęs man nebūtų pavykę.

Ir dėkui tau, Sebagai, kad dar sykį tapai mano Šerloku Holmsu.

Daug šio pasakojimo įvykių sukasi Toskanoje. Kai man buvo kiek daugiau nei dvidešimt metų, teko pagyventi Italijoje, bet vis dėlto įvėliau nedovanotinų klaidų. Todėl pagalbos paprašiau ištikimų draugų italų. Dėkoju jiems visiems: Eduardui Teodorani Fabbrio, Stefanui Bonfiglio ir Sofijai Barattieri di san Pietro.

Svarstydama, kur turėtų plėtotis mano romano veiksmas, apsigyvenau užmiestyje, žaviame Olgos Polizzi viešbutyje „Endsleigh“. Jį gaubia kažkokia paslaptis. Viešbutis, įsikūręs Devono gilumoje, saugomas senutėlių medžių, stūkso virš vingiuojančios upės. Olga turi puikią nuojautą, spinduliuoja nepaprastą šilumą, todėl „Endsleigh“ labiau primena namus nei viešbutį. Čia iš tikrųjų jaučiausi kaip namie! Tada buvo ruduo. Didžiuliai židiniai kambariuose skleidė jaukų degančios medienos kvapą, o skridininių žvakių purpurinėse stiklinėse atšvaitai žėrėjo ant visų paviršių. Aplinka buvo tokia maloni ir viliojanti, kad visai nenorėjau išvažiuoti. Todėl į „Endsleigh“ perkėliau ir savo sumanytą „Polzanso“ viešbutį. Viliuosi perteikusi ir šiek tiek jo dvasios. Ačiū Olgai, įpūtusiai man įkvėpimo. Sunku keliauti su dviem vaikais, tad, stingant to įkvėpimo, tenka kliautis prisiminimais. Bet niekas neįlieja tiek jėgų ir džiaugsmo, kaip naujos nuostabios vietos.

Viskas, ką rašau, gimsta milžiniškame katile, kuriame kunkuliuoja visa mano gyvenimo patirtis. Ji turtinga, įdomi, ir už tai dėkoju savo tėvams Charlesui ir Patty Palmer-Tomkinsonams. Jei ne jų išmintis, patarimai ir meilė, nebūčiau parašiusi nė žodelio.

Norėčiau nuoširdžiai padėkoti savo agentei Sheilai Crowley. Ji nenuilstanti rėmėja ir geranorė, nepakeičiama mano pagalbininkė ir gera bičiulė. Curtis Brown komanda spinduliuoja energiją, entuziazmą. Dėkoju jai už visą mano labui nuveiktą darbą.

Man pasisekė, kad mano knygas abipus Atlanto leidžia „Simon & Schuste“. Turiu dvi veiklias, energingas redaktores: Jungtinėje Karalystėje – Suzanne Baboneau, JAV – Trishą Todd. Abi kreipia mane teisinga linkme ir yra nepaprastai reiklios. Ačiū joms, kad tiki tuo, ką rašau, dėkoju už nuovoką, sumanumą ir subtilų redagavimą.

Norėčiau padėkoti daug prisidėjusiam Libby Yevtushenko, išmaniai ir taktiškai patobulinusiam rankraštį.

Content

Монтефиоре Санта Namas prie jūros